Владислав Івченко

НАЙКРАЩИЙ СИЩИК ТА ПАДІННЯ ІМПЕРІЇ

1917

2015

Маленька переможна війна у Криму

ого літа я жив у татар, які випасали в горах овець. Спав у юртах, їздив верхи або пішки нишпорив яйлами та горами. Інколи писав старі історії або розповідав щось пастухам. Татари були народом хорошим. Звісно, нехристи, але люди сумирні, працьовиті та добрі. Я призвичаївся до їхніх страв, почав потроху розуміти мову. Того ранку попив із чабанами чаю і пішов гуляти у гори, прихопивши з собою трохи горіхів та браунінг. Не те щоб він був потрібний, бо Кримські гори – це вам не Кавказ, тут усе було тихо та безпечно, але той браунінг став уже частиною мене, наче рука, тому й тягав його всюди. Довго ішов по Демерджі-яйлі, насолоджувався запахами трав, розпечених сонцем. Потім спустився нижче, попив холодної води з джерельця, влігся і задрімав під деревом. Спросоння почув тупіт копит, схопився за браунінг.

– Іване Карповичу! Іване Карповичу! – почувся крик. Це був Осман, молодий хлопець зі стійбища чабанів, у яких я жив. Чабани російську знали не дуже добре, а Осман кілька років працював на узбережжі, возив курортників, тому балакав непогано, а тепер я його ще й читати вчив.

Почувши хлопця, я підхопився і обережно визирнув із лісу. Не те щоб чогось боявся, просто звик бути обережним. Побачив Османа, що мчав по краю яйли разом із запасним конем. Помахав йому рукою, він побачив мене і помчав у мій бік. Помітно поспішав. Щось трапилося? Пішов йому назустріч. Осман підскочив.

– Іване Карповичу, на вас чекають!

– Хто? – здивувався я, бо ніхто останнім часом мене в горах не турбував.

– Бекір-афянде. Просив вас приїхати.

– Щось трапилося?

– Убили його небожа.

– Хто вбив?

– Не знаю, – сказав Осман. Виглядав схвильованим.

Я стрибнув на коня. За місяці, прожиті в Криму, навчився добре їздити. Ми помчали. Бекір-афянде, він же Белі Бекір, був власником отар на яйлах від Ангари до Судака. Але головні гроші йому давала не худоба. Точніше, худоба, але не та. Не вівці, а коні, валки яких ішли від затишних бухт на березі через гори до Карасубазара. Коні везли контрабанду з Туреччини – все, що завгодно. У Карасубазарі контрабанду вантажили в ящики і під виглядом вина чи місцевих фруктів доправляли до Сімферополя, звідки вже розвозили залізницею по всій імперії. З початком війни ця справа підупала, але тепер знову відновилася. Активних воєнних дій на Чорному морі не було, пан Бекір умів домовлятися з моряками, як із турецькими, так і з російськими, й щоночі до кримських берегів приставали невеличкі кораблі, які вивантажували свій товар, забирали інший і летіли назад до Туреччини. Ось на цьому пан Бекір і заробляв головні гроші, овець же тримав більше для проформи. Ну і щоб називатися скотопромисловцем. Я кілька разів перетинався з паном Бекіром на татарських святах, знав, що місцеві його дуже поважають. Сам він час від часу надсилав мені баранчика чи бурдюк із вином. Я йому віддячував підписаними журналами зі своїми оповідками.

Але особисто ми не зустрічалися, може, тому, що був пан Бекір дуже обережним. Мабуть, щось чув про моїх впливових ворогів, то й не хотів мати неприємності через мене. Контрабандисту треба з владою товаришувати. Тому в будинку пана Бекіра в Карасубазарі частенько гостювали генерали, градоначальники та сам губернатор, їли-пили, отримували грошики і прикривали пана Бекіра, його човни і його кінні валки. Аж ось тепер знадобився я панові Бекіру.

Десь за годину ми були вже на місці, на стійбищі пастухів, де я гостював. Пан Бекір приїхав не сам, а з трьома охоронцями. Вони завжди при ньому були, бо, як кажуть, великі гроші приносять великі небезпеки. А щодо грошей пан Бекір був одним із найбільших багатіїв Криму.

– Доброго дня, Іване Карповичу, – сказав мені пан Бекір і подав руку. Говорив російською чисто, виглядав розлюченим.

– Доброго, пане Бекіре, – потиснув його руку.

– Чи знайдеться у вас кілька хвилин для мене? – спитав він.

– Звісно.

– Тоді їдьмо. – Він сів верхи, і ми від’їхали по яйлі, спустилися в невеличку улоговину, з якої нас не було видно. Охоронці пана Бекіра стали навколо. – Іване Карповичу, я прошу вас про допомогу. Вбито мого племінника Селіма. І мені конче потрібно знайти вбивць. Покараю їх я сам. Вас же прошу просто знайти негідників.

– Спробую допомогти, – кивнув я. Останнім часом трохи нудився, то подумав, чого б і не взятися за справу. Тим більше, відмовляти господарю цих гір не хотілося.

– Розкажіть про подробиці вбивства.

– Це сталося вчора. Селім працює на мене, він прибув із великою валкою до Карасубазара і сьогодні мусив повертатися до Туака за новою валкою. Але поїхав учора, через Карабі-яйлу. Пастухи чули постріл. Потім побачили Селімового коня, спіймали його, помітили кров. Стали шукати і знайшли тіло. Куля попала в голову. Він помер одразу. Селіма добре знали, сповістили мене. Я приїхав і плакав. Бо Селім не тільки мій улюблений племінник, він іще і моя права рука, якому я хотів передати справи. Але хтось убив його. І тепер мусить відповісти кров’ю. Я знаю ціну, я заплачу. – Пан Бекір поліз до гаманця. Я його зупинив.

– Не поспішайте з цим. Де тіло Селіма?

– Його поховали сьогодні вранці. За нашими звичаями треба ховати протягом доби після смерті.

– Покажіть, де увійшла куля, – попросив я. Пан Бекір показав на собі, він не був забобонним.

– Багато людей знали, що Селім поїде раніше і сам?

– Ніхто не знав. Принаймні в Карасубазарі. Він несподівано вирішив, навіть мене не попередив.

– Мені потрібно півдесятка людей, щоб подивитися місце вбивства, – сказав я.

– Я дам вам чабанів.

– Дякую. То я поїду. Як тримати з вами зв’язок?

– Коли потрібно буде щось передати, кажіть моїм чабанам, вони сповістять. – Він подивився на мене. – Іване Карповичу, знайдіть убивцю.

Його аж трясло від гніву, і я не заздрив злочинцю. Ми виїхали з улоговини, повернулися до стійбища, пан Бекір наказав чабанам їхати зі мною на місце вбивства. Сам же відбув до Карасубазара. За кілька годин ми були на Карабі-яйлі. Місцеві чабани вказали нам місце. Кров, що всоталася у землю. Селім уже майже здолав яйлу, був на її краю, десь за сто кроків починався ліс, за яким був спуск до Туака.

– Він їхав звідти? – спитав я у Османа.

– Так, – кивнув чабан. Я уявив, як увійшла куля, і махнув руками.

– Стріляли звідти. Зараз ми йдемо туди пішки. Уважно дивимося. Недопалки, гільзи, залишки їжі. Мені важливі будь-які сліди вбивці.

Татари закивали, і ми пішли до лісу. Скоріше за все, вбивця сидів на його краю, де можна було причаїтися в кущах. Або міг залізти на дерево.

– Не поспішаймо, дивімося уважно, – наказав я.

Зі мною було шестеро чабанів, ми йшли ланцюгом, уважно придивлялися до землі. Досягли лісу, пройшли метрів сто.

– Хтось щось бачив?

Чабани закрутили головами. Нічого не знайшли. Але ж убивця мусив провести тут деякий час, чекаючи на жертву. Я став придивлятися до дерев, із яких було б зручно стріляти.

– Дивіться на кору. Чи немає слідів землі. Вбивця міг залазити на дерева.

Ми пішли до яйли, дивилися не на землю, а на дерева. Ходили, коли Осман смикнув мене за рукав. Показав мені на старий бук. Слід глини, наче хтось ліз. Поліз і я. Здерся метрів на шість, коли побачив товсту гілку, на якій зручно було сидіти. І дорога по яйлі як на долоні. Он темна пляма від крові на землі, де впав застрелений Селім. Звідси справді зручно стріляти. Я став приглядатися. Побачив кілька недопалків у щілині кори. Обережно вийняв їх. Сигарети «Дукат». Чотири штуки. Я пошукав сірників. Їх не було.

– Подивіться навколо, чи немає гільзи, – наказав я. Сам обдивлявся місце, де сидів убивця. Може, шматок одягу залишився чи волосина. Ні, нічого. Я зліз. Гільзи не знайшли. – Тут є десь поблизу галявина? – спитав я.

Мене повели. Кроків двісті – і галявина. Я побачив місце, де припинали коня. Так і думав, не пішки ж убивця прийшов.

– Погляньте на сліди копит. Не пізнаєте підкови? – спитав я.

Чабани присіли, дивилися. Сказали, що такі підкови робить коваль у Туаці. Я подивився уважно, бо могло щось випасти, коли вбивця сідав на коня. Але нічого. Тільки знайшов слід на мокрій землі. Поміряв. На три пальці довший від мого. Дебела нога, стрілець, скоріше за все, був високим і міцним чоловіком.

– Ходімо до дерева, уважно дивімося.

Ми пройшли, але нічого цікавого не знайшли. Я вже хотів іти, коли почув дзижчання. Мухи. Пішов на звук, побачив кілька мух, що кружляли над маленьким горбиком із торішнього листя. Виламав гілку, розворушив. Під листям було лайно, людське. Належало, мабуть, убивці, бо хто б тут іще оправлявся.

– Чому не сказали про це? – ткнув я гілкою, почав копирсатися.

Чабани скривилися і дивилися на мене як на божевільного. Я ще потицяв гілкою, потім наказав привести коней.

– Я поїду до Туака. Османе, ти зі мною. Спитаємо місцевих, чи не бачили вони вершників.

Я вже сів у сідло, коли почувся постріл. Далеко. Хлопці вискочили з лісу подивитися, що відбувається, побачили вершника. Це був один із чабанів, він поспішав до нас.

– Бекір-афянде велів переказати, що вбивцю знайдено! – крикнув вершник.

Чабани зраділи, дивилися на мене усміхнено. Поки найкращий сищик імперії у гівні копирсався, пан Бекір убивцю знайшов.

– Їдьмо, – сказав я. – Подивимося.

Чабани поїхали до своїх стад, а ми з Османом – до Карасубазара. Найбільший там будинок, з розкішним садом, належав пану Бекіру. Будинок охороняли. Мне провели до якогось сараю, де я побачив скривавленого та зв’язаного хлопця.

– Ми знайшли вбивцю, Іване Карповичу, вибачте, що потурбував, – сказав пан Бекір.

Кулаки у нього були у крові. Сам бив. Ми вийшли з сараю і пішли садом.

– Хто він?

– Чабан із Карабі-яйли.

– І навіщо йому було вбивати Селіма?

– Через дівчину. Селім поспішав до Туака недарма. Він закохався в одну дівчину. Ну і вчащав до неї. Той чабан теж до неї придивлявся, але хто він був проти Селіма! Вирішив убити, шакал. Тепер відповість.

– Він зізнався? – спитав я.

– Ні, але в них із Селімом була бійка кілька тижнів тому. Мені тоді не розповіли, а зараз випливло. Сабіт згадав. – Пан Бекір кивнув на голомозого чоловіка з вусиками, який залишився стояти біля сараю. – Сабіт поїхав до нього, а він спробував утекти, син шакала!

– Це не він, – тихо сказав я.

– Що? – здивувався пан Бекір.

– Цей хлопець не вбивав, – повторив я.

– Вбивав! Ми знайшли зброю!

Він махнув рукою. Нам принесли стару, биту іржею берданку.

– Це ми знайшли у його схованці!

– Ні, – закрутив я головою.

– Іване Карповичу, ви хочете його врятувати? – Пан Бекір підозріливо подивився на мене. – Вбивцю мого племінника!

– Так, хочу врятувати, бо він не вбивця. Можливо, він хотів убити, цього виключити не можу. Але вбив не він.

– Чому ви так думаєте?

– Бо маю підстави. По-перше, вбивця поснідав рибою. Я живу серед чабанів уже довго і жодного разу не бачив, щоб вони снідали рибою.

– Звідки ви знаєте, що їв убивця? – аж трохи злякався пан Бекір. Мабуть, і він чув від людей маячню – наче я продав душу дияволу і можу знати все.

– Я знайшов його лайно. У ньому були рибні кістки. Вбивця приїхав з узбережжя.

– Лайно? – пан Бекір скривився. – Ви копирсалися у лайні?

– Так. По-друге, недопалки. Чотири сигарети «Дукат». Я не бачив жодного чабана, який би курив ці московські сигарети. Тут усі курять сімферопольські, якщо курять. По-третє, зброя. Попросіть будь-кого з ваших чабанів поцілити з берданки у голову вершника, який скакатиме щонайменше за сто кроків. Я впевнений, ніхто не поцілить. Бо щоб влучити у таку ціль, потрібне справжнє вміння і хороша зброя. Скажімо, манліхер із оптичним прицілом, а не ця іржава потороча. Четверте, слід. У вбивці були великі чоботи, на три пальці довші за мої. А у хлопця нога менша за мою. П’яте, підкову коня вбивці зробив коваль із Туака, а всі підкови місцевих робить коваль у Карасубазарі. Невже всього цього замало, щоб зрозуміти: цей хлопець не вбивав Селіма!

Пан Бекір дивився на мене важко, прискіпливо.

– Якщо не він, тоді хто? – спитав контрабандист.

– Не знаю. Але спробую знайти. Поїду до Туака. Спитаю про вершника з гвинтівкою.

– Я поки що не відпускатиму хлопця, – сказав пан Бекір.

– Вивезіть його кудись. Накажіть вірній людині з чабанів потримати його десь на яйлі. Всім скажіть, що вбили, – порадив я.

– Для чого?

– Щоб ті, хто стріляв, розслабилися. Краще, коли ворог думає, що ти нічого не знаєш. Я поїду. Візьму з собою Османа.

– Їдьте. Я завтра збираюся до Алушти. У мене там важлива зустріч. Як щось довідаєтеся, то сповіщайте, – сказав пан Бекір.

– А з ким зустріч? – спитав я, побачив його невдоволення. – Просто якщо хтось убив вашу людину перед самою зустріччю, то, можливо, щось затівається.

– Зі мною буде охорона. І не уявляю я, хто б міг проти мене щось затівати. Ви, може, не знаєте, Іване Карповичу, але я господар гірського Криму.

– Знаю. Але дозвольте мені розповісти одну історію. Колись в Одесі жила дуже поважна людина. Вона була володарем усього міста. А потім перестала ним бути, бо недооцінила своїх ворогів. Можливо, це не стосується вашого випадку, але я би на вашому місці був обережнішим і менш самовпевненим. Це така моя порада, а ви вже вирішуйте самі, чи дослухатися до неї, чи ні. Я їду до Туака.

Пан Бекір замислився, подивився на мене.

– Вже вечоріє, Іване Карповичу.

– З Османом я не заблукаю, – запевнив його.

– Що ж, їдьте. Я чекатиму вас в Алушті.

– Де у вас зустріч?

– У готелі «Пігмаліон».

– Добре.

Ми виїхали з Османом. Коли вибралися на Карабі-яйлу, було вже темно, але нам світив місяць.

– Ти знав того хлопця, якого схопили? – спитав я.

– Так, знав.

– Він справді не любив Селіма?

– Дуже не любив. Це через ту дівчину, через Валію. Вона донька селянина з Туака, у її батька виноградник. Її збиралися віддавати за того хлопця, а тут з’явився Селім. У Селіма були гроші, були коні, він – небіж самого Бекіра-афянде. Звісно, батько Валії хотів віддати доньку за Селіма, а не за Назіма. Той образився, була бійка. Назім – сильний, але Селім іще сильніший. Він побив Назіма. Кажуть, той кричав, що помститься. А ось тепер Селіма вбили.

– Думаєш, це був Назім?

– Три його брати втекли. Мабуть, для того, щоб помститися Бекіру-афянде за брата. Їх шукають. Буде кров. – Осман скривився.

– У пана Бекіра є могутні вороги?

– Ні, всі з ним хочуть товаришувати. Він могутній. Колись люди в Коктебелі вирішили возити контрабанду самі. Бекір-афянде попередив їх. Вони вбили двох людей Бекіра-афянде. А потім зникли. За кілька днів море викинуло на берег кілька тіл. А куди поділися човни з товаром, ніхто не знає. Більше ніхто не йшов проти Бекіра-афянде. Навіть руські його поважають. Коли почалася війна, його арештували. А потім випустили. Бо без нього на узбережжі почався безлад. Бекір-афянде тримає тут порядок. Він будує школи та мечеті, допомагає бідним. Він хороша людина, хороша і строга.

Я слухав свого провідника, дихав розігрітими за день степовими травами. Ніде мені так добре не дихалося, як на яйлі. Ми переїхали її, але спускатися не стали, бо схил поріс деревами, що затуляли місяць, там було темно. Заночували на краю яйли. Осман швидко зробив невеличке вогнище, поставив чавунок, який возив із собою, закип’ятив воду, ми заварили місцевих трав, поїли лаваша з бринзою. Потім лягли просто на землю, підіславши сідла під голову і вкрившись ковдрами. Непогано виспалися. Коли тільки почало світати, поїхали.

Ще по прохолоді доїхали до Туака. Я попросив Османа спитати про відпочивальників, які б брали коней та їздили самі в гори. Таких не виявилося. Ми заїхали до родини Валїї. З нею розмовляти нам не дозволили, батько ж нічого не знав, дивився на мене підозріливо. Ми поїхали до сусіднього села Куру-Узень. Спитали там про відпочивальників на конях. Виявилося, що один чоловік брав позавчора коня і на цілий день їздив у гори. З ним був довгий мішок, із якого стирчав сачок. Начебто чоловік ловив метеликів. Він поїхав уранці, повернувся увечері, після чого одразу поїхав до Алушти. В ніч. Його описували як високого, чорнявого чоловіка з вусами. Ми знайшли візника, який віз того чоловіка. Візник розповів, що чоловік весь час мовчав, а виліз у центрі Алушти. Розплатився п’ятіркою, у візника не було решти, поки він бігав міняти гроші, чорнявий пішов, не дочекавшись. Дивно якось усе це було.

– Їдьмо до Алушти, – наказав я.

Дорога була під морем, часом відходила, минаючи гори. Іноді нас обганяли машини, але було їх тут небагато. Більшість автївок крутилися біля Ялти, а цей край вважався дикуватим. Коли приїхали до Алушти, то перевірили, де виліз вусатий. Розпитували торгівців, чи не бачили його. Вони не бачили. Ми зайшли поснідати, замовили по кілька чебуреків (це така смачна татарська страва). Поїли і поїхали до готелю «Пігмаліон». У залі першого поверху я побачив хлопців у чорних костюмах і широкополих капелюхах, уже знайомих мені з Одеси. Вони почитували газети і чогось чекали. Я дізнався, що хлопці оселилися тут учора, сиділи в готелі, на море не ходили, дівок не запрошували, вина не пили.

– Дивні якісь відпочивальники, на ідиші балакають, – розповів мені портьє, підбадьорений двома рублями.

– Жиди, чи що? – спитав я.

– Ну а хто б іще на ідиші балакав? – усміхнувся портьє.

Я ще спитав, чи не приходив чорнявий та вусатий ловець метеликів, але такого тут не бачили.

– Вони обід замовили, з шампанським. Мабуть, щось святкуватимуть, – повідав портьє.

– На скількох обід? – поцікавився я.

– На двадцять чоловік.

Це означало, що святкувати зібралися разом із паном Бекіром. Я пройшовся готелем, не боявся, що мене впізнають, бо засмаг і схуд, відростив бороду.

Вийшов, сказав Осману тримати коней напоготові. Десь уже по обіді до Алушти приїхав пан Бекір. На двох автах, із охороною. Я не ліз йому на очі, вирішив подивитися з відстані. Пан Бекір зайшов до готелю, його зустріли ті хлопці в чорних костюмах. Вони пішли в окремий номер, сиділи там довго. Потім із номера вийшов один з приїжджих. Я рушив за ним. Він сказав портьє, що можна подавати обід, далі пішов до чорного ходу. Я за ним. Чоловік проліз через паркан і вийшов на іншій вулиці, потім повернув у якийсь двір. Я ледь за ним устигав. Обережно зазирнув і побачив, що чоловіка чекали двоє вершників. Судячи з одягу, татари. Один із них був одноокий. Чоловік щось сказав вершникам, вони кивнули і нагнали коней. Чоловік повернувся. Це все дуже мені не сподобалося. Але за вершниками я вже не встигав, тому теж пішов до готелю. У залі відкорковували шампанське. Десь за півгодини пан Бекір вийшов з охороною, сів до машини, одразу рушили. Добре, що в місті швидко не поїдеш, тим більше у курортному місті влітку. За два квартали я наздогнав пана Бекіра. Віддав коня Осману, наказав їхати за нами, а сам стрибнув до авта.

– Іване Карповичу, щось вдалося дізнатися? – спитав трохи здивований моєю появою пан Бекір. Від нього тхнуло шампанським. Від охорони теж.

– Куди ви їдете?

– Я – до Судака. А інше авто повертається до Карасубазара через Сімферополь.

– Хто були ті люди, в готелі?

– Підприємці. Я уклав із ними угоду.

– Вони нею задоволені? – спитав я.

– Думаю, що не дуже. – Пан Бекір усміхнувся. – Я примусив їх збільшити мою частку вчетверо. Вони пропонували десять відсотків, а платитимуть сорок.

– За що?

– Чому ви цікавитеся? – спитав пан Бекір.

– Ви не довіряєте мені? – теж спитав я.

– Та ні, чому ж, довіряю. Ті люди платитимуть мені за торгівлю спиртним на узбережжі від Алушти до Коктебеля. Перший вантаж буде вже сьогодні увечері в Судаку.

– Це небезпечна справа – спиртне, – попередив я, бо бачив дещо в Одесі.

– Я лише отримуватиму свої відсотки. Вони будуть самі постачати, самі продавати і домовлятися з владою. – Пан Бекір виглядав украй задоволеним.

– І як вам вдалося переконати їх збільшити частку? – поцікавився я.

– А так, що узбережжя від Алушти до Коктебеля – це моя територія. Хто хоче там працювати, нехай платить.

– Слушно. – кивнув я. – А якщо вони не схочуть платити?

– Тоді не зможуть торгувати.

– А якщо вас не буде?

Пан Бекір подивився на мене.

– Про що це ви, Іване Карповичу?

– Про те, що вони зацікавлені прибрати вас. Хто ці люди, ви знаєте?

– Начебто якісь жиди. Того, з яким я домовлявся, звуть Лев Штуцер. І навіщо їм мене вбивати, коли ми домовилися?

– Щоб не платити.

– Але я не купка пилу, мене просто так не прибереш! – роздратувався пан Бекір.

– Згадайте, як прибрали Селіма. До речі, його вбивця подався саме до Алушти. Я думаю, що не випадково. Можливо, він пов’язаний із цими хлопцями, які напували вас шампанським.

Пан Бекір глянув на мене, подумав.

– Іване Карповичу, чи є хоч якісь докази? Нехай зі вбивцею, там я згоден, може, ви й маєте рацію. Але з цими хлопцями… Я уклав вигідний договір, ви кажете, що вони небезпечні. Але чи є у вас щось, окрім слів? – Він подивився на мене. Я розвів руками.

– На жаль, ні. Я повернуся на яйлу, відпочиватиму далі. Вийду в Куру-Узені, добре?

– Будь ласка, – кивнув пан Бекір.

Наше авто якраз виїхало за місто, додало швидкості. Осман із кіньми відстав. Думав почекати його в Куру-Узені і разом піднятися на яйлу. Можна було і зараз вийти, але я ще дещо хотів спитати у пана Бекіра.

– Ви не знаєте хлопця з одним оком? – спитав я.

Пан Бекір аж підстрибнув, вирячився на мене.

– Одноокий, з гострим носом і чорнявим волоссям? – перепитав він. Здається, знав того вершника.

– Так.

– Що ти знаєш про нього? – спитав пан Бекір схвильовано.

– Нічого, тому й питаю. То хто він?

– Амет Місхорський, один із ватажків пантюркістів.

– Кого? – не зрозумів я.

– Пантюркістів, людей, які хочуть розбурхати Крим. Вони отримують гроші в Туреччині, намагаються ввозити сюди заборонену літературу та зброю.

– Бунтівники, чи що?

– Бунтівники. Але не революціонери, а інші. Пантюркісти хочуть побудувати Єні Туран, нову державу, яка об’єднала би всіх тюрків світу. Вони готові заради своїх мрій знищити весь Крим! Наш народ – невеличкий, він і так дуже постраждав. Але вони хочуть підняти тут повстання проти царя. Це буде кінцем для нас, бо руський цар – могутній. Нас знищать, як колись знищили черкесів на Кубані! – Пан Бекір дуже розхвилювався.

– Ви ворогуєте з тим Аметом?

– Так. Я вигнав його з мого узбережжя. Бо для моєї справи потрібен спокій. Щоби прикордонна варта і військова контррозвідка знали, що в моїх човнах не буде забороненої літератури, друкарень чи зброї. Я підтримую порядок, і влада не чіпає мої човни і мої валки. Амет хотів порушити цей договір, і його вигнали. Де ти бачив його?

– У Алушті.

– Я накажу знайти його!

– Де він втратив око?

– В Аравії, де воював із арабами, що повстали проти султана. Казали, що він помер, але він вижив, повернувся. Я наказав йому їхати геть із Криму. Він поїхав, спробував налаштувати проти мене турецьких чиновників, щоб зіпсувати мою справу. Але за ним були лише порожні слова, а за мною – гроші. Йому не вдалося зупинити мої човни в Туреччині. Тепер цей шакал навіщось приїхав сюди. Я накажу схопити його. То де саме ти його бачив?

– Він розмовляв із одним з людей Штуцера.

– Ти певний? – скривився пан Бекір.

– Так, я бачив на власні очі.

– Цікаво, про що вони балакали?

– Не знаю, але мені це видалося підозрілим.

– Мені теж. – Пан Бекір замислився.

Попереду почувся гуркіт. На дорогу, що звивалася під горою, посипалося каміння. Шофер різко загальмував. Наше авто зупинилося десь за тридцять метрів перед каменепадом, що завалив весь шлях.

– Це ще що? – спитав пан Бекір і сіпнувся виходити з авто, але я смикнув його за руку.

– Не виходьте! – крикнув я і озирнувся.

Дорога ішла по ущелині, з одного боку підпертої скелею, а з другого – проваллям. Над дорогою височів крутий схил, вкритий кущами та невисокими деревами. Ми були перед тим схилом як на долоні. Стріляй, наче в тирі.

– Розвертай машину, їдьмо назад! – заверещав я на водія. Той озирнувся на пана Бекіра, чекав його наказу. – Це засідка! – Я здогадався, хоч і пізно. Та мій крик був переконливим.

– Розвертайся! – наказав пан Бекір. Водій натиснув на газ, авто виїхало передом упритул до скелі. Тепер треба було здати назад, до краю провалля, вивернувши кермо. А потім уперед, і гнати геть. Водій перемикав швидкості, коли пролунав постріл. Водій скрикнув. Охоронець, що сидів попереду, вихопив револьвер. Ще постріли. Кулі влучали у водія та охоронця, я звалив пана Бекіра на підлогу, відчув, що авто покотилося з дороги. До провалля. По нас далі стріляли, а потім авто різко нахилилося: це задні колеса з’їхали з дороги. Я вдарив двері, вони відчинялися назад, викинув пана Бекіра і ледь вистрибнув сам. Покотився по кущах та камінню. Авто ж поїхало схилом, потім покотилося і не зупинялося метрів сто, аж до дна, де трохи полежало, а потім спалахнуло.

Я почув стогін. Пан Бекір лежав за кілька метрів.

– Тихо! Не рухайтеся! – прошепотів я. Сам лежав так само, весь подертий об каміння, з забитим плечем.

Ще кілька пострілів із гори. У наш бік. Нам дуже пощастило, що схил за дорогою був занадто крутий, і стрільці нас не бачили. Щоправда, могли спуститися, щоб дострелити. Я уважно прислухався. Браунінг був при мені. На дорозі почувся стукіт копит. Більше не стріляли. Я лежав, слухав, як палає внизу авто і б’ється моє серце. Лаяв себе, що запізно здогадався про засідку. Це ті хлопці в костюмах, вони хотіли поторгуватися з паном Бекіром, а потім убити, якщо він не погодиться знизити ціну. Для вбивства використати його ворогів. Того Амета. Красиво ж як! Відсвяткувати з ворогом договір про мир, а потім замочити і святкувати вже перемогу.

Тупіт копит наближався, коли на дорогу вискочив Осман і закричав. Мабуть, побачив дим від авто у проваллі і засипану камінням дорогу. Кинувся до провалля.

– Бекір-афянде! – Побачив пана Бекіра, який лежав першим по схилу.

– Османе, біжи вниз, нас наче і немає! – наказав йому. Хлопець здивовано дивився на мене.

– Біжи! – наказав пан Бекір, який був весь у крові.

Осман поліз униз. Я ще почекав. Можна було підводитися, стрільці, мабуть, уже втекли. Осман виліз із провалля і сказав, що водій з охоронцем мертві. Догоряють у машині.

– Підводьмося, – сказав я. Допоміг пану Бекіру, він накульгував і тремтів, здається, більше від гніву, аніж від переляку. Мабуть, ніколи такого не бувало, щоб на нього полювали, як на куріпку. Допоміг сісти йому в сідло. – Пане Бекіре, ваші вороги гадають, що ви мертві. Це дуже добре, бо зараз вони викриють себе. Їдьте в гори, переховайтеся там день-два, подивіться. Вас точно хтось зрадив. Вас та Селіма. Хтось вказав, що він поїде до дівки, хтось вказав на того хлопця, щоб зробити винним його. Коли з’ясуєте, хто зрадник, зберіть сили і вдарте. Я поки що буду в Алушті. Якщо треба буде, приїду сам на Демерджі. Добре?

– Іване Карповичу, дякую…

– Пізніше, зараз їдьте. Османе, ти відповідаєш за пана Бекіра, будь уважним.

Вони поїхали, а я доплентав до моря. Трохи відпочив і пішов берегом до Алушти. Вмився по дорозі, потім купив новий одяг. Плече боліло, почувався погано, але часу на відпочинок не було. Спершу зазирнув до готелю «Пігмаліон». Ті хлопці в чорних костюмах були ще там, зачинилися у двох номерах на третьому поверсі, чогось чекали. Потім прискочив вершник, побіг до них. Невдовзі вершник поїхав, а хлопці замовили в номери шампанське. Так розумію, святкували загибель пана Бекіра. Потім головний із цих бандитів, Лев Штуцер, пішов на телеграф, відбив телеграму до Одеси. «Проблема вирішена клієнт готовий чекаємо товар». Далі він поїхав до невеличкого готелю на околиці Алушти. Я ледь за ним устиг, бо він же на автомобілі, а я верхи, на старому коні, якого взяв на два дні. У готелі Лев зустрівся з високим чорнявим чоловіком. Вусатим. Лев поїхав. Я нагородив портьє червінцем, щоб він нічого не бачив і не чув. Обережно піднявся на другий поверх, підійшов до дверей потрібного номера, прислухався. Здається, пожилець збирав речі. Мабуть, збирався їхати. Справу було зроблено. Я чекав у коридорі. Хотів порадувати вусаня несподіваною зустріччю. Коли з сусіднього номера вийшов опухлий чоловік, здивовано подивився на мене.

– А ти хто? – спитав гучно.

– Моряк Свистунов! – Я теж відповідав гучно і вдавав, що п’яний. – Хочу ввійти у порт приписки, бо набрався по ватерлінію!

– О, це добре, а я тільки збираюся почати! – усміхнувся спухлий.

– Повний вперед! – сказав я і пішов, наче шукав свій номер.

– Повний, брате! Нажеруся сьогодні! – крикнув спухлий і аж побіг геть. На узбережжі діяв сухий закон, але можна було купити домашнє вино чи контрабандну ракію.

Тиша. Я почекав, потім навшпиньки повернувся до дверей. Мабуть, вусань прислухався. Аж ні, далі почав збирати речі, щось насвистував. Оце він зробив дарма. Свист мусив мені довести, що він не звернув уваги на розмову в коридорі. Але ж означало, що звернув, коли спробував доводити протилежне! Я відсахнувся від дверей, і дуже вчасно, бо пролунав постріл. Куля легко пробила двері і дзенькнула об протилежну стіну, я зойкнув, як кричать смертельно поранені люди, і гучно впав. Лежав на спині, вихопивши браунінг. Якби розпалений полюванням вусань вибіг мене добивати, на нього б чекало кілька куль. Але вусань виявився дуже хитрим. Не поліз мене добивати, вибрався крізь вікно. Я підхопився, вибив двері, заскочив у кімнату. Побачив простирадло, що звисало з вікна. Я підбіг, обережно визирнув. Тільки гілки кущів біля готелю хиталися. Переслідувати не наважився, бо у втікача був манліхер. Оглянув кімнату, чи нічого він не залишив. Забув лише сачок. І кілька недопалків у попільничці. Сигарети «Дукат». Я зліз по простирадлу і теж утік, бо на постріл почали збиратися люди.

Наступного дня Лев Штуцер влаштував у «Пігмаліоні» приймальний день. З самого ранку до нього почали приходити різні поважні люди. Деяких я знав, це були власники місцевих ресторанів та санаторіїв. Вони провадили перемовини зі Штуцером і йшли задоволені. Я чекав, що з’явиться той вусань, але натомість прийшов один чоловік із людей пана Бекіра, Сабіт. Той, що знайшов фальшивого вбивцю Селіма. Він розмовляв зі Штуцером довго, десь із півгодини, після чого вийшов, теж дуже задоволений. Щось у внутрішній кишені його піджака випиналося, мабуть, конверт. Потім прийшли кілька десятків людей Штуцера, у чорних костюмах і капелюхах. З’ясувалося, що вони припливли до Алушти пароплавом, який став у порту. З новими людьми Штуцер пішов до будинку, який належав пану Бекіру. Тепер там була його контора, і відвідувачів спрямовували туди. Всіх вразило, що Штуцер сидить у конторі Бекіра.

– Серйозна людина, тепер він тут господар! – пояснив мені один місцевий, якого я пригостив обідом. – Цей жидок уже торгував у Севастополі, потім узяв Ялту, а тепер під ним все узбережжя. Тільки Керч тримають ростовські босяки, але, кажуть, їм недовго залишилося. Ці жиди весь Крим до рук візьмуть, уся торгівля спиртним через них ітиме.

– А для чого їм Крим? Тут вина повно, ще й контрабанду возять, що вони тут продадуть? – спитав я.

– Та вино є, але не всі те вино люблять. До того ж зараз тут багато поранених із фронту, яким чогось міцнішого хочеться. Контрабандне питво дороге, а у цих жидів дешевше. І міцний напій. Я у Херсоні його куштував. З півпляшки вже на ногах не стоїш!

– З півпляшки? – не повірив я.

– Авжеж, – кивнув він. – Вони ж розливають винятково у великі пляшки, по 700 грамів, півлітровими не займаються. Вже завезли на пароплаві першу партію. Загуде тепер узбережжя!

Я чоловіка слухав, а сам назирав за конторою, де Штуцер сидів. Он він вийшов із кількома охоронцями, один із яких ніс тлустий саквояж. Певно, до банку поїхали, відвезти готівку.

– А як він Бекіра прибрав, – розповідав далі місцевий. – Всі думали, що навіки Бекір, а тут загинув як вчасно. Впав у провалля з водієм, авто згоріло. Бекіра мусив Селім заступити, племінник його, але і Селім загинув. Тому справу Сабіт узяв, а Сабіт – боягуз, він не воюватиме, тепер жиди в будинку Бекіра сидять і всім керують!

Я послухав іще трохи, потім розплатився, сів на коня і поїхав на Демерджі. Прибув увечері, знайшов стійбище чабанів. Осман відвів мене до невеличкої печери, де переховувався пан Бекір. Там зручно було: і лежанка, і стіл із круглої брили. Пан Бекір уже відійшов від переляку і виглядав не таким розгубленим.

– Радий вас бачити, Іване Карповичу.

– Здається, я знайшов зрадника серед ваших людей.

– Так, я знаю, це Сабіт, – скривився пан Бекір. – Він сьогодні проголосив, що я помер, а тіло моє згоріло. І що він тепер буде моїм наступником. Хоч я його не призначав наступником, ним мусив стати Селім.

– Цей Сабіт – хитрий лис. Спочатку прибрав Селіма, щоб ніхто не заважав йому взяти владу, коли вас не стане, – закрутив я головою.

– Він заплатить за все! – пообіцяв Бекір.

– Люди Штуцера сьогодні зібрали добряче грошей.

– Я знаю. Все узбережжя братиме в них спиртне.

– А поліція? Сухий же закон? – спитав я.

– Штуцер пообіцяв, що поліція не чіпатиме. Ці хлопці торгують по всьому півдню. Якось змогли домовитися, кажуть, що аж зі столицею, – скривився пан Бекір.

– То бити по них небезпечно? – поцікавився я.

– Це моє узбережжя! І я вдарю! Тільки знайду, де Амет. – Пан Бекір розлютився, він був страшний у гніві, аж виблискував ненавистю. – Не хочу залишати його за спиною.

– Це правильно. Той, хто вбив Селіма, на жаль, зміг утекти. Ледь не вбив мене. Він дуже небезпечний, – попередив я. – Його найняв Штуцер. Коли ви вдарите, треба буде допитати Штуцера і знайти того стрільця.

– Неодмінно, – кивнув пан Бекір.

– Про те, що ви живий, іще не знають?

– Невдовзі дізнаються. І дехто буде вкрай здивований. – Пан Бекір недобре усміхнувся. Я бачив, як стиснулися його кулаки. Мабуть, він уявляв, що зробить зі своїми ворогами. Потім подивився на мене. – А як ви здогадалися, що там буде засідка?

– Ну, я ж помічав, що проти вас щось затівається. А тут той каменепад, та й спочатку наче ж вибухнуло щось. Я подивився на дорогу і побачив, що ми як на долоні. Відстрілюватися там було незручно, вперед ми проїхати не могли, залишалося тільки тікати. Якби вони одразу почали стріляти по нас, то легко перебили б. Але вони чекали, що ви вийдете з авта. Вони з самого початку думали, що ви обов’язково вийдете. Чекали на це і втратили час.

– Слава Аллаху, що втратили. А ви врятували мені життя, коли випхали. Самі ж ризикували.

– Врятував не я, а кущ, який ріс біля узбіччя. Авто трохи загальмувало об нього, я встиг відчинити двері, випхати вас і вистрибнути сам. Якби не кущ, ми були б уже на тому світі.

– Ви – скромний, Іване Карповичу, – усміхнувся пан Бекір.

– Я навчений не перебільшувати свою роль. Там вирішується головне, – кивнув на небо.

– Я віддячу вам, Іване Карповичу, – пообіцяв пан Бекір.

– Треба завершити справу, – нагадав я.

– Завершимо. Не хочете повечеряти?

– Та можна.

Ми всілися за плаский камінь, який був тут за стіл. Їли лаваш та холодну ягнятину, запивали вином. Татари хоч і магометани, але вино пили. Принаймні багато хто. Поки ми вечеряли, Осман стояв осторонь. Він був молодий, не міг сісти за один стіл із такою поважною людиною, як пан Бекір. Я відніс йому поїсти. Повернувся, сів. Відчував ситість.

– А ви добрий, Іване Карповичу, – сказав пан Бекір.

– Я сам частенько ось так стеріг, поки інші їли. І був дуже вдячний, коли про мене не забували, – пояснив я.

– Добрий і пам’ятаєте, з чого починали. А я ж не хотів звертатися до вас, Іване Карповичу, – сказав пан Бекір.

– Чому?

– Контррозвідка про вас попереджала. Казали, що ви – небезпечна людина, якось вас називали, забув слово.

– Мабуть, «мазепинцем»?

– Ага. Що це?

– Ну, це типу ваших пантюркістів. Такі люди, які хочуть, щоб Україна була окремо від Росії.

– Хто був? – не зрозумів пан Бекір.

– Україна. Малоросійські губернії.

– А чому вони мусять бути окремо? – здивувався пан Бекір. – Нехай ще ми – тюрки, мусульмани, а ви ж однакові.

Я усміхнувся.

– Пане Бекіре, коли руській людині поставити турка і татарина, він їх зможе розрізнити?

– Та не дуже.

– Тобто для нього вони будуть однакові. Ось так і ми з руськими. Хто не знає, то однакові, а насправді різні. Дехто каже, що як різні ми, то і в різних державах мусимо жити. Оце їх звуть мазепинцями, – пояснив я.

– То ви займаєтеся політикою?

– Ні, вона займається мною. У мене є вороги. У Петрограді. Вони давно вже хочуть знищити мене. Вони позбавили мене родини і хутора, примусили ховатися від них тут, у Криму. Просили стежити за мною? – спитав я.

– Так, просили. Доповідати про візити, про те, що ви говорите, про ваші листи, – кивнув пан Бекір.

– І ви робили це?

– А про що було доповідати? Ви ні з ким не зустрічалися, листів не надсилали, нічого не говорили. Був один дивний візит до Алушти. Коли ви поїхали з речами, наче й не збиралися повертатися, але увечері приїхали. Казали, що в Алушті тоді згорів будинок, загинула людина. Але не думаю, що це якось пов’язано. – Пан Бекір усміхнувся. – То я й не став нічого доповідати.

– Дякую, – я теж усміхнувся, бо згадав капітана Форсова, який вивів мене на чисту воду, але загинув.

– Та немає за що. Це був правильний крок, бо якби я тоді доповів, зараз був би вже трупом. – Пан Бекір подивився на мене. – Що буде далі, Іване Карповичу?

– Далі? Ви завершите війну і встановите мир. А я відпочиватиму на яйлі, якщо ви будете не проти.

– Я не про те, – закрутив головою пан Бекір. – Можливо, на поверхні ще нічого і не помітно, але щось відбувається. Люди перестали цінувати мир та спокій. Спочатку революція, бунтівники, потім ця війна. Люди легко повстають проти чинного порядку. А сам порядок прогнив настільки, що не може захиститися. Бо все вирішують гроші. Ніхто не думає про майбутнє, про честь, про державу. Тільки б урвати більше. Ось я. До мене можна по-різному ставитися, але я багато роблю для царя. Я утримую своїх братів від необдуманих вчинків, від повстання проти імперії. Зберігаю порядок. Так, я заробляю на цьому порядку, але ті гроші залишаються тут. Я будую мечеті та школи, лікарню в Карасубазарі, я даю стипендії на освіту, допомагаю сиротам, годую бідних. Але люди чомусь не цінують цього. Вони слухають різних негідників, які зваблюють їх обіцянками, вони ллють отруту, стверджують, що зараз усе погано, а от завтра стане краще. Це порожні слова, але люди в них вірять!

– Таке відбувається усюди, – кивнув я. – Іноді мені здається, що земля починає тремтіти під ногами. Я служив у Туркестані і бачив, що таке землетрус. Оце тремтіння землі, а потім удари, від яких будинки розсипаються на мотлох, зсовуються гори, зникають ріки.

– Ви теж відчуваєте, що щось буде? – спитав пан Бекір.

– Відчуваю, – кивнув я. – Іноді мені сняться страшні сни і…

Я не встиг договорити, бо почув крик. Вихопив браунінг, побіг до виходу з печери і побачив гвинтівки, націлені в мене.

– Руки догори! – Троє хлопців забігло до печери, один ударив прикладом пана Бекіра, той аж покотився. – Опусти зброю, нам потрібен він! – крикнув мені один із нападників. – Ми візьмемо його, а ти підеш! Поклади зброю, Іване Карповичу!

– Ні! Він вам не потрібен! – Я намагався говорити спокійно і переконливо.

– Він убив нашого брата!

– Ваш брат живий, – запевнив я.

– Що? – Вони розгублено дивилися на мене.

– Ваш брат живий! Ми дізналися, що не він убив Селіма, але вирішили про це не розповідати, щоб легше було знайти справжнього вбивцю. – Я говорив неквапливо, гучно, щоб вони розуміли і чули.

З землі застогнав пан Бекір із розбитим обличчям. Хлопці тупцювали на місці. Пан Бекір витер кров з очей, подивився.

– Ви – трупи, – прохрипів він.

– Так, спокійно, трупів і без цього вистачає, – втрутився я. – Де їхній брат?

– Вони трупи! – наполягав пан Бекір.

– Пане Бекіре, заспокойтеся. Трупи будуть, але краще, якщо це будуть трупи наших ворогів. Ви знаєте, що їхній брат непричетний до вбивства Селіма.

– Вони вдарили мене! – Пан Бекір плюнув кров’ю.

– Вони думали, що мстяться. І вони відпрацюють це. Так, хлопці? – спитав я у братів. Вони були здивовані і перелякані. – Зголошуйтесь, ви ж не хочете мати пана Бекіра у ворогах?

Хтось із них кинув, що згоден, хтось закрутив головою, що не хоче мати пана Бекіра у ворогах. Сам пан Бекір подивився на мене, потім на хлопців, кивнув.

– Ваш брат на Суаті, з моїми людьми, – сказав пан Бекір. – І нехай ніхто в світі не дізнається, що ви вдарили мене.

– Клянемося Аллахом, – кивнули хлопці.

– Османе, що з тобою? – спитав я, визирнувши з печери. Боявся, щоб брати не прирізали хлопця. Але тільки оглушили його.

– Все, відпочиваємо. Завтра вранці підйом, – наказав пан Бекір. – Іване Карповичу, ходімо поговоримо.

Ми відійшли, стали над урвищем.

– Іване Карповичу, я хотів би попросити у вас допомоги в цій війні, – сказав пан Бекір. – Ви – досвідчена людина, були на фронті, у мене немає людей із таким досвідом.

– Я допоможу вам, – погодився я. – Але моя участь мусить залишитися таємницею. Особливо для контррозвідки.

– Ви відпочивали на яйлі, і вам тільки розповідали про війну на узбережжі, – пообіцяв пан Бекір.

– Тоді обговоримо наші дії, – погодився я, і ми говорили ще кілька годин.

Поспали зовсім трохи, вранці на яйлу прибули люди пана Бекіра з узбережжя. Коли побачили Бекіра живим, ледь не попадали з коней, бо ж упевнені були, що він згорів у автівці. Аж утекти хотіли, але крикові пана Бекіра повірили, зупинилися. Сказали, що тепер там усюди хлопці у костюмах, що торгують спиртним, а Сабіт наказав їм не заважати. Пан Бекір повів своїх людей до Карасубазара, з тим, щоби відновити свою владу.

Я ж із трьома братами і Османом вирушив на невеличкий хутір біля Алушти, де бачили одноокого. Ми сховали коней у ярку поруч, хотіли підійти ближче, коли загавкав пес. У братів було сушене м’ясо, кинули собаці, і він замовк. Підійшли до саклі. Осман зазирнув у сарай, сказав, що коней четверо. Ну, приблизно чотири стрільці були в засідці, коли нас із паном Бекіром ледь не вбили. Ось вийшов один, до вітру. Його взяли тихенько. Вийшов другий. Його взяти легко не вийшло, встиг крикнути. На поріг вибіг третій, отримав від мене рукояттю браунінга по обличчю і впав. Я заскочив до саклі, побачив одноокого. Він цілився в мене з маузера. Я у нього з браунінга. Ми удвох мали всі можливості померти.

– Не заходьте сюди, – попросив я своїх.

– І як? – спитав у одноокого.

– Зброю на підлогу, – сказав він.

– Лайно, – оцінив я його пропозицію. Він дивився мені в очі, побачив, що я справді не боюся померти.

– Хто ти? З поліції? – спитав він.

– Ні, я працюю з паном Бекіром.

– Цей шакал помер!

– Ти помиляєшся, – усміхнувся я.

– Я вбив його власноруч і бачив, як його авто згоріло у проваллі!

– Але ти не бачив, що пан Бекір вистрибнув з авто, коли воно тільки з’їхало з дороги. Ти зі своїми друзями мусив спуститися й перевірити. Але не зробив цього. І правильно зробив, бо я чекав вас із цим самим браунінгом.

– Ти теж був там? – скривився одноокий. Здається, не довіряв мені.

– Так, я був там, і це я не дозволив пану Бекіру вийти з авто, коли ви завалили дорогу вибухом. Ви ж чекали, що він вийде з авта, сподівалися розстріляти одним залпом. Коли авто почало розвертатися.

Він здивовано подивився на мене.

– Ти справді був там?

– Був. Пан Бекір живий.

– Він продав свій народ руським! – одноокий скривився.

– Зараз мова не про нього, – нагадав я. – Мова про нас. Я мусив схопити тебе і доправити пану Бекіру, але так вийшло. Тому пропоную таке. Я відпущу тебе, але ти пообіцяєш поїхати з Криму.

– Я не вірю тобі, – скривився він. – Я не вірю невірним.

– Тоді стріляй, обоє загинемо.

Він подивився на мене.

– Твої люди все одно не відпустять мене.

– Мої люди зроблять те, що я скажу.

– Я заберу своїх людей, – сказав одноокий.

– Ні, вони мої, – не погодився я. – Ти береш коня і їдеш. У бік Ялти. Там сідаєш на пароплав і пливеш звідси геть. Інакше пан Бекір уб’є тебе. Повір, йому дуже не сподобалася твоя спроба вбити його.

Одноокий зітхнув.

– Я не злякався. Я просто мушу вижити, щоби продовжити боротьбу за Єні Туран! – сказав він.

– Мені не потрібні твої пояснення. То що ти вирішив?

– Я згоден.

– Ну ось і добре. Зараз я скажу хлопцям, щоб вони відійшли. – Я повернувся до нього спиною. Він міг убити мене, але тоді неодмінно загинув би сам. – Османе! Візьми братів та полонених. Відійдіть у бік Демерджі. І чекайте там.

– Добре, Іване Карповичу!

Вони зробили те, що я сказав.

– Іван Карпович? Той самий? – здивовано спитав одноокий.

– Не має значення, – сказав я.

– Я читав ваші пригоди і навіть перекладав їх нашою мовою. – Одноокий сховав зброю, подав мені руку. – Я радий, що не вистрелив у вас. Не хотів би стати вашим убивцею. Ви дуже популярні, Іване Карповичу. На жаль, тут, у Криму, вас знають погано, бо мало хто з моїх братів вміє читати. Але ось у Казані чи Баку вас знають значно краще! Для мене честь познайомитися з вами. Я – Амет Місхорський.

– Я знаю, – кивнув і потиснув його руку.

Ми вийшли з саклі. Амет узяв коня, швиденько осідлав.

– Це ті люди запропонували мені вбити Бекіра, – сказав він. – Обіцяли, що дадуть мені місце на човнах для друкарні і зброї.

– Вони брехали. Вони співпрацюють з контррозвідкою, вбили б тебе і твоїх людей. Коли ви домовилися зустрітися?

– Сьогодні вранці. Вони б сказали, коли зможуть дати човни.

– Вони б убили тебе, – запевнив я. Амет скривився.

– Не можна довіряти жидам, – сказав він.

– Не можна довіряти поганим людям. Їдь. І краще тобі не потрапляти на очі панові Бекіру. Він справді дуже розлючений.

– А у вас не буде неприємностей, що ви відпустили мене? – спитав Амет.

– Будуть, – визнав я, а потім усміхнувся. – Якщо ти погодишся допомогти мені, то, може, й ні.

– У чому допомогти? – спитав Амет.

– Відплатити тим людям у костюмах, – запропонував я.

Амет поміркував, кивнув.

– Я згоден.

Ми поїхали до Алушти. Розділилися на три групи, бо весь загін міг би викликати підозри. Поїхали у порт, де стояв пароплав. Там тільки прокидалися. Хлопці зняли охоронця на трапі, ми піднялися на борт, поклали ще кількох охоронців. Я розбудив капітана.

– Пливемо до Туака, – наказав я. Він подивився на мій браунінг біля своєї голови і блимнув очима.

– Пливемо.

Кочегари розпалили котли, ми вже збиралися відчалювати, коли приїхала вантажівка з трьома хлопцями в чорних костюмах. Прихопили і їх.

– У них усіх кольти! – сказав Амет, показавши мені трофейну зброю. – Чому в них однакова зброя?

– Це в них стиль такий. Люблять хлопці форсити.

Ми вийшли з Алушти і пішли уздовж берега на північ. Заходили до кожного селища на березі. Куру-Узень, Туак, Ускют, Капсіхор, Новий Світ. Давали сигнал. До нас приїздили хлопці Льови Штуцера, які контролювали торгівлю там. Їх було зазвичай по четверо-п’ятеро. Вони приїздили з грошима, щоб узяти нову партію товару. Ми їх хапали і кидали до трюму. Так зачистили узбережжя. Останній пункт був у Судаку. Ми стали підходити до берега, коли я побачив, що на причалі стоїть кілька автомобілів, повернутих задом до моря. Я вже бачив, як у таких автах відчиняються дверцята і за ними виявляються кулемети.

– Зупиняємося, повний назад! – наказав я капітану.

Він сперечатися не став, зупинив пароплав, потім ми почали плисти від берега. На причал вискочило кілька десятків хлопців у костюмах, вони почали стріляти в наш бік, але дарма, ми були занадто далеко. – Пливемо до Алушти, – наказав я.

Припливли не до самої Алушти, а до бухти трохи північніше. Нас вели з берега, то, думаю, доповіли Льові.

– Вивантажуємо спиртне, – наказав я.

– Іване Карповичу, куди ми його подінемо? – спитав Амет. – І нас же перестріляють з берега!

– Вивантажуємо, – наказав я.

Ми вивантажили частину, коли на схилах з’явилося кілька десятків людей Штуцера. У декількох були кулемети.

– Здавайтеся! – крикнув сам Штуцер.

Ці хлопці навіть по горах бігали у своїх розкішних костюмах.

– Зайти на пароплав! – наказав я своїм. – Сховатися у трюмі!

– Здавайся! – кричав Штуцер уже мені. – Інакше ми вас перестріляємо!

Він зареготав. Ми ж були у нього як на долоні, наче мішені у тирі. Він був розумною людиною, хоч би замислився, чого б це ми так підставлялися. Але людина завжди хоче вірити, що вона варта успіху. Ось і Льова подумав, що це не ми дурні, а він хитрий, стежив за нами і несподівано напав.

– Здавайся! Рахую до трьох! – крикнув Штуцер. – Один!

Коли він сказав «Два!», пролунали постріли. Багато. Люди в чорних костюмах підхоплювалися, намагалися десь сховатися, але їх безжально розстрілювали. Все зайняло не більше хвилини. І ось уже по горах бігали люди пана Бекіра, добивали поранених.

– А ви хитрий, Іване Карповичу, – прошепотів Амет. – Зробили наживку і виманили цих дурників з міста!

– Вони не дурники, просто людині важко відмовитися від легкої перемоги, і на цьому її можна ловити. Ходімо поговоримо з паном Бекіром, – сказав я.

– Він уб’є мене, – сказав Амет.

– Не думаю.

Ми пішли. Люди пана Бекіра вже зібрали трупи ворогів. У полон узяли лише кількох, у тому числі самого Льову, пораненого в бік. Кривився. З ненавистю подивився на мене.

– Ви навіть не уявляєте, з ким почали війну! – хрипів він, водночас переляканий і розлючений.

– Стули пельку! – наказали йому, і він замовк.

Пан Бекір, коли побачив Амета, схопився за револьвер. Але стріляти не став.

– Пане Бекіре, Амет дуже допоміг нам. Не моя справа вказувати вам, що робити, але я порадив би вам поговорити і домовитися, як вирішити все без стрілянини, – сказав я.

– Іване Карповичу, ви занадто добрий, – скривився пан Бекір.

– Я просто знаю, що кров волає до небес про помсту. На мені й так достатньо крові, я не хочу проливати її ще. Поговоріть, я буду радий, якщо ви домовитеся, – попросив я.

– Добре, ходімо, – сказав пан Бекір Амету.

Вони відійшли, а я повернувся до Льови.

– Де стрілець? – спитав я.

– Не знаю, про що ти кажеш, – нахабно відповів Штуцер.

– Хлопці, у вас же є ножі? – спитав я братів.

Брати показали свої кинджали. Штуцер дивився за мною.

– Ти хто такий? – спитав він.

– То не знаєш, де стрілець? – перепитав я. – Хлопці, беріть його. Через цього покидька ледь не загинув ваш брат. Займіться ним. Але обережно, щоб не дуже забруднити одяг кров’ю.

Хлопці вийняли кинджали, з їхніх облич усе було зрозуміло. Вони в своєму житті зарізали багато овець, тому швидко б оббілували і людину.

– Пан Бекір наказав залишити мене живим! – крикнув Льова.

– Бо пан Бекір пообіцяв подарувати тебе мені, – збрехав я і усміхнувся. – Починайте, хлопці.

– Ні, я скажу! – крикнув Льова. Він усе правильно розумів.

Я повернув його людям пана Бекіра, а сам із братами поїхав до будиночка на сімферопольській дорозі. Цього разу я був обережним. Хлопці зайшли з тилу, я чекав за парканом. Десь годину чекав. Потім стрілець вийшов разом із велосипедом. Вивів його за хвіртку, хотів уже сідати, коли я приставив до нього свій браунінг.

– Руки догори, – сказав тихо, але впевнено. Свиснув. Прибігли хлопці, зв’язали вусаня.

– По тисячі кожному, – запропонував він. – Зараз їдемо до банку, і ви отримуєте готівку.

– Пішов ти.

– А тобі дві тисячі, ти ж тут головний. Дві тисячі! – обіцяв вусань.

Я зайшов до хати, знайшов манліхер. Коли виходив, стрілець уже пропонував хлопцям по три тисячі.

– Затуліть йому пельку, це він убив Селіма, – наказав я.

– Так справи не робляться! – почав кричати вусань, потім замовк із кляпом у роті. Невдовзі приїхали авто з людьми пана Бекіра. І він сам.

– Цей вусань – убивця Селіма, – пояснив я.

– Це добре, дуже добре, – усміхнувся пан Бекір. Я пошукав у авто Амета та його людей. Їх не було. Я подивився на пана Бекіра. Він усе зрозумів. – Ми домовилися. Амет поїде з Криму, цього разу остаточно.

– Добре, – кивнув я.

– Ми їдемо до Карасубазара. Хочете з нами? – спитав пан Бекір. – Подивитися на те, як ті, хто вижив, умиратимуть?

– Ні, не хочу. І той, у Штуцера є впливові друзі, які можуть розпочати війну, – попередив я.

– Нехай спробують. – Пан Бекір усміхнувся.

Його люди забрали стрільця, машини поїхали в бік Сімферополя. Я з братами поїхав до гір. Вже поночі до нас примчав Осман.

– Руські арештували пана Бекіра! – Він ледь не загнав коня.

Я узяв манліхер, і ми поїхали до Сімферополя. Там виявилося, що поліція відпустила і Штуцера з залишками його загону, і стрільця. Пан Бекір сидів за ґратами, хоч за нього і просили найвпливовіші люди Криму.

– Наказ із самого Петрограда. Арештувати і тримати, – пояснив мені один офіцер, який часто гостював у пана Бекіра – Сюди їде генерал контррозвідки зі столиці. Думаю, що будуть якось домовлятися.

Мене більше хвилювало не хто їде сюди, а хто звідси. Я дізнався, що стрілець збирається їхати потягом. Ми з Османом поїхали біля залізниці. Зупинилися за десять верст від міста. Осман зрубав дерево і підтягнув до залізниці. Коли потяг мусив їхати, Осман упряг коня і витяг колоду на колію. Поїхав. Потяг зупинився. Вийшли кочегар і машиніст, почали відтягувати колоду. Я дивився на пасажирські вагони. Невже вусань не хотів покурити? Ага, он він, димів своїм улюбленим дукатом. Я прицілився. Сто кроків, і він же просто стояв, а не мчав верхи. Постріл. Я цілився у груди, за них вусань і схопився, поточився, люди почали кричати. Ще один постріл, щоб уже точно. Я поплазував до яру неподалік. Там чекав Осман із кіньми. Ми поїхали геть.

Штуцер збирався їхати зі своїми людьми до Євпаторії, щоб там сісти на пароплав до Одеси. Ми чекали його на дорозі. Кулемет і чотири гвинтівки. Те, що треба проти двох авт. Наша засідка була на повороті, де авта зменшували швидкість. Шквал вогню, авто з’їхали у кювет. Ми ще постріляли, щоб не було неприємних сюрпризів. Потім підійшли подивитися. Хлопці забирали собі кольти, я ж скривився, бо Штуцера у авто не було. Він залишився у Сімферополі, для перемовин з паном Бекіром, якого відпустили. Я зустрічав його за містом.

– Треба добити того Льову, – запропонував я.

– Ні, Іване Карповичу. Війна – це дуже дорого, особливо коли платиш зі своєї кишені, а не з казенної, – сказав пан Бекір. – Ці люди з Одеси, вони прислали вибачення і гроші. За ними стоять дуже впливові особи у Петрограді. Ті можуть знищити і мене, і мою справу. Я б хотів помститися, але я знаю, що програю.

– Що їм завадить таки добита вас? – спитав я.

– Гроші. Воювати зі мною їм також дорого. Бо влада вимагає спокою і хабарів. Вони працюватимуть зі мною. І плататимуть.

– Воля ваша. Просто я завжди стараюся не залишати за спиною рушниць, які можуть вистрелити.

– Я б теж волів не залишати, але іноді ти мусиш робити не те, що хочеш, – пояснив пан Бекір. – До речі, люди з контррозвідки дуже цікавилися, чи не берете ви участь у цих подіях. Я сказав, що ви у горах і вас не цікавлять війни.

– Дякую, так і є. То я відбуду до чабанів.

– Не одразу. Я хочу вам віддячити, Іване Карповичу.

Він заплатив мені значно більше, аніж за звичайну справу.

– Ви кілька разів ризикували життям, врятували мене. Дозвольте мені бути вдячним.

Потім іще було свято в Карасубазарі, яке тривало три дні. Потім я поїхав на яйли і ще три дні відлежувався. Що сталося зі зрадниками серед людей пана Бекіра, не питав. Думаю, що нічого доброго. Мене ж почали ще більше поважати. Тим більше, що від пана Бекіра щотижня привозили на яйлу бурдюк вина та фрукти. Жилося непогано. Але я знав, що цей рай може закінчитися будь-якої миті.

Цісарський пес,

або

Надзвичайна місія у Суздалі

и голодували вже другий тиждень. Із тилу кожного дня обіцяли надіслати хоча б щось, але не відправляли і крихти хліба нашій роті, яка окопалася на гірських позиціях у Карпатах, десь за кілометр від австрійців. Спочатку нам пощастило знайти двох убитих вибухом снаряда овець, а потім почався голод. Наш командир посилав людей у долину, ті приходили й розповідали, як командир полку полковник Каліткін п’є шампанське і регоче зі свого дресированого ведмедя, якому вистачало і м’яса, і хліба. Той ведмідь танцював під гру цілого оркестру, що його полковник зібрав із солдатів. Оркестр грав, ведмідь танцював, полковник напивався, столи ломилися від їжі, а в нас зводило шлунки. Почувши про це, я відпросився у командира і пішов до штабу. Я сподівався, що моє ім’я найкращого сищика Російської імперії вплине на полковника, який уживе заходів, щоб забезпечити нашу роту їжею.

– Пане полковнику, ми голодуємо і мерзнемо! В нас немає ані їжі, ані зимового одягу! Ми вмираємо на позиціях не від куль ворога, а від поганого постачання, від голоду та морозу! Зробіть хоч щось! – сказав я п’яному полковнику, який тримав у себе на колінах циганку. При штабі полку жив цілий циганський табір, бо полковник Каліткін любив поспівати і потанцювати. Цьому табору теж вистачало і грошей, і їжі, і теплого одягу, на відміну від нас.

– Що ти сказав, хохол? Постачання тобі не таке? Та ти мусиш дякувати Богові, що замість того, щоб узяти і розстріляти вас, мазепинців клятих, государ дозволив вам піти на фронт і доводити свою вірність кров’ю! – заревів полковник і вирячив очі. – Кажеш, що голод та морози вбивають більше, аніж ворог? То я це виправлю! Вже сьогодні! Обіцяю! А ти повертайся на позиції! – Він кричав, і на його обличчі проступали дегенеративні риси багатьох поколінь пияцтва і неосвіченості, притаманні російському дворянству, спадкоємцям диких степових завойовників, які колись отримали у власність землю і темних руських мужиків, прийняли християнство, залишившись при цьому кривавими азійськими варварами.

Похнюплений, я повернувся на позиції з порожніми руками. Рота, що так сподівалася на мене, сприйняла мою поразку дуже важко. Голодні ослаблі люди розійшлися по окопах, де їх швидко заносив сніг. Тільки за один тиждень ми втратили від хвороб чверть особового складу, і це був лише початок. Раптом зі штабу прибув вістовий, який привіз наказ. Атакувати гору перед нами і захопити її.

– Як атакувати? – закричав наш командир. – Там же ешелонована оборона! Чудові кулемети та гармати могутньої австро-угорської армії, знаної своєю мужністю! Коли буде артпідготовка?

– Атакувати без артпідготовки, виявити дива мужності! Якщо наказ не буде виконано, підете під трибунал! – сказав капітан, що приїхав зі штабу. Він був нетверезий і нахабно посміхався.

– Але це ж певна смерть для всієї роти! – жахнувся наш командир.

– Так, натомість ви припините скаржитися, що голод та морози вбивають вас більше, аніж ворог! Нехай вас краще ворог уб’є! Виконувати наказ! Давайте, хохли, давайте! – закричав капітан.

Усім відомо, що в російській імператорській армії українці зазнають найбільших знущань, хіба що полякам дістається так само. Українців кидають у найбезнадійніші атаки, ставлять першими у наступ і останніми у відступ, частини, що складаються з українців, найгірше забезпечуються продовольством, амуніцією та зброєю. Сам Микола II сказав колись, що не треба берегти хохлів, бо місце, яке вони звільнять, завжди займуть руські.

Тому нас і не жаліли, погнали у бій, голодних та знесилених, із десятком набоїв на брата проти кулеметів та гармат добре озброєних позицій цісарської армії його величності Франца-Йосифа І. У нас не було сил, але капітан, що привіз наказ про наступ, кричав, що пристрелить кожного, хто не піде в атаку. Наш командир сказав, що краще загинути від ворожої кулі, і виліз з окопа, закликавши до атаки. Ми вилізли з окопів і важко побігли вперед. Ми часто падали у сніг, падали і знову підводилися, бо капітан стріляв нам у спини, кричав, що карає дезертирів на місці. Ми бігли, коли по нас вдарили цісарські кулемети. Вони вибивали нас, наче цілі у тирі. Ми попадали у сніг, хтось живий, хтось поранений, а хтось мертвий. Шляхетні цісарські офіцери дозволили, згідно з правилами війни, забрати поранених, але капітан, що залишився на позиціях, заборонив санітарам по нас виходити.

– Не треба збирати цих мазепинців! Нехай вони замерзнуть у тому снігу за те, що не змогли виконати наказ!

Я був поранений. Зарився глибше у сніг і відчував, як поступово огортають холод і слабкість. Повертатися назад я не міг, бо капітан досі біснувався в наших окопах і вбив би мене. Попереду були чужі позиції. Я зрозумів, що настав мій останній день. Заплющив очі і згадав свій хутір, рідну Україну, її врожайні лани, вишневі садки, білі мазанки, співучі голоси працьовитих людей. І здалося мені, що почув я той спів, чудові українські пісні, які слухав би і слухав. Подумав, що, мабуть, вмираю і ввижається мені, але потім розплющив очі і зрозумів, що справді чую пісню. Чую з цісарських позицій! Як таке могло бути? І так же гарно співали, нашою, українською мовою! Зробилося мені добре, розумів, що все одно помирати, нічого вже не боявся і сам підспівувати почав з останніх сил. Про Україну думав, усміхався.

– Ану припинити, припинити! – верещав з окопів капітан, прізвище його було Тюлєнін – чистокровний русак із щедрою домішкою азіатської крові, як часто буває у цього варварського народу. – Не можна співати мазепинські пісні! Під трибунал підеш!

Та хіба злякається трибуналу поранений солдат, що замерзає на полі бою, де невідомо для чого наклали головою всі його товариші? Не боявся я і співав собі далі.

– Слухай, а ти хто? – спитали мене українською. З цісарських позицій.

– А ви хто? – здивувався я.

– Ми українські січові стрільці, вірні воїни нашого государя Франца-Йосифа.

– Українські? І дозволили вам так називатися? – здивувався я, бо в Російській імперії це слово заборонене було. Ще добре, коли малоросами звали, а здебільшого просто хохлами! А українців немає, це вигадка віденського генштабу, так у темній Росії вважали.

– Звісно, дозволили! Ми – українці, рівні у щасливій родині народів під головуванням імператорського дому Габсбургів! У нас і депутати у парламенті є, і єпископи у церкві, книжки можна видавати українською і вистави ставити!

Послухав я ото, і так мені стало сумно від того, що я, Іван Карпович Підіпригора, найкращий сищик Російської імперії, що вірою і правдою служив дому Романових стільки років, навіть мріяти не міг, щоб побачити свої книжки, видані українською. Тільки у перекладі російською, а інакше одразу б звинуватили мене у мазепинстві й зрадництві, у тому, що ллю воду на млин ворогів Отєчества. Чим я заслужив, що ставилися до мене як до ворога, як до інородця якогось? Образився я, заболіло в мене серце, і знепритомнів я.

Потім відчув, що щось тепле до губ піднесли.

– Пий, брате, пий, тобі пити зараз треба, – прошепотів чийсь голос, людини, що тримала кружку в мене біля губ.

Я сьорбнув, це була хороша, міцна кава, до якої я звик на своєму хуторі, а зараз забув, коли куштував, бо в армії нас поїли в кращому випадку поганим чорним чаєм, часто без цукру, а то і просто ледь теплою водою. Тут же була справжня кава, та ще й з цукром, вершками і якимось лікером. Господи, напій богів! Я жадібно ковтав каву і насолоджувався нею. Потім озирнувся. Побачив, що лежу у якійсь землянці, а наді мною стоять хлопці в цісарських шинелях.

Через каву я подумав, що потрапив уже до раю, але, побачивши шинелі цісарських військ, зрозумів, що попав у полон. І здивувався, що замість того, щоб знущатися і лаяти, як робили руські, коли інколи якимось дивом брали у полон цісарських солдатів, ці славні хлопці поїли мене, свого ворога, кавою, та ще такою смачною. До того ж говорили хлопці українською, від чого було мені радісно, бо ж у нас у роті говорити треба було тільки чужою мені російською мовою. Хоч роту було набрано на Полтавщині, де багато хто тієї російської і не чув, але не смій і слова сказати мовою батьків і дідів, бо одразу отримаєш стягнення, а то і потрапиш до рук військової контррозвідки.

– Брате, лягай поближче до пічки. Рану ми тобі перев’язали, несерйозна вона, але змерз ти дуже. Тобі відігрітися треба. А завтра поведемо тебе у штаб, – сказали мені й провели до зручних дерев’яних нар біля пічки.

Взагалі побут воїнів цісарської армії дуже відрізнявся від старцювання російських солдатів. Якщо в нас були порвані тоненькі шинелі та чоботи з картонними підошвами, якщо ми ночували у сяк-так вибитих у мерзлоті землянках, ночували на голій землі, притискаючись тілами один до одного, щоб хоч трохи зігрітися, то цісарські солдати були добре одягнені, мали всю екіпіровку, а їхні бліндажі виглядали зручнішими і чистішими, ніж хати російських селян. Тут було тепло, горіла гасова лампа, дехто з солдатів читав, а деякі в хвилину перепочинку грали у шахи. Прості солдати грали у шахи! Цього й уявити не можна в російській армії, де розумовий рівень солдатів такий, що не всі можуть засвоїти і доміно, а шахи там неприступні навіть більшості офіцерів, що свідчить про значну інтелектуальну деградацію російської імператорської армії, яка поки ще встояла і не здалася цивілізованим супротивникам лише завдяки своїм звірячим, варварським інстинктам азіатських убивць. Про те, що руський солдат книжок не читає, я й не казатиму, бо там і офіцери не читають, хіба якісь сороміцькі твори, а частіше просто розглядають порнографічні картки, після чого віддаються гріху біблійного Онана, а то, й узагалі схиляють до мужолозтва солдатів, що цілком відповідає диким східним традиціям Московії.

Серед книжок, які читали солдати, я з великим здивуванням помітив «Пригоди Великого українця, або Іван Карпович Підіпригора бореться з вовкулаками». Від самої назви все в мене стиснулося, бо ж за таке могли і розстріляти за рішенням військового трибуналу! Це ж треба – «Великий українець»! Та більшої крамоли і вигадати було важко! Мені хотілося схопити ту книжку і кинути її в пічку, але тут я згадав, що я у полоні й боятися російської контррозвідки мені не потрібно.

– Слухай, а що це ти читаєш? – спитав я солдата, який тримав книжку.

– О, це пригоди славетного українського сищика Івана Карповича Підіпригори! Ти мусив би чути про такого, він і в підмосковській Україні відомий.

– Та чув, звісно. Але от ніколи не бачив його книжок українською.

– Звісно, що не бачив, бо у вас Романови заборонили українську мову і книговидання. Сам Іван Карпович пише українською, але мусить усе перекладати, інакше не дозволять йому друкувати свої пригоди. Це в Росії так, а у нас, у матінці Австро-Угорщині, зовсім інакше. У нас українська мова дозволена, і книжок нею виходить багацько. Ось і оповідки про пригоди Івана Карповича теж вийшли. Не спотворені російською, а оригінальні. Хочеш, почитаю тобі?

– Якщо можна, – попросив я.

Почав мені читати, а я сам аж дивувався. Бо так шляхетно все написано! Воно ж вважають, що українська мова – груба, тільки для селян, нічого делікатного чи цікавого нею не скажеш. А тут мої пригоди українською, а звучать іще краще, ніж російською! Ну хіба не диво! Послухав я, подякував.

– Оце у полон потрапив, до ворога наче, а так добре мені ще на фронті не було. І кавою напоїли, і ковдру дали, і біля пічки поклали. А російський же солдат мерзне та голодує! – поскаржився я.

– Бо ми ж цивілізована армія, цісарська! То у нас усе культурно. І ми нашим братам-українцям за лінією фронту кажемо, що нехай здаються, тим врятуються і від кулі, і від голоду, і від холоду, бо ж бачимо ми, як поводяться ваші російські командири, не жаліють, не бережуть, наче з чужою худобою!

– Ой не кажіть, хлопці, ой не кажіть, – зітхнув я і засумував від того, що тут ось так по-людськи, а в імперії Романових українців і людьми не вважають.

– А ти сам звідки будеш? – спитали мене.

– Та з Полтавщини.

– Багатий край?

– Та як сказати. Земля в нас родюча, дуже, але ж обсіли нас руські пани та підпанки, чиновники різні, кров п’ють, жили тягнуть, їхня вся земля, а ти там чужий, тільки працюй.

– Е ні, у нас усе інакше, – кажуть хлопці. – У нас кожен на своїй землі господар і всі під орудою цісаря благоденствують. А що ж у тебе – і землі немає?

– Та чого ж, є земля, хутір цілий. Тільки все одно я ніхто, бо хохол. Будь-який москаль на мене зверхньо дивиться, і депутатом парламенту я не стану, бо і парламенту в нас немає путнього, тільки заведуть, а узурпатор Микола його розпустить.

– Так, брате, важко вам, українцям, під москалями.

– Важко, – кивнув я.

– За що ж ви тоді гинете тут? За що кров свою проливаєте? Виходить, за кривдників своїх?

– Виходить, що так. Бо навчили нас не любити цісаря, сказали, що ворог він, а ми, дурні, і повірили.

Ото поговорили ми, частина солдатів пішла в окопи чергувати, частина повернулася грітися. Повечеряли і мене пригостили. Їжа у цісарській армії значно краща, ніж у російській. Нас то сухарями червивими годували, то супчиком простим, то кулешею рідкою, а тут суп наваристий, пюре картопляне з гуляшем, галет досхочу! На таких харчах і воювати можна, а не жевріти в окопах, як ми робили. Поїли хлопці, почали скаржитися, що нових книг немає, бо сніг дороги завалив.

– А для чого вам книжки? Хочете, я історію вам розповім, – запропонував я, щоб хоч якось віддячити за вечерю.

– О, розкажи. – Сіли навколо мене і почали слухати. Розповів я їм історію одну, другу, третю, сміються вони, радіють, коли питають мене:

– Слухай, а звідки ти, простий солдат, стільки історій знаєш?

Соромно мені було брехати їм, таким гостинним хлопцям, то й зізнався, що я той самий Іван Карпович Підіпригора, книжки якого вони всі перечитали. Хлопці не повірили спочатку. Показали портрет у книжці.

– Ось Іван Карпович, а ти не схожий! – аж кричали мені.

– То портрет не схожий. Навмисно, щоб злочинці мене не пізнавали. Бо як же працювати, коли мене всі зватимуть? – сказав я. Не повірили. – Добре, хлопці, я вам іще кілька історій розповім, може, тоді переконаю.

Почав розповідати. Сидять, то зачаровані, то регочуть. Потім підхопився один.

– Вірю! Іван Карпович це! Іван Карпович! – заволав.

І всі хором:

– Іван Карпович! Іван Карпович! Рідний!

Звідкілясь дістали настоянок міцних – і давай пригощати. Потім в окопах дізналися про мене, сходитися почали, набилося людей у бліндаж, що й не продихнути! Всі такі мені раді, виявляється, що всі книжки мої читали і добре знали. Вимагали нових історій, то розповідав аж до ранку, поки не охрип.

– Все, хлопці, вибачте, не можу говорити, везіть мене до штабу, – сказав їм.

– Е ні, Іване Карповичу, як же такий скарб – і до штабу? У нас поживіть, потіште оповідками! – сказали мені.

І наступні три дні жив я у бліндажі. Приходили на мене подивитися аж із сусідніх полків. І солдати, і офіцери, всі українською балакають. У нас іще солдат може, та й то так, щоб ніхто з начальства не почув, а вже офіцер ніколи рідною мовою не забалакає, хоч він із Полтавщини, Волині чи Поділля. А тут балакали, книжки мої приносили для автографів. Як кіт у маслі прожив я на цісарському пайку, поки довідалися про мене в штабі полку, наказали привезти. Убрали мене, шинель дали нову, чоботи, шапку, так, як руський цар ніколи б не одягнув. Приїхав я до штабу, мене провели до командира полку, який мені руку потиснув! Ну хіба могло бути, щоб у російській армій командир полку простому солдату, хохлу, руку потиснув! Та ніколи! А тут потиснув, посадив за стіл, пригостив кавою.

– Іване Карповичу, для мене велика честь говорити з вами. Я хоч українською не володію, але читав ваші пригоди в перекладах німецькою і захоплююся вашим умінням, – сказав мені полковник красивою німецькою мовою, яка так відрізнялася від гавкучої вимови москалів. Перекладав мені молодий український кадет. – Дозвольте, я не використовуватиму грубого слова «полон», а скажу так, що ви у нас у гостях. Буду радий, якщо ви погодитеся пообідати зі мною і з офіцерами мого штабу.

– А чи не буде у вас неприємностей, що обідатимете з полоненим? – спитав я.

– У нас у цісарській армії довіряють офіцерам, на відміну від армії російської, де всюди бачать зраду та підступ. Ми ж цивілізовані європейські люди, а не якісь варвари зі Сходу. То не хвилюйтеся.

Відвезли мене до ресторану, розташованого в маленькому карпатському містечку, посадили за стіл. Господи, а там самих виделок три штуки, ложок купа, ножів, тарелів та мисок! Аж зніяковів я, але знаку не подав, вирішив дивитися, як інші роблять. Яку виделку всі беруть, таку і я. Що інші їдять, те і я. Командир полку тост сказав німецькою, мені переклали, я у відповідь тост сказав, подякував за шляхетність у веденні війни. Добре пообідали, з вином, потім мене відвели в кімнату, де можна було відпочити, і попередили, що вночі я відбуду до Відня, бо є наказ мене туди доставити.

Дивно, але в поїздці супроводжував мене лише перекладач, той самий кадет. Жодної охорони, ось так мені довіряли, і знову стало мені сумно, бо в Російській імперії не мав я такої довіри і поваги, як тут. Поки їхали, кадет розповідав мені про життя в Австро-Угорщині. Сам він був зі Львова, там у нього залишилися рідні, й він за них дуже хвилювався, бо ходили чутки, що руські масово депортують людей, яких вважають неблагонадійними.

– Страшне, що роблять. Я ж, Іване Карповичу, греко-католик.

– Це як? – здивувався я.

– Ну, москалі нас називають уніатами.

– А, зрозумів.

– Так от, глава нашої церкви, митрополит Андрей Шептицький, хоч міг відступити разом із цісарською армією, але залишився у Львові, разом зі своїми вірними. Його арештували і вивезли до Росії! Навіть дикі монголи не чіпали храмів і священиків, а що роблять росіяни? – спитав у мене кадет, а я тільки руками розвів, бо що я міг відповісти? Знав тільки, що наші православні ієрархи уніатів не любили і мріяли колись привести їх до православ’я.

За розмовами незчулися, як приїхали до Відня, там одразу повезли мене до Генштабу. Багато разів я про нього чув, бо ж казали, що і українців, і мову українську в тому Генштабі вигадали, і грошики на те дають. Думав я, що той Генштаб геєна якась вогненна, з чортами на вході, а виявилося, що дуже красива велична будівля. Та і взагалі Відень виявився містом гарним і доглянутим, не те що брудна Москва чи сірий Петербург.

Мене завели в кабінет до генерала, який почав зі мною розмовляти. Довго ми говорили, двічі переривалися, щоб каву попити, раз – щоб поїсти. Після чого відвезли мене до готелю. Видали гроші на витрати і сказали, що до завтрашнього дня можу відпочивати. Перекладач мій запропонував сходити в музеї та до театру, бо ж Відень – місто високої культури, тут і опера, і вистави, і картини, не те що у Москві, де натовпи лише до ресторанів та будинків розпусти стоять, а все інше людей не цікавить. Дуже багато в мене було вражень, бо ж, вважайте, вперше у Європі побував, вирвався з азіатчини Російської імперії.

Наступного дня знову поїхав я до Генштабу, знову зі мною говорили довго, потім запропонували перейти на службу до цісаря. Не одразу я на це наважився, бо ж давав присягу російському імператору і служив йому вірою та правдою багато років. Але тепер розплющилися у мене очі, і побачив я, що служив злу, ворогу народу свого, і треба було спокутувати той гріх. Тому погодився.

– Що ж, Іване Карповичу, дуже ми задоволені вашим рішенням. Надзвичайно задоволені. Бо є у нас одна нагальна справа, яку ми нікому, окрім вас, доручити не можемо. Дуже серйозна справа, – сказав мені генерал.

– Я, ваша благородь, несерйозних справ зроду не бачив, – сказав я. – Планида, мабуть, у мене така, що тільки серйозні справи до мене липнуть.

– Отже, Іване Карповичу, вам необхідно буде повернутися до Росії.

– Повернутися? Як? – здивувався я. – Та мене ж там розстріляють, як зрадника!

– Повернутися таємно, з чужими документами чиновника з Варшавського генерал-губернаторства, який вирушив із дружиною у весільну подорож.

– З дружиною? – здивувався я.

– Так. Дозвольте мені познайомити вас із пані Беатою. – Генерал підняв телефонну слухавку і щось строго наказав. Двері до його кабінету відчинилися, і до нас зайшла жінка. Ледь побачивши її, схопився я за стіл, бо поплив, розтанув від її краси і свіжості. Була вона білявка, струнка та елегантна, з тою ніжною шкірою, яка буває лише в польських панянок, із високими грудьми, з легкою ходою.

– Добрий день, – сказала вона українською з акцентом, а потім привіталася німецькою. Голос її був схожий на хор райських птахів. Як же добре, як же добре!

– Пані Беата – наш найкращий агент, вона має досвід виконання багатьох завдань у тилу супротивника. Вона кілька разів бувала в підросійській Польщі, нещодавно повернулася з окупованої Галичини. Але для виконання теперішнього завдання їй бракує знання російської. Мову вона розуміє, але розмовляє з акцентом. Тож ми вирішили, що нам треба знайти людину, яка добре знає російську. І, наскільки я розумію, ви нам підходите.

– Так точно, – промовив я, а у самого перед очима стояв образ прекрасної полячки.

– Отже, тепер щодо завдання. Як вам відомо, після окупації росіянами Галичини в їхні руки потрапив митрополит Андрей Шептицький, який очолював греко-католицьку церкву. Ми пропонували йому виїхати, але він сказав, що мусить залишатися зі своєю паствою, незважаючи ні на що. Це була дуже мудра та відповідальна позиція справжнього пастиря та духовного батька. Він сподівався, що руські дотримуватимуться правил війни і не чіпатимуть священиків. Але руські почали насаджувати в Галичині свою східну схизму, намагаючись силоміць навернути до неї більше людей. Звісно, що митрополит Андрей виступив проти цього, у своїх проповідях закликав триматися віри батьків і не піддаватися варварам. Невдовзі його арештували і вивезли зі Львова. Його возили по всій імперії, аж поки не доправили до Спасо-Євфиміївського монастиря у Суздалі, при якому здавна була тюрма для людей, яких православна церква чи уряд вважали своїми ворогами. Зараз митрополит там. Як нам відомо, його намагаються змусити провести Собор греко-католицької церкви, на якому буде проголошено про розірвання унії з Римом і приєднання до Російської православної церкви. Митрополит Андрей категорично відмовляється це робити, попри погрози і знущання, яким його піддають у монастирській тюрмі.

Генерал зробив паузу, подивився на мене.

– Днями ж нам із дуже добре поінформованих джерел стало відомо, що на митрополита Андрея готується замах.

– Навіщо на нього замахуватися, коли він і так під арештом? – здивувався я.

– Справа в тому, що у самій російській владі триває боротьба різних груп. Одні з них є прихильниками рішучіших дій щодо внутрішніх ворогів імперії, до яких вони зараховують і релігійні меншини на чолі з греко-католиками. Ці групи вважають, що загибель митрополита Андрея дасть можливість домогтися обрання нового, слухнянішого митрополита, який уже потім розірве унію і приєднає свою церкву до православ’я. Інші ж групи всередині російської влади вважають, що загибель митрополита у російському полоні буде значним ударом по репутації імперії Романових. Тому остаточне рішення щодо долі Шептицького так і не винесли. Але в нас є інформація, що таємний восьмий відділ Священного Синоду Російської православної церкви, який займається протидією схизмам та єресям, хоче взяти ініціативу на себе, для чого організовує вбивство митрополита Андрея, хоч на це немає наказу.

– Хіба може Священний Синод піти проти уряду? – засумнівався я.

– Офіційно, відкрито, – ні. Але надіслати якогось релігійного фанатика, на якого можна потім буде повісити всіх собак, – це ж зовсім інша справа! На жаль, ми не знаємо всіх деталей плану, але нам точно відомо, що Восьмий відділ затіває щось погане щодо митрополита. І наше завдання – дати відсіч цим намірам. Звісно, наш вплив у глибокому тилу російських військ дуже і дуже обмежений, але ми не можемо не втрутитися, бо ж митрополиту Андрею загрожує реальна небезпека. Тож ми хочемо відправити вас із Беатою до Суздаля. Ви матимете надійні документи та гроші, ви будете парою щасливих молодят, які втекли подалі від жахів війни. Вашою метою буде відвідання монастиря, а потім спостереження за ним. Спробуєте завадити агентам восьмого відділу провести замах на митрополита. Завдання зрозуміле?

– Так точно, – тихо сказав я.

– Я розумію, що це дуже небезпечне завдання. Якщо вас упізнають, вас буде передано військовому суду і не виключено, що розстріляно, – попередив генерал.

– Так точно, – повторив я. Мені було байдуже, що станеться зі мною. Я міг думати лише про цю Беату, біляву польську богиню з гострим носиком і зеленими очима. За нею я був готовий іти хоч куди.

– Що ж, тоді у вас із пані Беатою є два дні на ознайомлення з деталями операції та вивчення своїх легенд, після чого ми перекинемо вас у тил.

– Слухаюсь, – сказав я.

Нас із Беатою провели в окремий кабінет, куди принесли наші нові документи, а також матеріали наших вигаданих біографій. Я мусив зображати Олександра Саврасова, уродженця Тули, молодого і успішного чиновника, який будував свою кар’єру у Царстві Польському, де і зустрів кохання – прекрасну Беату Пшелонську, доньку мазовецького шляхтича.

– Іване Карповичу, треба домовитися про наші деякі спільні вподобання, – звернулася вона до мене.

Ми були удвох у кімнаті, перекладача я відіслав, бо Беата непогано розмовляла українською.

– Що ж, давайте, – сказав я хрипко.

– Ви якийсь напружений, – зауважила Беата.

Справді, я був напружений, дуже напружений, надзвичайно напружений, бо мене хвилював її голос, її шкіра, її запах, її світлі кучерики. Я просто божеволів від її присутності.

– Трохи є, – погодився я.

– Ви хвилюєтеся через завдання? Не бійтеся. Так, ми ризикуватимемо, але якщо боятися смерті, вона неодмінно тебе знайде. В мене кілька знайомих офіцерів, і вони кажуть, що першими в бою гинуть ті, які найбільше бояться смерті.

– Я напружений не через завдання, – сказав я.

– А через що? – спитала Беата.

– Через вас, – хрипко відповів я, підскочив до неї і жадібно впився в її ніжні цукрові вуста.

Мій язик ковзнув перлинами її зубів і шурхнув усередину її шляхетного ротика, де схопився у пристрасній боротьбі з її янгольським язиком. Наче дві змії навесні, наші язики терлися один об одного, розпалювали в нас дику пристрасть. Я обхопив Беату і в судомах ніжності притиснув до себе. Вона ж почала зривати з мене одяг, і невдовзі письмовий стіл та аркуші з нашим завданням стали ложем нашого пристрасного кохання, від якого в мене збивався подих і паморочилося в голові. Ми рухалися у ритмі танго, пристрасного танцю з-за океану. «Іванцю! Іванцю!» – наче в лихоманці шепотіла Беата, і здавалося, ця насолода триватиме вічно.

За два дні нас відправили до Німеччини. Звідти ми перебралися до Данії, там сіли на пароплав до Швеції, вже звідти рушили до Князівства Фінляндського, як молода голландська пара, що вирішила подорожувати. Вже у Росії голландська пара зникла, а виникла пара чиновника з Варшави і його молодої дружини. Нам не треба було нічого вдавати, ми були закохані одне в одного, і щоночі до нас у поїздах чи готелях приходили кондуктори та портьє, які просили нас поводитися тихіше, але пристрасть наша волала на весь голос, і неможливо було її стишити чи зупинити. Ми кохалися, як божевільні, і так, і сяк, і не тільки. Я любив бачити красивий вигин її спини, її ніжні, наче виточені з рожевого мармуру сідниці, її тонку шию і море білих кучериків. А що робилося, коли Беата застосовувала свої кармінні губки, якими доводила мене до зубовного скреготу і серцевого нападу! Витримати це задоволення було неможливо!

Але, на жаль, життя жорстоке, і нам довелося відірватися одне від одного і виконувати завдання. У Суздалі ми оселилися в готелі неподалік від монастиря. В перший же день найняли візника, який провіз нас по місту і показав місцеві перлини: вбогі будівлі, якими б не стало пишатися жодне місто в Австро-Угорщині. Бо там усюди були старовинні храми, ратуші, замки, фортеці. В дикій же Росії, де все руйнувалося і зникало з небувалою швидкістю, залишки славетного минулого, які примудрилися зберегтися, викликали захоплення лише місцевих, які далі гноянки не бували і справжньої історії не бачили. Після величного Відня дивитися тут не було чого.

У своєму вояжі ми відвідали і монастир. Православні ченці набігли на нас, наче ворони на стерво, всі вони були товсті, з масними губами і нетверезими поглядами, від них тхнуло брагою, вони хотіли грошей і не задовольнялись полтиниками, вимагали більше. Дебелі, зі сплутаними бородами і волоссям, у брудних, абияк латаних рясах, вони були схожі на ведмедів. Обступили і нахабно вимагали грошей. Я було схопився за свій надійний люгер, але Беата зупинила мене. Наказала дати грошей. Ченці, отримавши їх, дуже зраділи. Кілька з них побігли до шинку по брагу, варварський напій, дуже популярний у Росії.

Ми пішли з монастиря, а увечері я повернувся туди, одягнений звичайним селянином. Ченці не звернули на мене уваги, бо бачили, що грошей із мене не злупиш. Я вивчив розташування будівель монастиря, особливу увагу звертавши на тюрму і підходи до неї. Тюрму охороняв десяток солдатів, але вони нехтували своїми обов’язками, сиділи у будці вартових, смалили цигарки та грали у карти на щиглі, які щедро роздавали один одному. Я помітив, що до будівлі ходить один із монастирських служок, який носить їжу і виносить відро, бо ж каналізація у дикій Росії досі річ небачена. Кажуть, сам Микола II ходить до вітру в золоте цеберко в одній із кімнат Зимового палацу.

Я підпоїв служку, взяв у нього ключ і сам зайшов до тюрми. У ній було кілька камер, в кожній сиділи люди. В одній штундисти – люди, які побачили, що православна церква стала частиною уряду, а панотці – чиновниками. Ці люди не хотіли бачити Христа митарем і намагалися читати Святе Писання на свій розсуд, чим викликали роздратування у попів, які нацьковували поліцію. Також тут сиділо кілька людей, які стверджували, що є пророками, бо знають майбутнє. Частина з них була відвертими божевільними, а частина – хитрими шахраями, які добряче заробляли на бажанні простих людей дізнатися свою долю. Та російський уряд вважав, що знати майбутнє – злочин, а пророк може з’явитися тільки з дозволу Священного Синоду. Російська церква була міцно скута державою, яка керувала і користувалася нею зі своєю брудною метою.

В останній камері сидів митрополит Андрей. Коли я зазирнув до нього через невеличке віконце, він якраз молився Господу нашому, просив у нього сил і твердості.

– Навіть у ту хвилину, коли я насмілюся забути про тебе, не забувай про мене, Господи! Прошу, не забувай! – просив митрополит, який не помічав моєї присутності.

Я постукав. Владика Андрей здивовано подивився в бік дверей. Я зайшов.

– Хто ви? Я вас не знаю, – спокійно сказав митрополит. Він анітрохи не злякався, хоч я ж міг бути провокатором чи вбивцею.

– Я – Іван Карпович Підіпригора, – тихо прошепотів я, бо не міг брехати такій людині.

– Іван Карпович? Той самий, сищик? – здивувався митрополит. – Що ви тут робите?

– Я прибув сюди через завдання цісарського уряду. Вам загрожує страшенна небезпека, – сказав я і розповів про те, що було мені відомо. – За кілька днів ми підготуємо вашу втечу і заберемо вас звідси.

– Втечу? – здивувався митрополит. – Куди?

– До румунського кордону, а далі, за допомогою наших агентів, уже до прекрасної Австро-Угорщини.

– Ні, я не тікатиму! – рішуче заявив архієрей.

– Але вам небезпечно тут залишатися!

– На все воля Божа, – спокійно сказав він.

– Але чому ви не хочете опинитися на волі?

– Я хочу. Але якщо я втечу, то тим самим дам своїм супротивникам можливість стверджувати, що їхні побрехеньки про мою роботу на австрійський Генштаб були правдою. До того ж відповіддю на мою втечу будуть жорстокі репресії щодо нашого духовенства на Галичині. Я не хочу своїм порятунком підставляти під удар своїх братів та сестер.

– Але люди з Синоду хочуть убити вас і…

– Мені залишається молитися, а там нехай буде так, як вирішить Господь, – твердо сказав він. У його очах була така віра, сам він виглядав так натхненно, як і мусить виглядати справжній пастир. Я схилився перед ним і поцілував його руку.

– Владико Андрею, тепер я бачу, що саме ви гідний представник древньої церкви, а православна схизма смердить духом Московщини і давно перетворилася на філію царату!

– Думай про Господа, сину мій, радій милості його, – наставив мене митрополит.

З тим я пішов. Я розумів, що мені треба бути ближче до монастиря, тому ми з Беатою винайняли невеличкий будинок неподалік. Вона почала спостерігати за монастирем ззовні, а я влаштувався послушником, щоб бачити все зсередини. Послушникам треба було ночувати у монастирі, нас зачиняли на замок, якби я спробував утекти, це б одразу помітили і мене б вигнали. Як же я сумував за моєю прекрасною Беатою у ті нескінченні ночі в монастирі!

Вдень же нас примушували багато працювати. Я робив те, що казали, а сам назирав за подіями в монастирі. Наче все те саме, але одного дня я побачив, що охорону тюрми змінили. Замість солдатів, які весь час пиячили, поставили поліцейських, які уважно перевіряли всіх, хто заходив. Наступного дня я побачив у монастирі двох незнайомих чоловіків, високих, худих, із довгими бородами. Вони були у цивільному одязі, але все одно більше схожі на ченців. Вони помолилися у церкві, потім обійшли монастир. Як мені здалося, дуже уважно обдивилися тюрму. Один навіть спробував зайти всередину, але поліція не пропустила. Він запропонував невеличкий хабар, але поліція відмовилася, що у Російській імперії буває надзвичайно рідко, бо ж поліція там украй корумпована.

Ті двоє пішли, я стежив за ними, коли побачив Беату. Серце моє переповнилося тугою, а організм весь аж потягнувся до коханої, яку я бачив лише у шалених снах. Але відповідальність узяла гору над пристрастю, і я показав Беаті, щоб вона простежила за гостями. По обіді я відпросився до міста, ми зустрілися з Беатою. Вона розповіла, що ті двоє винайняли кімнату. Коли виходили обідати, Беата зайшла до неї і перевірила речі.

– Там була тисяча рублів і два маузери, на рукоятях яких викарбувані хрести, що стоять на вісімках, – розповіла моя кохана. – А ще набір шприців і ампули з героїном.

– Це восьмий, таємний відділ Священного Синоду! – здогадався я. – А як ти пробралася до кімнати? Хіба вони не замкнули її?

– Більшість замків не може встояти проти моєї шпильки, – усміхнулася вона.

– Але ти так ризикувала!

– Я люблю ризик. Слухай далі, коли вони повернулися, то принесли купу мотузок. Я знайшла поруч крамницю, де вони закуплялися, там розповіли, що вони взяли мотузки і кріплення, казали, що ремонтуватимуть дах церкви і тому їм треба лазити на висоті, – доповіла Беата.

Я дивився на її губи і згадував їхню силу і ніжність, коли вони охоплювали мене і поглинали.

– Іванцю! Заспокойся! Думай про справу!

– Так, думаю. Вони спробують пробратися до тюрми на мотузці? Зайдуть на фортечну стіну, спробують закинути мотузку на дах і нею з’їхати, – сказав я.

– Певне, що так. Цієї ночі тобі треба бути готовим до всього.

– Я буду готовий, а зараз дай поцілувати тебе, інакше я збожеволію.

– Не тут, Іванцю, не тут.

Ми зайшли до кімнати, де жила Беата, і впали на ложе кохання та пристрасті, яке сповило нас ковдрою поцілунків та ніжностей. Слабка людина, дуже слабка. Опісля я вийшов і на ватяних ногах пішов до монастиря. Дорогою купив хороший ніж. Вночі тихенько підвівся і вийшов із кімнати, де спали послушники. Вийняв вікно в коридорі і вислизнув на вулицю. Там було тихо. Я накинув чорний жупан, щоб злитися з темрявою, після чого пройшов до тюрми. Побачив маленькі червоні вогники. Поліцейські курили, з посту не йшли, навіть у цю глупу ніч. Я заліз на стіну і став чекати. Зрештою почув кроки. Переліз і повис на стіні ззовні, обхопивши зубець. Якби я обірвався, зламав би ноги, бо внизу було каміння. Але я міцно тримався. Почув, як пройшло двоє. Вони прив’язали один кінець мотузки до зубця стіни. Тепер один із нападників мусив обійти по стіні й натягнути мотузку на протилежному боці. Таким чином по мотузці можна буде проповзти якраз над тюрмою. Хитро. Невдовзі другий повернувся. Вони перевірили мотузку, натягнуту, наче струна. Потім один із них приладнав до мотузки якийсь механізм і потроху почав їхати вперед. Мотузка під ним поволі опускалася, наближала до даху тюрми. Другий чоловік стежив за тим, що відбувається. Я зрозумів, що зараз один із них спуститься на дах, потім почекає другого, вони удвох залізуть під дах, спустяться в коридор, знайдуть камеру митрополита, відчинять двері, нападуть, зроблять укол із великою дозою героїну і почекають, поки владика помре. Після чого вилізуть на дах, потім на стіну, заберуть мотузки і зникнуть. А вранці охоронці знайдуть тіло.

Цьому треба було завадити, але я ледь висів на зовнішньому боці стіни, якби почав видиратися, синодальник почув би це і вбив би мене. Довелося почекати, поки і він поліз по мотузці. Тоді я вже виліз на стіну. Руки в мене тремтіли від небувалого навантаження. Я дістав ніж і почав різати мотузку. Синодальник, який ліз по мотузці, почув щось підозріле, прискорився, але прискорився і я. Ось мотузка затремтіла, ще один рух ножем – і синодальних полетів униз. Упав зі стогоном. Це почули поліцейські, що стояли біля дверей до тюрми. Побігли, побачили чоловіка, що стогнав, нахилилися над ним. Вони мусили бути напоготові, а замість цього дозволили вбити себе ударами ножа. Повалилися з хрипом на землю. Я бачив це у світлі місяця. Бачив, як синодальних замахав своєму товаришу на даху, щоб той робив те, що було заплановано. Другий синодальних; кивнув, він був уже на даху тюрми і збирався лізти всередину. У нього влучити було важко, натомість поранений синодальних лежав на землі неподалік від стіни, його добре було видно при світлі місяця. Я вихопив свій люгер і вистрелив. Влучив йому в бік, він закричав. Постріл у відповідь. Куля просвистіла там, де я тільки-но стояв. Я ще раз вистрелив і побіг. У монастирі почалася метушня, крики. Я змішався з натовпом ченців і послушників, наляканих стріляниною. У дворі знайшли три тіла. Двох поліцейських, убитих ножем, і їхнього вбивці, на губах якого застигла піна. Я його лише поранив, а вбив себе він сам. Здається, розкусив піґулку з отрутою, щоб його не арештували. Товариш синодальника зміг не тільки втекти сам, але й забрати мотузку, тому ніхто так і не здогадався, що ж відбувалося.

Всі вважали, що якийсь п’яний у стані білої гарячки забрів на територію монастиря і напав із ножем на поліцейських, які загинули, але встигли його вбити. З цією версією не узгоджувалося багато фактів, наприклад те, що револьвери поліцейських так і залишилися в кобурах, але в Росії головне не розкрити злочин, а щоб усе було спокійно, тому більше нічого й не розслідували. Беата розповіла, що товариш загиблого тієї ж ночі виїхав із міста. Вона дивувалася, чому не знайшла ножів у їхніх речах.

– Мабуть, тому, що ножі вони завжди носять при собі, кріплять на спеціальні піхви на нозі. Також синодальники носять під одягом металеві ланцюги з шипами, щоб вгамовувати свої тілесні пристрасті. Ці ланцюги теж можуть бути дуже небезпечними, – сказав я.

– Звідки ти знаєш про ланцюги? – спитала вона.

– Я ж таки найкращий сищик Російської імперії, то дещо бачив і знаю, – запевнив я її, а потім обійняв, поцілував, і ми віддалися такому коханню, що власник кімнати тричі приходив до нас і просив поводитися тихіше. Але як можна було бути тихим у захопленні від її досконалого тіла, від ніжної шкіри, від наливних персів, які хотілося м’яти і цілувати, від ніжного живота, від лісочка, за яким кожному мандрівнику відкривався райський сад! Я кричав, і це була моя молитва її красі і нашому коханню!

Нам довелося змінити кімнату, я повернувся до монастиря. Потім Беата зустріла у місті вже чотирьох чоловіків, схожих на перших двох. Високі, худі, з бородами, з білою шкірою, звиклою до вічної тіні келій. Вони оселилися в готелі, Беата почала стежити за ними.

– Іванцю, вони щось затівають, – сказала вона мені, коли ми лежали в ліжку, щасливі й знесилені.

– Що саме?

– Не знаю, але один із них випивав із водієм місцевого фабриканта, а другий – з якимось поліцейським. Третій про щось розмовляв з місцевими кримінальниками.

– Я буду уважним, – пообіцяв я.

Вночі сидів на монастирській стіні, коли почув гуркіт авта. Воно під’їхало до воріт. Коли смеркалося, до монастиря нікого не пускали, але зараз ворота відчинилися. Авто поїхало до тюрми. Там до нього вийшли охоронці. З нього вийшов чоловік у цивільному і двоє поліцейських. Цивільний передав якийсь аркуш, мабуть, наказ. Охоронці почитали його, кивнули головами, пішли всередину. Невдовзі вивели митрополита Андрея. Цивільний щось сказав йому, поплескав по плечу, мабуть, заспокоював. Владику посадили до машини, і вона рушила з місця. Я зрозумів, що вбивці змогли дістати поліцейську форму та авто, а також підробили наказ про перевезення митрополита. Зараз вони вивезуть його за місто, вб’ють, знищать усі сліди і спробують зникнути. Цьому треба було завадити.

Я збіг зі стіни, підбіг до воріт у ту мить, коли авто рушало з місця. Схопився за запасне колесо, яке було позаду, поїхав на ньому. Авто виїхало з монастиря і повернуло в бік виїзду з міста. Я розумів, що довго на колесі висіти не зможу, – і раптом авто підскочило на якійсь ямі, і я звалився на дорогу, покотився, підхопився і побіг. Коли служив у охоронному відділенні, частенько доводилося бігати, бо ж на візників давали грошей мало, а коли й давали, то зекономити хотілося. От і зараз побіг. Але одна справа за екіпажем бігти по заповненій вулиці, а інша – за авто на порожній дорозі. Віддалялося авто, я вже хотів стріляти, але боявся зашкодити владиці. Тому просто біг. Авто, між тим, повернуло і почало спускатися по дорозі вниз, щоб виїхати за місто. Я біг за ним, добре бачив, як у світлі фар вискочила якась дамочка, у якій я одразу впізнав Беату. Вона замахала руками. Авто зупинилося.

– Що таке? – грубо спитав водій, висунувшись у вікно.

– Ви б не могли мені допомогти? – Я впізнав медовий голос Беати, яка розмовляла російською з помітним акцентом.

– Ану геть з дороги! – гукнув водій і закричав. Бо Беата несподівано вдарила його двома пальцями в очі.

– Ах ти ж сучка! – Двері відчинилися, і з них вискочили синодальники, високі та жилаві. Вони кинулися на Беату, і мені страшно було уявити, що вони з нею зараз зроблять. Я побіг ще швидше, в мене аж в очах темнішало. Проте я бачив, як один із синодальників кинувся з кулаком на Беату, цілився, мерзотник, у голову. Однак Беата присіла і вдарила ногою нападника у коліно. Я почув і тріск, і крик, із яким нападник упав на землю. На Беату зразу кинувся інший синодальник, цей уже дістав ніж, що зблиснув у місячному світлі. Він викинув руку зі зброєю, Беата непомітно відхилилися, ніж пройшов повз її тонку талію. Красуня увігнала свої пальці в шию синодальника і вирвала йому борлак. Нападник із хрипом упав на землю, з його горлянки фонтанувала кров, що виблискувала при світлі місяця.

– Ах ти ж сучка! – вигукнув останній синодальник. Він і не думав відступати, попри долю своїх товаришів. Зробив якийсь дивний рух і дістав з-під мундира довгий ланцюг, який закінчувався трьома шпичастими кулями. Почав розмахувати ними, наче обушком. Небезпечна зброя, від якої вже не могло допомогти ніщо. Я ще біг, хотів закричати, відволікти синодальника, дати можливість Беаті втекти, але не міг подати голосу, бо задихався. Вихопив люгер, хотів стріляти, коли Беата, побачивши мене, крикнула:

– Іванцю!

Синодальник був досвідчений боєць, він лише трохи озирнувся назад, побачив, що я ще далеко, сам стежив за дистанцією до Беати і розкручував свій ланцюг. У Беати не було шансів напасти, але вона і не намагалася нападати. Вона кинула ніж. Той самий, яким її хотів убити попередній синодальник. Ніж попав у живіт цьому синодальнику, той здригнувся і спробував ударити Беату. Та вміло ухилилися від шпичастих куль, що несли за собою загибель. Синодальник захрипів, знову почав матляти ланцюгом, Беата зробила випад уперед, він ударив, вона відскочила ще раніше, однак кулі розірвали сукню і поранили її у плече. Вона скрикнула, синодальник задоволено загарчав, ударив ще, не влучив, утратив рівновагу, поточився, потягнув до себе ланцюг, коли Беата одною ногою стала на нього, а другою вдарила по ножі, що стирчав із живота синодальника. Вдарила так, що ніж повністю, з рукояттю, ввійшов у тіло нападника, гостряк аж визирнув зі спини. Нападник відчайдушно захрипів і повалився на землю. Якраз у той момент я нарешті добіг. Нічого не міг сказати, переламався навпіл і важко дихав.

– Іванцю, а я вже думала, що ти проґавив владику, – тихо сказала вона.

Я кинувся до машини, митрополит Андрей сидів спокійно на задньому сидінні, не виглядав переляканим.

– Ваше високопреосвященство! Ці люди – посланці Синоду, вони хотіли викрасти вас, думаю, з поганою метою! Ваше життя у небезпеці, будь ласка, дозвольте врятувати вас, – звернувся я до владики.

– Яким чином?

– Ми таємно вивеземо вас, доправимо до сонцесяйної Австро-Угорщини!

– Мені не личить бігати, наче зайцю. Якщо на те буде воля Божа, я прийму мученицьку загибель, але поки що бачу, що йому потрібно, щоб я жив, тож він посилає вас уже вдруге. Дякую Господові і дякую вам, але не тікатиму, даруйте. – Він вийшов із машини і пішов до монастиря.

Ми забрали зброю в синодальників, усі вони були озброєні маузерами з візерунком на рукояті та ножами, якими можна було і битися у рукопашній, і метати. Синодальники були обмотані ланцюгами, як я й казав. Їх ми не знімали. Беата добила водія і синодальника, якому зламала коліно.

– Не можна залишати свідків, – сказала вона.

Ми повантажили тіла вбитих у авто, яке потім втопили у річці. Пішли до міста.

– Де ти навчилася так битися? – спитав я Беату.

– Я ж агент цісарської розвідки й мушу вміти добре битися і добре стріляти, – відповіла вона.

– Покажи мені, що ти вмієш, – попросив я.

– Зараз. – Вона легко відстрибнула від мене. Її очі виблискували у темряві.

Я напав на неї. Не вкладав усю силу в удар, хитрував, хотів її заплутати. Вона легко відбивала мої удари або ухилялася від них, а потім сильно штовхнула ногою в груди, і я полетів шкереберть. Зразу підхопився. Було боляче, але я завівся. Рівно настільки, щоб не втратити контроль над собою. Я не пішов у відчайдушну атаку, а почав хитро тіснити Беату до калюжі, яка була в неї за спиною. Я розраховував, що на слизькій землі вона втратить маневреність і стане легкою здобиччю. Так і сталося. Її нога ковзнула, вона пропустила удар, склалася навпіл, я вже хотів схопити її, коли вона кинула в мене шматком багна, просто в обличчя, в очі. Я нічого не бачив, намагався бити наосліп, та не влучав, натомість сам отримав удар, від якого гепнувся в ту ж таки калюжу. Знову спробував підхопитися, але ноги роз’їхалися, і вона засміялася.

– Іванцю, я ціную твоє бажання битися до останнього, але, здається, ти програв, – сказала Беата, і її сріблястий сміх пом’якшив мені гіркоту поразки.

– Але як? – спитав я. – Як ти змогла перемогти мене, найкращого сищика Російської імперії?

– Ну, в такій дикій країні, як Російська імперія, ти, може, і найкращий, але ви ж дуже відстаєте від Європи, яка вміє і любить вчитися у інших. Наприклад, методів бою.

– Я вмію боксувати!

– Цього замало, Іванцю. Є куди ефективніші засоби боротьби.

– Які?

– Ну, наприклад, я билася з тобою, використовуючи джіу-джитсу – старовинну східну систему, напрочуд ефективне бойове мистецтво.

– Джіу-джитсу? – здивувався я. – Ніколи не чув.

– І не дивно, кажу ж, що Росія дуже відстала, бо не любить учитися, заколихана своєю оманливою величчю. Але коли настане час випробувань, цей колос на глиняних ногах упаде перед прогресивною імперією Габсбургів, у якій процвітає ціла родина народів. Ходімо до річки, вмиєшся, а то ти схожий на чорта.

– Ходімо. Ти навчиш мене цього джіу-джитсу? – спитав я.

– Навіщо найкращому сищику імперії чогось учитися?

– Я завжди вчився. Частіше за все у ворогів, але обов’язково вчився, інакше ніколи б не став найкращим.

– Добре, я навчу тебе.

Ми прийшли до річки, я умився, виправ свій брудний одяг. Трохи соромився стояти перед Беатою голим. Але ж була ніч, нехай і місячна, проте ніч.

– А ти красивий, Іванцю, – сказала вона, і я розчервонівся.

– А битися не вмію, – відповів я.

– Навчишся, – сказала вона хрипко та солодко.

Я кинувся до неї диким звіром, вона не намагалася втекти, ми впали на траву і кохалися цілу ніч.

Коли я зранку повернувся до монастиря, мені наказали забиратися геть.

– За що?

– Та ти подивися на свою пику! Вся в засосах! Блуду служиш, а до монастиря зібрався! Геть звідси!

Пішов я, тепер доводилося нам стежити ззовні за монастирем, але я був тільки радий, бо міг проводити ночі з моєю коханою Беатою. Які ж це були ночі! Ми заплющували очі лише від екстазу, ми не відпускали одне одного ні на мить! Кохання – як божевільні перегони, коли загнаних коней не пристрілюють, а оживляють пестощами та ніжностями! Ми зламали одне ліжко, потім іще одне, потім змушені були змінити кімнату, потім іще одну, бо господарі скаржилися. Потім до нас прийшла поліція, яка звинуватила нас у непристойній поведінці біля монастиря. Наші документи поліцію заспокоїли.

– Ми розуміємо, що медовий місяць і все таке, але тихіше, бо ченці скаржаться. Важко їм на молитвах зосереджуватися, коли крики ваші чутно. Винайміть кімнату десь подалі, – порадив нам пристав.

Ми пообіцяли, що будемо поводитися тихо. Тепер затуляли собі роти руками і продовжували солодкі вправи без кінця і без краю. За цим усім якось примудрялися і стежити за монастирем. Охорону владики посилили, особливо коли сам Папа Римський надіслав телеграму, в якій висловив занепокоєність безпекою Андрея Шептицького. Французький посланник натякнув, що у випадку якихось ворожих дій щодо митрополита питання надання позик Росії може бути вирішено негативно. А ті кредити були дуже потрібні Росії, фінансова система якої була майже зруйнована вже в перший рік війни, що показало всю слабкість імперії Романових.

На жаль, попри вказівки з Пітера, синодальники не облишили спроб атакувати митрополита. У Суздалі постійно перебувало кілька синодальників, які намагалися з’ясувати, що ж сталося з їхніми товаришами, а також шукали шляхи до митрополита. Стало відомо, що владиці знову погрожували, намагаючись навернути його до східної схизми, однак він мужньо відкинув ці вимоги. А одного дня ми побачили, що до монастиря прямує цілий ескадрон козаків, який супроводжував два автомобілі. Це приїхав якийсь високопосадовець із Петербурга. Він мав відвезти митрополита до Владимира, а там посадити на потяг. Владику і невеличку валізу його речей повантажили в авто і поїхали на південь, до Владимира, у супроводі козаків.

– Ми мусимо поїхати за ними, – сказала Беата.

– Для чого, там же цілий ескадрон охорони? – здивувався я.

– Цього може бути недостатньо. Нам потрібен екіпаж, – рішуче сказала моя красуня, і я не сперечався, сам відчував, що щось відбувається. До того ж іще вчора з міста зникли всі синодальники.

Ледь знайшли візника, який погодився їхати аж до Владимира. У першому ж лісочку Беата його оглушила та зв’язала.

– Щоб не заважав. Скільки коштує такий екіпаж та кінь? – спитала в мене. Я назвав ціну, Беата дістала гроші, відрахувала і показала візнику, який тільки мугикав з кляпом у роті. – Ось бачиш, я даю тобі в півтора раза більше. Полеж, відпочинь, а потім купиш собі новий екіпаж і коня.

Вона поклала йому гроші у внутрішню кишеню, я ж відніс візника у кущі.

– Сідай, Іванцю, за візника і наганяй! – сказала Беата.

Ну ми й помчали. Невдовзі нагнали козаків, які пропустили нас, обігнали і авто, яке не поспішало. Мені здалося, що владика побачив мене і впізнав, принаймні усміхнувся. Ми випередили їх, проїхали якийсь місток, побачили поблизу людей. Одягнені вони були по-селянськи, однак усі худі та гостролиці. Побачивши нас, пішли геть від містка. Ми проїхали далі й зупинилися у березовому гаї, щоб почекати. Дивилися, як дві машини переїхали міст, на нього заїхали козаки, потім пролунав вибух, і міст завалився разом із першими рядами вершників. На нашому березі, наче з-під землі, вискочили озброєні люди, які кинулися до авта, викинули чиновника та водіїв, сіли самі і поїхали геть. Козачий сотник наказав пливти, але вибухнули міни на березі, й козаки не насмілилися пливти далі, повернули до свого берега. Між тим автомобілі заїхали в гай, де і ми сховалися, проїхали трохи далі, потім люди пересіли на коней і зникли в лісі. Ми розпрягли віз, Беату посадив на коня, а сам повів його по слідах. І версти не провів, як сліди розділилися.

– Беремо праворуч, – сказав я.

– Чому? Бо ти православний? – спитала моя красуня.

– Ні, бо онде у коня копита глибше в землю втинаються. Отже, подвійний вантаж везе – і вершника, і митрополита. А ти злазь, далі пішки підемо.

Пішли ми далі, знову десь версту.

– Стій, – сказав Беаті.

– Що таке?

– Бачиш, далі які сліди. Тут вершники злізли, пішли пішки, а коней погнали в інший бік. Сліди плутають, – засміявся я, розгадавши їхню хитрість.

– Іванцю, та ти в лісі як у себе вдома! – здивувалася Беата. – Наче індіанець якийсь!

– Я не вдома, я в гостях, але не вперше.

– А чого ті хлопці засідку не залишили? Щоб нас зустріти?

– Бо не нас вони чекають, а козаків. З ними ж у бій устрявати не хочуть. Заплутали сліди – і досить.

Походив я лісом, знайшов сліди вже піші, ледь помітні.

– Ось бачиш, перцем меленим потрусили, на випадок, якщо з собаками шукатимуть. Собака нюхне, і одразу заб’є їй баки. Хитрі ці хлопці.

– Давай, Іванцю, швидше, треба владику рятувати! – скрикнула Беата.

– Ні, не швидше. Тепер вони можуть і в засідці посидіти. Зустріти небажаних гостей, які занадто хитрими виявилися. А поспішати нам немає куди. Якби владику просто збиралися вбити, то на місці вбили б, але ж ні, викрали, отже, для чогось він їм потрібен.

Далі пішли ми обережно, я – перший, Беата за мною. Ішли ледь помітною лісовою стежкою, коли побачив я попереду невеличку галявину. Повів Беату в обхід. Лісом обійшли, зайшли з тилу, дивимося – сидять чотири синодальники, високі та худі, з бородами. І знаєте, чим озброєні? Арбалетами! Не просто арбалетами, а з отруєними стрілами! Бо вмочали гостряки стріл у якось баночку, яку тримали дуже обережно. Аби виперлися ми на галявину, підстрелили б нас тихенько стрілами, щоб ми не писнули, і не почув би ніхто. Беата вже хотіли напасти і покласти їх, але я закрутив головою, – мовляв, не треба видавати себе. Вони думають, що ми так їх і не знайшли, нехай і далі думають.

Пройшли далі, обережно дуже, не поспішаючи. Ще один пост знайшли на галявині. Обійшли і його. Тільки дивувався я організації. А Беата хвилювалася за владику. Сама вона була католичкою, але дуже вже поважала митрополита Андрея. Та й хотіла наказ виконати попри все.

Попереду побачили ще одну галявину. Почали обходити, коли почули голоси. Щось там коїлося. Підійшли ближче, залягли в кущах. Дивимося і нічого не розуміємо. Бо на галявині велике шатро напнуте, під шатром столи стоять довгі, на столах посуд столовий, біля столів лавки. Слуги метушаться, столи накривають. Онде піч із цегли складена під навісом. На печі чавун великий гріється. Слуги працюють, синодальники за ними наглядають. А неподалік зібралося десятків зо три чоловіків у пишному одязі, наче єпископи. Головував такий поважний дядечко з довгою бородою, якого я наче бачив десь.

– Слухай, це ж архієпископ Питирим, екзарх Грузії! Я його у Тифлісі бачив! – здивувався я.

– А онде Григорій Распутін, – прошепотіла Беата і щось дістала з кишені.

– Распутін? – здивувався я. – А що це в тебе?

– Фотоапарат. – Беата навела його і почала клацати.

– Він звідси бере? – вражено запитав я, бо бачив фотоапарати в фотоательє, великі такі штуки, перед якими треба сидіти сумирно і довго.

– Бере, це ж шпигунський фотоапарат, німецька розробка!

– Владика! – побачив я.

Митрополита Андрея вивели з лісу одразу троє синодальників. Клобук із нього зірвали, так само, як і хрест. Ще й побили. Ось його підвели до єпископів, які вороже на нього дивилися.

– Ну що, мерзенний уніате, чи хочеш ти повернутися до святої православної церкви, чи упиратимешся у своїй папістській єресі? – спитав владику Распутін, якого я наживо бачив уперше. Був він якийсь нервовий.

– Нікуди повертатися мені не треба, бо я у церкві, яка славить Господа нашого правильно. Казав це вам уже не раз. Це ви отямтеся!

– Чи знаєш, що чекає на тебе, якщо не схочеш повертатися у православ’я? – спитав грізно Распутін, а єпископи люто вищирилися.

– Не знаю, але що б ви не замислили, це буде злочин проти Бога і людини, – мужньо відповів владика.

– Якщо не схочеш повертатися у православ’я, то ми з’їмо тебе, за старовинним російським звичаєм! – несподівано сказав Распутін.

Я аж здригнувся, коли почув, і Беата перелякано на мене подивилася.

– Оце такі у вас звичаї? – спитала мене.

– Та я ж українець, у нас таких звичаїв немає! – запевнив я.

– Що? З’їсте? – здивувався митрополит і закрутив головою. – Всього від вас чекав, пси московські, але не такого!

– Сам ти пес римський! Блудниця ватиканська! Зрадник негідний! Як колись славні наші предки з’їли мерзенного зрадника Йосафата Кунцевича, так і тебе ми з’їмо, пастирю облудний, чортів прислужнику, мерзотнику папістський!

Распутін схопив довгий ніж і пішов на митрополита Андрея.

– То відрікаєшся ти від унії, просиш про повернення до святої православної церкви? – грізно спитав негідник.

Синодальники, які стояли поруч, ударили під коліно Андрея і поставили його навколішки. Распутін схопив владику за бороду, задер йому голову, щоб відкрити шию.

– Або переходь до істинної віри, або кров твою похабну в землю зіллємо, а самого тебе з’їмо, як завжди їли відступників від віри святоотечеської! – закричав Распутін, і всі єпископи закивали головами.

– Отямся, напівляше! – грізно сказав архієпископ Питирим. – Велику милість тобі робимо, що дозволяємо повернутися до православної церкви. Бо не буде більше уніатів у Галичині! І коли захопимо ми Австро-Угорщину, то і там не буде! Ані уніатів, ані католиків! Тих, хто схоче, у православ’я візьмемо, а хто не схоче – тих на багнети піднімемо! І чоловіків, і жінок, і дорослих, і дітей! Дізнаєтеся ви, що таке руський гнів! Знищимо і розтопчемо ворогів держави Російської і святої православної віри! Якщо ж перейдеш ти до нас, то отримаєш у владу всі парафії не тільки у Галичині, але й на захоплених територіях до самої Сербії!

– То що скажеш, псе цісарський? – прохрипів Распутін і заніс ножа.

Беата цієї миті залізла на дерево, щоб добре було видно, і звідти фотографувала.

– Відмовляюсь я від пропозицій ваших бісівських! Казали мені, що занепала православна церква під ярмом нечестивих Романових, перетворилася на збіговисько кривавих язичників! Але не вірив я, думав, що не може такого статися! Але ж бачу, що без святого сяйва Римського занепадає християнство по теренах диких! То вам кажу: схаменіться, прийдіть до папи римського, рятуйте душі ваші і паству вашу, бо інакше палати вам всім у пеклі! – гучно сказав владика Андрій, та з такою вірою в голосі, що аж позадкували назад ієрархи московські, вражені мужністю і силою віри митрополита. Навіть Распутін здригнувся і прибрав руку, але диявол ним водив, тому знову підступив він до митрополита і заніс ніж.

– Тільки лайно богопротивне з горлянки твоєї виривається, наче з фонтана каналізаційного! Зачиню я це осердя смороду назавжди! – закричав Распутін. Видно було, що збирався він проголосити якусь промову.

– Стріляй, Іванцю, – прошепотіла згори Беата, а я дивився на білі ніжки її витончені і згадував, що там далі під спідницями сховано, замріявся, про все забувши у товаристві прекрасної полячки. – Стріляй, Іванцю! – трохи гучніше сказала вона, а сама все фотографувала.

Я вихопив свій люгер і прицільно вистрелив. На жаль, далекувато було, та й боявся поцілити я у владику. Куля пролетіла біля Распутіна, який заверещав, наче баба, кинув ніж і сам кинувся навтіки. Я ще раз вистрелив, і побігли вже єпископи. А синодальники дістали маузери і відкрили по нас вогонь. Добре, що Беата встигла зістрибнути з дерева – і побігли ми у ліс. Відбивати митрополита не могли, бо ж там десятки синодальників стояли. Але сподівалися, що стріляниною відкрили вони своє місце, невдовзі прискочать туди козаки і не дадуть чинити злочин.

Бігли ми лісом, наче відірвалися вже від переслідувачів, які пішли в інший бік, як несподівано з кущів вилетіла стріла. Призначалася вона мені, летіла в мене, але якимось дивом Беата стрибнула і стала переді мною. Пробила стріла її ніжні груди, здригнулася Беата. Підхопив я її і вистріляв у кущі всі набої, що були, убив двох, а решта втекли. Повернулася вона до мене і зашепотіла:

– Іванцю, коханий мій! Думала я, що бути нам разом до кінця життя, навіть зі служби збиралася піти, щоб тільки з тобою бути, соколику мій! Та ось бачиш, помирати доводиться. Прошу я тебе – покинь мене зараз, бо тіло вже моє не врятувати, а образ мій назавжди у тебе в пам’яті залишиться! Покинь і врятуйся сам, доберися до Відня і передай цей фотоапарат, бо знімки з нього – то спасіння для митрополита. Перші знімки будуть тобі на згадку, забери їх собі. А тепер біжи, біжи, Іванцю! – сказала те, поцілувала мене губами вже безсилими, сіпнулася й померла.

Заридав я над нею, тримав на руках, наче ніч на мене спустилася, а потім почув позаду крики та постріли, зрозумів, що по мене йдуть синодальники прокляті. І або помирати було мені у бою, або виконати останнє прохання моєї коханої Беати. І пообіцяв я собі зробити те, що вона сказала, а потім уже померти від туги. Поцілував її у вже холодні вуста і закричав:

– Нехай будете ви прокляті, криваві вбивці! Я помщуся за кохання своє, за прекрасну Беату і вам, Романови, україножери кляті, і православній церкві, яка суть схизма антихристиянська, і всій Російській імперії – тюрмі народів! Страшно помщусь!

Потім узяв її люгер в одну руку, фотоапарат у другу й побіг. Два тижні довелося мені ховатися по лісах, бо шукали мене і синодальники, і поліція, і війська. Потім вдалося застрибнути на потяг і під вагоном доїхати до Москви. Там я виправив собі документи і вирушив на південь, до Бессарабії. Біля румунського кордону спробували мене пограбувати місцеві розбійники, і я все б їм віддав, та зажадали вони фотоапарат. Через це отримали замість нього по кулі. Далі довелося бігати тиждень Карпатами від румунських прикордонників, але втік, добрався до Трансільванії, а вже звідти до Відня. Там знайшов надійне ательє, попросився подивитися плівку і вибрав кілька знімків, де ми з Беатою голі. Роздрукував їх для себе, кадри ті вирізав і знищив, бо ніхто більше не мусив бачити нас, закоханих та щасливих. З іншими ж прийшов на доповідь до генерала. Роботу мою оцінили високо, про фотографії попередили Петербург, мовляв, оприлюднять, якщо, не дай Боже, станеться щось із владикою. Сказали мені, що завдяки тим знімкам тепер життя митрополита Андрея у безпеці. Мене нагородили орденом та грішми, запропонували продовжити службу, але так я сумував за Беатою, що не зміг. Попросився у відпустку. В Австро-Угорщині мене, на відміну від Росії, поважали, тому відпустили, оселився я у затишній квартирі і кожен день дякував цісареві Францові-Йосифу та дивився на фотографії моєї коханої, милої Беати, чиє життя забрали криваві російські варвари. Та настав час, коли серце моє, висушене тугою, ожило і відчуло страшну жагу помсти. Тоді повернувся я на службу і отримав нове завдання у Росії, про що читайте згодом.

Імперія відповідає,

а Іван Карпович зустрічає Афродиту

о це, в біса, таке, Ваню? – спитали мене. Сидів я у штабі військової контррозвідки, в оточенні кількох генералів та купи полковників, які роздивлялися мене обурено і здивовано водночас. Я ж роздивлявся тоненьку книжечку на дешевому папері, але з купою картинок, почасти непристойного змісту. Якийсь чоловік, високий та широкоплечий, чомусь із оселедцем, і довговолоса красуня, з такими формами, що очей відірвати не можна було. Вже і так ця парочка і сяк, і у вагоні, і на природі, і в готелях, навіть у автомобілях! Підписи під цими майже порнографічними картинками свідчили, що це Іван Карпович Підіпригора та польська красуня Беата. – Що це таке? – повторив запитання один із генералів, мабуть, найголовніший тут.

– Не можу знати, – чесно відповів я. Одразу зрозумів, що справа серйозна, бо арештували мене прямо у санаторії, де лікував я рани, і під охороною двох десятків поліцейських та ескадрону козаків із кулеметами та гарматою доправили до Феодосії, звідки вже повезли до Петербурга в окремому вагоні. У мене нічого не питали, взагалі не розмовляли зі мною, тільки дивилися перелякано, наче на смертельно хворого, чи що. Я нічого не розумів, думав, що це мені голову морочать, намагався не хвилюватися.

У Петербурзі мене висадили в якомусь ангарі й повезли у супроводі кількох панцерників, наче вінценосну особу. Потім завели до цієї зали, де на мене дивився чи не весь штаб військової контррозвідки, зняли з рук кайдани і дали цю книжечку – «Польська красуня, або Неймовірні пригоди Івана Карповича Підіпригори у російському тилу». Була в тій книжечці якась маячня, я б із неї сміявся, але бачив серйозні погляди панів офіцерів і розумів, що жартувати вони не налаштовані.

– Як це не знаєш, Ваню? Твої ж пригоди!

– Моє тут тільки прізвище, яке у лайні зрадницькому полощуть, а більше нічого немає, – запевнив я.

– Але ж от примітка є, що книжку цю надруковано з дозволу видавництва «Глорія мунді», Краків, яке купило у тебе права! Скільки грошей заробив на зраді, Юдо? – крикнув генерал.

– Ваше високоблагородіє, договір із «Глорія мунді» в мене був, але підписаний у 1913 році, коли ще ніхто не знав, що буде війна. І в договорі тому йшлося про давні мої оповідання. Моя копія договору зберігається у нотаріуса Капуцинова, у Ромнах, у чому ви можете легко переконатися. І такої маячні серед переданих мною оповідань не було і не могло бути, – тихо і впевнено відповів я.

– Тоді звідки це взялося? – Генерал помахав книжечкою у мене перед обличчям.

– Не можу знати, але хочу зауважити, що і раніше видавалися мої фальшиві пригоди, тобто вигадані побрехеньки, до написання яких я стосунку не мав. Особливо багато їх було видано у 1913 році, через що мої видавці почали зазнавати великих збитків і зменшили мені виплати. Я кілька разів звертався до поліції, але та не змогла чи не схотіла вплинути на ситуацію. Тоді я провів власне розслідування, вийшов на дві друкарні в Харкові і одну в Нижньому Новгороді, де друкували фальсифікат. Довелося особисто спілкуватися з власниками друкарень, щоб переконати їх повністю припинити незаконну справу.

Всього я розповідати панові з контррозвідки не став, але одна друкарня згоріла, а господарю другої я на руках позначив ножем, де наступного разу рубатиму сокирою, якщо не припинить красти. Граф пропонував вирізати на лобі напис «злодій», але я вирішив, що то вже занадто.

– Після нашого спілкування власники друкарень зробили правильні висновки, і у продажу залишилися тільки книжки з моїми справжніми пригодами. Але бачу, що фальсифікат знову розквітнув, поки я в армії. – зітхнув я і розвів руками.

– Не просто фальсифікат, Ваню! А фальсифікат іноземний, фальсифікат із Відня, який масово поширюють у наших військах! Ці книжечки кидають із аеропланів, залишають на покинутих позиціях, ми зафіксували їх появу в іноземній кореспонденції, що потрапляє до імперії! Наші вороги користуються відкритою порнографією, щоб підігріти цікавість солдатів та офіцерів, які потрапляють на гачок, бо ж разом із порнографією їм у голову вбиваються антидержавні думки та висловлювання!

– Я дуже обурений цим фактом! – запевнив панів офіцерів. Вони дивилися на мене без особливої довіри.

– А може, Ваню, ти таки вирішив попрацювати на два фронти? – спитав генерал.

– Фронт у мене, як у патріота імперії та дому Романових, один, ваше високоблагородіє! Чути підозри, не підкріплені жодними фактами, мені дуже прикро!

– А ти не ображайся. Краще поясни, чому ось цей фальсифікат, як ти кажеш, дуже схожий на твої справжні оповідки.

– Пане генерале, та ну що ви! Це порнографія якась! Дешева мелодрама навпіл зі сміхотворними вигадками! Я досить скромно оцінюю літературну вартість власних історій, але в жодній із них ви не знайдете такої хворої фантазії, як у цьому лайні! – Я з огидою кинув книжечку на стіл. Була вона зручного формату, якраз під кишеню гімнастерки, а ще з тими сороміцькими малюнками, які б не пройшли поза увагою солдатів, що нудилися без жіночого товариства у окопах. То я б не здивувався, якби ця брехня набула у військах великої популярності.

– Але ж автор знає деталі вашої біографії та звички!

– Кожен мій постійний читач знає те саме, бо неможливо писати про свої пригоди і не згадувати про себе. До того ж більша частина звичок та думок, які тут описані, зовсім не мої, а вигадані. Це фальсифікат, панове офіцери, підробка низької якості, брехлива та нахабна. Можливо, одною з цілей було вдарити саме по мені, похитнути мою репутацію стовпа самодержавства. Ворог наш дуже хитрий, – зітхнув я.

– Що ворог хитрий, у цьому сумнівів немає! Але от чи ворог не сидить перед нами? – суворо сказав один із генералів, а інші схвально закивали.

Я зрадів, що це запитання, а не вирок. Озирнувся назад, мовляв, сподівався побачити якогось ворога у себе за спиною. Там нікого не було.

– Не зрозумів, ваше високоблагородіє, – доповів начальству і подивився найщирішим поглядом з усіх можливих.

– Може, ти, Ваню, писав це лайно?

– Ніяк ні! Боронь Боже! – закрутив я головою.

– Нам стало відомо, що ваша знайома Єлизавета Павлівна виїхала за кордон без дозволу!

– Виїхала? – Я знову зітхнув. – Це я винен, вона дуже образилася на мене за зраду. І доньку, Моніку, з собою забрала! Навіщо я тоді в гречку стрибнув? Піддався хоті… – Я за голову схопився, ледь не волосся дерти почав.

– Єлизавета Павлівна допомагала вам у літературній праці?

– Ні, тільки читала, коли вже у журналах виходило. Допомагав мені граф Осика-Маєвський. Він же вів переговори з видавцями.

– І де цей граф?

– Пішов добровольцем ще раніше за мене, мріяв написати великий роман і прославитися. Ми з ним листувалися, але вже довгенько він не відповідав. Я дізнавався, з його полку надійшла відповідь, що зник безвісти десь у Карпатах.

– Не зник, а здався у полон!

– У полон? – здивувався я.

– Саме так! Дивно виходить, що всі люди, які з тобою пов’язані були, Ваню, тікають із нашого Отєчества. Єлизавета Павлівна втекла, граф теж.

– За Єлизавету Павлівну я казав, що мій гріх. Зрадив, а вона – жінка з характером, дуже образилася, перервала всі відносини, поїхала, щоб бути від мене подалі. Що ж до графа, то впевнений, що не здався він, а потрапив у полон випадково. Бо ж великий патріот нашого Отєчества та государя імператора.

– А ось наша агентура доповідає, що патріот цей опинився у Відні! І що ось це лайно – саме його рук справа! – закричав генерал, схопив книжечку і жбурнув її на стіл.

– Як? Що? – Я вдавав, що розгубився, хоча насправді одразу зрозумів, чиї пальці знати у цій справі. Граф і тільки граф. Ще коли переробляв він мої історії, то все намагався вигадок якихось сороміцьких додати, бо казав, що без них прісно виходить. Я цього не дозволяв, бо вважав, що правда важливіша, і як вигадками читача годувати, то швидко йому набридне. А тут же графа ніхто не зупиняв. То він і навигадував, особливо про тілесні втіхи, про що дуже любив Климентій Євграфович пофантазувати. Я того не розумів. Усі ми люди, але як почне вирувати в мене тіло, то знаходжу втіху у знайомих модисток чи у відповідному закладі. А ось граф – той любив постраждати, сидів, вигадував якихось неземних красунь, писав усілякі сороміцькі речі, потім їх перечитував і страшенно тішився.

– Графе, що то ви пишете таке, що й до рук узяти соромно? Краще б з’їздили до Ромен і не на папері, а по-справжньому жінок подивилися, – казав я у мирні часи, коли Маєвський гостював у мене.

– Ах, Іване Карповичу, та хіба в Ромнах жінки? Грубі та примітивні істоти! Хіба можна їх порівнювати з моїми красунями? – питав мене патетично граф.

– Наскільки я знаю, жінки влаштовані однаково, хоч у Ромнах, а хоч у Парижі. Чоловіки теж. І нема тут чого ускладнювати.

– Іване Карповичу, от одразу видно, що ви мужик! Дитя природи! Ото у вас все і просто! А я ж мрійник і поет!

Схоже було на те, що ці якості граф не втратив і в полоні. Ну і малюнки до книжечки цієї сам малював. Беата в нього вийшла з таким тонким станом і пишними грудьми, що я ніколи таких жінок не бачив.

– То ви думаєте, що це граф написав? – кивнув я на книжечку.

– Може, і граф, але відповідальності це з вас не знімає! Ви знаєте, що книжечку цю надруковано накладом у сто тисяч екземплярів?

– Сто тисяч? – Я хотів сказати, що це ще небагато, бо так бувало, що і по триста тисяч мене друкували, і без таких малюнків.

– Сто тисяч! І все розповсюджується на фронті, серед наших частин, а вже звідти потрапляє в тил. Тільки на польових поштах під час перевірки кореспонденції виявили близько сотні таких книжок. Але ж це тільки дурні надсилають поштою, інші везуть додому під час відпусток! Появу цього непотребу вже зафіксовано у Москві, Нижньому Новгороді, Ярославлі, Харкові та інших містах імперії!

– Ну негідники! Треба знищити цю бридоту! – попросив я.

– Ми знищуємо, коли знаходимо. Але до нас потрапляє лише невеличка частина. Решта осідає в людей і активно читається, тобто австрійська отрута робить свою чорну справу!

– Боляче це чути, ваше високоблагородіє! Як я можу допомогти любому Отєчеству і обілити власне ім’я, заплямоване підступними австріяками? – Я аж підхопився, показав, що готовий будь-що робити, аби виправити становище.

– Сідай, Ваню, сідай, – сказав генерал.

– Слухаюся! – Я сів.

– Дивися, Ваню. Ситуація херова. Військова контррозвідка, тобто ми, зробили все, щоб урятувати тебе від розстрілу, поручилися за тебе, взяли відповідальність. А тут таке! Ці книжки. Сором і скандал! Дякувати Богові, що государиня про це нічого не знає, але невдовзі дізнається, бо книжечки ці, наче таргани, розбігаються по всій державі.

– Що ж робити, ваше високоблагородіє? Ви тільки накажіть! – скрикнув я.

– Добре, Ваню, що бажаєш виправити ситуацію. Ми в тебе віримо і тобі поки що довіряємо.

– Дякую! – Я знову підхопився. – Дозвольте стояти! Не можу сидіти перед таким вельмишановним панством!

– Добре, Ваню, стій. І слухай. Ворог завдав нам важкого удару, і наша відповідь мусить бути адекватною. По-перше, доведеться тобі повернути цивілізований вигляд. А то що це таке: ти приїхав з Криму, наче босяк якийсь: бородатий, патлатий, засмаглий, циган циганом, ніхто тебе і не пізнає. Треба, щоб пізнавали. По-друге, з завтрашнього дня, коли повернуть тобі нормальний вигляд, почнеш їздити по різних світських заходах.

– Я? По світських заходах? – аж злякався. – Пане генерале, та я ж там зганьблюся! Я ж людина дика! Не можна мене у світ пускати!

– Треба, Ваню, треба. Ми до тебе приставимо капітана Мельникова, він, здається, колись у Києві світським левом був, пояснить тобі, як поводитися. Будеш їздити, світитися всюди, щоб тебе люди бачили.

– А що як підійдуть, говорити почнуть? Що тоді робити?

– Говорити, Ваню, говорити. Розповідати про подвиги на фронті, підтримувати патріотичні настрої, висловлювати впевненість у перемозі руської зброї.

– А якщо спитають про оце лайно? – Я кивнув на книжечку.

– Якщо спитають, то смійся, розповідай, що погані у австріяків справи, коли до такої відвертої брехні вдаються. По-третє, Ваню, треба буде відновити написання твоїх історій. Від початку війни тебе на сторінках журналів майже не стало, і читачі скучили, то й хапають усякий непотріб. Виправимо ситуацію, почнемо друкувати твої нові пригоди.

– Та які ж пригоди, коли я на службі, справ не розплутую? – спитав я, бо не про Львів же чи трупаків мені розповідати.

– А ти, Ваню, вигадуй. Пригоди, подвиги, все як раніше.

– Ваше високоблагородіє! Ніяк не можу! – аж закричав я. Генерал подивився на мене здивовано. – Ніколи не вигадував! Писав усе, як насправді було, а як вигадати щось треба, то у мене голова боліти починає! Помилуйте, пане генерале, не вмію я вигадувати! Якщо треба було щось вигадати, то граф це робив, та так, що мені тільки зупиняти його треба було. А сам я не вмію!

– Доведеться, Ваню, навчитися. Справа серйозна, – твердо сказав генерал.

– Слухаюсь!

– Тепер можеш іти. Капітан Мельников на тебе вже чекає.

– Слухаюсь!

Я вийшов і у приймальні побачив свого колишнього начальника, тоді штабс-капітана, а зараз капітана Мельникова. Він мене побачив, підхопився і поліз обніматися.

– Іване Карповичу, я вас такий радий бачити! Ходімо!

Повів до автомобіля, в якому було двоє філерів контррозвідки, що тепер стали моїми охоронцями. Слово честі! Їздив на авто, двоє охоронців, ще й капітан при мені для доручень. Ну, наче велике цабе я! Поїхали спочатку до лазень, потім до цирульника, який поголив мене начисто і підстриг. Далі до кравця. Одразу три костюми замовили.

– Господи, навіщо аж три? – злякався я.

– Це мінімум, потім іще замовимо. І не хвилюйтеся, Іване Карповичу, за все контррозвідка платить!

Мабуть, та книжечка добряче їм дошкулила, що он як заметушилися і гаманцем трясли щедро. Навіть вечерю у ресторані оплатили. У ресторані «Донон». Ну, я думав, що поїмо, по чарці вип’ємо – і все, та де там. Посадили нас у центрі зали, так щоб усі нас бачили. Миттю мене впізнали, і почали люди підходити, вітати мене у з приїздом до столиці. Казали, що скучили за моїми пригодами. Потім хтось крикнув: «Слава Івану Карповичу!», всі підвелися і почали аплодувати мені. Ну от як ти поїси, коли тебе всі роздивляються, наче ведмедя на ярмарку? Та шматок у горлянку не лізе! А ще не просто їсти треба, а щоб ніж у правій руці, а виделка у лівій. Незручно зовсім. І ні щоб півкурки принести чи реберець копу, миску гречки, капусти квашеної, так приносять щось таке, що на виделці лівою рукою і не втримаєш. А всі ж дивляться, очей не зводять. Ох і натерпівся я тоді, хай Бог милує! Вибрався з того ресторану у поті весь і такий змучений, що одразу попросився спати.

Мельников мене відвіз до готелю «Асторія», де у мене був хороший номер. Ну, і з наступного дня почалося світське життя: сніданки в гостях, обіди в ресторанах, бали та зустрічі. Мельников, так той аж розквітнув від усього цього, бо ж його стихія, а я, навпаки, так вимотувався, що аж вити хотілося. Тільки тим і рятувався, що наливали. Ото вип’ю, і легше стає, щось там патякаю патріотичне, обіцяю нові історії, брешу щось про подвиги на війні. Добре мені. Потім тверезіти починаю, і недобре стає, бо я ж людина проста, мені б на хуторі сидіти або у справі якійсь длубатися, а не літати з прийому на прийом. Але наказали світитися, то я і світився, як міг, а сам подумки вже лаяв графа. Це ж треба таку книжку устругати, що вирвали мене зі спокійного Криму, від моїх татар, і в цю вирву кинули!

На одному з прийомів познайомили мене з жінкою. Невисока така, чорнява, швидка, очі горять і одягнена по-чоловічому.

– Добрий день, Іване Карповичу, мене звати Афродіта Клейнміхель, – сказала вона і сміливо та міцно потиснула мені руку.

– Добрий день, – трохи зніяковів я.

– Читала про ваші пригоди з Нестеровим! Як вам польоти, сподобалися?

– Та добре, але коли вже Господь створив людину на землі, то там їй і краще.

– Господь так само створив людину, щоб вона могла робити аероплани! – усміхнулася вона. – Чула я, що і на війні була у вас пригода в повітрі.

– Від кого чули? – здивувався я.

– Від Івлєва.

– А, штабс-капітан! Він зараз лікується у Криму.

– Я знаю, ми з ним листуємося, – просто сказала вона.

– О, то ви знайомі?

– Так, і я, і він – члени Імператорського Всеросійського аероклубу.

– І ви? – здивувався я.

– І я, Іване Карповичу. До речі, політати не хочете?

– Політати? – Я в небо не хотів, але подумав, що політати – це ж десь за містом, можна буде вирватися з цього світського життя, від якого я вже стогнав. – Та залюбки. А коли?

– Та хоч зараз!

– Ну, не знаю, як це сприйме мій товариш…

– Мельников? Старий п’яниця он уже набрався, – кивнула Афродіта (що за ім’я таке?). – То їдьмо?

– Розумієте, я людина служива, мені спочатку треба сповістити начальство.

– Сповіщайте, думаю, він не буде проти, – впевнено сказала жінка.

– Одну хвилину, – попросив я.

Підійшов до Мельникова і спитав, чи знає він Афродіту Клейнміхель.

– Та звісно ж, знаю! – Мельников уже був тепленький і допивав черговий келих шампанського, хоча ще і обіду не було. – Багата спадкоємиця, у її батька величезні маєтки у Курській та Чернігівській губерніях. Ще та шибайголова! Захоплюється аеропланами, сама літає! Нещодавно зробила переліт до Казані!

– Неодружена?

– Ні, Іване Карповичу, не одружена і не одружиться.

– Чому? – здивувався я, бо виглядала вона миленькою, а великі статки хоч кого робили і гарнішим, і розумнішим.

– Тому, що характер нестерпний, витворяє, що хоче! Ви знаєте, що вона своєму жениху ніс зламала?

– Як?

– Ударом. Вона ж боксом займалася!

– Боксом? – не повірив я.

– Боксом, боксом! Виписала собі тренера аж із Англії, ну і молотила груші. Потім батьки задумали її одружити. Вона сказала, що піде заміж тільки за того, хто переможе її на ринзі. Всі сприйняли це як жарт, тільки Афродіта не жартувала. Коли приїхав до неї свататися один хлопчик із поважної родини, вона його покликала до саду, а потім напала і відлупцювала, зламавши ніс! То який там заміж, Іване Карповичу, самі подумайте!

– Нічого собі! – тільки головою я покрутив.

– До того ж у неї нога залізна, – пошепки сповістив Мельников.

– Як?

– Розбилася на аероплані, дивом вижила, протез їй у Німеччині зробили. Інша б трималася після того подалі від аеропланів, а ця польотів не залишила. Божевільна жіночка, Іване Карповичу, а чого ви питаєте?

– Так от вона запрошує мене політати.

– Хто? – Мельников, коли випивав, розумував не дуже швидко.

– Пані Афродіта.

– Графиня?

– Вона що, графиня?

– Так! Ще й мільйонерка! – запевняв мене Мельников і тут побачив, що Афродіта підійшла і стоїть перед ним. Аж удавився шампанем, бідолаха.

– Спокійно, спокійно, Мельников, – сказала графиня і поплескала по плечах. – Що, пліткуєте тут про мене?

– Та ну що ви, що ви? – Мельников знітився. – Не збирався навіть! Ні!

– Відпустите Івана Карповича зі мною?

– Куди? – отетеріло спитав капітан.

– Політати. Ми швидко, авто вже чекає.

– Та я не знаю. Нам ще треба побувати…

– Тоді я забираю його! Ходімо, Іване Карповичу! – Вона схопила мене за руку і потягла. Я вдавав, що збентежений, але сам дуже радів, що вдалося піти з цього чергового збіговиська, де люди лише дудлили шампань та патякали. Ото вони у вищому світі так і жили, нічого до пуття не робили, тільки пліткували та гуляли.

– Сідайте! – сказала графиня, коли ми підійшли до авто. Сама відчинила двері і сіла на місце шофера.

Я ошелешено дивився на це диво.

– Та сідайте ж! – Вона відчинила мені передні двері. Я сів, і ми зірвалися з місця.

– А шофер де? – поцікавився я.

– Я сама люблю кермувати! – Вона завзято трималася за кермо, тиснула на газ, обганяла, об’їздила, сигналила.

– Вас поліція зараз зупинить!

– Не зупинить! У мене ж придворний номер! – Графиня кричала, в неї палали очі, ми летіли вулицею, наче божевільні.

– Слухайте, а вас у світі не засміють, що сама кермуєте? – спитав я, бо знав, що для панів без шофера їздити – ганьба.

– У світі всі знають, що з мене краще не сміятися! – Вона зареготала і почала сигналити візнику, який перегороджував нам дорогу. Той сахнувся до узбіччя, ми полетіли далі.

– Ну ви й кермуєте, мене аж у піт кинуло, – видихнув я.

– Який же руський не любить швидкої їзди! – Афродіта знову сміялася.

– Я не люблю.

– Ну так ви ж хохол, звикли на волах їздити – цоб-цабе!

– Звідки ви про волів знаєте? – здивувався я.

– У мого батька є маєтки у Чернігівській губернії. Я там часто відпочивала влітку, спілкувалася з місцевими. Ось:

Ой, мамо, люблю Гриця.

Гриць на конику вертиться.

В Гриця шапка до лиця,

Люблю Гриця молодця!

– заспівала несподівано потужним низьким голосом.

Ми у цей час вилетіли на перехрестя, там стояв городовий, який спочатку підняв руку, щоб зупинити нас, а потім, мабуть, роздивившись номер, віддав честь і струнко витягнувся. Ми промчали поруч із ним, графиня і не думала зменшувати швидкість.

– Кажуть, що ви мазепинець, Іване Карповичу? – спитала Афродіта.

– Брешуть, сучі діти.

– Шкода. А що, не хотілося вам стати великим гетьманом малоросійським?

– Це ви навіщо питаєте? – Подивився на неї з підозрою, чи не контррозвідки агентеса. Хоча ні, занадто вже вона велика шибайголова.

– О, бачу, злякалися. Якийсь ви ляканий, Іване Карповичу! А ще найкращий сищик імперії!

– Воно як біля стінки постоїш, то переляк потім серце таким осадом укриває, що не продряпаєш.

– Біля стінки? Це як? – зацікавилася вона.

– Вас ніколи не розстрілювали?

– Ваню, давай на ти. Ніколи не розстрілювали, а тебе?

– Намагалися.

– Як цікаво! – Вона не сміялася, а захоплено дивилася на мене. – Розкажи, як це?

– Не хочу.

– Чому?

– Дуже неприємний момент, і розповідати немає про що, – сказав я суворо і насупився.

– Ну добре, розумію. Хоча мені було б цікаво постояти біля тієї стінки, відчути, як це.

Я промовчав. Ми далі летіли Петроградом. Потім виїхали за місто, невдовзі прибули на летовище, яке охороняли солдати. Графиню знали, пропустили через ворота, ми під’їхали до великих сараїв. Ще тільки вийшли з авта, коли до нас викотили новенький двомісний аероплан.

– Мій улюблений «Ньюпор» останньої моделі! – сказала Афродіта.

– Де ви його узяли?

– Я пожертвувала гроші на три аероплани для Імператорського повітряного флоту з тією умовою, щоб один залишився для мене. Оце нещодавно привезли морем, пароплав атакували німецькі підводні човни, але він таки доплив до Мурманська. Сідай.

Я поліз до місця позаду, Афродіта засміялася.

– Хочеш покерувати аеропланом? – спитала мене.

– Ні.

– Просто це місце авіатора, а для пасажира переднє.

– Тоді пересяду, – погодився я.

– І одягнися, сьогодні вітряно, щоб не застудився, – наказала графиня.

Сама вдягла шкіряну куртку з теплою підкладкою, шолом, окуляри, замоталася шарфом. Мені дали одяг, і я вбрався так само. Сів на переднє місце, технік штовхнув гвинт, запрацював двигун. Ми трохи постояли, потім рушили з місця, виїхали на злітну смугу, ще почекали, нарешті рушили. Аероплан швидко набрав швидкість і легко відірвався від землі. Ми піднімалися, земля ще більше віддалялася від нас, люди вже перетворилися на якихось мурах. Афродіта поплескала мене по плечу, я озирнувся.

– Ну як тобі? – прокричала вона.

– Добре, дякую!

– Тоді тримайся! – Вона усміхнулася, в її очах промайнули бісики, я схопився за сидіння, бо зрозумів, що зараз щось трапиться. Аероплан несподівано завалився в лівий бік. Я злякався, що випаду, але виявилося, що лякатися було зарано, бо аероплан продовжив свій рух, і ось ми вже летіли головою до землі і пузом аероплана до неба. Потім аероплан вирівнявся, і ми знову летіли догори головами. – А зараз як? – спитала вона.

– Дуже добре! – Я повернувся до неї і усміхнувся. Вона хотіла побачити мій страх, але не побачить його! – А можна ще?

– Ще? – здивувалася вона.

– Ще! Чи тобі неприємно? – спитав я.

– Та будь ласка!

Вона знову крутнула аероплан. Я подумав, що вчасно надягнув льотну куртку. Бо вона міцно притискала мій сюртук, тримала і браунінг, і гаманець. Я сам міцно тримався за сидіння. Відчув рух у чоботі. Там у мене був ніж, який я носив із собою про всяк випадок. Таке враження, що ніж збирався випасти з чобота. Я спробував ногою притиснути його, руками допомогти не міг, бо мусив триматися за сидіння, щоб не випасти самому. Ледь не залишився без холодної зброї, коли Афродіта нарешті вирівняла аероплан.

– Досить? – спитала вона. Я повернувся до неї з розчервонілим, але задоволеним обличчям.

– А ще щось можете? Ну, таке, щоб вразило!

Графиня закусила губу. Я розумів, що нариваюся, але й сам любив пограти.

– Вразило? Добре!

Афродіта кивнула головою, і двигун аероплана заревів. Я вихопив ніж із чобота, не знав, куди його приткнути, схопив зубами, коли аероплан почав задиратися вгору. Спочатку мені здалося, що ми просто набираємо висоту для якогось маневру, а потім ми почали завалюватися вже кудись назад. Я схопився руками за своє сидіння, мені до горлянки підкотив сніданок, тільки й думав, щоб утриматися, бо ж сидів попереду, і мої блювоти б не пройшли повз графиню. Ми завалювалися ще більше, і от уже летіли вниз головою, завалювання тривало, я хотів заплющити очі, але не дозволив собі, бо мені здалося, що з заплющеними очима буде ще страшніше. Нарешті ми почали вирівнюватися і ось уже летіли, як звичайно.

– Ну як тобі? – крикнула графиня.

Я дістав ніж із рота, кілька разів глибоко дихнув, сподіваючись заспокоїти організм. Та де там, усередині все завирувало, я звісився якомога нижче за правий борт і спорожнився від сніданку. Втерся хустинкою і повернувся до графині.

– Оце так політ! А ще щось умієш? – Мені навіть не треба було вдавати, що очі божевільно палають. Вони й так палали. Графиня засміялася.

– Ну, ще так ще! – крикнула вона. Майже одразу аероплан завалився вперед і став падати. Ми дедалі швидше летіли до землі, яка наближалася, набігала на нас. Я подумав, що перший гепнуся об землю. Потім вирішив, що за такого удару байдуже, хто перший, хто другий. А графиня ще той шибеник, вона он мріє під стінкою при розстрілі постояти, то може і об землю гепнутися! Але кричати про порятунок було вже пізно, я втиснувся у сидіння і дивився, як набігає на мене чорна осіння земля. Ближче, ближче, ближче! Я вже бачив сліди борозен, коли аероплан несподівано став вирівнюватися. Вуха заклало, мені здавалося, що хтось втискує мене у сидіння, що на плечі насунулася якась страшна вага, аж дихати важко, аероплан пронісся так близько до землі, що мені схотілося зачерпнути її рукою, і ось уже ми набирали висоту. Я повернувся до графині й побачив, що вона зблідла і важко дихає. Здається, я навіть не зрозумів тієї небезпеки, яка була поблизу.

– Афродіто, я вже думав, що ми гепнемося! – закричав я і радісно усміхнувся.

Вона закрутила головою.

– А ти впертий, Ваню.

– Так точно! – кивнув я.

– Покерувати аеропланом хочеш? – несподівано спитала вона.

– Як?

– Сідай! – Вона вистрибнула зі свого місця. – Давай! – Одною рукою трималася за крило, а другою запрошувала мене сісти.

Я злякався, бо це вже зовсім були небезпечні жарти, але відступити не міг. Переліз, сів.

– Посунься трохи! – наказала вона. Сіла позаду, поклала мої руки на штурвал. – Тримай його. Відчуй, що йому підкоряється аероплан. Потягни на себе. Що відбулося?

– Ніс задерся вгору!

– Правильно. Тепер від себе.

– Ніс опустився, зад задерся!

– Правильно!

Ми літали так десь годину. Спочатку в мене мало що виходило, але потім я більш-менш навчився набирати висоту та знижуватися.

– Повертай до летовища! – наказала Афродіта. – Сідатиму сама, тобі ще зарано.

Я не суперечив, тільки спостерігав за її рухами, як вона майстерно вивела аероплан на злітну смугу, потім почала знижуватися, скинула оберти двигуна, трохи задерла ніс, аероплан наче злітав, а насправді потроху падав, ось колеса торкнулися землі, і ми покотилися. Коли вже вилізли біля ангарів, я відчув, що спітнів так, наче під дощем побував. А ще слабкість і ноги тремтіли. Підбігли офіцери.

– Афо, що ви витворяли! Ви ж ледь не вдарилися об землю!

– Та нічого, я тримала все під контролем.

– А петля Нестерова та бочка! Це ж небезпечні маневри, на цих «Ньюпорах» їх іще ніхто не робив!

– Ну от я зробила! Їдьмо, Ваню, пообідаємо десь!

Ми пішли, я відчував заздрість у поглядах офіцерів. Ревнували Афродіту? Сприймали мене як чергового мисливця за її грошима?

Афродіта знову сама сіла за кермо, і ми поїхали.

– Ну як ти, відчув політ? – спитала вона.

– Так, але на землі мені краще, – чесно сказав я.

– Ваню, та ну! Що тут на землі робити, хіба що на автах ганяти, так і то після аероплану в цьому ніякого задоволення. А там же, у небі, ти наче птах! – вона закрутила головою. – Політаємо ще?

– Не знаю, чи відпустять мене, я ж служива людина.

– Відпустять. Кілька генералів у контррозвідці – товариші мого батька, а військовий міністр Олексій Андрійович Поліванов – хресний моєї мами. Думаю, мені не відмовлять.

– Тоді літаймо! – радісно сказав я. Радів не так через те, що літатиму, як через те, що зможу втекти від світського життя, яке мені вже досить набридло.

Ми пообідали в якомусь ресторані, потім графиня відвезла мене до готелю, де вже чекав Мельников.

– Іване Карповичу, ну нарешті! На вас уже чекають!

– Хто?

– Наші спеціалісти, які відбиратимуть із вами теми для нових оповідань.

– Відбирати теми? Я пишу про те, що відбувалося насправді!

– Але ж вас попередили, що тепер треба буде вигадувати. Ходімо.

Ми піднялися в окремий номер, де на мене чекали офіцер із погонами капітана і панотець у рясі. Офіцер був худий, із гострими рисами обличчя і тонкими ламкими губами, які могли свідчити про непростий характер. Панотець, навпаки, був товстенький, з добродушною пикою і трохи азійським обличчям. Вони сиділи за столом, перед ними стояло по чорнильниці й лежало по кілька аркушів паперу. Трохи далі працювала дівчина з друкарською машинкою.

– Доброго дня, це Іван Карпович Підіпригора. Це капітан Кречетов, а це ієромонах Ілля зі Священного Синоду, – представив нас Мельников. – З ними ви складете потужний атакувальний кулак, який громитиме ворога на ідеологічному фронті.

– Сідайте, – запросив мене Кречетов. – Капітане, можете бути вільним, – сказав він Мельникову, той вимушено усміхнувся, трохи повагався і вийшов. З виразу обличчя було помітно, що хотів би залишитися. – Що ж Іване Карповичу, почнемо. Які у вас є ідеї щодо нових оповідань?

– Жодних, пане капітане. Я ж їх ніколи не вигадував, писав завжди, що було. – Я розвів руками. – Може, ви допоможете, бо тупий я до вигадок.

– Чого б і ні, допоможемо, – пообіцяв отець Ілля. – Капітане, а ви ж, здається, писали щось, навіть у журналах друкувалися?

– Це було давно, – чомусь розчервонівся Кречетов.

– Допоможіть, пане капітане, будь ласка! – попросив я. – У мене ж усе правда була. А коли й треба було щось вигадати, то граф допомагав, у нього так хвантазія працювала, що повсякчас мусив за руку смикати, аби не пустився берега! А зараз оце тільки сказали, що вигадувати треба, так у мене одразу голова заболіла, бо не звик я для цього.

– Нам треба дати гідну відповідь австріякам! – суворо наказав Кречетов. – Пропоную рухатися у двох напрямках: пригоди Івана Карповича за кордоном і його подвиги в тилу.

– А які можуть бути подвиги в тилу? – здивувався я.

– Про боротьбу з підступами супротивника! – відповів Кречетов.

– Наче вони хочуть наші святині якісь знищити, а ви їм заважаєте! – пояснив Ілля.

– А які святині?

– Ну, наприклад, мощі Олександра Невського. Він же тевтонів переміг колись. І ось тепер вороги хочуть знищити мощі Олександра Невського, щоб зламати хребет віри руського війська! – У панотця аж очі загорілися.

– Але ж мощі Невського під охороною у Олександро-Невській лаврі, – зауважив капітан.

– Вороги збираються висадити її у повітря! А Іван Карпович завадить цьому! Друкуй, рідна, друкуй! – наказав Ілля дівчині-секретарю.

– Не друкувати! Та що ви таке вигадуєте? Олександро-Невська лавра – один із головних об’єктів столиці, якщо вороги її можуть висадити у повітря, то виходить, що весь Петроград погано охороняється! Паніку зібралися розпускати? Не дозволю! – заверещав Кречетов.

– Так яка паніка, коли Іван Карпович шпигунів арештує? – злякався панотець.

– Не можна! – твердо заявив капітан.

– Ну не можна, тоді самі щось пропонуйте! – закопилив губу Ілля.

– Треба взяти якусь таку святиню, щоб зачіпала серця людей, але не була дуже важливою, і щоб не у Петрограді, – вже спокійніше пояснив Кречетов.

– Може, той, хочуть мощі Іллі Муромця з Києво-Печерської лаври викрасти? – запропонував я.

– Ні, не можна. Мазепинством тхне, – закрутив головою капітан.

– Та де ж тут мазепинство? – здивувався Ілля, мабуть, образившись за тезку. – Сам він із Мурома, з руської землі, а похований у матері міст руських!

– Зараз є дані, що той богатир насправді розбійником козацьким був. У Львові ми свого часу арештували кілька книжок, у яких Муромця зображено з оселедцем та шаблею, Москву штурмує. То давайте краще без нього.

Засіли ми думати, що б іще я міг рятувати від шпигунів ворожих.

– А може, вони проти града Кітежа щось замислили? – запропонував Ілля.

– Кітежа? – здивувався капітан.

– От, мовляв, є старовинний переказ, що колись почнеться велика війна нашого Отєчества проти лютого ворога, і буде вона важка, але коли спливе на поверхню Кітеж, то переможено буде ворога і слава дому Романових піде по всьому світу! Австріяки про це дізналися і послали своїх шпигунів, щоб висадити Кітеж у повітря, як тільки він на поверхню визирне!

– Яка історія! – Я аж у долоні заплескав. – Батюшко, та вам у літератори треба, який же талант!

– Ага, і от, значить, шпигуни вже вибухівку заклали, а Кітеж починає з води з’являтися, дзвіниці його, бані прекрасних храмів, шпигуни підпалюють бікфордів шнур, щоб висадити сю благу звістку в повітря, а Іван Карпович уже шнур перерізав і каже зі спини: «Руки догори!» Шпигуни руки піднімають, а тут як ударять дзвони з усіх церков Кітежа – і наше військо як піде в атаку, і гнатиме ворогів до Відня, Берліна і далі!

– Отче, та ви справжній талант! – закричав я.

Ілля задоволено усміхнувся, а капітан насупився, мабуть, заздрив.

– Зараз же двадцяте століття надворі, який Кітеж? – спитав Кречетов.

– Ваша благородь, людям таке сподобається! – запевнив я.

– І духопідйомна історія, і патріотична, що вам не подобається? – образився на капітана Ілля.

– Треба якусь сучасну історію!

– Ну то пропонуйте, капітане! – аж крикнув Ілля.

– Наприклад, ворожі вчені у Відні розробили якусь бацилу, яка може впливати на людину.

– Як впливати? Кахикати людина почне? – в’їдливо спитав Ілля.

– Ні, ці бацили, ці бацили, вони… – Капітан затнувся.

– Що вони? Що? – насідав панотець.

– Вони підштовхують людину… е-е-е… простих людей до революції! – крикнув Кречетов. – На бунт піднімають! І ось шпигуни везуть до Росії кілька склянок із цими бацилами, щоб розповсюдити їх у найбільших містах! Але ж військова контррозвідка працює дуже добре, то тих шпигунів, які їхали до Петрограда, арештували, бацили забрали. Але відомо, що така ж сама група рушила до Москви! Івану Карповичу доручено знайти їх і знешкодити!

– Як? – здивувався я.

– Ну, деталі ви вже самі вигадуйте, наше з панотцем завдання – надати вам загальний вектор для письма! – задоволено сказав капітан. Помітно було, що йому ідея з бацилами сподобалася.

– А паніки вона не викличе? Уже ж ходили чутки, що німці отруюють воду, хліб, цукерки. Навіть погроми німецьких крамниць були! – засумнівався Ілля.

– Але ж Іван Карпович їх знайде, забере бацили, які потім буде знешкоджено, – каже Кречетов, а потім несподівано кричить:

– Ні, не знешкоджено!

– А що?

– Государ попередить Відень та Берлін, що у разі повторення таких провокацій зброю буде спрямовано проти них! Таким чином ми примусимо ворога утримуватися від неджентльменських дій!

– Ну, може, й так. Але ідея про Кітеж мені теж подобається, – сказав Ілля.

– А ніхто не проти. Тобто у нас є вже дві історії. Друкуйте, – наказав капітан секретарці. Він почав диктувати спочатку маячню про град Кітеж, який піднімається з дна озерного та віщує перемогу руської зброї, а потім про революцію у цих, у пробірках. Я мовчав, а сам думав, як ото писати таке лайно? Це ж треба було вигадати аж таку нахабну брехню! Що про мене читачі подумають? Тільки зітхав.

Нам принесли чай і пиріжки для перекусу. Поїли і сіли думати далі.

– Дві історії про роботу в тилу в нас є, тепер би вигадати історії про події на ворожих територіях, – проголосив капітан. Судячи з його задоволеної пики, якісь задумки в нього вже були.

– Треба щось про боротьбу з уніатами та папістами, – запропонував Ілля. – Про мучеників за віру. Ну от що після відступу наших військ із Галичини австріяки почали катувати місцевих православних, священиків навіть вирішили розстріляти, а Іван Карпович втрутився і врятував їх, перевівши через лінію фронту.

– Не треба згадувати про відступ наших військ, бо це тимчасово, і дуже швидко ми не тільки повернемося на старі кордони, але й захопимо нові території. Краще більше зосередитися на тому, як наші слов’янські брати страждають під німецьким ярмом Габсбургів, – запропонував Кречетов.

– Під німецьким та жидівським! Жиди ж там усім заправляють! Майже всі посади зайняли! Я був на Буковині, у Чернівцях, так там, страшно й подумати, жид градоначальником був! – розповів Ілля.

– Градоначальником? – здивувався капітан. – Зовсім ті австріяки показилися!

– У них же навіть смуги осілості немає! Ото жиди де хочуть, там і оселяються! Ну хіба не ганьба?

– Я чув, що жидам у австрійській армії служити можна, і навіть офіцери там є! – додав я.

– То треба розповідати про німецько-жидівське ярмо, яке з бідних слов’ян кров п’є! – аж закричав Ілля.

– О, про кровопивство, це цікаво! Вампіри всілякі! У вас же було щось про вампірів, Іване Карповичу? – спитав капітан.

– Про кого? – не второпав я.

– Ну, чудовисько кров пило з немовлят.

– А, так то вовкулак був! – пояснив я.

– То вовкулак був, а це буде німецький граф. У Карпатських горах він володіє замком і землями, на яких працюють слов’янські селяни з навколишніх сіл! – захоплено розповідав капітан.

– А чи є у тих горах німецькі графи? – поцікавився я.

– Ну, добре, нехай буде мадярський князь, стовп імперії Габсбургів. Він – єдина влада у горах і чинить свавілля щодо селян, які вже писали скарги до Відня, але їм звідти відповідали, що всілякі там православні русини мусять терпіти та підкорятися, а не скаржитися.

– А князь іще й показав дозвіл від самого папи римського, щоб катувати православних, поки вони не перекинуться в унію! – додав Ілля, якому історія теж сподобалася.

– Ага, і ось селяни, які далі терпіти вже не можуть, збираються у своїй маленькій сільській церкві і просять у Бога про допомогу. І тут їм являється… хто там їм можете явитися з небесних покровителів? – поспіхом спитав Кречетов у Іллі.

– Архангел Михаїл, архістратиг небесних сил!

– О, архангел Михаїл являється бідним жителям і радить написати листа зі своїми бідами государю імператору всеросійському, Миколі Другому, бо він же головний захисник православних по всьому світу. І ці бідні, неписьменні, змучені німецько-жидівським ярмом селяни просять дячка з церкви написати листа, який таємно надсилають до Петрограда. Государ отримує лист і переймається бідами бідних селян у Карпатах. Він викликає до себе Івана Карповича…

– Мене?.. Государ?.. Та ну ви що! – захвилювався я.

– Спокійно, дослухайте, Іване Карповичу, – наказав капітан. – Отже, государ доручає вам терміново відбути у Карпати і допомогти православним, руським людям, які там живуть. Звісно, що поїхати відкрито на ворожу територію Іван Карпович не може, тому йому допомагаємо ми, військова контррозвідка, яка готує документи і допомагає дістатися до Карпат.

– А як? Може, зробити так, що ви мене туди на аероплані відвезли? – запропонував я.

– Ні, наші розвідники перевели вас через лінію фронту, а далі ви вже пішки. Ось ви добираєтеся до того села у горах. Звісно, що себе не називаєте, бо вас же одразу арештують слуги того князя, якого тут усі бояться. Ви називаєтеся простим подорожнім, починаєте розмовляти з місцевими і…

– Зачекайте, а як же я розмовлятиму, якщо я їхньої мови карпатської не знаю? – здивувався я.

– Та це ж руські люди, вони по-нашому балакають, ну, хіба що вимова трохи інша. А ось ви їх розпитуєте і дізнаєтеся, що у горах творяться страшні речі!

– Які? – лякається Ілля, аж піт утирає.

– Виявляється, що той мадярський князь забирає у селян дітей! Маленьких дітей, немовлят! Тільки жінка народить, як одразу набігають князівські слуги…

– Жиди! Пархаті це, точно! – закричав Ілля.

– Та нехай будуть і жиди, так от набігають і обдивляються хлопчика. І якщо він їм подобається, то забирають, незважаючи на сльози і вмовляння батьків!

– Забирають! Ну негідники! – Ілля аж кулаком по столу вгилив.

– А для чого? – цікавлюся я. – Може б, хай підросли трохи, а то ж із немовлям самі клопоти.

– О, тут вам і треба з’ясувати, куди це немовлят забирають і для чого! – Капітан задоволено усміхнувся. – Іван Карпович вирішує потрапити до замку. Але як? І тут він зустрічає прекрасну селянку, наприклад, Анастасію, яка працює служницею!

– Пане капітане, а хіба бувають селянки Анастасії, та ще й у Карпатських горах? – засумнівався я.

– Ще й як бувають. Так от, Анастасію у замку всі зневажають, як і всіх руських людей, тримають у чорному тілі. В неї молодшого брата колись забрали. А тут Іван Карпович виявляє до неї доброту, і вона закохується у нього.

– А можна без кохання? – попросив я, бо передчував, що знову сцени почнуться і в кущах, і на сіннику, і всяко.

– Ні, не можна, – строго відповів капітан.

– Іване Карповичу, кохання пом’якшує серце людське! Яка ж добра історія й без кохання? – запевнив Ілля.

– Ну, хоч без картинок! А то австріяки вже наробили таких справ, що мені в очі людям соромно дивитися!

– Без картинок, точніше, без картинок еротичного змісту, – пообіцяв капітан. – І ось Анастасія проводить вас через господарський двір. Ви потайки ходите підземеллями замку, такого страшного та похмурого, і раптом чуєте плач дітей, зовсім маленьких. Ви заглядаєте в одну з кімнат і бачите там кількох немовлят, яких тільки-но відібрали у батьків. І тут стає чутно кроки. Ви ховаєтеся, аж тут заходять слуги князя. Вони кладуть немовлят у великий ящик і забирають їх. Вантажать ящик у великий віз і везуть кудись. Ви прямуєте за возом.

– Як, біжу, чи що? – поцікавився я, бо трохи не второпав.

– Ну, тут уже самі додумайте. Може, до воза причепилися. Так ось, ви разом із возом прибуваєте до залізничної станції.

– Хіба у Карпатах є залізниця?

– Є! Вважатимемо, що є! – відмахнувся від запитання Кречетов. – І ось ви бачите, що ящик із немовлятами вантажать у вагон. Самі пробираєтеся туди. Потяг їде цілу ніч, а вранці ви прокидаєтеся у Відні.

– У Відні!.. – Я тільки головою закрутив.

– Так. І ви за ніч викинули з потяга слугу, який віз ящик, надягли його форму.

– А раптом мене щось спитають? Я ж ні німецькою, ні мадярською балакати не вмію! – захвилювався я.

– А слуга був німий, навмисно його вибрали, щоб зайвого не балакав. То й тобі питань не ставили. Приїхало авто і повезло ящик до палацу, – продовжував капітан, який дуже захопився історією.

– До палацу! – сплеснув долонями Ілля.

– До палацу! Імператорського. А там уже зібрався весь вищий світ Відня на чолі з Габсбургами. І всі вони чогось чекають. Іван Карпович сховався у якомусь кутку, не розуміє, що відбувається, коли бачить, що до зали несуть якісь величезні таці!

– Таці! – скрикнув Ілля.

– Повні всіляких страв, але в центрі кожної таці знаєте що? – Капітан переможно усміхнувся.

– Що?

– Смажені немовлята! – скрикнув капітан.

– Ой! – Дівчина, яка сиділа за друкарською машинкою, впала зі стільця непритомна.

– Тьху, що ви таке верзете! – образився Ілля. Я ж узявся допомагати дівчині підвестися.

– Та ви що, не розумієте? – закричав Кречетов.

– Чого не розуміємо?

– Того, що Іван Карпович розкрив страшну таємницю імперії Габсбургів!

– Яку ще таємницю?

– Що Габсбурги та їхній двір жити не можуть без свіжого слов’янського м’яса та крові православних немовлят! – закричав капітан, а дівчині знову стало зле.

– Що за жах? Припиніть! – вимагав я.

– Тому Габсбурги і почали війну, щоб захопити Росію і багато мільйонів православних, дітей, яких можна буде їсти! Вся війна почалася лише задля цього! Коли Іван Карпович зрозумів це, він зробив так, що палац вибухнув, а сам повернувся до своїх і розповів про все государю імператору під час особистого прийому. Той обурився і переконався, що недарма почав війну проти австрійських та тевтонських нелюдів! – урочисто сказав капітан.

– Хороша історія, вона не мине людських сердець! – заявив Ілля. – Тільки ще ж можна додати, що частину православних немовлят відправляли на стіл до папи римського! І про жидів треба щось додати. Наприклад, що це вони немовлят убивали і готували! Жидівські кухарі з палацу Габсбургів!

Дівчина, яка сиділа над друкарською машинкою, затремтіла і почала плакати.

– Не плач, друкуй далі! – закричав капітан і почав диктувати оті свої вигадки. Я слухав цю маячню ошелешений і розумів, що сорому мені не минути.

Коли дівчина надрукувала все, її відпустили.

– Все одно нічого кращого ми вже сьогодні не вигадаємо, – сказав капітан.

– Слухайте, наші успіхи треба відсвяткувати! – запропонував Ілля. Капітан зняв слухавку, і невдовзі до номера принесли коньяк. Ми розпили пляшку, капітан та панотець запропонували продовжити у ресторані, але я відмовився, сказав, що заморився. Пішов спати, але заснути довго не міг, бо згадував вигадане лайно і дратувався. Вигадники кляті!

Наступного дня зранку мене забрала графиня, і ми знову літали. Вдень ми засідали з Кречетовим та Іллею, увечері ж із Мельниковим з’являлися у світському товаристві. Про мою появу в Петрограді написали газети, цікавість до мене спалахнула, а потім швидко згасла, читачі чекали на нові історії, про що мені повідомили одразу кілька журналів. Однак часу писати в мене не було, то я тільки обіцяв. Бажання писати теж не було, бо ж ніколи ще я не писав те, що мені вказували, і сама думка про це викликала в мене огиду. Добре, що хоч ранішні польоти з графинею мене відволікали, хоча й тут мене непокоїло відчуття, що графиня до чогось мене готує, недарма вчить керувати аеропланом. Його я вже більш-менш опанував, легко злітав сам і кілька разів приземлявся, хоча ще почувався невпевнено і раз ледь не беркицьнувся, та Афродіта допомогла і виправила мою помилку. Я все чекав, до чого воно піде з графинею. І дочекався.

Дуже погане село

кось після чергового польоту, де я навіть спробував робити фігури пілотажу, ми з графинею приземлилися і пішли до авта, залишивши аероплан технікам. Я побачив, що Афродіта чимось стурбована, принаймні раніше я її такою не бачив.

– Ви стурбовані через того чоловіка, якого ми бачили в місті? – спитав я у графині, згадавши, що коли графиня заїхала по мене до готелю, то в холі зустрілася з якимось чоловіком, що виглядав досить підозріло.

– Ваню, ми ж домовилися, що на ти.

– Я не можу бути з дамою на ти, вже вибачте. То це той чоловік вас засмутив?

– Ні, Ваню, зовсім ні.

– Він виглядав підозріло і весь час оглядався, наче боявся стеження.

– Ну звісно, він же з бунтівників! – засміялася Афродіта.

– У вас є знайомі і там?

– Є і там. Певний час я була близька з бунтівниками.

– Ви? Чому? – здивувався я.

– По-перше, я люблю ризик, а його в їхньому житті достатньо. По-друге, – кохання, я була закохана в того чоловіка, в Олексія. Мене навіть двічі арештовували.

– Вас?

– Так, відпускали, щоправда. А одного разу я брала участь у пограбуванні банку.

– Афродіто, ви це серйозно?

– Ну звісно ж! У Ярославлі. Ми взяли хорошу здобич, але потім один із наших людей почав нервувати, привернув до себе увагу поліції, довелося відступати з боєм.

– Афродіто, я вам не вірю.

– Думаєте, жінка не може пограбувати банк? – ображається графиня.

– Та жінка якраз може. Якось в Одесі я зустрічав одразу двох жінок, які грабували банки, і не тільки банки. Грабували, краще за справжніх грабіжників. Але навіщо це було робити вам, ви ж багатші за будь-який банк?

– Тоді всі гроші належали батькові, у мене були тільки копійки на дрібні витрати. А в Ярославлі ми узяли більше тридцяти тисяч!

– І як ви уникнули покарання?

– А досі ніхто не знає, що це була я. Сподіваюся, Ваню, ти теж не патякатимеш зайвого. Тобі взагалі можна довіряти? – Вона дивилася на мене серйозно.

– Ніхто ще не скаржився.

– Не хочеш зайнятися одною справою? – прямо спитала графиня.

– Це ви не хочете говорити про того Олексія?

– А що там говорити? Немає про що. Я побула з ним рік, а потім пішла і від нього, і від революціонерів.

– Чому?

– Бо я – вільна людина, не люблю нікому підкорятися, а там є ЦК, є революційна дисципліна, треба виконувати накази і сопіти у дві дірочки. Нехай би ще накази були якісь ризиковані. Якби і далі треба було грабувати банки чи поштові вагони, я б, може, і залишилася, але там наказ міг бути таким: залягти на дно на два місяці. Або організувати друк листівок. Чи щось таке. Ну і обов’язково розмови про долю Росії та про народ. Я від цього швидко знудилася і пішла від них.

– І вони дозволили вам просто піти? – здивувався я.

– А хто мене зупинить, Ваню? – Вона щиро усміхнулася.

– Бунтівники зазвичай не відпускають людей, тим більше багатих спадкоємиць.

– Ну, мені вдалося їх переконати. Не хочу згадувати подробиці, скажу лише, що ці товариші злякалися і більше мені не заважали. – Графиня підморгнула мені.

Вже в авто я спитав її, про яку справу вона говорила.

– Та каламутна якась історія, – скривилася графиня. – Мій прикажчик із маєтку під Льговом прислав до мене молоду дівчину з проханням її врятувати.

– Від кого?

– Він стверджував, що її хотіли вбити.

– Просто селянку?

– Ага, ще й сироту.

– Прикажчик п’є?

– Ні, не п’є. Точніше, не пив. Справа в тому, що після того як він відправив дівчину та лист, його зарізали.

– Хто?

– Та невідомо. Він вийшов із контори, на нього чекав візник. А у під’їзді якийсь чоловік вдарив прикажчика довгим ножем. Поцілив у серце, прикажчик і крикнути не встиг. Упав, а вбивця втік. Візник згодом пішов подивитися, де ж пан, і знайшов уже труп. Ось так.

– Що каже поліція?

– Що пограбування, у прикажчика зник гаманець та годинник.

– Але ви поліції не вірите?

– Я не знаю, Ваню. Якби не той лист і не та дівка, я б повірила. А так це виглядає якось дивно. Я просила б тебе поговорити з дівчиною, почитати лист і сказати, чи є тут якась таємниця, чи це звичайна маячня.

– Афродіто, я залюбки, давно вже в мене не було справ.

– Тоді завтра поїдьмо до мене, а не на летовище.

– Домовилися, – кивнув я. – А у вас є вдома зброя?

– Для чого? – здивувалася Афродіта.

– А що як люди, які вбили прикажчика, спробують прийти до вас?

– Ти думаєш, що все аж так серйозно?

– Не знаю, але краще бути готовим до найгіршого. То зброя є?

– Ні.

– Тоді візьміть це. – Я дав графині свій браунінг.

– Ні, не треба, Ваню, я куплю собі такий самий у крамниці, дякую.

Вона відвезла мене до готелю, де вже чекали капітан та панотець. Далі вигадували якусь маячню, від якої я тільки дратувався. Добре хоч увечері не треба було нікуди йти, бо Мельников учора перебрав так, що сьогодні в нього трапився розлад шлунку і він не злазив з унітаза. Я ж ліг відпочивати, коли прибіг швейцар і сказав, що мене кличуть до телефона. Терміново.

– Хто?

– Графиня Клейнміхель!

– Я зараз. – Швиденько одягнувся, бо не в спідньому ж мені бігти. Спустився вниз, швейцар вказав на телефон.

– Слухаю.

– Ваню, це я. – Вона говорила наче спокійно, але голос її трохи бринів від напруги. – Можеш приїхати?

– Звісно, зараз.

Я повернувся до номера, надягнув пальто і вийшов чорним ходом на вулицю. Там зупинив візника, назвав йому адресу. Не графині, а трохи далі. Ми проїхали біля будинку Клейнміхелів, я не помітив нічого підозрілого. Потім пішки повернувся, озирнувся. Тоді тільки постукав у двері. Відчинила сама Афродіта.

– Ваню, ну нарешті! Заходь. – Вона зачинила за мною двері. Була у нічній сорочці з якимись темними плямами. Напружена, але не перелякана.

– Що трапилося? – спитав я.

– Ходімо, – вона провела мене коридором до кімнати, мабуть, для прислуги. Увімкнула світло. І я побачив на підлозі тіло чоловіка. Він лежав у калюжі власної крові. Поруч із чоловіком лежала рука. Мабуть, його. Рука стискала довгий ніж, схожий на ті, якими ріжуть кабанів по селах. Я почув плач. – Вилізай, це Іван Карпович, він тебе захистить.

З-під ліжка вилізла дівчина. Років п’ятнадцяти, вона вся тремтіла та плакала.

– Що тут сталося? – спитав я.

– Це Алевтина, та дівчина, яку прислали зі Льгова. Я дозволила їй пожити в кімнаті для прислуги. Увечері почула крик. Прибігла сюди, а тут цей чоловік із ножем. Довелося його вбити, – пояснила Афродіта.

– Чим убити?

– Шаблею, дід її привіз із Кавказу. В мене більше нічого не було, браунінг я купити забула, – зітхнула графиня.

– А де ви навчилися рубати шаблею? – здивувався я.

– Та це давно, у мене був один знайомий гусар, він і навчив. Я не хотіла вбивати. Просто запалила світло, а цей чоловік кинувся до мене з ножем. Ну, і я навіть подумати не встигла. Рубонула по руці, а потім по животу. Я його перевернула долілиць, бо там усі тельбухи у нього вилізли.

Дівчина заплакала.

– Ви знаєте цього вбитого? – спитав графиню.

– Вперше бачу.

– А ти? – спитав у дівчини.

Вона закрутила головою і далі плакала. Я вивів її з кімнати, піднялися на другий поверх, де Афродіта засвітила невеличку лампу, щоб із вулиці видно не було. Це на випадок, якщо вбивця не один.

– Тепер розповідай, що сталося. – Я сів перед дівчиною, усміхався, щоб викликати її довіру. – Графине, дайте їй ковдру, бо вона тремтить.

Вкутали дівчину, Афродіта принесла чарку солодкого вина. Дівчина випила і трохи заспокоїлася.

– То розкажи, що ж сталося, – попросив я.

– Я спала. Під ліжком. А він прийшов і почав бити ножем! – Дівчина скривилася.

– Чому ти спала під ліжком, а не на ліжку?

– Бо я боялася. Я знала, що вони прийдуть, я і пані Афродіті про це казала!

– Вона казала, що ті люди знайдуть її і вб’ють, – кивнула графиня. – Але я, чесно кажучи, не повірила. Наказала відпочивати і нічого не боятися, тим більше, за справу взявся сам Іван Карпович!

– То ти була під ліжком, коли той чоловік зайшов?

– Так. Я почула його кроки, притиснулася до стінки. Він підійшов. Я нагорнула на ліжку ковдру і подушку так, щоб він подумав, що там хтось лежить. Він підійшов і вдарив! Я закричала! – Дівчина знову заплакала. Графиня почала її заспокоювати, а сама розповідала за дівчину.

– Він ударив з усієї сили, думав, що вона на ліжку, хотів проштрикнути її ножем, десь біля серця. Ніж пробив ковдру, пройшов через панцерну сітку і встромився у підлогу. Так сильно, що той чоловік не зміг його одразу вийняти. Алевтина пролізла з-під ліжка під стіл і продовжувала кричати, чоловік нарешті вирвав ніж із підлоги, коли прибігла я. Він кинувся на мене. Ну, а що було далі, ти, Ваню, вже бачив.

– Як чоловік зайшов до будинку?

– Зламав замок на чорному ході. Я зараз затулила його шафою, щоб ніхто знову не заліз. Що робити з тілом? – спитала Афродіта.

– Поки не знаю. Дівчинко, розкажи, чому ти боялася, що тебе вбиватимуть? – спитав я у бідолахи, але вона тільки розплакалася.

– Ваню, я розповім, бо ж я чула її розповідь. А ти потім спитаєш у неї якісь деталі, – запропонувала графиня.

– Починайте.

– Алевтина – сирота. Але в селі Коржівці у неї є тітка, в якої вона жила до десяти років, аж поки її не взяв служницею мій прикажчик. Так ось, одного разу Алевтина відпросилася у прикажчика і поїхала до Коржівки. Десь двадцять верст, іти далеко, вона домовилася з одним мужиком, який повертався до села з базару, щоб він її підвіз. Вони поїхали, почався дощ, холодний вітер, а потім у мужика зламалась вісь на возі. Він сказав, що змушений заночувати. Алевтина відпросилася лише на два дні, тому вирішила добиратися пішки. До того ж мужик їхав дальньою дорогою, а можна було піти навпростець через село Підреброве, скоротивши шлях десь на чверть. Ну, вона так і пішла. Але через дощ дорогу розвезло, і коли вона дійшла до Підребрового, то зрозуміла, що сил іти далі немає. Так, Алю? – спитала Афродіта.

Дівчина кивнула.

– Вона постукала до першої ж хати, попросилася переночувати. Її пустили, напоїли чаєм, нагодували гарячою юшкою. Розпитали, хто вона, звідки йде і куди. Потім дозволили прилягти на лаві біля пічки. Тут до хати знову постукали. Троє подорожніх. Одного з них Алевтина знала, бо він був із Коржівки. Алевтина його злякалася і сховалася у темному кутку.

– А чому ти його злякалася? – спитав я, а дівчина почала плакати ще більше.

– Ну, той чоловік, він кілька разів перестрівав її у Коржівці, хапав за руки. Намагався потягти в кущі. То вона його боялася і сховалася. Так ось, нових прибулих теж розпитали, нагодували, поклали на пічці, а самі господарі, чоловік та жінка, лягли у кімнаті. Алевтина чула, як подорожні шепотілися між собою, що головне не засинати, і хай ці підребрівські тільки полізуть, у них ножі є. Потім поснули. Заснула і Алевтина, а серед ночі почула хрипіння, і щось тепле пирснуло їй на обличчя. Вона відчула запах крові і чула борсання на печі. Господар хати прошепотів дружині, що всіх зарізав, і нехай вона займеться малою. Господиня пішла до лавки, де поклали Алевтину, в руці тримала ніж. Вдарила ним по одежині, яку Алевтина залишила на лавці. Дівчина заверещала і кинулася тікати. Вибігла з хати у сіни, але далі двері були зачинені. Тоді побачила у темряві драбину, що вела на горище. Злізла нею, зачинила за собою ляду, вдаривши по голові господаря хати, що ліз за нею з ножем. Господар упав на підлогу і заверещав, вона ж продрала стріху, вискочила на неї, стрибнула з даху на землю і побігла. Ішов дощ, стояла ніч. Алевтина бігла, не зупиняючись, до самого ранку. Не розуміла, куди біжить, просто бігла. Вже вранці добулася до залізниці. Там її підібрали жандарми і доправили до Льгова. Вона все розповіла прикажчику, але той не повірив. Бо як таке могло бути, що мирні селяни вбивали подорожніх у себе вдома? Але наступного дня стало відомо, що згоріла хата Алевтининої тітки, яка загинула разом із родиною. Всі дивувалися, що загиблі не намагалися втекти з хати, а просто полягали в сінях на підлозі, де згодом і знайшли обгорілі тіла. Справа була підозрілою, але в поліції не хотіли скандалу, то сказали, що сталася пожежа, гас спалахнув.

– Авжеж, селянська родина, одною менше, одною більше… – кивнув я.

– Але прикажчик мій, він був розумною людиною, хоч і горбань…

– Горбань?

– Ага, в дитинстві впав на спину, і горб почав рости. Але розумний, відповідальний, не пиячив. Так ось він, мабуть, щось запідозрив, бо коли почув про загибель її тітки, то одразу відвів Алевтину на вокзал, посадив у потяг, дав трохи грошей і листа до мене з проханням сховати сироту. Я коли прочитала, то тільки здивувалася, думала, що навигадував бозна-чого прикажчик. А тут телеграма приходить, що вбили його. Ну, тоді я й подумала, що, може, це серйозна справа. Тепер бачу, що таки серйозна. Що сталося, Ваню?

– Не знаю. Посидьте з дівчиною, я зараз.

Спустився вниз, огледів тіло вбитого. Шукав якісь позначки, татуювання, але нічого не знайшов. На вигляд звичайний мужик, руки мозолясті, середнього зросту, міцний. На ножі теж жодних позначень. Перевірив кишені – трохи грошей, і все.

– Що там? – спитала Афродіта, спустившись до мене. Вона дивилася на труп спокійно, наче на меблі.

– Та нічого цікавого.

– Що з ним робити? Викликати поліцію?

– Думаю, не варто.

– Чому? Я не боюся поліції, у мене є зв’язки…

– Не в тому справа, просто може піднятися шум, бо ж багата спадкоємиця вбила грабіжника. Про це писатимуть усі газети. Для вас же краще зараз не світитися.

– Тоді що робити?

– Вирішимо це пізніше. Поки ж хочу ще побалакати з дівчиною.

Поговорив, вона трохи заспокоїлася, але майже нічого нового не розповіла. Справа була темною і небезпечною.

– Графине, а де ваше авто?

– У гаражі за будинком.

– Ходімо.

Я тримав браунінг напоготові, бо нічний убивця міг бути не один. Але обійшлося. Афродіта виїхала на авто, я повантажив тіло у багажник, поїхали. Алевтина була з нами, не схотіла залишитися у будинку сама. Ми вивезли тіло за місто, в ліс, там я відніс його подалі і залишив. Повернулися. Дівчину відіслали спати, я перевірив усі кімнати. Нікого не було.

– Афродіто, я можу помилятися, але вам загрожує небезпека.

– Що робити? – спитала графиня.

– Вам треба сховатися.

– Я ніколи не ховалася і не ховатимусь! Убила одного, вб’ю і наступних. – Вона говорила спокійно, без вихваляння.

– Афо, я вірю, що ви даватимете відсіч убивцям, але вони можуть завдати несподіваного удару. Я не знаю, чого від них чекати і хто ці люди, але я бачу, що вони готові на все, аби тільки знищити свідків своїх злодіянь.

– Ти чув про щось подібне?

– У мене була одна секта, вони їли людей. Але вони не вбивали просто так, у них були свої криваві ритуали, до того ж вони відгодовували жертв.

– Це ти серйозно?

– Цілком. Поведінка цих убивць – інша. Треба вивчити її. Для цього я мушу виїхати на місце, під Льгов. Можете відпросити мене днів на три у контррозвідки?

– Завтра спробую.

– А самі поїдьте кудись. Краще якнайдалі.

– Я не звикла тікати…

– Люба Афо, це не втеча, це – маневр, який дозволить нам перемогти.

– Ваню, я й не таке бачила, я нікуди не поїду! Не хочу чогось боятися! – Вона була вперта.

– Добре, спробую пояснити по-іншому. От ви, Афо, одна з найкращих авіаторів імперії. Так?

– До чого це тут?

– Навчили навіть мене авіаторської премудрості. І от скажіть, Афо, якби я в польоті замість того, щоб зробити те, що ви сказали, почав розповідати, що сам усе знаю, що б ви зробили?

– Дала б вам по голові.

– Афо, я ж найкращий сищик імперії, я бачив багато небезпек, тому прошу вас – послухайте мене. Поїдьте з Петрограда, відпочиньте, а я все з’ясую і знешкоджу небезпеку. Повірте, так буде краще.

Вона замислилася, потім кивнула.

– Добре, Ваню. Але куди мені поїхати?

– Наприклад, до Криму. Там у мене є знайомі татари, в них буде безпечно.

– Ну, я давно у Криму не була, то чого б і не з’їздити?

– Дякую, Афо. Зараз напишу листа моїм знайомим.

Я написав Бекіру Чобану, чиї стада паслися на Карабі-яйлі. Попросив прийняти Афродіту, як мою сестру, звернувши особливу увагу на її безпеку. Наступного дня графиня задіяла свої зв’язки, і мені було надано триденну відпустку. Я посадив Афродіту та Алевтину в потяг до Сімферополя, а сам поїхав до Льгова. Там покрутився на базарі, розпитав у шинку місцевих мужичків про те Підреброве. Виявилося, що село заможне, хоча з чого – незрозуміло, бо навколо болота, ріллі небагато. На заробітки тамтешні мужики не ходили, сиділи вдома, тримали трактири при дорозі, раніше головній, торговій. Щоправда, зараз занепадати вона почала через залізницю. Двоє мужиків про Підреброве розповідали спокійно, а третій злякався. Довелося ще горілки купити, щоб він, уже зовсім п’яний, розповів, що ходять про село якісь темні плітки, що краще там не ночувати і з місцевими не зачіпатися, бо біда буде. Але чого не ночувати і від чого біда, пояснити не міг, казав тільки, що погані люди, і нервував. Потім одразу збиратися почав і пішов кудись, хитаючись. Я за ним подався, побачив, як він знайшов двох якихось візників, щось почав їм розповідати. Ті схопили його за петельки і потягли до трактиру, мабуть, щоб він мене показав. Але ж я позаду стояв, мужик мене не побачив, отримав стусанів. А ті двоє пішли кудись. Я за ними. Вони сіли у свої вози і покотили собі.

Я спитав у місцевих візників, чи відвезуть у Коржівку через Підреброве. Погодився один, повіз. По дорозі порозпитував я про село, але нічого суттєвого не дізнався. Щось приховував візник, боявся, чи що. Проїхали ми тим Підребровим. Справді заможне село, хати всі нові, кілька навіть бляхою вкритих є. Паркани високі, собаки злі. На вулиці сільській зібралося кілька десятків мужиків, гомоніли про щось. Були там і ті двоє, яких я у Льгові бачив. Мабуть, розповідали про мене. Ми коли їхали, на нас мужики подивилися так, що аж лячно стало. Візник аж коня нагнав.

– Та не поспішай, устигнемо, – сказав я.

– Та ну їх, – перелякано сказав візник.

Доїхали до Коржівки, там я переночував, розпитав місцевих про згорілу хату. Розповідали неохоче, казали, що справа темна, бо дивно, що люди полягали на підлогу рівненько, а не тікали від вогню. Хтось згадав, що увечері підребрівських мужиків бачили неподалік від села. А що вони тут робили – невідомо. Не хотіли місцеві про сусідів говорити. Тільки спитаю, кривилися і йшли. Нехай. Увечері я збирався піти до Підребрового, подивитися за селом. А перед тим попросився на сінник до одних селян поспати. Заснув, угрівся, відпочив. Прокинувся вже далеко по обіді, поліз із сінника на вулицю, а тут як ударять мене по голові. Я й знепритомнів.

Розплющив очі, зрозумів, що на возі лежу. Везли мене кудись, сіном прикривши. Був я зв’язаний, із кляпом у роті. Розмовляли між собою, судячи з голосів, троє мужиків. Хоч і не бачив їх, але розумів, що з Підребрового вони. Балакали, що треба мене допитати і з’ясувати, чи не з поліції я, для чого про село їхнє розвідував. Гуторили ото, а я потроху праву ногу підтягнув, бо там ніж був у чоботі. Мужики браунінг мій знайшли і заспокоїлися. Подумали, що коли у людини пістолет у кишені, то хіба носитиме вона ніж у чоботі? А я ось носив, тільки як його дістати, зі зв’язаними руками? За спиною зв’язаними. Але жити хотілося, розумів добре, що як не дістану, то гембель мені буде. Вигнувся як міг, викрутився, наче той циркач, намацав кінчиками пальців ніж, потроху витягнув. Добре, що дорога погана, скакав віз по розбитій бруківці, то непомітними були мої рухи. Почав ножем мотузки різати. Воно ж незручно, мука сама. Тут ще голова почала боліти, бо дісталося їй. Ледь перерізав мотузку на руках. Став думати, як би напасти на моїх викрадачів.

– Ну от і село вже, – сказав один із них, і тут я зрозумів, що часу в мене не залишилося. Вивернувся під сіном і вдарив ногами. Двоє мужиків сиділи на передку, а третій на коні поруч гарцював. Ногами я поцілив у спини, аж полетіли мужики з воза, підхопився, щоб третього зняти, а той коня нагнав і помчав до села, яке було поруч, в улоговині.

– Тривога! Тривога! – закричав.

Ті, яких я збив, підскочили і кинулися до мене з ножами. Добре, що зопалу про мій браунінг, який у них був, не згадали. Один кинувся, я його з воза перестрибнув, ударив ножем у спину. Зойкнув нападник і поточився. Я ніж зі спини у нього вирвав і став проти другого. В мене ніж широкий і короткий, а в нього вузький і довгий, у всіх у них такі ножі. Викинув він руку, я відскочив, він іще викинув, я ще відскочив, ступив чоботом у калюжу, нога вгрузати почали в багно. Той знову на мене, хотів у калюжу далі увігнати, я зробив крок назад, потім носком підчепив багна рідкого і хлюпнув йому. В обличчя цілився, у очі влучив, чоловік лівою рукою давай їх протирати, а правою махав, щоб не підійшов я. Я своїм ножем його ніж спіймав, а сам ногою в живіт вдарив. Скрутився він, захрипів, я ножем його у шию. Присів браунінг шукати, коли бачу, що з села з десяток вершників мчить. Я у віз стрибнув, розвернув його і нагнав коней. На возі важко від вершників утекти, але нічого іншого не залишалося, як спробувати. Та тільки розігнався, коли колесо об вибоїну вдарилося і відвалилося, віз перекинувся, я шкереберть полетів. Добре хоч не на дорогу, де б убився на бруківці, а з дороги, у поле. Покотився по землі, підскочив і побіг. А воно ж осінь, земля водою набралася, ноги то грузнуть, то ковзають. Тільки й того, що лісок попереду був. Я до нього добіг, коли вже коні переслідувачів мені у спину дихали.

Пірнув у кущі, поплазував по землі, скотився в якусь яму, побіг далі. Позаду чулися голоси. Їх більшало. Мабуть, із села підходило підкріплення.

– Гнати до боліт! Гнати до боліт! – кричали позаду.

Я згадав мапу. Навколо села було багато боліт на десятки верст. Треба втекти, вислизнути з оточення. Якби влітку, можна було би здертися на дерево і сховатися у гілках. Зараз можна було спробувати заритися у падалишньому листі. Пропустити переслідувачів, прокрастися до дороги, а там чи чекати, чи бігти, а може, і вбити когось із вершників і втекти верхи. Я побачив звалене бурею дерево, що впало на яму. Залізти туди, присипатися листям і сподіватися, що пощастить.

Коли тут позаду почувся гавкіт собак. Не пощастить. Я підхопився і помчав далі. Намагався бігти уздовж дороги, щоб не ускочити в болото. Але потім крики та гавкіт почулися спереду. Підребрівські мужики оточили мене. Я кинувся вбік. Там болото, але що мені залишалося? Я біг щосили, у руці тримав ніж. Вибіг на дорогу. Видно було, що по ній частенько їздили. Куди? Попереду ж болота! І чому дороги не було на мапі? Я побіг нею. А що як це якийсь таємний прохід через болота? Це міг бути мій порятунок! Я біг щосили, голоси і гавкіт собак чулися позаду, ліворуч і праворуч. Лише там, куди я біг, було тихо. Я вірив у дорогу, широку і розбиту, вона не могла вести у болото! Я біг із останніх сил, ось ліс закінчився. І дорога закінчилася. Попереду було болото. Жодних слідів дороги чи хоча б стежки. Болото. Я тупцював на місці, позаду чулися голоси переслідувачів. Вони швидко підходили, гавкіт наближався ще швидше.

Я зняв чобіт із правої ноги, відрізав халяву. Розрізав і її, скрутив у трубочку і побіг у болото. Почав в’язнути з першого ж кроку, потім злетів порізаний чобіт, я рвався далі, провалився по пояс, намагався лізти вперед, але не було від чого відштовхнутися, я рвонувся раз, два, а потім провалився по груди і почав тонути. Не смикався, бо якщо смикатися, то затягне сильніше. Неквапливо тонув і чув гавкіт уже поруч. Опустив голову в чорну багнюку болота. Приставив трубочку з халяви до губ. Почав дихати. Довжина трубочки була в лікоть. Якщо я занурюся глибше, я захлинуся. Я намагався заспокоїти дихання, щоб не сопіти. Зверху чулися крики і гавкіт, але стихали, бо я поступово занурювався все глибше. Дуже неквапливо, на палець, ще на палець, ще. Це було нестерпно, наче мене різали на шматки. Паніка забивала памороки, я почав задихатися. Хотілося витягнути ноги в надії дістати дна, якоїсь тверді, що мене врятує. Але кожен рух тут тільки прискорив би моє утоплення. А коли болотна рідота переллється через вінця трубки і потече мені в рот, я не зможу вистрибнути, не зможу схопити повітря і пожити ще трошки, поки мене вб’ють мої переслідувачі! Я битимуся у цій льодяній темряві і тут сконаю, ніким не помічений! Графиня здивується, де це я подівся, а найгірше, що я так і не убезпечив її від убивць! Дострибався, Ваню!

Паніка і заглиблення. Ось-ось трубка з халяви мала закінчитися. Втрачати мені було вже нічого. І я витягнув ноги. Нічого! Рідота потекла у трубку, я забився ногами, і несподівано боса нога у щось уперлася! Чи камінь, чи стовпчик, щось тверде! Я натиснув, боявся, що моя опора виявиться заслабкою і зараз розсиплеться, але вона витримала! Я більше не занурювався, навіть трохи підвівся, але трубка була забита рідотою, що налилася згори. Я не міг виплюнути її, бо це привернуло б увагу переслідувачів. Тоді я ковтнув її! Чорну болотну рідоту, огидну на смак. Я ковтнув, ледь не виблював, але зміг дихати! Я стояв бозна на чому, під ногою було щось дивне, я не міг зрозуміти, що це, але я стояв! І дихав! У мене з’явився шанс!

І я почав молитися, дякувати Господу за спасіння, хоч і не був певний, що не поквапився. Можливо, і поквапився. Але мені треба було відволіктися від холоду, який оточив мене. Болото було холодне, рідота швидко всоталася в одяг і почала морозити. Холодно, дуже холодно, лещата холоду почали стискати мене. Вирватися з них, вилізти звідси, потрапити у тепле місце, припасти до якоїсь пічки і там грітися. Тільки вся справа в тому, що я не знав, як звідси вирватися. Я не міг це зробити тихо. Не міг випірнути, подивитися, що робиться навколо. Єдиний мій шанс – щосили відштовхнутися від моєї опори і вирватися на поверхню, а потім уже битися і лізти до краю болота. Це неможливо зробити тихо. Якщо хтось із переслідувачів буде поруч, він почує. Собаки можуть почути здалеку. Прибіжать, і тоді точно загибель. Про те, що в мене немає сухого одягу і не буде ніякої теплої пічки ще довго, я не думав. Зараз тільки дихати у трубку і терпіти, поки зможу. Холод, холод, важко дихати, холод…

Не знаю, скільки я протримався. Мені здалося, що дуже довго, але насправді, можливо, минуло усього кілька хвилин. Час може розтягуватися і стискатися. Я не міг більше терпіти холод, він виснажив мене, позбавив терпіння. Я щосили відштовхнувся від опори, але нога підступно ковзнула, і я тільки провалився нижче, трубка вилізла з рота, я намагався знайти ногою опору, почав битися, але загрузав глибше. Холод відступив перед смертю, я бився з останніх сил, і чим більше бився, тим більше занурювався. Це був кінець, але я бився до останнього, тіло саме вже боролося за життя!

Я зачепив щось рукою, щось тверде! Обхопив, обперся, поліз угору, поставив обидві ноги на цю загадкову опору, а потім із останніх сил відштовхнувся і рвонувся угору, до повітря! Моє тіло розірвало чорну товщу рідоти, і якимось неймовірним способом я випірнув на поверхню! Схопив повітря роззявленим ротом, упав назад у болото і зразу став занурюватися. Я не встиг помітити, чи є хтось поблизу, чи чутно голоси і гавкіт, я був зосереджений на тому, щоб вилізти з болота. Знову почав занурюватися, намацав ногами опору, ще ривок. Цього разу я вискочив із болота більше, схопив повітря і закинув голову назад. Треба було розпластатися по поверхні, тоді в мене був би шанс. З першого разу не вийшло, я почав занурюватися, шукав ногами опору і не знаходив, глибше і глибше! Дихати, холод, я почав мацати руками на всі боки. Ага, щось є! Схопився, підтягнувся, вперся ногами, ривок! Я знову на поверхні, схопив повітря, завалився вперед і щосили погріб. Я зрушив із місця, я тонув, але плив, плив! Не плив, незграбно ліз по поверхні рідоти, яка просто не встигла схопити мене і затягти у своє чорне нутро.

Я бив рідоту ногами і руками, ревів і ліз. Не знаю, яким дивом, але я зміг здолати кілька метрів до краю болота, виліз на берег, скрутився і затремтів. Було дуже холодно і страшно. А потім я знепритомнів. Голова не витримала напруження. Коли опритомнів, навколо було тихо. Лише десь далеко лунав гавкіт. Я закахикав. Дуже змерз. Треба було щось робити, страшенно холодно. Я зняв із себе одяг. Весь. Спіднє просто викрутив якомога сильніше, а верхній одяг довго трусив, щоб збити болотне багно, потім викрутив і надягнув. Тепліше не стало. Пізня осінь, холодні ночі. Щоб вижити, треба було бігти, треба було примусити тіло зігрітися. І я побіг. Босоніж, бо чоботи залишилися в болоті. Побіг лісом. Тримався від дороги подалі, бо мої переслідувачі могли не повірити, що я втопився. У лісі було темно. Я швидко збив ноги, але не зупинявся. Біг, біг і біг. Не знаю, скільки часу минуло, коли ліс закінчився. Почався луг. Біг ним. Біг далі. Вітер, холодний вітер, який штрикав мене, наче голками. Головне було не заблукати. Я знайшов на небі Полярну зірку, яка вказувала, де північ. Згадав мапу. Уявив, де приблизно я перебуваю. Ні, я віддалявся від Підребрового. Поки я про це думав, я не зупинявся. Біг і біг. Так пробіг до самого ранку. Поночі трапилося два села, але оббіг їх, бо там мене могли знову здати переслідувачам. Подалі, подалі від клятого Підребрового!

Тільки вже вранці, коли натрапив на невеликий хутірець, зупинився. Бо не було сил, та й схожий я був на диявола, налякав би людей. Постукав у двері. Сказав господарям, що прикажчик із Курська, напився і ледь не втопився у болоті.

– Слухай, хлопче, та немає у нас тут боліт! Найближчі аж біля Підребрового! – здивувався старий господар.

– Ну не болото, може, калюжа просто велика чи ставок. Я з п’яних очей і не розібрав! – збрехав я. – Лазня у вас є? Рятуй, батьку, бо погано мені, застудився, помру!

– Є лазня, зараз натоплю. А ти поки обмийся біля колодязя, бо ж марудний, наче чорт.

Я пішов до колодязя, роздягся і облився водою. Вода була крижана, а я так змерз, що і не відчував. Ледь дійшов до лазні, там заліз на верхню полицю і тремтів. Було дуже холодно.

– Батю, піддай дров! Піддай! Я заплачу, побільше дров!

– Та палю, палю, зараз зігрієшся.

Старий метушився за дверима біля пічки, потім зайшов до мене, хлюпнув водою на каміння. Пішла густа пара.

– Грійся! І не пий більше! – сказав старий.

– Холодно, батю, холодно! – тремтів я, бо пара здавалася мені холодною.

Далі знову знепритомнів. Міг і вчадіти, але дід помітив, витяг мене, відніс до хати, де поклав на піч. Сушив на ній зерно, зарив у нього мене і піч добряче грів. Я проспав у теплому зерні дві доби. Прокинувся від того, що старий мене по щоках плескав.

– Ти живий хоч?

– Живий.

Виліз із печі, довго не міг зрозуміти, де я і що тут роблю. Потім старий пояснив. Дав мені мій одяг, випраний та висушений.

– Чобіт у тебе не було, втопив, мабуть, – пояснив дід. – Мої на тебе малі будуть. Валянки можу дати, але в них промокнеш одразу.

– А далеко я від Льгова?

– Та далеченько.

– А від залізниці?

– Верст десять.

– Не дійду я, батю. Відвези мене. Я тебе не забуду, ти ж мені життя врятував. Відплачу, не сумнівайся.

– Та добре, відвезу. Тільки завтра, бо ти зараз слабкий. Поїж та лягай спати, набирайся сил.

Я поїв, а сам усе чекав стукоту копит. Не довіряв старому. Не на піч поліз, а на горище, щоби спробувати втекти за першої нагоди. Але ніхто так і не прискочив, а вранці дід відвіз мене на станцію. Там я дав телеграму в Крим, панові Бекіру, в якого Афродіта гостювала. Відповіли мені досить швидко. По обіді зі Льгова, з контори графині, передали потягом конверт із грошима. Сто рублів я старому дав.

– Та ти що, я таких грошей ніколи в руках не тримав! – злякався він.

– Бери, батю, я тобі більше винний. І більше заплачу, а поки що це візьми.

Сам я подався до Курська, там купив доброго коня. З тим і повернувся до Підребрового. У саме село не потикався, а навколо поїздив, подивився, що і як. А тут і телеграма прийшла від графині, що чекає вона на мене. Я хотів сам усе зробити, але раз уже пора, то поїхав. Біля вокзалу в Сімферополі ждали мене татари верхи. Спитав у них про пана Бекіра.

– А ви Іван Карпович? – спитали вони і виструнчилися, наче рядові перед генералом.

– Іван Карпович, – сказав я.

– Ви нам і треба. Просимо, – підвели коня і відвезли мене до села, де був будинок пана Бекіра. Він особисто мене зустрів.

– Доброго дня, Іване Карповичу, – обійнявся зі мною. – А ми з графинею вже почали хвилюватися за вас.

– Як вона?

– Все добре, але ваше прохання щодо гарантії її безпеки виявилося дуже завбачливим.

– На неї напали?

– Так, аж троє. Добре, що мої люди помітили їх трохи раніше і потім вели, то графиня не постраждала.

– Ви взяли їх?

– На жаль, тільки одного. Два інших чинили такий опір, та ще з ножами, що довелося їх застрелити.

– Чи можна поспілкуватися зі вцілілим гостем?

– Можна. Але, Іване Карповичу, що за гру ви ведете? Я би не хотів устрявати в якусь чужу війну, – сказав пан Бекір. Він був у горах поважною людиною, знаю, що займався контрабандою, був обережним.

– Я теж не хотів і обіцяю, пане Бекіре, що самотужки закрию цю справу так, що вона вас більше не потурбує.

– Ні, Іване Карповичу, якщо треба, я готовий допомогти, але мушу знати, що коїться.

– Я і сам не знаю. Може, гість нам розповість?

– Може. Ходімо.

Пан Бекір повів мене в підвал свого будинку. Глибокий, викладений кам’яними брилами. У підвалі, в невеличкій кімнаті, валявся скривавлений чоловік.

– Він не хотів говорити, тож моїм людям довелося попрацювати з ним. Зараз він готовий розповісти все, наче на сповіді, – пояснив пан Бекір. – Ти ж розкажеш нам?

Хлопець перелякано закивав головою. Він був зламаний. І все розповів. Про старовинне село Підреброве, яке вже не одну сотню років жило дивовижним промислом – убивствами та пограбуваннями перехожих, що мандрували шляхом. Кожен житель села був задіяний у цій кривавій справі. Діти стежили за подорожніми, жінки варили страви, у які додавали снодійне, а чоловіки вбивали поснулих перехожих ударами довгих ножів просто в серце. Вбивали обережно, щоб не було прямих доказів того, що людина загинула саме в Підребровому. Ніколи не залишали свідків. Тому й шукали та намагалися вбити Алевтину, яка все бачила і могла розповісти поліції.

– Ціле село вбивць? Іване Карповичу, це що, правда? – здивувався пан Бекір.

– Десь сорок дворів убивць, – кивнув я і спитав хлопця:

– Куди ви діваєте тіла вбитих?

– Вивозимо до болота.

– І скільки ви вбиваєте?

– Раніше було по кілька людей щодня. Але як побудували залізницю, то людей шляхом стало ходити менше. То два-три на тиждень. Нам довелося чатувати на станції, щоб привозити людей звідси.

– Чому ви почали полювати на графиню?

– Бо вона прихистила ту дівку, тобто і сама могла дізнатися про нас.

– А як ви довідалися, що вона в Криму?

– Вона дала телеграму конторі у Льгові. Просила дізнатися про якогось чоловіка, який зник. Ми купили людину в конторі, і він сповістив про телеграму. Ми поїхали сюди.

Хлопцеві було важко розмовляти, бо в нього набрякли розбиті губи і не було багатьох зубів.

– Ваші люди знову приїдуть сюди? – спитав я.

– Так, поки графиня буде жива, наші не заспокояться.

– То доведеться їх заспокоїти, – скривився я.

– А що ви зробите? Поліція має свою пайку і не чіпатиме нас. – Хлопець усміхнувся. – Відпустіть мене. І віддайте ту дівку. Пообіцяйте мовчати, і тоді ми забудемо про вас із графинею.

Тут і я усміхнувся:

– Ніколи я не домовлявся зі вбивцями і починати не збираюся.

– Інакше ми вб’ємо графиню! І тебе, якщо ти станеш у нас на шляху!

– Здається, він погрожує вам, Іване Карповичу, – здивувався пан Бекір.

– Ага, мабуть, ваші хлопці занадто сильно били його по голові.

– Вам доведеться домовлятися! Або вмерти! – захрипів хлопець.

– Скількох ти вбив? – спитав я.

– Що? – Він подивився на мене.

– Коли ти почав убивати і скількох ти вбив?

– Почав у дванадцять років. Спочатку просто допомагав, дорізав, потім уже працював сам. Вбивати ж теж треба вміти, – хлопець усміхнувся. – Тепер на мені сорок три трупи. Залишилося сім.

– Залишилося для чого? – спитав я.

– Щоб я міг одружитися. Півсотні вбитих означали, що підліток змужнів і став чоловіком, йому можна одружуватися. В мене є наречена, – він усміхнувся. – Вам доведеться домовлятися. Якщо не хочете скуштувати наших ножів.

– Мушу тебе розчарувати, хлопче, – сказав я йому. – Пане Бекіре, мені все зрозуміло, можемо йти.

– Стій! Куди? Наші вб’ють вас! Стій! – Він кричав, двері зачинилися, у коридорі його майже не було чутно.

– Іване Карповичу, ви не робите помилки? – спитав господар. – Бо іноді буває вигідніше домовитися.

– Іноді вигідніше не рахувати вигоду, – запевнив я.

– Але вони ж атакуватимуть вас. Ціле село холоднокровних убивць! Навіщо вам ця війна?

– Війни не буде, буде різанина.

– Ви винищите все село? – здивувався пан Бекір.

– Так, до ноги. А де графиня?

– Вона відпочиває в горах, під надійною охороною.

– Мені треба її побачити. І сьогодні ми поїдемо. Вбивці знатимуть про це і більше не з’являться до вас.

– Можете не поспішати і скористатися моєю гостинністю.

– Дякую, пане Бекіре. Якщо ви не проти, нехай Алевтина поки що залишиться у вас. А я ж змушений поспішати.

Мене відвезли до графині. Афродіта, коли побачила мене, підбігла і кинулася обніматися.

– Господи, Ваню, я тут божеволію через тебе! Де ти зник?

– Були справи, Афо.

– Я боялася, що вони тебе вбили.

– Вони були близькі до цього, але мені пощастило.

– І що тепер?

– Тепер потрібно перегорнути сторінку.

– Що це значить? – Вона подивилася на мене.

– По-перше, мені потрібно подовжити відпустку в контррозвідці.

– Я вже це зробила, у тебе є тиждень.

– Добре. По-друге, нам потрібні динаміт, кілька сотень довгих ножів, таких, якими ріжуть по селах свиней, моток дроту, аероплан і шабля.

– Цікавий набір, Ваню, мені він подобається! – захоплено сказала графиня.

– По-третє, мені треба поїхати до моря.

– Для чого?

– Декого провідати.

– Якусь жінку? – ревниво спитала Афродіта.

– Графине, мені зараз не до жінок.

– Тоді можна я поїду з вами?

– Будь ласка, мені так буде спокійніше, бо зможу за вами приглядати. Тільки не давайте телеграм про наші плани у свої контори.

– Не буду.

Ми поїхали верхи через яйлу до узбережжя. Афродіта курила цигарку.

– Ваню, а ти мене здивував! – засміялася графиня.

– Чим?

– Своїми зв’язками.

– Мої зв’язки – дріб’язок порівняно з вашими, графине.

– Але я з давнього роду, я спадкоємиця батьківських мільйонів. Тут неважко мати зв’язки. А от як ти, простий селянський хлопець, досяг того, що татарські контрабандисти з тобою на «ви» і виконують будь-які прохання?

– Ви перебільшуєте, Афо.

– Анітрохи, Ваню, анітрохи. Тепер уже і я захоплююся вами. Може, розкажете мені свій чудовий план, що нам робити з таємними вбивцями?

– Розповім, але трохи пізніше, коли з’ясую, чи зможу дістати те, без чого план не зможе діяти, – пообіцяв я.

– У тебе ще багато таємниць, Ваню?

– У кожної людини достатньо таємниць, Афо.

Вона пускала дим і посміхалася. У Криму я знайшов штабс-капітана Івлєва, знайомого авіатора, з яким мав пригоди під час німецького наступу. Зараз Івлєв був поранений і лікувався в офіцерському санаторії. Він уже був ходячий, розповідав, що рани загоюються.

– Бачу, що ви приїхали у справі, – усміхнувся Івлєв. – Що вам потрібно?

– Я хотів спитати про ту каністру з газом, яку ви набрали у німецькому тилу, коли ми ліквідовували прорив трупаків. Пам’ятаєте?

– Пам’ятаю. Дякувати Богові, вона не знадобилася, бо німці більше не використовували проти нас мертвих солдатів.

– Каністра збереглася?

– Так, я відправив її додому і наказав добре сховати.

– Штабс-капітане, мені вона потрібна.

– Іване Карповичу, для чого?

– Дуже потрібна, повірте.

Він замислився.

– Це небезпечна річ, Іване Карповичу.

– Ну, я знаю про це як ніхто, бо бачив той газ у дії.

– І вона справді вам необхідна?

– Так.

– Добре, я напишу листа, щоб її вислали вам.

– Ні, я сам заїду до ваших. Справа дуже важлива.

– Згоден, Іване Карповичу. Може, відпочинете разом із графинею, яку я теж дуже радий бачити?

– Зараз не можу, ми дуже поспішаємо. Можливо, пізніше. А ви одужуйте. – Я потиснув йому руку і поспішив до Сімферополя.

Там ми з графинею сіли на потяг. Наступні дні були присвячені підготовці до мого плану. Ми закупили все, що потрібно, відвідали бельгійські майстерні в Сумах, де нам зробили те, що я хотів, найняли підривників, Афродіта задіяла свої зв’язки, і ми отримали двадцять пудів динаміту. Ми ніде не зупинялися більше, ніж на ніч, постійно заплутували сліди, я завжди стежив, чи немає за нами хвоста, тому вбивці так і не наздогнали нас. Ще вчився рубати шаблею. Графиня наче народилася з шаблею в руці, навчила мене, як треба битися.

– Ваню, а ти вмієш тримати інтригу! Що відбувається? Навіщо всі ці численні приготування, на які ми вже витратили сім тисяч рублів? – якось спитала графиня.

– Все для того, щоб ми могли спати спокійно і не боятися вбивць, Афо.

– І коли настануть ці чудові часи, Ваню?

– Вже завтра, вже завтра. Тож відпочиньте сьогодні добре, а я піду востаннє все перевірю.

Наступного ранку ми приїхали на невеличку станцію за Льговом. Там нас чекали три вози, найняті нами з далеких сіл. Ми вивантажилися з потяга на вози. Я повторив із підривниками деталі плану, показав усе на мапі. Ми вирушили до болота, в якому я ледь не втопився. Два вози з вибухівкою і підривниками залишилися позаду, біля греблі, яка тримала рівень води у болоті.

– Ваню, для чого робити греблю, щоб тримати болото? – спитала графиня.

– Є такий вислів, Афо: кінці у воду. Це болото створили саме для того, щоб ховати гріхи, – відповів я і наказав вивантажити з воза дивне творіння бельгійських майстрів, зроблене за моїми малюнками. Наполовину човен, наполовину сани, з двома двигунами аеропланів, установленими спина до спини. Лопаті на пропелерах було встановлено так, щоб гнати повітря вперед.

– Що це за потвора, Ваню? – здивувалася графиня, коли з цього творіння стягнули брезент.

– Зараз побачите. Прошу на борт. – Я увімкнув задній двигун, додав обертів, і наш човен-сани поплив поверхнею болота. Двигун можна було повертати, за його допомогою я керував напрямком руху. Ми неквапливо повзли болотом. Десь по версті за годину. Під човном хлюпала чорна вода болота, я досі відчував її смак, і мені ставало холодно, хоч я був одягнутий у теплий кожух. Та я тримався, грів себе думкою про помсту. Ми повзли і повзли далі.

– Ваню, що з тобою? – спитала графиня. – В тебе якийсь дивний вираз обличчя.

– Погані спогади, – пояснив я. – Десь тут я ледь не помер. І врятувався тільки завдяки тому, що вперся ногами в голову трупа.

– У голову трупа! Диви, як цікаво! – Графиня не боялася найстрашніших речей. – А звідки взявся труп? І як ви його знайшли?

– Ви все побачите трохи згодом, – запевнив я.

Години за дві ми досягли невеличкого острівця з кількома деревами, що був неподалік від тієї частини берега, де мені довелося пірнати. Я вистрелив із сигнального пістолета. Трохи почекав, коли пролунали далекі вибухи.

– Я так розумію, в повітря висадили греблю? – спитала графиня.

– Так точно, Афо. – Я придивлявся до болота. Спочатку в ньому не було помітно якихось змін. Чорне і нерухоме, воно наче застигло. Але потім я помітив смужку на березі острівця. Ще одну і ще. Вода з болота відходила, рівень її падав. Не досить швидко, десь на лікоть за годину, але в нас був час.

– А це що таке? – згодом спитала Афродіта, коли побачила, як із болота почали вигулькувати якісь кулі, розміром із невеличкий гарбуз.

– Це голови жертв. Перехожих і мандрівників убивали, грабували, а тіла кидали у болото. Їх тут зібралося багатенько. На одній із цих голів я врятувався. Задубле тіло витримало мене.

– Цікаво! – Графиня схопилася за бінокль і почала роздивлятися тіла. Потроху сутеніло.

Ось тіла вже стирчали по груди, потім по пояс. Їхні ноги застрягли в мулі по коліна, мерці стояли, наче військо. Я дочекався, поки вода зійшла, потім узув гумові чоботи і пішов до трупів. За спиною в мене був мішок з ножами, а на плечі – моток дроту. За допомогою обценьків я прикручував до правої руки мерців ножі. Тонкі й довгі ножі, схожі на ті, що були у вбивць. Нам зробили ці ножі за спеціальним замовленням. Я шорхався між трупів кілька годин. У чоботи набралася рідота, змерз, як собака, але повернувся на острів лише тоді, коли прикрутив до рук усі дві сотні ножів.

– Ваню, що це за херня? Навіщо озброювати мерців? – спитала Афродіта.

– Зараз побачите, графине. Тільки закріплю наш човен. – Я підпер його міцними дубовими кілками, потім увімкнув передній пропелер. Він погнав повітря в бік мерців. Дістав металеву каністру, яку віддали батьки Івлєва. Відійшов від човна, відкрив каністру і залишив її. Бачив, що газ почав активно випаровуватися. Тепер залишалося чекати.

Годину чи дві пропелер гнав повітря на трупи, які були в осушеному болоті, наче у котловані.

– Нічого не розумію, Ваню! – вкотре дратувалася графиня, вона не вміла чекати. Дивилася у бінокль. Ніч була місячна, трупи було добре видно. – Що за херня? – спитала вона здивовано, почала придивлятися. – Що? Що? Господи!

– Спокійно, графине. Все буде добре, – заспокоїв її я. Сам бачив, що мерці в болоті почали рухатися. Вони бовталися у муляці, але ось перші змогли звільнити ноги і полізли з болота вперед, туди, куди їх вів газ. Десяток, два, три, чотири. Вони вилазили і вилазили з болота. Їх тут були сотні, якщо не тисячі. Але газу вистачило не на всіх. Тому деякі тільки почали бовтатися у мулі, але вилізти не змогли. Інші, які стояли осторонь від дії пропелера, зовсім не рухалися. Але кілька сотень мерців, здебільшого озброєних ножами, пішло в бік села по прямій, як стріла, дорозі через ліс Я максимально збільшив оберти пропелера, щоб той вів мерців якомога далі. – А тепер, графине, стрибайте мені на плечі.

– Як та гоголівська відьма? – Афродіта анітрохи не здивувалася моєму проханню. Ні про яку відьму з Гоголівки я не знав, але кивнув.

– Візьміть шаблі.

– Ваню, це ще для чого?

– Візьміть, Афо.

Вона взяла шаблі і стрибнула на мене. Міцно всілася. Вона була невеличка та легка, я поніс її через залишки болота. Виніс до берега, потім ми пішли лісом. Вірніше, побігли, бо нам треба було поспішати. Вибігли з лісу разом із першими мерцями, що йшли дорогою. Ми побігли повз село, забігли з іншого боку і почали спостерігати. От почали гавкати собаки. Одна, дві, десяток, ось уже гавкали всі собаки села. У хатах запалили світло. Крики. Це хтось із жителів Підребрового першим побачив мерців. Ще крики і ще. Тривога. Хтось ударив у дзвін.

– Нічого собі бійня! – прошепотіла Афродіта, що припала до бінокля. В імлистому місячному світлі було видно, як мерці хвилями накочуються на село. Підребрівці вискакували з хат, дружні та озброєні, пліч-о-пліч зустрічали ворога. Вони були швидші і вміліші. Вони били мерців своїм довгими ножами, але річ була в тому, що мерці не помічали тих ударів. Сунули і сунули вперед. Їх неквапливі рухи руками майже не містили небезпеки, якщо трупак був сам. Але навколо було багато трупаків, і рано чи пізно жителі Підребрового наштрикувалися на один з ножів. Крики, лайки. Мужики прорвали одну хвилю мерців, однак накотила інша, і ще, і ще. Навіть ті трупаки, які отримали по кілька ударів ножем і звалилися з ніг, підводилися і вбивали далі. До мужиків приєдналися жінки та діти, вони теж билися з мерцями, але і серед трупаків були жінки та діти. Трупаків було багато, вони виходили і виходили з лісу.

У жителів Підребрового був тільки один шанс урятуватися – одразу ж тікати. Але вони були не з тих, хто тікає, вони почали бій і зараз були оточені трупаками, які неквапливо і невідпорно винищували живих.

– Ваню, якого біса мерці вбивають живих? – прошепотіла Афродіта. Здається, сцена приголомшила її.

– Жертви повстали, щоб помститися своїм убивцям, – відповів я. – Ми бачимо суд, вирок і його виконання. Справедливість є, нехай і після смерті.

Трупаки далі накочували на село, і все менше залишалося живих. Деякі намагалися сховатися у хатах, але мерці виламували двері і заходили всередину. Хтось із підребрівців схопився з сокиру і зніс голови кільком мерцям, але невдовзі сам упав з ножем у спині. Хтось стріляв у голови з вогнепальної зброї. Але мерців було забагато. Ще кілька хвилин – і все було закінчено. Трупаки добили останніх живих, не залишили ані жінок, ані дітей, після чого пішли вперед.

– Вони підуть убивати далі? – спитала графиня.

– Далі у них інше болото, де вони мусять заспокоїтися. Нам же, Афо, потрібно простежити, щоб ті, хто у болото не потрапив, усе одно знайшли свій спокій тут. Беріть шаблю і рубайте їм голови. Не тіла, не кінцівки, а лише голови, тільки так можна зупинити трупака. Ходімо!

Ми побігли до болота. Більшість трупаків слухняно пішли саме туди. Ось почали провалюватися перші, борсалися у чорній рідоті, їх затоптували наступні. Мерці ішли і йшли в болото, тонули у ньому. Але близько десятка трупаків розбрелося берегом. Ми з графинею напали на них. Діяли швидко. Відбивали їх рухи ножем, а потім удар – і голова котилася по землі. Ще голова і ще. Так ми заспокоїли всіх трупаків, які не потрапили у болото.

Ми повернулися до села, я обшукав двір, де чулися постріли. Знайшов у одного з убитих мій браунінг. Забрав.

– Що ж, графине, справу зроблено. Вбивці отримали своє і тепер не турбуватимуть нас. Алевтину можна повертати з Одеси, а про цю справу забувати. Ходімо до човна.

Ми проїхалися ним по болоту, потім повантажили на віз і вранці вже були на станції. Поїхали геть. Про знищення Підребрового стало відомо лише наступного вечора. Хтось із подорожніх сповістив поліцію про село, вкрите трупами. Поліція прибула і злякалася того, що побачила. Невдовзі на місце прибув і курський губернатор, який вирішив, що скандал зі знищенням цілого села нікому не потрібен. Трупи покидали у вціліле болото, хати спалили, офіційно було проголошено, що жителі Підребрового виселилися кудись на Далекий Схід, де було багато родючої землі. На цьому історія закінчилася.

Хоча ні. Вночі, коли ми їхали потягом до Петрограда, графиня несподівано стрибнула до мене на полицю і почала гарячково цілувати. Я слабка людина, і я не зміг встояти проти цієї спокуси…

Вкрай небезпечна подорож до Ріки Снів

аню, ну чого ти сидиш з таким обличчям, наче хтось помер? – спитала мене Афродіта.

– Та цей… такого ж раніше не було! Ніколи! – розгублено прошепотів я. – Завжди працював, завжди!

– Ну, буває і таке. Не хвилюйся, приїдемо до Петрограда, сходимо до лікаря, – заспокоювала мене графиня.

– Але як так? Невже я вже старий? – переймався я.

– Ваню, облиш ці дурниці! Ти в чудовій формі! Ти розробив майже геніальний план і знищив тих убивць!

– Афо, до чого тут мій план, коли ось це не працює! – дратувався я.

– Що, невже ніколи не бувало такого?

– Жодного разу! Як це? – я аж за голову схопився.

– Може, тебе налякала моя залізна нога?

– Дорога Афо, ви тут до чого? Це ж я зламався! Може, це прокляття тих убивць?

– Ваню, що за херня? Які ще прокляття? Ти ж сам розповідав, що просидів багато годин у холодному болоті!

– І що?

– Застудив дещо, ось тому зараз нічого й не вийшло. Ми тебе вилікуємо, і все буде добре! Тільки не переймайся. Не думай про це.

– Та як же не думати! Господи, сором який!

– Ну, почалося! Ваню, припини, ти ж найкращий сищик імперії, а плачешся, наче баба дурна!

– Але, Афо, ви ж самі все бачите! Як таке може бути? – Я розводив руками і дивився сам на себе. Був сам собі огидний.

– Так, Ваню, бачу, що ти нудитимеш до самого Петрограда. Заспокойся. Вип’ємо, чи що.

– Добре, – легко погодився я.

Ми випили дві пляшки коньяку, це був подарунок від пана Бекіра. Вранці боліла голова, але не від коньяку, а від згадки про те, що трапилося увечері.

– Так, Ваню, їдьмо, дуже хороший лікар, – сказала графиня.

– Афо, я його не відчуваю. Це точно прокляття! – поскаржився я.

– Господи, якщо в тебе починаються шмарклі, ти ж не вбачаєш у цьому прокляття? Треба просто вилікувати їх – і все. Тут те саме!

Ми прибули до лікаря. Той жив у великій квартирі на Пречистенці, де і приймав пацієнтів. До лікаря була велика черга, мені було ніяково, я хотів утекти звідти, коли до нас вийшов сам професор.

– Графине, радий вас бачити! – Вони були знайомі, лікар елегантно поцілував руку Афродіті.

– Пилипе Пилиповичу, чудово виглядаєте. Не могли б подивитися мого хорошого товариша? А то у нього трапився казус по чоловічій частині. – Вона говорила з посмішкою, а я весь розчервонівся і вкрився потом.

– Графине, як я можу відмовити вам! Прошу, заходьте! – запросив він мене до кабінету.

– Ваню, давай, – Афродіта аж підштовхнула мене. Я намагався опанувати себе, заспокоїтися. Господи, не хлопчик же, щоб ось так хвилюватися.

Я зайшов, Афродіта залишилася за дверима, лікар запросив сісти.

– Як вас звати? – поцікавився в мене. Такий приємний чоловік за п’ятдесят, з борідкою і розумними очима.

– Іван Карпович.

– Прізвище?

– Підіпригора, – сказав я.

Він записував, потім зупинився, подивився на мене.

– Що, той самий? Найкращий сищик імперії? – спитав професор. Я ледь від сорому не згорів.

– Так, той самий… – Дивився у підлогу і хотів провалитися крізь неї.

– Яка велика честь, Іване Карповичу! Чесно кажучи, я спочатку не ставився до вас серйозно, думав, що це так, для народу забавка. Але коли побачив ваші пригоди у мого асистента Івана Арнольдовича, то і сам зацікавився. Почав читати і захопився!

Він вихваляв мене, а мені було зле, аж нудило, паморочилося.

– Вам погано, Іване Карповичу? – помітив мій стан професор.

– Ні, все добре, – збрехав я.

– То з чим ви до мене прийшли?

– Та той… – Я не знав, із чого почати, і подумав, що це було схоже на численні випадки, коли до мене приходили клієнти і нітилися, не знали, що сказати. Я їх підбадьорював. А тепер сам нітився, як дурень. Припинити і говорити, як є! – Професоре, в мене той, зникла чоловіча сила. Не відчуваю його. Минулої ночі це сталося. Зі мною дама була, а я наче анахорет який. Висить у мене, наче злодій на шибениці.

– Таке вже раніше бувало?

– Ніколи. Завжди працювало все добре, – запевнив я.

– Венеричні хвороби у вас були?

– Були. Двічі гонорея, з недосвідченості. Але давно це було, і повністю вилікувався, – доповів я.

– Мені треба вас оглянути. Знімайте штани, – сказав професор.

– Що? – зніяковів я.

– Штани знімайте, – спокійно сказав Пилип Пилипович.

Я зняв штани.

– Спіднє теж. – Він надягнув гумові рукавички.

– Спіднє? – перепитав я.

– Так, мені ж треба вас подивитися. Та ви не хвилюйтеся так, Іване Карповичу. Знімайте. Ви ж в армії служили, там уже вас оглядали.

Я кивнув і спустив спіднє. Професор підійшов, узяв мене у долоні, обдивився.

– Ну, жодних захворювань не бачу, на вигляд здоровий. Тепер поверніться до мене спиною і нахиліться вперед. Ось так.

Я нахилився, відчував себе дуже незатишно, аж тут той професор зробив таке, що я підхопився, повалив його на підлогу і приставив браунінг до голови.

– Ти що твориш? – закричав я. Аж весь тремтів.

– Іване Карповичу, ви що? – перелякано залопотів професор.

– Ваню, ти що? – Це до кабінету забігла графиня. – Відпусти Пилипа Пилиповича, негайно!

Я почав натягати на себе штани, Афродіта допомогла підвестися професору, наказала мені сховати пістолет.

– Пилипе Пилиповичу, ви не ображайтеся, просто Ваня ніколи не був у лікарів вашого напряму і неправильно все зрозумів… – пояснила Афродіта.

– Графине, як неправильно, та ви знаєте, куди він свої пальці засунув! – лютував я.

– Ваню, це медична необхідність! – суворо сказала Афродіта. – Професор хоче тобі добра. І я хочу, щоб ти вилікувався! То, будь ласка, потерпи, а не хапайся за пістолет!

– Іване Карповичу, це розповсюджений прийом. Його у книгах описали. Я вам усе поясню, щоб не було непорозумінь, – примирливо сказав професор. Дістав із книжкових полиць тлустий том, погортав його, показав мені дивні малюнки. – Ось, дивіться. Це просто масаж. Так, незвичний, особливо вперше, але це ефективний засіб. Я думаю, ви застудили простату, через це й проблеми.

Я подивився малюнки, почитав, що там написано, знову розчервонівся.

– Вибачте, професоре. Я просто не знав. Дуже незвично, дивно. Вибачте, – залопотів я.

– Нічого страшного, Іване Карповичу, це я мусив вам пояснити і попередити, – сказав професор. – То продовжимо?

– Ну, як треба, то треба, – кивнув я.

Графиня вийшла. Я нахилився, вперся ліктями у кушетку. Зціпив зуби. Спочатку було просто неприємно, а потім стало так боляче, що я ледь не знепритомнів. Застогнав, затремтів.

– Все, все, Іване Карповичу, – сказав професор. – Піднімайтеся, надягайте штани. Ну що, як я і думав, у вас там запалення. Доведеться лікувати. Уколи, пігулки, цей масаж.

– Знову? – скривився я.

– Іване Карповичу, ви на Кавказі в руки жарини брали і витерпіли. То не перебільшуйте! – наказав професор.

– Слухаюсь, не перебільшувати, – кивнув я.

– Завтра зранку до мене.

Отаке і пішло у мене життя. Вранці сеанс у професора, потім разом із капітаном і панотцем далі вигадуємо історії, увечері з графинею ходимо на світські зустрічі, щоб бачила мене публіка. Десь наприкінці тижня Афродіта вирішила спробувати, чи не почалося покращення, і тут уже тіло не підвело, гріх було скаржитися. Лежали у її будинку, розімлілі.

– От бачиш, Ваню, сила медицини. А ти боявся, – засміялася графиня.

– Та я не боявся, просто якось незвично.

– Слухай, Ваню, а чого ти на публіці завжди дурнем прикидаєшся? Наче оце я, досвідчена розпусниця, тебе схопила і тягаю за собою, як іграшку, а ти телепень телепнем.

– Того, Афо, що вимушений я приховувати теплі почуття до вас.

– Чому?

– Так склалися обставини, що я несу нещастя людям, про яких знають, що вони дорогі для мене. Тому намагаюся тримати всіх на відстані. І з вами граю у гру, наче це ви за мене вчепилися, а я просто пливу за течією. Прошу вас підтримувати це враження. Знайомим кажіть, що між нами нічого особливого немає, так, пригода якась, не більше.

– Дивний ти, Ваню.

– Так треба, Афо.

– Я зрозуміла. Просто мене частина чоловіків боїться, а частина хоче одружити на собі, бо мріє про мої мільйони. А ти, Ваню, ні те ні се.

– Мільйони мені ваші не потрібні, як і чиїсь інші. Боятися вас не боюсь, бо знаю і поважаю за характер ваш. Аби ото прибрати ще схильність до авантюр, то взагалі б добре було. Але сам такий, все мені не сидиться, усюди пригоду на свою голову знайду.

– Слухай, а якщо я тебе попрошу про щось, виконаєш?

– Звісно, виконаю, Афо, тільки ви не темніть, кажіть уже, що задумали.

– Тобто ти знав, що я попрошу про щось?

– Здогадувався. Інакше б чого ото найпривабливіша наречена імперії так мною зацікавилися.

– Ваню, в мене нога залізна. – Графиня постукала протезом по ліжку. – Яка вже я там найпривабливіша.

– Головне, що серце не залізне, а нога – то так, у кожного є свої недоліки.

– І давно ти знав, що я щось проситиму?

– Та від початку. Тільки я думав, що справа зі вбивцями – ваше прохання, але тепер розумію, що то просто перевірка була, на що я здатний. Здається, перевірку я пройшов.

– На відмінно, Ваню.

– То що тепер мені зробити треба?

– Ти чув про Райгород? – спитала Афродіта.

– Про що?

– Про Райгород або про Ріку Снів.

– Про Ріку Снів щось чув, – згадав я.

– Що саме?

– Ну, що краще там не плавати. Якісь темні та небезпечні місця.

– І все?

– І все.

– А про Райгород зовсім нічого?

– Зовсім. Що за Райгород? Місто? В якій губернії?

– Ні в якій. Це місто на Ріці Снів.

– А, зрозумів. І що мені потрібно зробити?

– Відвезти мене туди. – Графиня усміхнулася мені.

– Афо, для чого? – здивувався я.

– Ну, мені цікаво, що там у тому Райгороді, – просто пояснила вона.

– А що там?

– Кажуть, що це рай для героїв.

Я подивився на графиню. Вона не жартувала.

– Що це за маячня?

– Потрапити до Райгорода важко. Точніше, раніше був лише один шлях – плисти Рікою Снів. Це небезпечно, бо на тій ріці повно всілякої нечистої сили та чудовиськ, які постійно нападають на мандрівників і намагаються їх убити. Виживають тільки найкращі, справжні герої, сміливі, сильні та витривалі. Вони прокладають собі шлях до Райгорода шаблями.

– А про гвинтівки чи гранати вони не чули? – спитав я.

– Чули, але щоб потрапити до Райгорода, треба користуватися лише холодною зброєю. Такі правила. І ось люди пливуть, слабкі – гинуть першими, сильні – наступними, і тільки справжні герої, поранені та виснажені, потрапляють до Райгорода. І там із ними відбувається диво, бо всі рани миттєво загоюються, хвороби відступають, травми зникають. Тіло героїв перетворюється на ідеал, як буде після Страшного суду для праведників. Ідеальне тіло, ідеальний дух. Справжній рай для героїв, так описують Райгород. І я хочу побувати там, щоб подивитися, чи це справді так. Може, в мене там нога відросте, – графиня зареготала.

– Афо, але зараз уже зима, ріки вкрилися льодом. Чи Ріка Снів не замерзає?

– А я не хочу плисти туди.

– А як інакше?

– Я хочу полетіти. План такий: ми летимо удвох, на «Ньюпорі». До Райгорода трохи більше години польоту. Там ми сідаємо, я іду до Райгорода, а ти повертаєшся. За три дні прилітаєш на те саме місце. Я вийду до тебе. Можливо, схочу залишитися в тому Райгороді, тоді ти полетиш назад сам. А як ні, то забереш мене, полетимо удвох. Ось такий мій план.

– Так от для чого ви вчили мене пілотувати аероплан?

– Ага, для цього. То як, Ваню, зробиш?

– А в тому Райгороді точно безпечно? Може, підемо туди удвох, про всяк випадок?

– Ні, Ваню, я впораюся сама. Тобі треба лише злетіти з-під Райгорода, а за три дні повернутися.

– Треба так треба. Але як я поясню вашу відсутність у Петрограді?

– Тобі нічого не доведеться пояснювати. Я вже повідомила свої контори про те, що вирушаю на полювання. На тиждень. Я так і раніше робила, тому ніхто не здивується і нічого не підозрюватиме. Якщо я вирішу залишитися, я підготувала заповіт зі вказівками, що і як робити. Його видасть мій нотаріус. До тебе жодних питань не буде.

– І коли летіти?

– Та можна хоч завтра. Я відпросила тебе у контррозвідки на тиждень. Відвезеш мене і можеш бути вільним на три дні. Потім іще злітаєш.

– Я трохи невпевнений у своїй майстерності авіатора.

– Ваню, тобі треба злетіти звідти, а потім прилетіти туди – і все. Решту зроблю я.

– А біля Райгорода є злітна смуга? – поцікавився я.

– Немає. Але вона і не потрібна. Мені сподобалася твоя розповідь про польоти до німців. Взути аероплан у лижі, це ж так просто! І на сніг сідати зручно! А снігу цієї зими багато.

– А у вас є мапа тих місць, чи як ми будемо летіти?

– Мапи, Іване Карповичу, на жаль, немає, є тільки малюнок, схема. Але там усе просто. Ми вилітаємо з Новгорода-Сіверського, летимо до Ріки Снів, повертаємо і летимо за течією. Ріка Снів розділятиметься на кілька річищ, ми мусимо триматися завжди ліворуч. Так вийдемо до башти. Біля неї повертаємо і летимо за рікою далі. Потім побачимо золоті бані Райгорода.

– Афо, а чого ви самі не можете полетіти? Залишите аероплан біля стін – і все.

– А що як його вкрадуть чи зламають?

– Думаєте, це можливо?

– Я ж не знаю, що там, Ваню, краще буду обережною. То як, побудеш моїм особистим пілотом?

– Залюбки, Афо.

Наступного дня ми вирушили на південь, до Новгорода-Сіверського. Туди ж доставили у складеному вигляді графинин «Ньюпор». Його зібрали, надягли замість коліс лижі, ми зробили два випробувальних польоти. Я злітав і сідав майже без помилок.

– Все, Ваню, готовий, завтра летимо, – вирішила Афродіта.

І наступного дня ми полетіли. Хоча графиня й казала, що то зайве, але я взяв кулемет, англійський льюїс, гранати, пачку набоїв для браунінга та ніж. Бозна, що там на тій Ріці Снів буде, я вирішив підготуватися до всього.

– Афо, а ви казали, що там якась башта по дорозі. А хто її побудував?

– Тубільці, якісь дивні люди з оселедцями на головах, можливо, ваші, малоросійські.

– Вони не намагатимуться нас збити?

– Ні, в них зі зброї лише списи та шаблі. То дарма ви тягнете з собою цілий арсенал.

– Афо, так мені спокійніше.

Ми злетіли і повернули у бік Ріки Снів. Я дивився на засніжені поля внизу. Афродіта дала теплу маску, обличчя не мерзло, хоч і був вітер. Летіли довгенько над безлюдними зимовими полями, нарешті стало видно ріку. Графиня повернула і почала триматися річища. Ріка як ріка, розміром із Сулу, наче нічого дивного, але впадало в очі, що на берегах зовсім немає сіл. Завжди на ріках багато сіл, а тут жодного. Тільки ліси. Потім ріка почала дрібнитися, розбігатися на багато рукавів. Якщо плисти, то легко можна було заблукати, але згори все добре було видно, Афродіта впевнено вела аероплан уперед.

Попереду зачорніла якась цятка, що потроху наближалася. Ага, башта, вона. На стінах забігали якісь люди. Я дістав бінокль, роздивлявся їх і дуже здивувався, бо люди були одягнені у шаровари та жупани, озброєні шаблями, а ще й з оселедцями та вусами. Ну, як ото запорізькі козаки зі старовинних картинок. Окрім цих людей, були ще одягнуті скромніше, з поголеними головами і озброєні довгими кинджалами. Вони трималися позаду, були схожі на слуг. Наша поява всіх схвилювала, люди щось кричали нам, погрожували зброєю, мені було б цікаво роздивитися, що воно за башта така, але Афродіта повернули услід за рікою, і ми почали віддалятися. Праворуч від ріки виднілися ліси аж до небокраю, ліворуч смуга лісу, а далі поля, поділені лісосмугами. Але сіл усе одно видно не було. Потім ще одна чорна цятка, почав роздивлятися її й побачив справжню фортецю: високі кам’яні мури, башти, сторожу на них. Всередині фортеці була велика башта, на якій майорів червоно-чорний прапор. Що за дива такі? Що за краї? Як таке може бути посеред імперії? Тільки плечима стенав.

Ми полетіли далі. Нас трохи хитнуло, і наче повіяв вітерець. Я озирнувся навкруги. Чисте небо.

– Афо, ви нічого не відчули? – крикнув графині.

– Ваню, опусти зброю, все спокійно! – засміялася вона, бо я схопився за браунінг.

Авжеж, спокійно, ми ж летіли, повітря, навколо нікого, але мені зробилося страшно. Наче десь поблизу було щось надзвичайно небезпечне. Я сховав браунінг, узявся за льюїс. Це було смішно, навіть граків не було, з ким я збирався воювати? Спокійно, Ваню, спокійно. В мене почало гупати серце, відчув слабкість, сплюнув подалі вбік. А потім подумав, що щось не так. Бо мій плювок спочатку полетів униз, а потім почав повертатися до мене, злетів над аеропланом, далі став різко падати на нас, наче кібець на курча. Я не встиг ні про що подумати, руки діяли самі, наставив кулемет.

– Ваню! – крикнула Афродіта, яка нічого не розуміла.

Я почав стріляти. Просто у повітря, де чомусь літав мій плювок. І тут трапилося щось незрозуміле. З повітря потекла кров. Так, наче кулі пробивали дірку в цистерні з кров’ю. І страшний рик. Дірки, з яких лилася кров, а їх ставало все більше, бо я ж не припиняв стріляти, стрімко наближалися.

– Афо! – крикнув я.

Вона все зрозуміла, схопилася за важіль, і аероплан пішов різко вниз і ліворуч. Дірки і кров пролетіли повз нас, так близько, що аероплан завалився на правий бік і закрутився. Я ледь не випав з літака, а ось льюїс полетів униз.

– Що це було? – закричала Афродіта, коли їй вдалося вирівняти аероплан. В її голосі не було переляку, тільки хлопчачий захват від небезпеки. Бісова дівка, а мене аж трусило всього.

– Не знаю! – заволав я.

– Он воно! – Графиня показала вниз.

Я наробив у нападнику багацько дірок, із яких щедро юшила кров. Саме завдяки цій крові ми стали бачити огрядне тіло і шматки великих крил, а також пащу.

– Дракон! – невідомо чому зраділа Афродіта.

Я вихопив браунінг. Потім подумав, що розстрілював це падло з кулемета, і не допомогло, то куди там упоратися пістолету. Схопився за гранати.

– Підпускаємо, потім додаєте обертів – і вниз! – крикнув я графині. Вона кивнула.

В мене тряслися руки. Чортові забави. Не по мені вже вони! Я почав глибоко дихати, щоб заспокоїтися. Чудовисько важко, але набирало висоту, поступово наздоганяло нас. Давай, давай, ближче, ближче! Ось так! Я вирвав чеку гранати і кинув. Афродіта ледь не поставила аероплан сторч, і ми почали падати вниз. Вибух і рев чудовиська, якому вирвало шматок плоті. Воно намагалося летіти, але почало падати, закрутилося і полетіло вниз сторчголов.

– Ми його вбили, вбили! – закричала графиня і почала вирівнювати аероплан.

– Афо, летімо додому, тут небезпечно! – крикнув я, коли ми знову почали набирати висоту.

– Ні, Райгород уже близько!

– Там можуть бути такі самі чудовиська! Афо, плюньте на цей Райгород, прошу вас!

– Ваню, воно було невидиме! А ми його вполювали! Ми – герої, Ваню! – У Афродіти палали очі, вона була у захваті від того, що відбувалося. Марно було говорити, що це не ми полювали, а на нас полювали, і ми врятувалися лише завдяки випадковості. Аби я плюнув на мить пізніше чи за другий борт, чудовисько б атакувало нас і знищило.

– Он він, Ваню, Райгород! – закричала Афродіта і показала рукою вперед.

Я побачив попереду місто. Дивне місто, оточене високими мурами, з-за яких стирчали бані розкішних будівель. Я почав роздивлятися місто у бінокль і не побачив жодної людини на стінах.

– Там нікого немає! На стінах!

– Усі герої сидять у залах, що їм робити на стінах?

– Афо, пролетімо над містом, подивимося згори, що там!

– Не треба, це Райгород, я сідаю!

Афродіта почала знижуватися. Ми підлетіли до великого поля, що тягнулося аж до стін Райгорода. Аероплан м’яко торкнувся землі і ковзнув по снігу. Ми котилися і поступово втрачали швидкість. Зупинилися метрів за сто до стін. Афродіта не вимикала двигун. Сама стрибнула з аероплана на сніг.

– Афо, це місто схоже на мертве! – попередив я.

– Ваню, не хвилюйся!

– Візьми хоча б браунінг, про всяк випадок!

– До Райгорода не можна заходити зі зброєю! Ваню, все буде добре! За три дні прилітай сюди!

– А якщо ви не вийдете, що тоді?

– Тоді повертайся.

– Без вас?

– Без мене, Ваню, я ж доросла дівчина, а не дитя якесь. До зустрічі за три дні, тепер лети.

– Я почекаю, поки дійдете хоча б до воріт.

– Добре, почекай, а потім лети. Ну все, пішла. – Вона підстрибнула і поцілувала мене. В неї були хитрі і задоволені оченята.

– До зустрічі, Афо!

– До зустрічі, Ваню.

Вона пішла. В неї був дуже зручний протез, якщо не знати, то з її ходи не можна було здогадатися, що в неї правої ноги немає нижче коліна. Я стояв біля аероплана, стискав браунінг та гранату. Якби щось спробувало напасти на графиню, я захистив би її. Та нічого не нападало. Біле поле, високі стіни за якими жодних ознак життя. Місто наче вимерло. Афродіта вже була біля воріт. От якби вони виявилися зачиненими і вона повернулася! Це було б дуже добре, бо я хвилювався за неї. Але ворота відчинилися. Афродіта махнула мені рукою. Потім іще раз. Щось крикнула мені, я не почув за гуркотом двигуна, але графиня показала, щоб я летів.

Я заліз на її місце, помахав рукою. Вона теж помахала. Розвернув аероплан, додав обертів і рушив з місця. Набирав швидкість, потім відірвався від землі. Озирнувся. Афродіта стояла біля воріт і махала мені рукою. Я хитнув їй крилами і полетів далі. Уздовж ріки. За деякий час побачив унизу вбите чудовисько, яке зараз розривали на шматки страшні істоти, яких я раніше не бачив. Господи, що за жах? Я перевірив браунінг. Дивився навколо. Бо чудовиська могли бути ще.

Спокійно долетів до башти, на якій було повно народу. Оті пани з оселедцями та їхні голомозі слуги. Погрожували списами та шаблями, а потім я побачив у одного гвинтівку. Відвернув аероплан і став набирати висоту. Постріл, іще один. Чорт забирай, звідки в них зброя? Добре, що я не став знижуватися, щоб роздивитися їх. Інакше могли і підстрелити. Онде одна з куль пробила крило. Я повернув від фортеці і полетів уздовж ріки далі. Без пригод долетів до летовища, там спокійно сів. Тепер треба було чекати.

Біля летовища стояв будинок, де я міг жити. Там було повно дров і хороша пічка, я щедро топив, сидів у теплі і записував останні пригоди. Коли хотів їсти, то смажив яйця і картоплю. Пив багато чаю. Жилося мені там непогано, але час минав неспішно, бо я хвилювався за графиню. Вже лаяв себе, що залишив її саму.

Ледь дочекався, коли спливло три дні, і полетів до Райгорода. Зі мною був новий льюїс, який зміг знайти і надіслати мені пан Бекір із Криму, за що я йому був дуже вдячний. Ще узяв манліхер про всяк випадок. Летів готовий до нападів, але у повітрі було спокійно. Знову минув башту, де здійняв переполох. По мені знову стріляли, але я тримався на безпечній відстані. Летів далі над рікою. Залишків чудовиська не побачив, мабуть, його з’їли повністю, а може, просто занесло снігом. Коли побачив стіни Райгорода, схопився за бінокль, щоб подивитися, чи немає графині. Але на полі нікого не було. Я підлетів, зробив коло, друге, кілька разів вистрелив, потім кинув униз гранату. Вибух. Якби Афродіта була поруч, вона б неодмінно почула і вибігла. Або її не було, або вона не могли вийти. Я зробив іще коло. Треба було вирішувати, що робити далі. Так, Афродіта казала, що в такому разі я мав просто повернутися, але я не міг її залишити в біді. А що вона була в біді, сумнівів у мене не було.

Я розвернув аероплан і почав набирати висоту, щоб подивитися, що там за стінами Райгорода. Полетів до міста, а воно несподівано почало складатися, наче зроблене з доміно! Спочатку зникли бані будівель, потім стіни, все складалося і зникало у великих норах під землею! Я летів над містом, а міста вже не було! Зовсім! І тут я подумав, що, можливо, це був не Райгород, а якась засідка для легковірних. Ось місто вже повністю зникло під землею. Я літав розгублений і не знав, що робити. Потім помітив, що в одному місці від Райгорода вела пробита у снігу дорога. Скоріше, стежина, якою нещодавно проїхало кілька вершників. Можливо, Афродіта була серед них?

Я полетів над стежиною, вона вивела мене до дороги, я зробив коло, думав, куди б повернути, повернув праворуч. Пролетів десь хвилин п’ять і побачив попереду купу димових стовпів. Якесь поселення чи місто, живе. Не наближався, подивився у бінокль. Точно місто, на відміну від Райгорода, повне життя. Вовтузився натовп, коптили повітря димарі. Я трохи відлетів, побачив зручну галявину неподалік дороги. Її затуляла смужка лісу. Я вирішив сідати. Літати більше не міг, бо пального могло не вистачити на повернення. Приземлився, докотився до дерев. Потім нарізав ножем гілок із ялин, замаскував аероплан. Пішов лісом у бік міста, яке побачив. Коли ліс закінчився, заліз на дерево і почав роздивлятися у бінокль. Але нічого не побачив, окрім того, що місто було оточене високими стінами, на яких чергували…

Я подивився раз, ще раз, іще. Господи, на стінах чергували ведмеді у червоних одностроях! Ведмеді з сокирами у руках! Не один, я нарахував більше десятка. Цирк це якийсь, чи що? Ті самі ведмеді стояли і при воротах до міста. Потрапити всередину було непросто. Побачив, як ворота відчинилися і з них виїхав загін. Попереду троє вершників у довгих чорних накидках, які закривали їх із головою. Вершники тримали довгі списи і їхали верхи на дебелих чорних конях. За кожним із вершників тягнулася низка людей зі зв’язаними руками і з колодками на шиях. Незважаючи на мороз, люди були лише в дранті і босі. Вершники нещадно лупцювали їх батогами і гнали кудись. Я роздивлявся полонених. Серед них були і жінки, але Афродіти, дякувати Богові, не було. Я сподівався, що її залізна нога завадить продати її швидко. Але що вона була у тому місті, я не сумнівався. Пішов до дороги, сховався у кущах. Хотів прибитися до якоїсь валки, яка їхатиме до міста, щоб потрапити всередину і знайти графиню.

Але мені не щастило. Спочатку до міста пострибав цілий загін дивних істот, трохи схожих на людей, але вкритих смухом, а ще замість двох ніг у них була одна, дуже потужна і з широкою ступнею. Завдяки тій нозі істоти стрибали на два-три сажні, і я був упевнений, що могли стрибати ще далі. Істоти були озброєні луками і виглядали досить войовничо. Потім пробігли істоти, схожі на мурах, але розміром із величезного собаку. Я потроху замерзав, коли почув тупіт копит. Дуже зрадів, коли побачив вершників. Один був схожий на тих людей, що я бачив на башті дорогою до Райгорода: кремезний чоловік із оселедцем і вусами, при шаблі, в червоних шароварах і червоному кожусі. Він їхав клусом попереду на красивому гнідому коні. За ним бігла низка людей зі зв’язаними руками і колодками на шиях. Позаду цих бідолах скакали на невеличких кониках двоє голомозих хлопців у сіреньких кожухах, озброєні кинджалами. Ці двоє наганяли рабів канчуками. Чоловік, що їхав попереду, навіть не озирався, що там робиться у нього за спиною.

Я вибіг на дорогу, чоловік підняв коня дибки і зупинився. Зупинилися і раби, а також ті двоє позаду.

– Хто єси? – спитав чоловік. Я його розумів, але він говорив дивною мовою, не схожою ані на нашу говірку, ані на говірку великоруських губерній.

– Мандрівник, – збрехав я. – Слухайте, а можете мене взяти до міста? Тут, неподалік.

– Звідкіль єси? – Чоловік недобре усміхнувся і труснув оселедцем.

Він спрямував коня до мене. Я не довіряв йому, я бачив його впевнений погляд мисливця і руку його, яку він тримав на шаблі.

– Стій, – попередив його я.

– Не смій знаменати ми, що здарити маю! – обурився він. Їхав на мене. – Імати и! – наказав він тим двом із кинджалами, і вони кинулися на мене, наче хорти на здобич.

Я вихопив браунінг і вистрелив. Не в них, а в їхнього господаря, який вихопив шаблю і був готовий допомогти своїм слугам. Чоловік завалився з коня, голомозі зупинилися і перелякано дивилися то на нього, то на мене. Власник червоних шароварів плазував на снігу, лаявся і хрипів.

– Імати и, пси мдлисті! Імати! – наказував він своєю дивною говіркою.

Один зі слуг кинувся на мене з кинджалом і впав із простреленою головою. Другий упав на коліна і схилився переді мною. Раби у колодках перелякано дивилися на те, що діялося, і не втручалися. Чоловік у шароварах спробував підвестися. Дивно, що він був іще живий, я ж цілився у серце. О, він таки піднявся. Здається, під жупаном у нього був панцир. Вдруге я вистрелив йому в голову. Тепер він уже впав остаточно.

Я повернувся до слуги, який далі стояв на колінах, устрявши обличчям у сніг. Штовхнув його чоботом.

– Кинджал віддай.

Він слухняно віддав.

– Куди ви їхали?

– На Велике Торжище! – сказав цілком зрозуміло, а не тією химерною говіркою, як його господар.

– Це те місто попереду?

– Так.

– Для чого ви їхали?

– Щоб продати рабів!

– Це раби твого господаря?

– Це раби нашого куреня.

– Чому ти розмовляєш інакше, ніж твій господар?

– Бо я не місцевий.

– А звідки ти?

– З рабського краю.

– Це де?

– Це там, звідки і ти. Так його тут називають.

– Ти чув щось про Райгород?

– Я туди плив.

– І не доплив?

– Доплив. На кораблі нас залишилося троє, решту вбили чудовиська, коли ми побачили Райгород. Зраділи, зайшли до нього, а він виявився фальшивим. Нас схопили і продали.

– На Торжище?

– Так. Але дорогою я зміг утекти. Хотів вибратися назад, додому, я сам із Житомира. Але мене схопили Паничі. Ти вбив одного з них. Вони дуже жорстокі. Мені пощастило, що вони не вбили мене, а ще я став слугою, а не рабом.

Я не дуже розумів, про що розповідав цей хлопець, але мені було неважливо. Головне, що я знав, де Афродіта.

– Твого пана знав хтось на Торжищі?

– Ні. Він їхав туди вперше.

– Якщо я надягну його одяг, зможу пройти за пана?

– Ні.

– Чому?

– У них оселедці. Слуги мають поголені голови, а рабам заборонено стригтися. А ви ні те, ні се.

– Якщо буде оселедець, то мене приймуть за пана?

– Так.

– Добре.

Я закинув тіло вбитого на коня, відігнав рабів із дороги. Дав уцілілому слузі ніж.

– Поголи мені голову, залиш оселедець. І краще не намагайся напасти на мене! В мене є зброя, яка плюється вогнем! – Я показав пістолет.

– Я знаю, це браунінг, – кивнув хлопець.

– Ти розбираєшся у зброї?

– Я був три роки у бойовій групі есерів.

– Он як! – здивувався я. – А чому тебе потягнуло до Райгорода?

– Ми хотіли робити революцію і там. Задум був пробитися до міста і залучити до революційної боротьби тамтешніх героїв.

– Цікаво, цікаво. Голи.

Він став зрізати з мене волосся.

– А звідки я вас знаю? – спитав він згодом. – Я десь вас бачив, але не можу зрозуміти, де.

– Мабуть, помиляєшся.

– А як ви пробралися сюди? Ріка Снів у кризі. Невже пішки?

– Так, на лижах. – Про аероплан я не хотів розповідати.

– На лижах! А чудовиська?

– У мене був кулемет та гранати.

– О як! А ви теж ідете до Райгорода?

– Ні, моя знайома подалася туди кілька днів тому. Я думаю, що тепер вона на Торжищі, і хочу витягти її звідти.

– Її вже, мабуть, продали.

– У неї протез замість правої ноги, може, це відлякає покупців.

– Протез? Тоді вона, може, ще там. А що потім?

– Потім будемо вибиратися назад.

– Візьмете мене з собою? – спитав хлопець. Він уже зрізав волосся, тепер намагався голити мені голову, намотавши оселедець на кулак.

– А чим тобі тут погано?

– Тут мене вб’ють. Слуга мусить битися, якщо на Панича нападають. Якщо Панич загине, то слуга не має права жити. Такі тут правила. Візьміть мене з собою. Я знаю ці краї, я вмію битися, я буду корисним!

– Добре, тільки допоможи мені витягнути мою знайому.

– Я допоможу!

– Чому вони виглядають так погано? – Я кивнув на рабів, що тупцювали у снігу. Босі та майже голі, на морозі! Худі, дрібні, з численними шрамами, опіками, ранами. Господи, я не бачив іще людей у такому стані, я ж багато чого бачив!

– Паничі тримають рабів у голоді, примушують багато працювати і жорстоко карають. Такі тут правила.

– Я думав, що рабів уже немає.

– Тут є.

Хлопець доголив мені голову.

– Мусить зійти, – сказав він.

Я увібрався в одяг та обладунки вбитого, які були на мене завеликі.

– Добре. А що там за ведмеді в одностроях стоять на воротах?

– То охорона торжища. Їм треба дати грошей. У пана на поясі висить кисет із монетами.

– Скільки давати?

– Чотири монети. Тоді вони пропустять нас.

– А що робити на торжищі?

– Треба їхати до будинку, де живе ще один Панич. Але він одразу зрозуміє, що ви чужий. Тож ми мусимо продати рабів по дорозі, знайти вашу знайому, викупити її і забратися геть, якомога швидше, поки Панич не здійняв тривогу.

– Добре, так і зробимо. І дивись, якщо спробуєш щось утнути, я пристрелю тебе. Повір, я стріляю дуже добре.

– Я знаю, Іване Карповичу, – несподівано сказав він.

Я пильно подивився на нього.

– Звідки ти мене знаєш?

– Ну, я читав про всі ваші пригоди. Воно-то, звісно, ви – наш ворог, працювали в охранці, але коли живеш на нелегальному становищі, то в тебе багато часу. От я вас і читав. Тепер пізнав.

– Ну, тоді як тебе звати?

– Григорій Іволгін.

– Ну що, Гришо, їдьмо.

І ми поїхали до Торжища.

– А чому в тебе кінь такий дивний? – спитав я.

– Це не кінь, а мул. Суміш віслюка та кобили.

– Ага, зрозумів, я бачив таких у Туркестані.

– Паничі їздять на конях і озброєні шаблями, а слуги їздять на мулах і озброєні кинджалами. Такі тут правила.

– На Торжищі ще є хтось, кого нам треба боятися?

– Там є охорона, шестируки на птахах. З ними краще не сперечатися. Але вони прибігають, лише коли виникає суперечка, а так не втручаються.

Шестируки? На птахах? Я нічого не розумів, але ж головне було знайти Афродіту, а щоб зрозуміти все, що тут відбувається, ніякої голови не вистачить. Витягти графиню і тікати звідси.

– А що там, в імперії, як справи? – спитав Гриша.

– А ти давно тут?

– Та вже третій рік.

– Про війну чув?

– Ага. Ще не перемогли німців?

– Ще ні. То їдь назад, як їхав, підганяй рабів.

Я намагався їхати нешвидко, щоб бідолахам у колодках не було важко. Це ж треба, які нелюди! Людей босими на мороз виганяти! Я закрутив головою, перевірив браунінг і гранати, поправив шаблю. «Афо, будьте на Торжищі, бо інакше доведеться шукати вас у цих нестерпних краях, повних чудовиськ. Будьте тут, Афо!» – просив я подумки.

Біля воріт віддав монети ведмедям, вони відчинили, і ми заїхали до Торжища. Я побачив натовп, що вирував на ньому, і зупинився отетерілий. Господи, кого там тільки не було! Чудовиська всіх видів, мене ледь не знудило від цієї жахливої різноманітності.

– Їдьмо, їдьмо! – прошепотів Григорій. – Ліворуч, а потім прямо!

Я поїхав, Григорій почав вихваляти рабів, тою самою говіркою, якою розмовляв його покійний пан. Ось підбігла якась баба, не просто баба, а верхи на чоловікові, що ледь ноги переставляв. Почала торгуватися. Пропонувала двадцять монет, Григорій вимагав тридцять дві. Баба кричала, била собі у груди, казала, що ми не рабів пригнали, а мерців. Григорій на коліна ставав, волосся на собі рвав, стверджував, що це найкращі раби на всьому Торжищі. Зійшлися на 28 монетах. Жінка забрала одного з рабів і поїхала.

– Чого вона на мужику їздить? – ошелешено спитав я.

– Це Зубатка. В неї зуби в одному місці, вона їх вганяє у потилицю жертви і підкоряє її, примушує носити себе. Але бачиш, стара її жертва заслабла, їй потрібні нові ноги, приїхала сюди по них. Тепер пересяде на нову жертву, а стару вб’є, – пояснив Григорій, який був на Торжищі як риба у воді.

Підходили ще чудовиська, Григорій торгувався, як скажений, бився за кожну монету.

– Може, не торгуйся ти так, нам треба продати швидше і шукати мою знайому, – сказав я йому.

– Якщо не будемо торгуватися, нас почнуть підозрювати, – пояснив хлопець. – Ой, одноноги! Ви з ними розбирайтеся! – він чкурнув за мою спину, переляканий.

До нас наближався натовп тих дивних істот на одній нозі, яких я вже бачив. Вони пристрибали, почали щось волати, як ото цигани на базарі, коли хочуть забити баки і щось украсти. Побачив, що відв’язують одного раба. Я вихопив шаблю.

– Ану розійдися, кропивне сім’я! – так гаркнув, що аж відскочили, схопилися за свої луки.

Їх було багато, мені б і браунінг не допоміг. Сподівався тільки на те, що порядок на Торжищі має бути, бо інакше чудовиська давно вже один одного перетрощили б. Одноноги вишикувалися підковою, цілилися в мене з луків, я ж стояв із шаблею і думав, чи міцний панцир у вбитого мною Панича. Одноноги почали кричати, стрибали, послали кілька стріл, які пролетіли біля мене. Лякали. А я не боявся, махав шаблею і рикав, не підпускав чудовиськ до рабів. Раптом одноноги заверещали і кинулися врозсип.

До нас підскочили четверо дебелих чудовиськ із собачими головами і шістьма руками, які стискували різноманітну холодну зброю: шаблі, обушки, кинджали, списи, сокири, булави. Приїхали ці потвори на величезних птахах, які були вищі за коня, з потужними лапами, схожими на курячі, тільки значно більшими. Шестируки сиділи в сідлах, прикріплених до птахів. Щось погрозливо закричали мені.

– Сховайте шаблю! – закричав Григорій, сам вибіг уперед, впав на коліна перед шестируками і почав щось розповідати незнайомою мені мовою. З його жестів я зрозумів, що розповідає про напад одноногів. Шестируки послухали, кивнули і поїхали далі. Я захоплено дивився на їхніх птахів. Не бачив іще таких дебелих. До того ж дзьоби були в них оббиті залізом – отже, птахи і самотужки могли брати участь у бою! З такими дзьобами легко могли відкусити голову чи пробити найміцніші обладунки. Ото б таку кавалерію мати!

Ми поїхали далі. До нас підходили, купували рабів після запеклого торгу. В нас залишилося усього двоє рабів, коли я почув голос Афродіти. З великого шатра, напнутого серед торжища. Вона співала якусь пісеньку французькою. Як же добре, що співала, а то проїхали, і не почув би!

– Що то за намет? – спитав я у Григорія.

– То цирк барона Балтики, – перелякано відповів він.

– Моя знайома там. Це вона співає.

– Погано, – скривився Григорій.

– Чому?

– Якщо барон узяв її в артистки, він не продасть її. Або вимагатиме купу грошей!

– Почекай тут, я подивлюся.

– Вхід до цирку коштує десять монет. І стежте за кисетом. Тут частенько крадуть.

– Добре.

Я пішов до намету, заплатив, увійшов усередину. Там побачив купу чудовиськ, що вирячилися на сцену. На ній стояла Афродіта, з синцями на обличчі. Їй так обрізали сукню, що був помітний протез, яким графиня стукала по дерев’яному настилу, робила рухи, як незграбна лялька, і співала оту пісеньку. Задоволена публіка реготала. Афродіта – ні. Я подумав, що примусити її ось так виступати було важко. І той барон Балтика знав, як ламати людей через коліно.

Афродіта доспівала пісню і пішла зі сцени під вереск чудовиськ. Не просто пішла, виявляється, їй на шию вдягли нашийника з ланцюгом, її потягнули зі сцени, наче собаку. Я аж зубами заскрипів. Вийшов на вулицю, Григорій продав уже останніх рабів, здав мені гроші.

– Вона тут? – перепитав він.

– Тут. Виступає на сцені. На барона якось можна вплинути? Він справжній барон?

– Він – слизьке чудовисько, схоже на величезного кальмара.

– Кого? – не зрозумів я.

– Кальмара, це така тварюка з морських глибин.

– Якого біса він барон?

– Кажуть, купив титул у Петербурзі. Так чи ні, невідомо, та й ніхто не перевірятиме, бо Балтику тут бояться і поважають, – пояснив Григорій.

– Хто ти єси? – несподівано пролунав крик. Григорій тут же впав на коліна і затремтів.

Я розвернувся і побачив ще одного чоловіка з оселедцем, у червоних шароварах і жупані. Чоловік гнівно потирав вуса лівою рукою, а правою тримався за шаблю.

– Це брат Нечай із куреня Мухи! – крикнув з землі, точніше, із снігу Григорій.

– Мовчи, пес! – розлютився чоловік. – Хто ти єси?

– Я – Нечай із куреня Мухи, – відповів я, хоча про Нечая і про курінь чув уперше.

– Полжиш, пся крев! – заревів він і вихопив шаблю.

– Сам пся крев! – закричав я.

Вихопив шаблю і кинувся до нього. Він був високий, жилавий, широкоплечий, з того, як тримав шаблю, видно було, що досвідчений боєць і буде мені непереливки. Але про що мені з ним було розмовляти, коли я нічого не знав? Рубонув повітря, відстрибнув, він почав атакувати. Тут мені стали в пригоді прийоми, яких мене навчила графиня, коли ми готувалися задіяти трупаків проти села вбивць. Я відбивався, не підпускав його близько, наче боявся, що у рукопашній він мене здолає, він це теж відчув, напирав. Потім ми зійшлися в ударі шаблями. Вперлися грудьми один в одного. Він був дуже сильний, він тиснув на мене, а я вдарив його лівою рукою в обличчя. Він отетерів від цього, мабуть, це було не за правилами. Я вдарив його ногою у коліно, він поточився, залаявся, я відскочив і атакував, він відбив мої випади шаблею, а я знову ударив його ногою і повалив у сніг. Він миттю перевернувся на спину, хотів підвестися на ноги, але наштрикнувся горлянкою на мою шаблю. Захрипів, ударив. Я відскочив, залишивши шаблю в його горлянці. Він схопився за неї, але виймати не став. Просто важко підвівся і пішов на мене. Він був смертельно поранений, але я був голіруч.

– Тримай! – крикнув Григорій і кинув мені свій кинджал. Ось це було вже краще. Кинджалом я відбив два удари нападника. Відчув, що вони слабшають. Почекав. Чоловік захитався і впав на коліна. Залаявся. Вихопив шаблю у себе з горлянки, звідти ринула кров. Він завалився долілиць. Я стояв і важко дихав. Торжище наче нічого й не помітило. Чудовиська ходили собі, не звертали на нас уваги.

І шестируки не набігли.

– А де ті, на величезних курках? – спитав я.

– Вони втручаються лише тоді, коли суперечки між різними істотами. А коли між однаковими, це не їхня справа, – пояснив Григорій. – А звідки ви вмієте битися на шаблях?

– Ну, я ж найкращий сищик імперії, – розвів я руками.

Ми повантажили тіло вбитого на коня, прикрили попоною.

– Тепер ходімо до того Балтики, побалакаємо. Скільки у нас монет?

– Двісті сорок чотири.

– А раб коштує від двадцяти до тридцяти?

– Але ваша знайома – артистка, артистки цінуються значно дорожче.

– Все одно ходімо.

– Мені треба стерегти коней, інакше їх можуть викрасти! – не дуже переконливо сказав Григорій. Здається, він дуже боявся.

– А як же я розмовлятиму з цим бароном?

– А він розуміє всі мови і може розмовляти ними!

– Добре. Чекай мене тут. – Я пішов до намету. Сказав, що мені потрібен барон. Охорона відповіла, що він не приймає. Я дав охоронцям – здоровезним муринам із одним оком на лобі – по кілька монет, і вони провели мене за намет. До невеличкого будинку на колесах. Над будинком був димар, звідки валив щедрий, чорний дим, який буває від вугілля.

Мурини пішли, залишивши мене перед дверима. Я постукав. Тиша. Постукав ще. З-за дверей вийшов карлик із величезними вухами. Подивився на мене зі спокійною гордістю, мовляв, «чого тобі?».

– Мені треба поговорити з бароном.

– Барон зайнятий, – відповів карлик.

Я подав йому кілька монет. Він подивився на мене з презирством вищої істоти. Як можна бути удвічі нижчим і дивитися зверхньо?

– Скажи, що в мене є хороша пропозиція стосовно одної артистки. – Я хитро усміхнувся.

– Чекай, – карлик зайшов за двері. Мені довелося почекати довгенько, хвилин, може, десять. Ну аякже, великі начальники ніколи не приймають одразу. Ось карлик знову вийшов. – Заходь.

Я зайшов. У будиночку на колесах було добряче натоплено. Карлик потупотів попереду, провів мене до кабінету. Звичайний кабінет, із робочим столом і стільцями. Тільки за робочим столом сиділо якесь слизьке опудало з численними щупальцями. Ага, он, здається, очі, а он – рот.

– Що ти хотів мені запропонувати? – спитав барон.

Я аж сіпнувся, бо це одоробло розмовляло, наче людина.

– Я хочу купити ту дівку з залізною ногою.

– Для чого Січі та дівка?

– Вона дещо знає, що для нас цікаво.

– А чому ти розмовляєш не так, як січовики?

– Бо новенький. То ти продаси?

– Скільки ти пропонуєш? – спитало чудовисько.

– Сто п’ятдесят монет.

Чудовисько все затремтіло. Здається, сміялося з мене.

– Ця дівка заробляє для мене стільки за день.

Я сказав про 150 монет, щоб мати можливість підняти ціну до 200. Але тепер це не мало сенсу.

– Скільки за неї хочеш?

– Дві тисячі монет.

– Але вона – каліка!

– Тому і коштує дорого! Рабинь із двома ногами багато, а з залізною – вона одна.

– У мене немає стільки монет.

– На Січі є раби. Приведи сотню, і ми поговоримо.

– Добре, ми подумаємо.

Я вийшов із будиночка. Монет не було, рабів не було. Треба було міркувати, де їх дістати. А потім я подумав, що, можливо, є простіший шлях. Я пішов до намету. Знову мурини з оком на лобі. Я дав два десятки монет і попросив подивитися на дівку з залізною ногою. Вони провели мене. До клітки, в кутку якої сиділа Афродіта. Її вдарили батогом, примусивши підвестися.

– Яка красуня, – сказав я.

Афродіта підняла голову, впізнала мене, усміхнулася, хотіла щось сказати, але побачила мій палець на губах. Замовкла. Я подивився. Замок на дверях клітки і замок на нашийнику. На поясі одного з муринів я бачив цілу зв’язку ключів. Треба було вирішувати: або діяти нахабно і жорстоко, бити в лоб, або відступити і планувати щось інше. Але я не хотів залишатися тут, серед цих мерзенних чудовиськ. Треба втекти звідси якомога швидше.

– Хай вона танцює і співає, – попросив я одного з муринів і дав йому ще монет.

– Танцюй і співай, – наказав він графині. Вона почала танцювати і співати. Я засміявся, схилився навпіл, узявся за шаблю. Мурини теж сміялися. Вони були на дві голови вищі за мене. Дуже сильні, гори м’язів. Тепер вони переламалися навпіл і реготали з графині. Дуже зручно. Я рубонув, і голова першого покотилася по землі. Другий хотів заревіти, але я рубонув раніше. Він упав. Я показав, щоб Афродіта співала далі, сам реготав. Узяв ключі в мурина, потицяв ними в замок, знайшов, відчинив, затягнув тіла всередину. Потім підібрав замок до нашийника. Точніше до ланцюга, нашийник зняти не вдалося.

– Спокійно, Афо, більше не співайте. Ідіть за мною, – прошепотів їй.

Ми вийшли з клітки, я зачинив її. Тіла муринів склав у куточку, накрив ковдрою, наче там хтось сидить.

– Ваню, дякую, – прошепотіла графиня.

– Поки немає за що, Афо.

Я не хотів іти до виходу, розрізав намет за кліткою, виліз на вулицю.

– Зараз вийдемо, на нас чекають коні. Сідаємо і спокійно їдемо до воріт. Не панікувати, – прошепотів я.

– Дай мені якусь зброю, – попросила Афродіта. Я дав їй ніж.

– Стій, куди ти? – здивувався я, коли одразу побігла кудись.

– У мене тут боржник. Я швидко! – Вона кинулася за шатро.

– Афо! – прошипів я, бо не міг кричати, щоб не привертати уваги. Я хотів їй сказати, що не треба думати про борги, зараз час рятуватися, а не мститися. Але вона вже забігла за намет. Змушений був піти за нею. Я здогадувався, по кого вона. Справді, вона побігла до входу будиночка на колесах, де сидів той слизький барон.

Я зайшов збоку, там був чорний вхід із будиночка. Відчинив його булавкою, яку носив із собою про всяк випадок. Пройшов усередину, почув хрипіння.

– Ти прийшла мене вбивати, дурне дівча! Ти хотіла вбити барона Балтику, – слизький шелест, що означав сміх. Я зазирнув до кабінету. Афродіта смикалася на підлозі, оплетена щупальцями чудовиська. – Як ти втекла? Тобі допоміг той дурень у шароварах? Я одразу зрозумів, що він не з Січі! Зараз накажу його спіймати і привести сюди!

Я хотів завадити, коли відчув, що щось уперлося мені в спину. Щось схоже на дуло рушниці. Карлик! Як же я забув того клопа?

– Руки догори! – сказав карлик. – Бароне, я спіймав цього покидька!

– О, та він тут? – зрадів Балтика.

Мені залишалося сподіватися, що карлику незручно тримати рушницю маленькими долонями і він не зможе натиснути на гачок достатньо швидко. Я різко крутнувся, постріл обпік мені спину, але не більше. А ось барон застогнав. Здається, карлик поцілив його! Удар, карлик полетів у куток, я заскочив до кімнати.

– Стій, інакше я вб’ю її! – заверещав барон. Я побачив, як зі слизу виліз великий дзьоб, що навис над головою Афродіти. Він справді міг її вбити.

Графиня закрутила головою, говорити не могла, бо її рот був заліплений щупальцем. Вона подавала знак, щоб я стріляв, убив чудовисько, незважаючи ні на що. Але я не міг нею ризикувати.

– Поклади браунінг! – наказав барон.

Я кивнув. Обережно став класти зброю, коли графиня несподівано вивернулася і пірнула головою під одне зі щупалець чудовиська. Я вихопив шаблю і рубонув. Барон устиг ударити дзьобом, але удар попав на його ж щупальце, а потім барон перетворився на шматки. Я сік його, наче капусту восени. Очищав графиню, наче качан. Нарешті зрізав усі щупальця. Графиня підхопилася, витерла рот від слизу і поцілувала мене. Узяла в мене шаблю і докришила барона.

– А ось тепер можна і тікати! – Вона усміхалася, її очі горіли від задоволення. Шалена дівка.

– Ходімо до коней, – сказав я.

– Ні, їдьмо у будинку! Тільки підкинь вугілля! – Афродита зареготала.

– Що? – здивувався я.

– Ось дивися. – Вона пройшла, і я побачив щось схоже на кабіну. – В будинку встановлений паровий котел, і він може пересуватися самотужки.

– Ми будемо дуже помітними!

– Барон частенько їздив Торжищем, не хвилюйся. Давай вугілля!

Я відкрив пічку і почав кидати туди вугілля. Вогонь спалахнув.

– Ще, ще! – кричала Афродіта. Я кидав іще. – О, тепер їдьмо.

Ми зрушили з місця. Об’їхали намет, виїхали на вулицю. Там чекав Григорій. Він страшенно хвилювався, тепер побачив будинок на колесах і перелякано роздивлявся його. Я помахав йому з вікна, щоб їхав за нами. Він побачив мене, вирячився так, наче вовкулака побачив, але потім зібрався і поїхав. Ну от і добре.

Ми їхали вулицею. Ніхто не дивувався будинку, мабуть, до нього звикли. І це ж хороша ідея!

– Ванюшо, ще вугілля! – крикнула Афродіта. Я підкидав.

– Як ти? – спитав я.

– Могло бути гірше! Аероплан далеко?

– Десь версти три від Торжища. Я сховав його в деревах, – кричав я, кидаючи вугілля.

– Чудово. Ти вчасно з’явився, я вже, чесно кажучи, думала, що доведеться самій вибиратися.

– Мені пощастило, що я знайшов Торжище, а вас іще не продали.

– Та яке там продали, Ваню! Я ж там стала зіркою, моя залізна нога зробила справжній фурор! – вона сміялася, так наче ми не ходили по лезу ножа. – Приготуй монети ведмедям.

– Скільки?

Вона не встигла відповісти, позаду пролунав дзвін.

– Чорт! Нас викрили. Нічого, прорвемося!

Я кинувся до неї в кабіну і побачив, що до воріт іще метрів сто, на вулиці всі метушаться і кричать, а ведмеді взялися зачиняти ворота.

– Ми не проїдемо, – сказав я.

– Спробуємо таран! – закричала Афродіта. Здається, вона була щаслива від того, що відбувалося. Вона таки занадто любила ризик!

– А потім?

– Головне – вирватися з Торжища! Давай вугілля, Ваню!

Я кинувся кидати вугілля у котел. Ми покотилися до воріт, будинок барона їздив дуже-таки неквапливо, ведмеді встигли зачинити ворота і вишикувалися перед ними, виставивши вперед свої алебарди. Ми поступово набирали швидкість і котилися на них. Легко пробили стрій ведмедів, ударилися об ворота і зупинилися.

– Задній хід! – закричала Афродіта. Ми від’їхали.

– Зачекай, у мене гранати! – Я вихопив дві гранати, вискочив, підбіг до воріт, стрибаючи через убитих ведмедів. Побачив величезну замкову щілину. Туди якраз уміщалася рукоять одної гранати, другу поклав зверху, вирвав чеку і побіг, потім упав за ведмежою тушею. Вибух, будинок барона знову покотив на ворота, я ледь вистрибнув із-під коліс. Удар – і будинок проломив ворота, вони відчинилися! Я побіг за ним, наздогнав, ускочив усередину.

– Вугілля, Ваню! – кричала графиня, і я кидав у піч лопату за лопатою.

– Там за нами якийсь вершник, людина! – крикнула Афродіта.

Я визирнув. Це був Григорій.

– Зніми його, Ваню!

– Ні, це свій!

– Чорт, одноноги!

Я визирнув і почув знайоме голосіння. Одноногі чудовиська з луками вистрибували з воріт і переслідували нас. Хатка котилася занадто неспішно, щоб утекти від них. Я вибив вікно.

– Гришо, їдь уперед! – крикнув слузі, а сам став стріляти.

От якби мені сюди манліхера, я б тут навибивав очок, але доводилося стріляти з браунінга. І з нього поцілив кількох чудовиськ. Інші почали стріляти з луків під час своїх довжелезних стрибків, коли наче зависали у повітрі і могли добре прицілитися. Стріли застукотіли по стінах і даху будинку. Розбили кілька вікон.

– Вугілля, Ваню!

Я підкинув ще і ще. У кабіну залетіла стріла, вп’ялася біля графині, але та не звернула уваги. Я перезарядив браунінг і знову почав стріляти. На кожен мій постріл прилітало по кілька стріл, я мусив перебігати від вікна до вікна. Збив іще кількох чудовиськ.

– А де льюїс, Ваню? – спитала Афродіта.

– В аероплані!

Я вистріляв іще три обойми, після чого одноноги відстали. Ми доїхали приблизно до того місця, де треба було повертати до лісу. Але в полі будиночок миттю застряг у снігу. Ми вискочили.

– Гришо, сюди! – крикнув я.

Він під’їхав, ми сіли на коней і поїхали, не дуже швидко, бо снігу в полі було багато.

– Куди ми, Іване Карповичу? У лісі від чудовиськ не сховаєшся! – панікував Гриша.

– У нас аероплан, не бійся, – засміялася графиня.

– Аероплан? А ми всі вмістимося?

– Ти що, теж із нами? – спитала графиня.

– Так, із нами, – кивнув я. Гриша допомагав, він заслужив. Ми доїхали до смуги лісу, проїхали її і вискочили на галявину.

– А де аероплан? – спитала графиня.

– Бачите, як добре я його замаскував! – зрадів я. – Он, купа молодих ялин. Він під ними!

Ми гнали коней, які важко борсалися в глибокому снігу. Сяк-так добралися до аероплана, почали скидати гілки.

– Шестируки! – заверещав Гриша і схопився за голову.

Я побачив, що на іншому боці галявини виїхав загін шестируків на тих своїх величезних птахах. Шестируки помчали до нас. А нам треба було злітати в їхній бік.

– Чорт, вони нам крила порубають! – скривилася графиня.

– Заводьте і злітайте! – наказав я, сам дістав із аероплана льюїс, скочив на коня і помчав назустріч чудовиськам. Почув, як позаду завівся двигун. Почав стріляти. Перші шестируки посипалися разом зі своїми птахами. Я сік короткими і точними чергами, потім кинув ще й гранату, зупинив коня і стріляв далі. Повернувся, побачив, що аероплан наближається. Випустив останні набої, відвів коня убік, щоб аероплан не зачепився крилом, погнав уперед. Аероплан потроху наздоганяв мене, я пропустив його, а потім пришпорив коня і стрибнув з сідла у крісло, де мене підхопив Григорій. За мить ми відірвалися від землі і зразу впали, знову котилися на лижах, на нас мчало кілька шестируків, що махали всією своєю зброєю. Я вихопив манліхер, збив їх, і ми нарешті відірвалися від землі. Важко набирали висоту, ледь не зачепили верхівки дерев. У нас полетіли стріли одноногів, я відповідав пострілами, потім перезарядив обойму, визирнув. Одноноги залишилися позаду. Ми летіли.

– Здається, врятувалися! – прошепотів Григорій.

– Ваню, летимо! – Афродіта була наче п’яна від ризику.

Я перезарядив манліхер. Пам’ятав про невидиме чудовисько і про те, що краще не розслаблятися завчасно. Був напружений, визирав з літака, готовий відкрити вогонь. Але все було спокійно. Ми підлетіли до ріки й полетіли вздовж неї.

– Там буде башта, не підлітай, бо в них є гвинтівки! – попередив я.

– Та башта належить Січі! – пояснив Григорій. – Розповісти вам про неї?

– Ні, чути нічого не хочу про ці краї! Забуду їх, як тільки ми прилетимо! – чесно сказав я.

І ми долетіли. Щоправда, не до летовища, бо закінчилося пальне, довелося сідати в полі, але це були вже звичайні краї, без чудовиськ. Нас підібрали селяни, відвезли до села, Афродіта наказала забрати аероплан і відправити його до Петрограда. Ми поїхали туди потягом. У купе Григорій цілу ніч розповідав Афродіті про краї, в яких ми побували.

– Ваню, я збираюся туди повернутися, летімо з нами! – закричала графиня.

– Ні, не люблю чудовиськ, – закрутив головою я. – І вам не раджу. Афо, навіщо вам ті жахливі краї?

– Це ж майже єдина біла пляма сучасності! Все вже встигли розвідати і вивчити, а Ріку Снів – ні! То я її вивчатиму і тим прославлю своє ім’я!

– Афо, втратити там життя значно простіше, ніж здобути славу. І вам усе одно ніхто не повірить про тих чудовиськ!

– Повірять! Я привезу фотографії, або ні, я привезу живих чудовиськ! Це буде як сафарі!

Графиня загорілася цією ідеєю, і зупинити її було годі й думати. Вона кілька разів запрошувала мене полетіти з нею, але я відмовився, бо не любив ризикувати життям невідомо заради чого. Залишився у Петрограді, де мені наказали писати нові історії моїх пригод, які навигадували капітан із панотцем. Афродіта готувала великий похід на Ріку Снів навесні. Григорій їй допомагав, ми тепер майже не бачилися, лише інколи вона телефонувала.

В останню путь,

або

Тайговий анабасис із чимось у кишені

ід мене вимагали нових історій, а я не міг витиснути з себе ані сторінки. Не вмів я вигадувати, тим більше вигадувати по вигаданому іншими. Крутився, кректав, м’яв аркуші, але нічого написати не міг. Мої куратори в контррозвідці вже почали звинувачувати мене у зриві надважливого завдання, тоді я попросив повернути мені капітана і панотця, мовляв, для того, щоб вони допомагали мені в написанні. Їх повернули, і я слізно попросив їх писати самим, визнавши свою повну безпорадність у вигадках. Зі свого боку обіцяв коньяк та закуски, щоб забезпечити, як казав колись граф, творчу атмосферу.

До речі, граф із полону надсилав мені нові звісточки у вигляді моїх чергових пригод на цісарській службі. Чого я тільки не робив у тих пригодах: затоплював Петроград водами Балтійського моря, спалював Москву за допомогою голубів, засновував Київську Січ і виводив Малоросію з-під влади Російської імперії, сам перемагав цілі армії і навіть спускався у пекло, яке, як виявилося, мало тісні зв’язки з домом Романових. Окрім цього, в кожній історії була романтична лінія, а подекуди і кілька ліній, в яких я без угаву кохався з різними красунями. Ці пригоди у вигляді малюнків прикрашали книжечки і робили їх дуже популярними, особливо серед солдатів, та й офіцери не проти були їх погортати.

Треба було відповідати на ці австріяцькі побрехеньки. Капітан із панотцем писали щось не менш жахливе, але супроводжувати еротичними картинками не наважилися. Через це російські відповіді користувалися значно меншою популярністю. Тоді залучили художника, який відбував покарання за порнографію, і я почав активно блудити на службі государю імператору.

Під впливом цих книжок мені почали писати жінки, які пропонували свої почуття. Здебільшого це були дружини офіцерів, яких війна залишила без чоловічої уваги. Таких листів я отримував сотні, жіночки почали підходити до мене на вулиці, так що я змушений був переселитися за місто і тримати свою нову адресу в таємниці. Мені не подобався петроградський клімат, але контррозвідка не відпускала мене до Криму. Мусив терпіти. Капітан Мельников терпів зі мною. Він останній тиждень не пив спиртного, мав вираз обличчя побитого собаки, все хотів утекти, але я пильно стежив за ним.

Слуга, який був при нас, поставив самовар на стіл, і ми сіли пити чай. Потім задзеленчав телефон. Слухавку завжди брав Мельников, щоб захистити мене від небажаного спілкування. Він узяв, почав говорити і тут же витягнувся, наче на плацу. Це означало, що розмовляв з начальством. За ступенем стрункості можна було з’ясувати чин того, хто телефонував. Оце зараз хтось не менший від полковника, а може, і генерал. Мельников тихо відповідав «так, так» і з таким старанням кивав головою, що сумнівів не залишалося – генерал.

Поговоривши, капітан повернувся за стіл і почав із сумним виглядом сьорбати чай. Я ж пив і усміхався, бо чай любив, а особливо чай зі свіжим молоком та медом. Це ж узагалі була райська їжа!

– До речі, Іване Карповичу, до Петрограда приїхав ваш знайомий із фронту.

– Хто саме?

– Бобров Микола Миколайович. Пам’ятаєте такого?

– Звісно! – Я згадав про нашу з Бобровим подорож німецькими тилами. – Хотів би з ним зустрітися, це можливо?

– Так, цілком. Пропоную сходити до ресторану.

– Ні, в ресторані у вас буде спокуса замовити випивки, хай краще до нас приїде.

– Це таємне житло, його не можна викривати, – насупився Мельников.

– Але ж коханок своїх ви сюди водите, – зауважив я.

– Іване Карповичу, цього більше не буде, – знітився і розчервонівся Мельников.

– Добре. То давайте зустрінемося з Бобровим, наприклад, у музеї.

– У музеї? – Мельников так скривився, наче гіркого перцю лизнув.

– Ага, наприклад, у Руському музеї імператора Олександра Третього.

– Та ну, Іване Карповичу, що в тому музеї робити? Може, хоч у кав’ярні якій?

– Тільки коньяк не замовляти, – попередив я. – Вам же лікарі сказали, що краще не пити, інакше буде біда.

– Ну, добре, – неохоче згодився Мельников.

Ми допили чай, він зателефонував, призначив зустріч, і ми поїхали. Бобров на нас уже чекав, був при погонах поручника і аж із трьома георгіївськими хрестами. Він на війні не втрачав час дарма. Дуже зрадів моїй появі, ми обнялися, розцілувалися.

– Що робите у столиці? – спитав я його.

– Виконую сумну місію, – зітхнув Бобров.

– Яку ж?

– Супроводжую труну з загиблим офіцером нашого полку. Зараз якісь документи оформлюють, і вже завтра виїду далі.

– Куди?

– Аж на Північну Двіну, офіцер був із тамтешніх тубільців, син місцевого князя. Дуже сміливий хлопець, двічі був поранений і щоразу повертався у полк раніше строку. А тут на фронті якраз було затишшя, він їхав зі штабу полку, і куля у серце. Снайпер. Ми того снайпера потім накрили. Нам заборонено було вести вогонь, режим суворої економії снарядів, але заради такої справи дали два батарейних залпи і поховали того німця на його позиції. Розвідники наші потім сказали, що лише шматки від снайпера залишилися. Але офіцера не повернеш. Командир полку попросив супроводжувати труну. Відмовити я не міг, хоча дуже цю справу не люблю.

– Так, справа сумна, – кивнув я.

– Ну що, давайте пом’янемо захисника Отєчества, який наклав головою, – урочисто сказав Мельников, і не встиг я заперечити, як махнув рукою офіціанту. Той миттю підійшов. – А дай нам якихось закусок і графинчик.

– Чарок принеси дві, наш товариш не п’є, – сказав я офіціанту, зітхнув і поплескав капітана по плечу. Той подивився на мене, наче на Юду Іскаріота, аж закахикався, вражений моєю підступністю.

– А що за страшна хвороба така, що пити не можна? – поцікавився Бобров.

– Та печінка попросила бюлетень. Стільки пропустила через себе спиртоузу різноманітного, що не витримала, сердега. Лікарі суворо заборонили. Так, капітане?

Мельников нічого не відповів і ображено відвернувся. У нього на очах аж сльози стояли.

– Мені треба зателефонувати, – підвівся і пішов геть.

– Ой, Іване Карповичу, як ви різко його, – здивувався Бобров, дивлячись услід Мельникову.

– А що робити? Допився капітан, або жити, або пити, так лікарі сказали, то оце стежу, бо самі їх благородь не втримаються.

Офіціант приніс графинчик, дві чарки і тарілку з оселедцем під цибулею. Ми випили за упокій душі загиблого офіцера.

– Як узагалі справи на фронті? – поцікавився я.

– Та не дуже добре, Іване Карповичу. Німця наче зупинили, але не так через те, що ми сильнішими стали, як через те, що не вистачає у німця сил на два фронти. Сидить він як на шпагаті між нами та французами, і це нас рятує. Але й досі перевага в артилерії у німця серйозна, про снаряди не кажу вже. У нас за кожен постріл відповідай, а німець щодня нальоти на позиції робить, виснажує наші війська. – Бобров скривився. – А ще ж революціонери голову підняли.

– Бунтівники? – здивувався я.

– Так. Від початку війни не чутно їх було, а ото після Великого відступу та інших невдач завелися у окопах, наче міль у засипці. Розмови ведуть, листівки розповсюджують, капають на мозок солдатам, що непотрібна ця війна, що ні за що вони кров проливають і так далі. Воно, звісно, від офіцера все залежить. У мене на батареї завелося двоє таких, я їх одразу на гауптвахту відправив. Дисципліну тримаю. Але багато є таких офіцерів, які не цікавляться, чим їхні солдати живуть, і там революційна пропаганда ловить душі простаків. Поки більшість солдатів государю вірні, але ж вірність така справа – сьогодні є, а завтра вже менше. Аби ж іще зміни позитивні були, наступ, перемоги хоч якісь, тоді б краще. А так сидять в окопах, наче щури, щомиті очікують нальоту німецького. І німець налітає, снарядів не береже, на відміну від нас, старців таких. Невесело на фронті, дуже невесело.

Ще по чарці ми випили. Коли прийшов Мельников. Уже з того, як він усміхався і які оченята його задоволені були, зрозумів я, що десь випив капітан. І одразу забув про всі образи. Добре йому стало.

– Іване Карповичу, а ви б, може, з товаришем з’їздили, розвіялися? – несподівано спитав Мельников. Мене аж заціпило від здивування.

– Що?

– Ну, ви ж казали, що задурилися трохи в Петрограді. То з’їздіть, розвійтеся. Звісно, Північна Двіна – це не Крим, але все ж, кажуть, місця там гарні.

– Та хто ж мене відпустить? – не повірив я.

– Поговорю з керівництвом, думаю, що відпустять, – кивнув Мельников.

Я до нього придивився. Може, так набрався, що верзе бозна-що? Та ні, випив, але навіть зі стільця не падає, як часто з ним бувало останнім часом.

– Тільки мені письмовий дозвіл потрібен. Щоб не було потім запитань. – Я вже навчився бути обережним.

– Добре, зробимо і письмовий, – не мав сумнівів Мельников.

– Іване Карповичу, їдьмо! Вас же всі знають, думаю, бідолашним батькам буде приємно, що така людина супроводжувала їхню дитину в останню путь! Будь ласка, Іване Карповичу! Покійний хорошим офіцером був, справжнім захисником Отєчества, викажіть йому повагу!

– Ну добре, якщо буде письмовий дозвіл, то поїду. Героїв треба проводжати в останню путь урочисто.

– Збирайте речі, Іване Карповичу, дозвіл буде, – кивнув капітан.

Я йому не повірив, але ввечері Мельников привіз дозвіл, на бланку військової контррозвідки, зі всіма печатками. На тиждень мене відпускали з Петрограда. Бобров коли побачив мене на вокзалі, то дуже зрадів, а ось я був сумний, бо підозрював, що контррозвідка не просто так пішла мені назустріч. Тільки в чому ж тут була хитрість, я поки не розумів. Тим більше, що зранку їздив до капітана з панотцем, які закінчили вже дві історії і чипіли над третьою. Про мою подорож знали і обіцяли до мого повернення зробити ще кілька історій. Тобто дозвіл, який дав Мельников, не був фальшивкою. Може, мене треба було для чогось прибрати з Петрограда? Я не знав. Вирішив не ламати дарма голову.

Ми їхали неспішним потягом на північ, серед снігів та лісів. Бобров розповідав про пригоди на фронті, я дещо про те, чим займався в тилу.

– Весело у вас, Іване Карповичу! – Він тільки головою крутив. – Умієте ви знайти розваги!

– Та не я їх шукаю, а вони мене, – зітхнув я. – Мабуть, старіти почав, зморююся від пригод, спокою хочеться. Аби ще років зо три тому, то з графинею подався б у ті краї, чудовиськ досліджувати. Стільки ж пригод! А зараз як подумаю, то аж нудить. Спокою хочеться, та тільки чого найбільше людині хочеться, того вона і не отримує.

– Ну нічого, з’їздимо оце, відпочинемо. Батько загиблого, кажуть, велике цабе у тих краях.

– Як його хоч звати?

– Загиблого – Іван Дьяконов, а батька його – Василь Петрович. Він там князь.

– Князь?

– Ну, по-місцевому. Звісно, що титул його в імперії не визнають, але дворянство він має.

– То там не руські люди живуть?

– Ні, окреме плем’я. Як Ваня розповідав, мисливці всі, соболя б’ють, білку. Потім хутро продають. Тим і живуть. Ваня і сам стріляв дуже влучно. Десятків зо три німців підстрелив. Казали, що снайпери німецькі полювати за ним почали. І вполювали. А бив він знатно, завжди у око. Казав, що це з дитинства звичка, коли соболя бив, то теж у око, щоб хутро не псувати.

У Вятці ми стояли довго, встигли пообідати у вокзальному ресторані і навіть погуляти трохи містом. Потім ще годин дванадцять тяглися до Котласа, невеличкої станції на березі ріки. Ми заночували на станції. Я розпитав залізничника про те плем’я, до якого ми їхали, що за люди.

– Та як вам сказати. Живуть по лісах, міст цураються, полюють.

– Мирні?

– Мирні. Тобто, що там у них між собою робиться, ніхто не знає, але на нас не нападають.

– А віри вони якої?

– Та наче православні, але до церкви ходять рідко, щоб тільки поліція їх не чіпала. А самі в лісі бубни свої б’ють, мужики чули, розповідали.

– А як у них ховають мерців?

– От чого не знаю, того не знаю. Але про цвинтарі їхні не чув. Та вже якось ховають.

Вранці приїхали на станцію ще двоє дівчат, які, як виявилося, теж на похорон їхали. Бобров із ними одразу познайомився, тим більше що дівчата були веселі. По них троє саней приїхали. На одні дівчата сіли, на другі повантажили труну, треті були для нас із Бобровим, але той зацікавився дамським товариством.

– Іване Карповичу, ходімо до дам!

– Всі на одних санях не вмістимося. Ви йдіть, а я відпочину.

Залишився на санях сам. Думав поговорити з візником, але той російською знав лише кілька слів. Їхали ми замерзлою річкою, я так розумів, що звичайних доріг тут не було. Красиві краї, ліси підступали до самих берегів, дерева високі. Я дрімав, а Бобров із дівчатами веселилися, незважаючи на труну. Я Боброва не засуджував. Бо після окопів і війни дуже вже жіночої уваги хочеться. Хотів подрімати, тільки де там. Все до сміху з саней прислухаюся. Мене ж професор Пилип Пилипович вилікував, і знову тіло бажало жіночої уваги. Ні про що і думати не міг. Вже і лаяв себе, і примушував думати про щось інше, та не виходило.

До самого обіду крутився у санях, наче на сковороді розпеченій. Потім зупинилися ми у невеличкому хутірці на два двори. Нас там уже чекали, завели до одної з хат, а там стіл од їжі ломиться. М’яса різного багато, риби, у кухлях великих місцеве пиво, сур називається. З морозу приємно було за такий стіл сісти.

– Іване Карповичу, дозвольте вас познайомлю. Це – Світлана, – вказав Бобров на кремезну дівчину з високими грудьми і довгим світлим волоссям. – А це – Параскева, – вказав на ще одну білявку, тільки меншу і з волоссям коротким.

Дівчата мене з цікавістю роздивлялися, і в мене від їхніх поглядів аж шматки поперек горлянки ставали.

– Звідки будете, дівчата? – спитав я.

– З Вологди ми, – відповіла Параскева.

– А для чого на похорон їдете?

– Попросили нас поплакати над труною.

– Невже своїх плакальниць у цих краях немає? – здивувався я.

– Та не знаємо. Найняли нас, ми і їдемо. – Параскева подивилася на мене. – А ви той самий Іван Карпович?

– Та наче справді той, – кивнув я.

– А я чула, наче у полон ви потрапили? Казали у нас таке, навіть книжечку показували.

– То, Парасю, брехня австрійська, – запевнив я.

– Ми з Іваном Карповичем в оточенні були! Довго до фронту пробивалися. Не уявляю, як статися так могло, щоб він у полон здався, – сказав Бобров.

– Ну, за зустріч! – підняв я кухоль із пивом. На смак воно було незвичне, але приємне.

– За зустріч! – грюкнулися кухлями, далі їли.

Потім іще нас чаєм пригостили і білим хлібом з медом. Наїлися так, що дихати важко було. Коли виходили, то так вийшло, що Параска до мене в сани пішла. А у санях добре. Сіна багато, на сіні шкура ведмежа, на ній лежимо, зверху іншою шкурою вкриваємося. Жоден мороз не страшний.

– А я, Іване Карповичу, по ваших оповідках читати навчилася, – розповіла Параскева.

– Ну, я радий, що такі корисні мої історії.

– А грамоту я вчити почала, бо хотіла вам лист написати.

– Лист?

– Ага. Спитати за брата.

– А що з братом?

– Загинув він, якось дивно. Подався до Петрограда, тоді ще це Петербург був, роботу шукати. То там працював, то сям, мабуть не дуже в нього виходило, але гроші сякі-такі нам відсилав. Потім написав, що знайшов хорошу роботу, про яку нічого розповісти не міг. У якогось вченого. Збирався їхати до нього в лабораторії працювати. З листом гроші надіслав. П’ятдесят рублів! Ніколи раніше стільки не надсилав. Ми зраділи за нього. А потім Сашко зник. Писати припинив, ані звістки про нього. Мама до поліції пішла. А там кажуть, що аби ще благородний, а то селюк якийсь. Може, запив, може, у зашморг поліз чи під потяг попав. Відмовилися шукати. А потім я газету побачила. Я тоді вже у закладі працювала, один із клієнтів приніс. А там фотографія Сашка і написано, що його вбили при спробі нападу на якогось лікаря у Петербурзі.

– Лікаря? Зачекай, а чи не Благово того лікаря було прізвище? – згадав я давню справу, в якій обіцяв допомогти і не допоміг.

– Ага, Благово. Я прізвище запам’ятала, – кивнула дівчина.

– То твій брат на лікаря напав?

– На фотографії він був. Але я не вірю, що він нападав. Сашко мирний був. Так, траплялося, що його хлопці били, а щоб він – ніколи. А тут напав на якогось лікаря. Для чого, чому? Брехня якась. І ото хотіла написати вам листа, попросити, щоб ви розібралися.

– Але не написала?

– Ні.

– Грамоти не вивчила?

– Та чого ж, вивчила. Тільки ж сказали мені, що ви задарма не працюєте. Показали місце в одній історії, а там вам п’ять сотень за справу платять! Стільки в мене немає.

– Ну, бувало, що платили і більше, а бувало, що і менше. А от справа брата твого мені цікава.

Почав її розпитувати, але знала вона дуже мало. Тільки отой останній лист від брата, що знайшов він роботу у вченого якогось, гроші наперед отримав, обіцяв, що тепер добре зароблятиме і щотижня надсилатиме. Потім зник, півроку жодного листа, а потім побачила Параскева газету. З фотографією вже мертвого брата.

– Якби він утопився чи зарізали, воно б хоч зрозуміло було. Ну, трапляється таке. Але якого біса він поліз того лікаря вбивати? – дивувалася Парася.

– Може, образився за щось?

– У статті написано було, що лікар його не знав. Та і Сашко був такий, що перетерпить краще, аніж мститися полізе. І де він зник на стільки місяців? Чому додому не писав? Він же про нас піклувався, знав, що ми лише на його гроші живемо, не міг просто взяти все і кинути. Трапилося з ним щось.

– Ну, історія дуже дивна, – погодився я. Розповідати про лікаря Благово не став, але подумав, що як прийшла до мене ця справа вдруге, то знак це, що треба нею зайнятися.

Позаду Бобров із дівчиною охати почали. Візники навіть не озиралися. Параскева до мене пригорнулася.

– Той, не треба, – прошепотів я.

– Чого ж не треба? – здивувалася вона. – Відчуваю, що дуже навіть треба. Це ж у вас не пістолет стирчить?

– Просто ми труп веземо, до смерті треба ставитися з повагою.

– Воно, може, і так, але ніщо так людину в ліжко не штовхає, як смерть.

– Звідки ти це взяла? – здивувався я.

– Ну, я ж у борделі працюю і помітила, що як у місті похорон велелюдний, то після цвинтаря багато хто одразу до нас біжить. Смерть людину лякає, а блуд – найкращий засіб, щоб про смерть забути.

– Може, і так, – погодився я.

– Точно так. Колись бухгалтер один із залізниці вішатися збирався. Казенні гроші витратив, суду злякався і поліз у зашморг просто в службовому кабінеті. Але ремінь не витримав і порвався. Почули люди, прибігли, зняли ремінь із горла. Бухгалтер отямився і одразу до нас у заклад побіг. Він і раніше ходив, але як чоловік був посередній, більше любив побалакати. Воно ж, Іване Карповичу, до закладу нашого більшість ходить саме побалакати.

– А я думав, що у гречку стрибають.

– Щоб у гречку стрибати, треба здоров’я мати. А до нас же ходять чиновники різноманітні, які за столами все сидять, курять та пиячать. То в них більше розмови, як би вони нас і так, і сяк. І той бухгалтер помріяти любив, а тоді прибіг, схопив першу дівчину, яка була, і без усяких розмов із нею дві години поспіль утішався, аж поки поліція по нього не прийшла. Бо нюхнула смерті людина і дуже злякалася. І зараз смертю тхне, то краще про це забути.

– Та якось не можу я на людях.

– Та які люди, дикуни, вони і російської не розуміють. До того ж ми тут у шкурах, наче в хаті, окремо від усіх. Чи, може, ви боїтеся підхопити щось? Не бійтеся, нас же лікар оглядав.

– Лікар? – здивувався я.

– Лікар, – кивнула вона. – Наймав нас чоловік, він у князя тлумачем. Прийшов до закладу, наказав усіх білявок йому показати.

– Чому саме білявок?

– Не знаю. Сказав саме білявок і щоб не фарбованих, а справжніх. Прийшло нас із десяток. Він роздягнутися наказав, обдивився уважно. У кого пляма родима або десь поголене, тих не брав. Четверо нас залишилося, повіз він до лікаря. Той знайшов у одної дівчини гонорею, а у іншої температура була. Залишилися ми удвох із подругою, нас і взяли. Тлумач окремо закладу заплатив, окремо нам. Половину суми одразу, а другу половину після похорону пообіцяв. Ось так ми і поїхали сюди.

– Дивно це якось. Для чого вас оглядати лікареві, коли тільки й треба, щоб над мертвим поплакати?

– Не знаю я, Іване Карповичу. Це ж ви – найкращий сищик імперії, ви знати мусите, а я – проста дівчина.

Сказала і поцілувала. Ледь відірвався від неї.

– Зупинися! – сказав їй. – Так, ти мені всі баки забила, і хіть мене всього взяла, наче вогонь поліно. Але ж от скажи, ти чого так до мене лізеш?

– Та ви ж зірка, Іване Карповичу, найкращий сищик імперії. Коли мені ще з такою людиною зустрітися доведеться?

– Ага, ще скажи, що закохалася.

– Ну, мені по роботі закохуватися не можна. Але ви мені сподобалися. До того ж буде що розповісти дівчатам. Що самого Івана Карповича Підіпригору звабила! І клієнт до мене піде, можна буде ціну підняти, бо це ж я буду та сама, яка з найкращим сищиком імперії зляглася!

– Твої слова медом у мої вуха, але ж брешеш! – прошепотів їй. Вона знову цілуватися кинулася. З останніх сил уже відірвався. – Або правду кажи, або з саней викину!

– Не викинете, Іване Карповичу, ви ж добрий, – засміялася Парася.

– Кажи, чого до мене липнеш? – наполягав я.

– А вам це незвично? До вас же жінки так і липнуть. Я чула, що останнім часом ви з графинею якоюсь були. Чи після графині проста дівчина вже не смакує? А може, ноги вам залізної не вистачає? Як у тої графині?

– Ременя мені не вистачає, щоб пригостити тебе, бо патякаєш зайве.

– А ви з ременем любите? Був у мене один іноземець із Архангельська. Деревину на Вятці купував. Так теж із ременем любив, щоб ляскала його аж до синців.

– Ти мені не свисти, а поясни, чого це ти тут мене у блуд штовхаєш? – аж трохи роздратувався я.

– Господи, я ж не грошей прошу, чого тут з’ясовувати? – зробила великі очі Парася.

– Заплатили тобі?

– Хто? – здивувалася вона. Ну, наче по-справжньому!

– Тлумач? Він?

Параскева засміялася.

– Усе-то ви, Іване Карповичу, знаєте, нічого від вас не приховаєш.

– То заплатив?

– Ще ні. Але пообіцяв тридцять рублів, якщо я вас дорогою зваблю. То ви той, Іване Карповичу, зробіть уже милість, дайте бідній дівчині заробити, а питання свої залиште для злочинців, – попросила вона. Знову поцілувала, і не було в мене сил відмовити красуні.

У таких приємностях їхали до вечора, коли зупинилися на хуторі в лісах. Нам виділили окрему хату, складену з довгих колод. У хаті було добре натоплено, нагодували нас добряче і поклали спати на шкури. Параскева сказала, що хоче ще й премію заробити, я їй як міг допомагав. Коли заснула вона, полежав іще трохи і вийшов з хати. Надворі було тихо, візники, які у сусідній хаті ночували, вже спали. Мороз стояв, аж за щоки хапало. Нічого підозрілого. Воно б, може, треба було вийти, навколо хутора пройтися, подивитися, але схотілося повернутися до тепла, і повернувся. Хотів уночі ще прокинутися, та де там. Спав, наче немовля у колисці, прокинувся тільки зранку, коли на сніданок нам принесли цілий казан лосятини. Поїли, пива випили і поїхали.

Спочатку тривожився я, бо везуть бозна-куди, ліси навколо, люди чужі. А тепер заспокоївся, розповідав Парасі про різні пригоди, вона тільки дивувалася та сміялася.

– Веселе у вас життя, Іване Карповичу!

– Ага, аж занадто, – кивнув я. – А ти чим живеш, які в тебе пригоди?

– Та в мене все більше одноманітні. Прийде клієнт, гроші заплатить, шампанського вип’є, можна б уже до справи приступати, а воно нічим. Дивиться на мене, каже: «Зроби з ним щось». От не розумію я, навіщо до борделю ходити, коли в тебе не працює?

– Ну, воно ж тіло не працює, а душа просить, – пояснив я. – Слухай, а ото про брата свого, який у столиці пропав, ти не брехала?

– Ні, все так і було. А що, невже візьметеся?

– Та не знаю. Історія дуже вже каламутна, нічого не обіцятиму, але подумаю.

– У мене сто двадцять три рублі є. І ще більше буде, коли тут мені за сльози заплатять. Якщо дізнаєтеся, що з братом сталося, я все вам віддам.

– Подивимося, чи дізнаюся щось.

Їхали ще довгенько, коли попереду побачили невеличке село. Посередині тин дерев’яний, а за ним велика хата, як на ці дикі краї, так палац цілий. Здається, приїхали. У селі цьому народу зібралося багатенько, сотня, а може, й більше. Онде лосів упольованих розбирали. До нас вийшов чоловік у соболиній шубі, невисокий, худий, зі зморшкуватим обличчям. Всі йому тут вклонялися, наче раніше кріпаки до пана. А він дивився так зверхньо, наче генерал. Князь цей російською не балакав, то перекладав нам тлумач, хлопець років тридцяти, з рідкою борідкою.

– Князь дуже вдячний, що зголосилися ви супроводжувати його сина в останню путь. За нашими звичаями робити це мусять найкращі люди. Тож ми і попросили командира полку прислати Миколая Миколайовича, про якого Ваня в листах згадував і писав, що не зустрічав кращого воїна, – сказав тлумач. Бобров аж розчервонівся, зніяковів. – А коли дізналися, що і найкращий сищик імперії до нас їде, то взагалі зраділи. Можете не сумніватися, Іване Карповичу, князь віддячить вам за ваш вчинок.

Князь підійшов, обійняв мене і Боброва. Потім пішов до труни. Схилився над нею, і всі заплакали. Мабуть, любили цього Ваню. Поплакали, потім батько наказав труну зламати. Тіло з неї дістали і понесли кудись, а нас запросили до хати, поїсти. Я трохи насторожі був, щоб не підсипали чогось у їжу, але брали м’ясо з однієї миски і чай наливали з одного чайника, а пиво з одного жбана. Ну і видно було, що засмучені всі місцеві. Навіть діти – і ті похнюплені ходили.

– Чи не бажаєте з дороги до лазні сходити? – спитав тлумач. – У нас дуже добра лазня.

– О, це діло! Ходімо, Іване Карповичу, змиємо бруд дорожній, – зрадів Бобров.

Погодився я, пішли. Лазня була така натоплена, що одразу памороки забивало. Трохи посидиш і вже наче кипиш увесь. Я вийшов, хотів у сніг стрибнути, а тлумач на річку показав. Онде, мовляв, лід для нас видовбали. Товстезний лід, у два лікті! То я з розгону до ріки. А там такий холод, що одразу згадав я болото біля села Підребрового. Вискочив кулею – і до лазні.

Бобров води хлюпнув на каміння, я потроху зігріватися почав. Отак кілька разів збігав, потім сів чай пити. Чорний, хороший чай, а до нього булка біла з медом. Непогано живуть люди у цих лісах!

Коли почув, що у бубон забили десь неподалік. Воно не те щоб коли нехристі, то вже і нелюди, але якось тривожно мені стало.

– Іване Карповичу, чого ви напружений такий? – стала наді мною Парася, почала плечі розтирати. – Відпочивайте, добре ж як.

Звісно, добре. Бо руки міцні і вміло шияку мені пестять.

– Диявол-спокусник ти, Парасю, – сказав хрипко.

Коли у двері постукали. Парася до парильні зайшла, а я простирадлом прикрився, відчинив. Прийшов тлумач, спитав, чи відпочили ми.

– Добре відпочили. А коли похорон?

– Сьогодні. Вам треба буде тіло відвезти.

– Куди? – здивувався Бобров, який із парильні вийшов.

– На цвинтар. Він далі по ріці, на пагорбі. Відвезете тіло, заїдете на гору, розпалите там багаття і думатимете про покійного до ранку. Дівчата плакатимуть.

– А чому ми? – не зрозумів Бобров.

– А в нас такий звичай, щоб чужі люди в останню путь загиблого проводжали. Відвезли на цвинтар, потім оплакали, поговорили про нього. Сльози ці і розмови дозволяють душі легше з тіла вийти і оминути злих духів.

– Поганство це якесь, – засумнівався поручник.

– Та ні, просто повага до загиблого. Звичай такий.

– А ми не змерзнемо? Цілу ніч сидіти у такий мороз? – засумнівався Бобров.

– Ні, у вас одяг буде теплий. І там дров повно, сокиру візьмете, нарубаєте, багаття розпалите. Їжа та питво у вас будуть, щоб не на порожній шлунок проводжати. То не змерзнете. А зараз, як хочете, то можете відпочити.

– О, після лазні треба поспати! – погодився Бобров.

Відвели нас до будинку, де уклали на м’які перини. Спати б і спати. Хотів я підвестися та подивитися, що там у дворі робиться. Бо все ж у ліс поночі їхати, та ще й із мерцем. Хрест, звісно, при мені, і немає чого боятися християнину, та підозріло якось. Але Парася обійняла мене так міцно, що й не рипнешся. Плюнув я на все і вирішив спати. Завжди мені ввижається чортівня якась! Боюся усього, підступу чекаю. А тут ховають хорошого офіцера.

Заснув міцно, розбудили нас уже пізнього вечора. Принесли теплого одягу: кожухів, шапок, а ще валянки товсті. Ну з такими лахами будь-який мороз не страшний.

– А де той цвинтар?

– Тут недалеко, версти дві. Підете річкою, ліворуч пагорб буде. Там він один такий, то побачите, – сказав тлумач. – Заїдете на пагорб, там камінь плаский. Тіло покладіть на камінь, а самі розкладайте багаття, сідайте поруч і розмовляйте про покійного. До самого ранку. Ми тут молитимемося за нього, а ви там розмовляйте.

– А вранці що?

– Вранці ми вас заберемо, на помини. Поїсте, відпочинете, і відвеземо вас на станцію.

– А куди ото люди збираються? – кивнув я на кілька десятків чоловіків з луками.

– Вони в ліс підуть, ведмедя добувати. Коли повернетеся, ведмедя будемо їсти. Такий у нас звичай, що як помирає поважна людина, то треба ведмедя вбити. Бо тільки на ведмежій спині богатир може у рай в’їхати. Куштували колись ведмежатину?

– Ні, ніколи, – сказав я.

– Дуже смачне м’ясо. Завтра спробуєте. І той, можете на журналі автограф поставити? – Подав мені журнал із пригодами моїми. От уже не чекав, що і в такій глушині мене читають.

– Що, Іване Карповичу, слава і тут наздогнала? – засміявся Бобров.

– Може, зранку і поставлю? – спитав я.

– Краще зараз, бо я зранку на станцію поїду, – попросив тлумач.

Підписав йому журнал.

– Дякую, Іване Карповичу!

– Ну то що, поїхали? – спитав я.

– Зараз, іще князь із вами попрощатися хоче.

– У нього ще діти є?

– Три доньки, а син єдиний був. То батько і вбивається.

Пішли ми до палацу князевого. Ось вийшов князь. Підійшов до мене, обійняв, щось по-своєму говорити став.

– Князь висловлює вам повагу. Сам читати не вміє, але багато історій про вас чув від сина і дуже вдячний, що зголосилися ви приїхати, – переклав тлумач.

– Скажи, що для мене велика честь проводжати такого офіцера, яким був його син, – відповів я.

Князь головою закивав, сльози у нього на очах забриніли. Підійшов до саней, поцілував труп у голову і повернувся до хати. Я взяв коня за вуздечку і повів до ріки. Дівчата і Бобров пішли услід за саньми. Одяглися ми добре, то хоч і мороз вночі стояв, але не мерзли. Ішли по ріці, дорогу нам місяць освітлював. Я прислухався, придивлявся, але нічого підозрілого не помічав. У селі далі били у бубни, щось співати почали.

– А що, Іване Карповичу, чули ви щось про такі дивні звичаї похоронні? – спитав Бобров.

– Не чув, і це мене тривожить, – чесно сказав я.

– Чому?

– Бо у лісах ми, серед озброєних язичників, наміри яких незрозумілі.

– Іване Карповичу, ви не бійтеся. Начальство ж знає, куди ми поїхали, і дикуни ці знають, що начальство знає. То не чіпатимуть нас, бо тоді їх неодмінно буде покарано!

Я у цьому не був упевнений, бо ж завжди можна зробити так, наче в лазні вчаділи чи під лід провалилися, або заблукали у лісі і змерзли. Якусь таку загибель, щоб підозр не викликала. А як і викличе, то чи поїде в цю глушину поліцейський пристав розслідувати? А як і поїде, то чи з хати вийде, чи буде смаженину їсти та пиво дудлити, а потім напише, що нещасний випадок, і все? Зовсім я був непевний у безпеці. Але і про погане думати не хотілося. Відпочив я, добре мені було. Парася підійшла. Сніг під ногами хрумкотів, кінь легко тягнув сани.

– А раптом вовки? – спитала вона.

– Не бійся, в мене револьвер! – Бобров показав зброю.

Мій браунінг теж був при мені, й це заспокоювало. Бо якби замислили щось погане, то спробували б позбавити зброї. Я думав, у лазні це зроблять, але потім перевірив, браунінг був на місці і набої теж.

– А вам бувало страшно, Іване Карповичу? – спитала Параскева.

– Звісно, бувало. Я ж людина, можу злякатися.

– А зараз страшно?

– Зараз – ні, – сказав я. Страшно не було, тривога якась, але не сильна.

Розмовляли, коли побачив я попереду пагорб. Ліворуч.

– Здається, він.

– Точно він, – сказав Бобров.

Підійшли до берега, там було плесо, легко завели коня і почали підніматися на пагорб із боку лісу. Трохи підштовхували сани, допомагали коню, виштовхали нагору. Там лісу не було, посеред пагорба стирчала велика і майже пласка брила, десь сажень на сажень. Неподалік із каміння було викладене вогнище. Ми дістали тіло з саней, поклали на брилу, потім залишили дівчат вигрібати сніг із вогнища, а самі пішли по дрова. Притягли кілька повалених дерев. Бобров узяв сокиру, а я пилку. Швиденько нарубали дров на розпал.

– Нам треба багаття дровами розпалити, потім покладемо три колоди з різних боків, вони займуться, і тоді вже їх тільки підсовуй, – сказав поручник. – Це я у Канаді, в індіанців навчився. Вони, до речі, трохи схожі на наших господарів.

– Сірники хоч є?

– Запальничка. Трофейна, у німецького офіцера взяв, – похвалився Бобров і підпалив кілька тоненьких гілок, підклав більших, потім іще більших, і ось уже забуяло полум’я. Потім ми поклали у багаття три колоди, щоб горіли, принесли ще з лісу колоди, щоб сидіти не на снігу. Дівчата дістали їжу, яку нам у дорогу дали, нарізали м’ясо шматками, ми його гріли на вогні і їли.

– Солоне яке! – скривилася Параскева.

– А ти пивом запивай! – підказав Бобров і подав їй жбан. Усі випили, передали мені, але я тільки губи помочив, бо чув багато історій, як п’яні замерзали. Одягнені ми добре, та не хотілося мені напиватися на морозі в лісі.

– Ну що, поговоримо про покійного?

– Так ти розповідай, бо ми ж його і не знали, – сказав я.

Бобров почав розповідати про тверду руку покійного і про сміливість його, я м’ясо жував, а воно ж солоне, наче у ропі вимочене. Пити схотілося, а з питва тільки пиво. То снігом заїдав.

– Іване Карповичу, давайте, на помин душі покійного Вані, – подав мені Бобров жбан із пивом. Ну як тут було не випити? Випив, передав дівчатам. Вони випили і пісню якусь сумну заспівали. Гарно співали, я аж сльозу пустив. Потім Бобров іще розповідав про покійного, як у розвідку з ним ходив. Цікаво було слухати, та тільки чогось позіхати він почав. А тут іще Свєта як гепнеться на спину. І захропіла. Я до неї пішов, а мене хитати почало, очі заплющувалися. Подивився – і Парася спить.

– Колю, що це? – спитав, а тут і Бобров завалився. Всі сплять, і мені хочеться лягти. Одягнені добре, не змерзнемо. Спати. Теплі хвилі такі накочуються. Я розумів, що не можна на морозі засинати, але присів на колоду. Посидіти трохи, бо паморочилося. Очі самі собою заплющилися. І заснув я. І спав би, як і всі, та тільки поточився вперед, упав і долонею в жарини вліз. Рукавичка хутряна, яка на мені була, зайнялася, і прокинувся я від болю. З переляку сунув руку в сніг, збив вогонь. Очима кліпаю, не розумію, що відбувається. І знову теплі хвилі, наче шепоче хтось на вухо: ляж, Ваню, відпочинь, ляж, спи. Я руку зі снігу дістав, потім нагріб снігу в обидві руки і давай розтиратися. Прокинутися, не засинати! Це ж снодійне підлили у пиво!

Я два пальці в рот – і давай блювати. Вивернув себе повністю, а очі самі заплющуються. Позіхаю, спати, спати, спати. Знову снігу набрав, розтирався. А воно ж морозяка, сніг злий, наче ножем обличчя ріже! Не спати, Ваню, не спати! Поки снігом труся – не сплю. Тільки припинив, очі самі стуляються. Знову натираюся снігом. Для чого нам снодійне поклали у пиво? Щоб замерзли ми? Але ж добре одягнені, можемо і вижити. Чи, може, для того, щоб спротиву не чинили? Спротиву чому? Отим хлопцям із луками, яких я у дворі бачив? На якого це вони ведмедя збиралися? Чи не на нас? Убити нас поснулих вирішили. Але ж могли раніше вбити!

Сидів, очима кліпав. Тікати треба. Це зрозумів. Але як тікати, коли он троє сплять і в мене самого очі заплющуються? І куди тікати? Ці ж хлопці – мисливці, вони ці ліси знають, не втечеш тут нікуди. Прийдуть і застрелять із луків. Зручно ж їм, вони у темряві, а я біля багаття, видно мене добре. Думай, Ваню, думай! Не спати! Не спати!

Далі снігом себе натирав, так натирав, що аж шкіру на щоці здер до крові. Для чого нас вбивати? Для чого було везти нас аж сюди? Дівок для чого було наймати? Заради похорону? Може, хотів батько, щоб ми його сину товариство на тому світі склали? Дівки наложницями стали, а ми з Бобровим слугами та охоронцями? Для цього? От дикуни кляті! Не спати! Не спати! Що робити? Трьох я з собою не заберу. А що як на сани їх покласти і повезти? По ріці! Але куди та ріка веде? Не знаю я. Місця глухі. Одна дорога мені відома. Назад. Але як назад поїду, точно схоплять. Думай, Ваню, думай! Не спати! Не спати!

І тут глянув я на брилу, де тіло загиблого було. Усміхнувся. Ось заради нього я тут опинився і ним тільки можу врятуватися! вихопив ніж із чобота і забігав. Спочатку до брили, потім повантажив на сани дівок та Боброва, погнав конячку з пагорба. Ледь утримав сани, щоб не покотилися вниз, збивши коня. На ріку вивів, там уже нагнав конячку. Побігла вона вперед. Проїхав трохи, під берег її скерував, а там якраз дерево підмите стирчало. Стрибнув із саней, кінь далі побіг, а я по дереву на берег видерся. Рука обпалена боліла. Що ж мені з руками так не щастить? Одну на Кавказі обпік, а тепер другу. Побіг я уздовж берега назад. Обережно біг, щоб не шуміти. Побачив темні фігури на ріці. Швидко вони бігли. Ага, на лижах. Під’їхали до пагорба, лижі зняли і почали дертися з різних боків. Давайте, хлопці, давайте, чекає на вас сюрприз, і не один.

Сам я до хутора підбіг і став на відстані. На хуторі в бубни били, співали. Коли крики з пагорба почулися. Здивувалися хлопці, які туди прибігли. Потім іще гучніше закричали. Ще більше здивувалися, не чекали від мене сюрпризу. У бубни бити в селі припинили. Два лижники вискочили і помчали до пагорба. Невдовзі повернулися. Зчинилася в селі метушня. Почали лижники в різні боки їхати. Один поїхав по лижні, що неподалік мене проходила. Зняв я його ножем, тіло у кущі відтягнув, лижі забрав і пішов до ріки вже за селом. Побачив слід. Це якийсь лижник поїхав на хутір вище за течією, щоб попередити. Той хутір, який ми проїздили. До нього можна було і по річці добиратися, але довго, лижник спочатку річкою їхав, а потім у ліс повернув. Короткий шлях знав, а я за ним. Години за три доскочив до хутора. Гонець там уже галас підняв. Кілька людей поїхали з хутора мені назустріч, пропустив їх, хутір об’їхав і побачив слід. Лижника далі пустили. Буде мені слід указувати. Поїхав за ним. Поспішав, бо розумів, що не пізніше ранку хитрість мою викриють, а то, може, і раніше. До того часу треба мені було якнайдалі втекти. І сподіватися, що дівок та Боброва не вб’ють, бо було у мене дещо цінне для цих дикунів.

Цілу ніч біг на лижах, об’їхав іще один хутір. Далі ніхто не поїхав, тож довелося мені на ріку з’їхати і нею вже бігти. Не зупинявся аж до вечора. Знесилився, думав, що впаду і помру, коли раптом гудок паровоза почув. З останніх сил добіг до станції. Там вантажний ешелон стояв. Я заліз у порожній вагон, зачинився там і заснув умить. Дякувати Богові, не замерз, уранці виліз на станції Пінюг, там мене відігріли, нагодували і взагалі приймали як знатну особу, бо наглядач станційний виявився моїм читачем. Натішитися не міг, що зустрів самого Івана Карповича Підіпригору. Я попросив його телеграму на станцію Котлас відправити. «Чекаю поручника Боброва також дівчат Вятки після поверну що узяв».

– Це шифр, Іване Карповичу? – спитав наглядач і змовницьки підморгнув. – Справою якоюсь займаєтесь?

– Так, справою. Дуже мені треба до Вятки.

– Пасажирських потягів туди сьогодні не буде, але можу вас до паровоза на вантажний ешелон влаштувати.

– Буду дуже вдячний!

Поїхав у паровозі, розповідав історії машиністу та кочегарам, вони вкрай задоволені були. У Вятці оселився в готелі, який поближче до поліцейського відділку був. Ну, про всяк випадок. Вже наступного дня приїхав до мене тлумач. Блідий, переляканий.

– Ви дещо взяли, Іване Карповичу, – сказав мені і вороже подивився.

– Ніяких розмов, поки не побачу моїх товаришів.

– Спочатку поверніть те, що взяли!

– Я вирішую, що спочатку, а що потім. Руки!

Наставив на нього свій браунінг, а то гість під кожух навіщось поліз.

– Іване Карповичу, ви з вогнем граєтеся, бо…

– Е, ні, хлопці, це ви з вогнем погратися вирішили! Це ж треба, вигадати таке, найкращого сищика імперії на слугу в загробному світі перетворити! Розум у вас є?

– Іване Карповичу, краще віддайте…

– Часу у вас до завтра. Як не побачу я живими і здоровими моїх знайомих, то спалю те, що вас цікавить, і поїду собі.

– Ми вас дістанемо хоч де!

– О, про це я і хотів з вами поговорити.

Він здивовано подивився на мене, а потім на пачку грошей. Зацікавився. Наступного дня Боброва і дівчат привезли до Котласа. Там посадили на потяг. Я чекав їх на вокзалі. Живі, здорові, перелякані. До мене підійшов тлумач. Я передав йому важкеньку коробку, схожу на ті, в яких продають капелюхи. За кілька годин ми вже їхали з Вятки до Вологди. Я викупив окреме купе і замовив туди вечерю.

– Ну що ж, поручнику, наливайте, вип’ємо за зустріч, – запропонував я. Поручник заплакав. – Ви чого?

– Господи, Іване Карповичу, я думав, що нас уб’ють!..

Дівчата теж заплакали.

– Ну, шанси загинути у нас у всіх були. Це факт. Але ми живі. То подякуємо Господові. – Я підняв келих. – Нумо, ми ж не на похороні!

Ми випили, я почав закусювати, а Бобров із дівчатами сиділи, наче приморожені.

– Що це було, Іване Карповичу? – спитав нарешті поручник.

– Батько покійного Івана збирався нас убити.

– Для чого?

– Щоб Ваня не скучав на тому світі. Я у Вятці поговорив з одним вчителем, який вивчає звичаї північних народів. І він пояснив, що у племені, в гостях у якого ми були, є вірування, що проста людина може жити на тому світі сама, а от людині знатній потрібні вірні слуги і звабливі наложниці. Батько сина любив, то вирішив забезпечити його за найвищим розрядом: двома красунями, а також кавалером трьох Георгіївських хрестів і найкращим сищиком імперії. Нам дали пиво зі снодійним, після чого мусили застрелити з луків, а потім спалити разом із тілом покійного, а також із конем та саньми. Ну, щоб йому було на чому їздити в потойбічних краях.

– Жах який! – видихнула Парася.

– А як ми вижили? – спитав Бобров.

– Дивом. У якому я волію бачити провидіння Господнє. Спочатку я не заснув. Ну, точніше, заснув, але не так міцно, як ви. Потім потрапив рукою в багаття. Ось бачите, обпікся, прокинувся. Побачив, що ви спите, і змикитував, що справа нечиста.

– І як ви здогадалися, що треба робити?

– Ну, мені не було з чого обирати. Дорогу я знав тільки назад, тому вирішив відправити вас на санях у протилежний бік, щоб заплутати погоню, а самому бігти до станції. Мені довелося добути лижі, а потім пощастило не зустрітися з мисливцями. Я добрався до станції. Там залишатися не хотів, бо князь міг прийти туди зі своїм військом. Тільки у Вятці я вже був у безпеці. А що ви пам’ятаєте?

– Ну, ми сиділи біля багаття, дівчата співали, я щось розповідав, потім темне провалля, – розповів Бобров. – Я прокинувся від криків і від того, що мене били по щоках. Потім розтирали снігом. Тлумач почав питати, де ви. Я нічого не тямив, дівчата дуже злякалися. Нас збиралися катувати. У печі нагрівали тавро. Потім прибігли якісь люди, і нас залишили.

– Мабуть, вони знайшли мої сліди і здогадалися, що я подався в інший бік, – кивнув я.

– З їхніх криків я зрозумів, що вам вдалося втекти. Але був упевнений, що ми приречені. Чекав, що нас ось-ось уб’ють! Скажу я вам, немає нічого гіршого, ніж покірно чекати на свою смерть, – зітхнув Бобров.

– Іване Карповичу, це було страшно! – сказала Парася і заплакала.

– А потім нас витягли з сараю, де тримали, посадили в сани і повезли. На станцію. Відправили сюди.

– Як вам вдалося витягти нас? – спитав поручник.

– У мене було дещо, потрібне нашим не дуже гостинним господарям.

– Що саме?

– Одна річ, яку я прихопив із собою.

– Що? Іване Карповичу, розкажіть, дуже цікаво! – наполягав Бобров.

– Скажіть, скажіть! – попросили Парася з подругою.

– Ну, не знаю, як би це делікатно назвати, щоб дами не образилися… – почав я.

– Ви про що? – не зрозумів поручник.

– Я відрізав у покійного дещо, – сказав я прямо.

– Дещо? – Бобров не розумів.

– Єлду, чи що? – Парася здогадалася першою.

– Так, – кивнув я.

– Господи, Іване Карповичу, для чого? – Бобров скривився і дивився на мене так, наче спіймав мене на блюзнірстві.

– Мені було потрібно щось, за що я міг би виторгувати вас. Я подумав, що коли князь так ретельно готував своєму синові потойбічне життя, то, мабуть, він би хотів, щоб син вирушив туди цілий, а не частинами. Вирішив забрати голову. Без голови на тому світі навряд чи буде добре. Я відрізав її, але потім зрозумів, що мені нікуди її діти. У руках тримати не міг, бо так би незручно було бігти. Спробував засунути голову під кожух, але вона випадала. Тоді я подумав, що можна взяти не голову. Якщо батько привів сину двох красунь, щоб той тішився у житті на тому світі, то він зробить усе, щоб син вирушив туди не євнухом. То я відрізав. Потім те, що відрізав, поклав у кишеню кожуха і побіг рятуватися. Мав надію, що вас не вб’ють одразу, а потім схочуть повернути трупові те, чого не вистачає.

– Іване Карповичу, як ви це все вигадали? Я б день сидів, а не здогадався б! – вигукнув Бобров.

– Ну, інколи я можу вирішувати швидко. Головне, що я правильно все розрахував і зміг повернути вас живими.

– Князь буде мститися! Треба повернутися туди з поліцією, з козаками, та арештувати його! – захвилювався поручник.

– По-перше, нам важко буде переконати поліцію у правдивості своєї версії. У нас же жодних доказів. Тим більше, князь, як мені відомо, один із найбільших торгівців хутром, і він спроможний на великі хабарі. По-друге, навіть якщо ми переконаємо поліцію, спіймати князя у тих лісах буде важко. Він розчиниться у них, і його не знайдеш.

– Але він небезпечна людина! Якщо він наважився вбивати людей задля похорону сина, то він не забуде вам приниження, яке пережив, коли ви зруйнували його плани!

– Тут, поручнику, цілком із вами згодний. Я сам, на жаль, не читав відомого літератора Чехова, але чув, що він там щось казав про рушницю. Мовляв, якщо її зарядити, то вона вистрелить. Так от, моє правило – не залишати заряджених рушниць, щоб не боятися їх пострілів у спину. – Я усміхнувся.

– Ви натякаєте, що якось вирішили ситуацію з цим клятим князем? – здогадався Бобров.

– Я дуже на це сподіваюся.

– Але як?

– Пам’ятаєте той ящик, який я передав тлумачеві після того, коли побачив вас?

– Так.

– Здогадуєтеся, що там було?

– Ну, мабуть, те, на що ви виторгували нас.

– Ні, там була граната, два фунти динаміту і два фунти порубаних цвяхів. Під час відкривання ящика виривалася чека. І за три секунди мав пролунати вибух. Сподіваюся, це стане для князя сюрпризом. Останнім у його житті.

– А що як тлумач зазирне у ящик до того, як привезе його князю?

– Тлумач уже отримав частину грошей і отримає всю суму після виконання завдання. Він не заглядатиме і намагатиметься триматися подалі, коли князь полізе до ящика.

– Іване Карповичу, ви небезпечний, наче отруйна змія! – скрикнув Бобров.

– Можливо, але не треба на мене нападати, і все буде добре.

– Іване Карповичу, я пропоную випити за вас! За найкращого сищика імперії! – підняла келих Парася.

Далі було сказано ще багатенько тостів, і коли прибули до Вологди, то у всіх була важка голова. Ми вийшли і одразу почали похмелятися. Гуляли ще два дні, коли з Котласа надійшла телеграма про нещасний випадок, який забрав життя тамтешнього князя. Я запропонував випити за покійного, а наступного дня відбув до Петрограда з Бобровим. Парася просилася зі мною, мені її товариство було дуже приємним, але я вимушений був сказати, щоб вона залишалася.

– Так буде краще, Парасю. Я не можу розповісти, чому, але ось так. І я пам’ятаю про твого брата. Як тільки зможу, повернуся до цієї справи, – пообіцяв я.

Побачив сльози на її очах. Поцілував і пішов до вагона. Старий, підтоптаний, битий, різаний, печений, прострелений, навряд чи я був тим, хто їй потрібен. Та й взагалі, всім краще було триматися від мене подалі. Щоб не стати мішенню.

Кавказьке полювання на шпигунів

прибув до Петрограда рано-вранці і одразу поїхав до будинку, де жив із капітаном Мельниковим. Як і очікував, застав їх благородь п’яним як смик. Вони лежали на підлозі і стогнали. Довелося віднести Мельникова на диван, роздягнути і вкласти під ковдру. Також примусив його випити побільше води. Сам ліг відпочити з дороги. Прокинувся від того, що хтось пляшку шампанського відкоркував. Вийшов, побачив Мельникова, який дудлив просто з горла. Побачив мене.

– Іване Карповичу, приїхали! Як відпочили? – спитав він, ніжно мені усміхаючись. Зовсім не здивувався моїй появі. Я полегшено видихнув, бо стало зрозуміло, що капітан нічого не знає про те, що мене посилали на північ по смерть.

– Відпочив чудово, повернувся повний сил і натхнення. Готовий до подальшої служби. Прошу доповісти керівництву, що чекаю нових наказів.

– Та, Іване Карповичу, відпочивайте, не поспішатимемо. Хочете шампані?

– Ні, краще чаю.

Попросив слугу Степана, який жив у будинку, поставити самовар. Їх благородь допили шампань і знову впали у ліжко. Спали довго, тільки вже по обіді відбули робити доповідь. Повернувся Мельников швидко і переляканий.

– Господи, Іване Карповичу, що ви там натворили, у тому Котласі?

– Нічого. Як і наказано було, відправив у останню путь загиблого офіцера. А що таке? – поцікавився я.

– Та я ж доповів, що ви повернулися і готові розпочати виконання, а мій начальник, генерал Кузнецов, спочатку вирячилися на мене, потім побігли телефонувати в сусідню кімнату. А потім так на мене кричали, що я думав, напад із генералом станеться!

– А за що хоч кричали?

– Та я не зрозумів. Тільки дуже вже роздратовані були генерал. – Мельников пішов до шафи, дістав звідки пляшку коньяку. – Ох і вмієте ви, Іване Карповичу, начальство дратувати!

– Та як же я дратую, коли сказали мені їхати, я й поїхав! – здивувався я.

– Ну не знаю, не знаю. Випити хочете? – спитав Мельников.

– Ні, і вам не раджу. Вас же лікарі попереджали!

– Треба випити. Після такого крику начальственого це будь-який лікар зрозуміє!

Він налив келих і випив одним махом. Закректав.

– Ну що, їдьмо до капітана Кречетова та ієромонаха Іллі? Подивимося, що вони там написали? – запропонував капітан.

– Їдьмо, – кивнув я.

Коли прибули до пари письменників, виявилося, що вони пиячили, з чого Мельников дуже зрадів. Наливали і мені, але я відмовився, сів почитати те, що надрукувала дівчина, яка тепер сиділа на колінах у Кречетова і гучно сміялася. Я ж читав маячню про те, що німці на своїх заводах у Рурській області побудували якісь величезні броньовані кораблі, що могли пересуватися суходолом. Ті кораблі кинули в бій, і спочатку вони діяли дуже успішно, бо артилерія їх не брала. Здавалося, війну було програно, та з могили постав благовірний князь Олександр Невський із мечем, який бив блискавками. Князь рушив у бій і розтрощив німецькі суходільні кораблі, підняв наші війська у наступ, який завершився аж у Берліні. Моя роль у всі цих подіях була більш ніж скромна. Я то вів за вуздечку коня благовірного князя, то знищував агентів кайзера, які намагалися зашкодити його переможній ході. Читав се лайно і тільки головою крутив. Наступна історія була про те, як німецькі колоністи у Бессарабії нападали на наших солдатів та цивільне населення, вбивали, різали телеграфні дроти, передавали німецькому командуванню дані про переміщення руських військ. А потім я прибув до Бессарабії і організував знищення клятих німців, склавши з відрубаних голів цілу піраміду. У історії фігурувала прекрасна німкеня, яка закохалася у мене і зрадила своїх злочинних одноплемінників. Були сцени кохання у садочку, в човні, у сараї, на сіннику, на горищі, у бричці, біля паркана, на кухонному столі, на підлозі, у авто і навіть у аероплані! Бо, згідно з історією, я переміщувався Бессарабією саме аеропланом. Стріляв із нього в німців із кулемета і водночас забавлявся з чарівною Гретхен.

Далі читати не став, схопився за голову і зрозумів, що чекає мене страшна ганьба. Це ж треба, така маячня! Необхідно було щось робити, але я не знав що.

– Ну як вам, сподобалося? – спитав Кречетов, який пересадив секретарку на коліна ієромонаха, а сам підійшов до мене.

– Дуже духопідйомно! – закивав я. – Але мене хвилює велика несправедливість.

– Яка? – здивувався офіцер.

– Ну, ви ж із отцем Іллею стільки сил поклали на ці історії, а їх припишуть мені. Не можу прийняти такий щедрий дар.

– Але ж ваше ім’я дуже відоме, читачі волять дізнаватися про пригоди Івана Карповича Підіпригори…

– Нехай читають! Але думаю, що було би справедливо підписувати їх десь так: «Пригоди Івана Карповича Підіпригори, записані і оброблені капітаном Кречетовим та ієромонахом Іллею». Це б додало їм серйозності, навіть урочистості, бо ж офіційні особи. І наочним став би зв’язок між мною, армією та церквою!

– Знаєте, а ви маєте рацію! – кивнув Кречетов. – Тільки я не можу вирішувати сам, мені треба доповісти про вашу пропозицію генералу Кузнецову.

– Не обов’язково казати, що це моя пропозиція. Це просто встановлення справедливості, – запевнив я.

– Так, правду кажете, Іване Карповичу. І дякую, що ви оцінили наш із ієромонахом внесок у популяризацію ваших пригод, – він засмоктав мою приманку, наче сом макуху.

Я забрав уже п’яного Мельникова, і ми поїхали на зустріч із графинею, про яку я попросив іще зранку. Капітана я залишив у авто біля контори Афродіти, пройшов до неї.

– Ваню! – Вона поцілувала мене і повела до столу, де почала розповідати про підготовку великої експедиції на Ріку Снів. – Як тільки крига скресне, ми вирушаємо! Не хочеш із нами?

– Сподіваюся, ви добре озброєні? – спитав я.

– На нашому паровому катері вже встановлено два кулемети і гармату. Дванадцять членів екіпажу, всі досвідчені моряки і всі озброєні! Іване Карповичу, хай тільки хтось поткнеться! Це для нас краще, бо ж нам потрібно більше шкір та кісток! Я вже підібрала одну будівлю на Мойці, де після ремонту відкрию Музей див графині Клейнміхель! Як тобі?

– Ви, як завжди, випереджаєте самі себе, графине, – усміхнувся я.

– Так, я швидка. А як ваші справи?

– Був на півночі, далеко за Вяткою, у мене виникли непорозуміння з тубільцями. Довелося тікати.

– О, розкажіть! Мені дуже подобаються ваші пригоди!

– Спочатку в мене прохання.

– Слухаю, Ваню.

– Мене у контррозвідці курує генерал Кузнецов, Віктор Спиридонович. Не знаю, з яких причин, але він мене дуже не любить. Мені б хотілося дізнатися, хто він і що він, чи є в нього могутні покровителі, хто вони. Я хочу знати про нього все.

– Для чого?

– Щоб розуміти, що за людина тримає у руках мою долю.

– Міцно тримає, дуже міцно, – кивнула Афродіта.

– Що ви маєте на увазі?

– Те, що я хотіла через військового міністра виклопотати вам звільнення з армії. Та виявилося, що це неможливо, є дуже впливові люди, які проти цього.

– Що за люди?

– Генерал Штейнер, чули про такого?

– Зустрічав його ще полковником. У нас були деякі непорозуміння.

– Він із Кузнецовим товаришує. Потім є ще такий Андрій Нікітін-Ухтомський.

– Племінник покійного князя Ухтомського?

– Так, він. Зараз у Ставці, при государі, має великий вплив. Це такі вороги, Ваню, що я дивуюся, як ти досі не на каторзі.

– Я сам дивуюся, як я досі не в могилі.

Поговорив іще з графинею, порадив їй звернутися до харківського професора Бар-Кончалаби, який начебто вивчав Ріку Снів і міг щось підказати. Потім поїхав додому, уклав Мельникова спати, а сам став думати, як би вирватися з оточення моїх супротивників. Так виходило, що треба було тікати. Бо тут я з ворогами своїми нічого зробити не міг, а вони будь-коли могли завдати мені удару. Збирався тікати через Архангельськ, куди приходило багато англійських пароплавів.

Довго не міг заснути, все думав про те, що доведеться і хутір залишити, і гроші, і ім’я, бо з улюбленця Росії зроблюся я зрадником і ворогом Отєчества. Прикро це було. Крутився у ліжку, а коли таки заснув, то снилося мені море, шторм, що збивають мене хвилі з ніг і що я тону.

Прокинувся від того, що смикали мене за ногу.

– Іване Карповичу, Іване Карповичу! – Я побачив опухле обличчя Мельникова.

– Що таке? – спитав я, бо Мельников був у мундирі, а на обличчі я помітив тривогу, яка з’являлася зазвичай після розмов із начальством.

– Одягайтеся, Іване Карповичу! Нас відправляють на Кавказ! – Мельников закивав головою, від чого помітно стало, як почали обвисати його щоки, прошиті червоними прожилками.

– На Кавказ? Для чого? – здивувався я.

– Для допомоги штабу Кавказького фронту.

– Господи, та чим же я можу допомогти штабу цілого фронту? – здивувався я.

– Не знаю, такий наказ. Поспішайте, за дві години вирушає наш потяг. – Мельников нервував, мабуть, і через похмілля, і через переляк перед начальством.

Я швидко одягся, ми встигли попити чаю і рушили на вокзал. Я розпитував Мельникова, але той нічого не знав.

– Уранці зателефонували і передали наказ. Сказали, що на вокзалі нас чекатиме підполковник зі штабу фронту. Він усе і розповість. Іване Карповичу, час є, може, заїдемо поснідаємо?

На Мельникова страшно було дивитися: руки тремтять, на очах сльози, якісь виразки на обличчі виступили.

– Капітане, побережіться трохи. А то ж доп’єтеся. Ви вже на людину не схожі, руїна якась. Може, досить?

Він насупився, закректав, скривився.

– Звісно, воля ваша, але ж самі подивіться. Дружина від вас пішла, кар’єру зруйновано, здоров’я немає. Лікарі вам кажуть, що ще кілька місяців такого питва – і печінка ваша відмовить. А ви до ресторану пропонуєте заїхати, – пояснив я свою жорсткість.

Мельников засопів, а потім розплакався.

– Нічого з собою не можу вдіяти, Іване Карповичу! Поки не вип’ю, аж пече мене! Ні про що думати не можу!

– Розумію, спиртоуз – він такий. Пропоную вам ось що. Їдемо ми на Кавказ. Не знаю, як надовго, але думаю, що не на день. І це хороша нагода вам зупинитися. Пригальмувати. Водички попити. У мене знайомий був, граф Маєвський…

– Це той, що зараз у полоні пригоди ваші строчить?

– Ага, він. Так от теж спивався, бідолаха. А потім я його взяв за петельки, струснув і влаштував йому режим. Стежив, наче тюремник, щоб ані грама. Він і тікав з хутора, і красти спиртне намагався, два місяці я з ним бився, а потім попустило його. І нічого, звик до тверезості, врятувався.

– Ви бачите, до чого тверезість довела! До зради та до цісаря!

– Ну, вам цісар не загрожує. А ось труна, так уже, мабуть, і зроблена, чекає десь на складі. Ваша труна, якщо пити не припините.

Засопів він.

– Вважаю ваше мовчання згодою. І урочисто проголошую, що віднині і сам питиму лише чай та воду.

– Але ж Кавказ, там же вино! – аж застогнав Мельников.

– Капітане! Нічого міцнішого за чай! Тільки так! – сказав я суворо.

До вокзалу ми доїхали мовчки, прийшли на перон, із якого відбував потяг на Тифліс. Там до нас підійшов бравий офіцер: груди колесом, вуса настовбурчені, очі палають.

– Підполковник Демидко Савелій Охрімович! – представився він і подав руку.

– Іван Карпович Підіпригора, а це – капітан Мельников. – Я потиснув руку, придивлявся до підполковника, який зрадів мені, як мужик знайденому рублю.

– Іване Карповичу, дуже вдячний, що ви погодилися нам допомогти. Проблема справді серйозна, і ми на вас дуже розраховуємо! – заявив Демидко. Здається, він не здогадувався, що мене і не питали, а просто наказали вирушати на Кавказ.

– Зроблю все, що у моїх силах, – пообіцяв я, коли до нас підбігло кілька газетярів із криками.

– Іване Карповичу? Для чого ви відбуваєте до Тифліса? Нова справа? Що ви розслідуєте? Розкажіть про справу з Кітеж-градом!

Обступили, наче цигани на ярмарку. Балакати мені не хотілося, я пробився через натовп, стрибнув до вагона і, поки потяг не рушив із місця, до вікна не підходив.

– Як вони дізналися, що я їду на Кавказ, підполковнику? – спитав я Демидка.

– Іване Карповичу, я сам не знаю! – Він виглядав розгублено. – Командування фронту звернулося по допомогу. Просили саме за вас, але ж ми розуміли, що найкращий сищик імперії може бути зайнятий. То готові були і до відмови. Сьогодні вранці нас повідомили, що ви поїдете. Але я зберігав це у таємниці!

– Хтось у Тифлісі знав про мій приїзд?

– Ні! Жодна людина! Планувалося, що ваш приїзд буде збережено у таємниці, щоб вам було зручніше працювати.

– Ну, таємниці вже не вийде.

Я був упевнений, що це хтось із доброзичливців на верхах повідомив про мій від’їзд газетярам. Намагалися завадити мені успішно попрацювати? Ну що ж, подивимося, чи завадить це мені.

– Я не знаю, як так вийшло, що їм стало відомо. – Демидко був страшенно засмучений. – Вибачте, Іване Карповичу, мені дуже соромно.

– Нічого страшного. То для чого я вам знадобився?

– Зайдімо до купе, – запропонував він, бо побачив, що у проході стоять інші пасажири.

– Капітане, заходьте, – сказав я Мельникову.

– Я ще покурю, Іване Карповичу, – сказав він.

– Ну, як хочете. Тільки не біжіть до вагона-ресторану, – пошепки сказав йому.

– Та я й не думав! З чого ви таке узяли! – образився він і розчервонівся. Думав і збирається. Ну, нехай.

Я зайшов до купе, зачинив за собою двері.

– Отже, Іване Карповичу, ми попросили вашої допомоги через те, що у штабі фронту завівся кріт, – сказав Демидко з помітним хвилюванням.

– Кріт? – здивувався я. – У самому штабі? – Я уявив кротячі нори серед паркету штабних коридорів.

– Так, у самому, – кивнув полковник.

– А мишей немає? – поцікавився я, трохи ображений. – Я міг би і мишей половити, разом із кротом.

Демидко здивовано подивився на мене, потім плеснув себе по лобі й засміявся.

– А, ви не так зрозуміли! Кротом у нас називається ворожий агент, шпигун! І ось він працює у штабі фронту!

Я полегшено зітхнув.

– Добре що так, а то я подумав, що доведеться отруту розсипати чи чим там із кротами борються? То шпигун?

– Шпигун! Який повідомляє туркам про наші плани. Ми здогадувалися про його існування і раніше, але в нас не було доказів. Та під час останнього наступу ми захопили штаб однієї з турецьких дивізій і знайшли там докладний опис плану наших дій! Зі всіма деталями! Хтось, хто мав доступ до нашого штабу, передав інформацію туркам, і ми б зазнали болючої поразки, якби не наш звичайний бардак.

– О, то бардак може рятувати? – здивувався я.

– Інколи може. План зберігався у штабі фронту, і його мали доставити у війська безпосередньо перед наступом. Але сталося так, що спочатку план роздрукували з запізненням, потім частина кур’єрів заблукала, а частина зав’язла у горах, у дивізіях план не отримали і вимушені були діяти самостійно. На місцях атакували так, як їм бачилося. Турки ж готувалися зовсім до іншого, для них наші удари виявилися вкрай несподіваними, і ворогів було розбито, вони панічно відступили, завдяки чому ми і змогли захопити їхні штабні документи. Та це просто нам пощастило, бо якби наступ відбувався за планом, нас би було розгромлено. А головне, тепер штаб паралізований, ми не можемо планувати операції, бо боїмося, що про них також стане відомо ворогу. Тому нам потрібно знайти і знешкодити крота. Якомога швидше, бо за місяць сніг зійде з перевалів, дороги підсохнуть, і ми маємо атакувати далі. Іване Карповичу, допоможіть нам.

– Скільки людей у штабі мали доступ до плану наступу?

– Близько двох десятків. Командувач, його заступники, інші офіцери. Всі у званнях не нижче від полковника.

– Нічого собі! То ворог проліз дуже високо!

– Так, і це нас дуже хвилює. А також обмежує наші дії. Ми не можемо арештувати генерала чи полковника, не маючи залізних, дуже переконливих доказів! Ми не можемо почати перлюстрацію їхніх поштових відправлень, якщо в нас не буде хоча б якихось доказів можливої причетності офіцерів. Треба діяти дуже акуратно, точно і швидко. Тому я й запропонував вашу кандидатуру, яку підтримали, бо серед офіцерів штабу багато ваших шанувальників.

– У вас є хоча б якісь підозри?

– На жаль, ні. Я перевірив усіх офіцерів, що мали доступ до плану. Шукав якісь деталі в їхніх біографіях, які б могли підштовхнути їх на співпрацю з ворогом, але так і не знайшов.

– Мені потрібен список офіцерів, які мали доступ до плану.

– Так, ось він. – Демидко вийняв аркуш зі шкіряної теки.

– Окрім них, точно ніхто не міг добратися до плану? Може, якась друкарка чи ще хтось?

– Ні, чернетку плану писали вручну, потім набирав один із полковників на друкарській машинці. Далі план зберігався у сейфі командувача. Перед наступом його мали роздрукувати і розіслати, але з’ясувалося, що друкарок ніхто не попередив і вони розійшлися. Поки знайшли кількох, вони надрукували, але з запізненням. Потім іще сніг пішов, ну і дивізіям на фронті довелося діяти самостійно. Завдяки цьому ми випадково перемогли.

Тут прибіг Мельников.

– Іване Карповичу, у мене гаманець витягнули! Поки я ішов вагонами! Злодій десь тут! Він у потязі! Його треба знайти! Там усі гроші! – Капітан важко дихав і витирав піт.

– А куди це ви ішли, капітане? – спитав я.

– Куди? Куди… Ну, просто прогулятися, – невпевнено брехав Мельников. – Не має значення! Головне, що хтось витягнув мій гаманець! Іване Карповичу, допоможіть, там же і наші гроші на відрядження!

– Пане підполковнику, почекайте мене тут. – Я вивів Мельникова за руку до проходу, зачинив двері у купе. Показав капітану його гаманець.

– Капітане, він побуде у мене.

– Що? Це ви витягли? – спробував було обуритися Мельников. – Ах ви ж…

– Я витягнув! Бо вам не можна довіряти, ви зараз – раб спиртоузу. Тепер чекайте тут, поки ми завершимо розмову з підполковником.

– Але…

– Жодних але, – твердо сказав я і повернувся до купе.

– Що там? – поцікавився Демидко. – Можна сповістити жандармів на найближчій станції?

– Не треба, ми знайшли гаманець.

– Так швидко? Іване Карповичу, я вами захоплююся! – Підполковник аж у долоні заплескав, а я вкотре переконався, що людина бачить те, що очікує побачити. Якщо вже найкращий сищик імперії, то розплутує злочини вмить.

– Розкажіть мені про офіцерів із цього списку, – попросив я.

Демидко розповів про кожного. Нічого підозрілого, офіцери як офіцери.

– Ну, це ви мені розповіли про їхні офіційні біографії. А щось із того, про що не згадують в особистих справах? Жінки, карти, перегони і таке інше.

– Іване Карповичу, це ж така інформація, якою я не хотів би ділитися, бо…

– Пане підполковнику, уявіть терези. З одного боку на шальках неприємність від перемивання кісток штабних офіцерів, з другого – можливі поразки, втрати сотень і тисяч офіцерів та солдатів. Я ж цікавлюся не для роз’ятрювання власної уяви, а задля справи, справи важливої. До того ж ви можете бути впевнені, що почуте мною з мене не вийде.

– Та я розумію. Ну добре… Розповім, – зголосився Демидко і за годину повідав досить багато цікавого про панів офіцерів. Слід віддати належне, військова контррозвідка на Кавказі часу дарма не втрачала. Але знайти шпигуна їй це не допомогло. – Ми б’ємося на цим кротом уже майже два роки. Ми знаємо, що він є, і він знає, що ми знаємо. Але наче насміхається з нас. Розумієте, одна людина зараз стримує дії всього фронту! І це неприпустимо! Тим більше, що кавказький фронт найуспішніший для імперії! Ми лише перемагаємо і наступаємо!

– То турки залишаються для нас зручним суперником?

– Так, турки – не німці. Але і з ними воювати важко. У них чисельна перевага, вони краще пристосовані до війни у горах, за ними підтримка місцевого магометанського населення. У планах турків прорвати фронт, вийти до Каспію та до Кавказу. Вони сподіваються, що прикаспійські татари та горяни перейдуть на їхній бік, чим дуже послаблять Росію, якій доведеться вести воєнні дії на власній території. До того ж Баку дає більшу частину нафти. Ми вже запобігли одразу кільком диверсіям турецьких агентів. Але то все дрібниці, головна наша проблема у Тифлісі.

Демидко ще дещо розповів мені про ситуацію на Кавказі, я ж намагався зрозуміти, де мої вороги спробують по мені вдарити. Або зроблять усе, щоб я не знайшов шпигуна і зганьбився, або підкинуть якісь докази, щоб я помилково когось звинуватив, або налаштують проти мене панів офіцерів. Треба бути дуже обережним.

Я замислився, а потім почув, що у проході Мельников щось патякає про Кавказ. Я вийшов, побачив якогось чоловіка у потертому пальті, який уважно слухав капітана. Той аж хвіст розпушив, розповідав про секретне завдання на Кавказі. Я схопив чоловіка за шкірку і вкинув у купе. Приставив браунінг до лоба.

– Ти хто такий?

– Не стріляйте, Іване Карповичу, не стріляйте! – зашепотів він так перелякано, наче я тільки те й робив, що людей стріляв.

– Іване Карповичу, що ви робите? Це купець, їде до Тифліса у справах! – заступився за свого співрозмовника Мельников.

– Уперше бачу купця в такому потертому пальті. Та йому ж чаю в трактирі не подадуть, поки не розплатиться наперед, купець цей. Хто такий, питаю?

– Я, я, я з газети «Вечірній час»! У мене завдання супроводжувати вас! – заторохкотів чоловік. – Я нічого поганого не роблю! Просто публіка дуже цікавиться вашими справами, а її годують якимись вигаданими побрехеньками, які випускають від вашого імені!

Демидко торкнувся моєї руки. Показав, що нам треба вийти.

– Капітане, пригляньте за нашим гостем! – попросив я Мельникова, який тільки очима кліпав.

Ми вийшли з підполковником.

– Ви знаєте, що таке «Вечірній час»? – прошепотів Демидко.

– Якась газета.

– Не якась, а найпопулярніша в Петрограді. Видає її Борис Суворій, у якого тісні зв’язки з керівництвом контррозвідки, – шепотів Демидко мені на вухо.

– А, ну тоді я його не викидатиму у вікно, як збирався, – зітхнув я.

– Ви збиралися викидати його у вікно? – Підполковник перелякано вирячився на мене. Невже в мене була така погана репутація?

– Звісно, ні! Я пожартував.

Я повернувся до вагона і почав розпитувати газетяра, що йому було відомо.

– Іване Карповичу, зазвичай я запитую, – здивувався він.

– Зараз незвичайний випадок, ти ж маєш справу з найкращим сищиком імперії.

Знав він небагато, в завдання ж його входило висвітлення мого перебування на Кавказі зі щоденним надсиланням детальних реляцій. Все це було схоже на цирк, а не на полювання на шпигунів. Цирк, влаштований столичним керівництвом контррозвідки. Ну, цирк то й цирк.

Дізнавшись усе, що потрібно, я виставив газетяра за двері і наказав триматися на відстані, достатній, щоб убезпечитися від пістолетної кулі. Здається, він сприйняв мої слова цілком серйозно. Ну й добре.

Більше пригод у дорозі не було, якщо не зважати, що на одній зі станцій Мельников забіг до буфета, замовив графин горілки, який випив до дна, після чого спробував утекти, не розплатившись. На слизькому пероні впав і розбив голову, але зміг підвестися і застрибнув у потяг, що вже рушив з місця. На наступній станції довелося надсилати телеграфом гроші до буфету, щоб не було скандалу. Капітан обіцяв більше не пити і не пив, бо дуже вже в нього боліла голова.

Коли ми вже їхали уздовж гір, я спитав Демидка, чи чув він щось про абрека Туташхію, з яким мені одного разу довелося зустрітися і якому я був дуже вдячний.

– Звісно, чув! Дуже небезпечний злочинець! Його не могли спіймати багато років, хоча встановили велику нагороду за його голову і обплутали інформаторами. Але він наче відчував небезпеку і завжди зникав до того, як ми його оточували.

– А що з ним зараз?

– Його вбили.

– Вбили? Хто? – здивувався я.

– Власний син. Просто блискуча операція, яку розробив офіцер із місцевих, здається, родич цього Туташхії.

– Родич?

– Так, він добре знав абрека, його психологію. Знав і те, що він чекає удару з будь-якого боку, але тільки не від сина. То й завдав удару саме там. Зараз той офіцер отримав підвищення і переїхав до Петрограда. А чому ви питаєте?

– Та просто чув про нього. Ох, які ж гарні краєвиди! – захопився я і припав до вікна, щоб змінити тему розмови.

Коли прибули до Тифліса, нас зустрічала купа газетярів і авто від командувача Кавказької армії Миколи Юденича.

– Ну, Іване Карповичу, зберегти мету вашого перебування тут у таємниці не вдасться, – сказав Демидко і показав куплену на вокзалі газету. У ній докладно описувалося, що найкращий сищик імперії Іван Карпович Підіпригора прибув, щоб викрити турецьких шпигунів.

– Хай їм грець! Звідки вони дізналися про шпигунів? – спитав я, хоча відповідь знав. Мої доброзичливці з Петрограда робили все для провалу моєї поїздки. Тому я дедалі більше хотів знайти тих шпигунів. І втерти декому ніс.

Нас відвезли до штабу, де мене зустрічало одразу кілька генералів. Обмін люб’язностями, прохання підписати журнали. Потім нас із Мельниковим відвезли до готелю, щоб ми відпочили з дороги. Мельников хотів утекти, але я його не відпустив, забрав взуття. Босоніж у формі він би вийти на вулицю не наважився, принаймні поки що. Я сів думати над справою, коли у двері постукали. Підійшов із браунінгом, готовий до сюрпризів.

– Іване Карповичу, це я! – почув я голос підполковника Демидка, на диво бадьорий голос. І ми ж домовлялися, що він заїде по нас надвечір.

– Що трапилося? – спитав я, коли впустив підполковника.

– Іване Карповичу, ну ви даєте! – Він почав мене обнімати. – Це ж треба – розкривати злочини самою своєю присутністю! Я вражений!

Він місця собі не знаходив.

– То що трапилося? – скривився я, бо не любив несподіванок.

– Шпигун знайшовся! – аж скрикнув підполковник, який був украй збуджений.

– Як?

– Викрив сам себе! Злякався вашої появи і викрився! Я ж тепер зрозумів задум керівництва в Петрограді! Ось чому вони видали інформацію газетярам! Щоб налякати шпигуна, примусити помилитися! І він так злякався, що отруївся!

– Хто він?

– Полковник Саркісов! Стало відомо, що він отруївся вдома, залишивши передсмертну записку, в якій у всьому зізнався! – Демидко зареготав. Його бурхливість передалася Мельникову, який підвівся з ліжка.

– Це треба відзначити! – запропонував капітан.

– Так, неодмінно! Зараз замовлю шампанського! – крикнув Демидко.

– Стійте! Поки що зарано. Ви можете відвезти мене додому до цього Саркісова? – попросив я. Бувало, що мені справді дуже щастило, але жодного разу задарма. Не спішив я вірити у своє щастя. – Відвезете?

– Для чого?

– Я хочу подивитися все на місці.

– Іване Карповичу, все, шпигуна знайдено! – Демидко аж пританцьовував з радості.

– Пане підполковнику, я ж поїхав так далеко. Дайте мені можливість хоч трошки взяти участь у розслідуванні, – сказав я дещо роздратовано.

– Ну, добре, добре, їдьмо!

– Пане капітане, ви поки відпочивайте, – сказав я і зачинив номер ззовні.

Біля готелю нас чекав візник.

– А де той, із яким я приїхав? – спитав Демидко.

Візник щось забурмотів у відповідь по-місцевому і запросив нас сідати.

– Ну добре, яка різниця, – ми сіли і поїхали. – Це неймовірно, Іване Карповичу! Я, звісно, сподівався, що ви зможете знайти шпигуна, але і подумати не міг, що так швидко!

– Ми можемо розмовляти? – я кивнув на візника.

– Так, місцеві майже не розуміють російської! – запевнив Демидко.

– Що було в передсмертній записці?

– Саркісов написав, що дізнався про ваш приїзд і не вірить, що зможе зберегти свою зраду в таємниці. Тому вирішив накласти на себе руки, щоб не проходити ганьбу суду. До того ж в умовах воєнного часу йому було гарантовано розстріл. Покійний вирішив не чекати, просив у всіх пробачення.

– Почерк точно його? – спитав я, бо вже стикався з одним самогубством, яке виявилося не таким простим, як здавалося.

– Там не почерк, записку було надруковано. А на що ви натякаєте, Іване Карповичу? – здивовано спитав Демидко.

– Ні на що, просто розпитую. Ви знали цього Саркісова?

– Так, ми грали у карти в одному клубі. Чесно кажучи, для мене це сюрприз. Хороший офіцер, навіть гадки не маю, що його штовхнуло на зраду. Але диявол не дрімає.

– Дивно, що людина кілька років була шпигуном, трималася, а потім ось так легко зірвалася. А чому б не спробувати бодай утекти?

– Іване Карповичу, до чого ці запитання? – здивувався підполковник. – Головне, що шпигуна знешкоджено!

– Я завжди запитую. Я ж сищик. Усіх підозрюю і нічому не довіряю. Ну, така в мене робота, ви не хвилюйтеся.

– Я розумію, що вам трохи прикро. Здолали такий довгий шлях, а тут ось так, але справу ж розкрито! Вами розкрито, принаймні за вашої участі, завдяки вашому імені!

– Думаю, що ні. Навіть якщо шпигун таки викрився, де гарантії, що він був один? Бо залишилися люди, через яких він передавав звіти туркам. Тут багато ще чого розслідувати.

– Ви справді так думаєте? – здивувався підполковник.

– Так. А ще ж тут весна, все зеленіє, тепло, а уявляєте, яка погода зараз у Петрограді? – Я скривився, бо столичну погоду встиг щиросердно зненавидіти.

– О, тут я вас розумію! А знаєте, ви кажете слушно! Тут ще є що пошукати! – зареготав Демидко. – Край чудовий. Я сам із Кубані, у нас там теж непогано, але у Тифліс просто-таки закохався!

Невдовзі ми приїхали до будинку, де жив полковник Саркісов. Біля дверей стояло двоє солдатів, які пропустили нас усередину.

– А де поліція? – здивувався я.

– Та зараз вирішують, як бути. Можливо, обійдемося без поліції, – пояснив підполковник.

– Як так?

– Ну, шпигун у штабі фронту – це ж скандал. Не виключено, що вирішать зам’яти справу. Нещасний випадок, поховають із почестями і все. Проходьте, тіло на другому поверсі.

Ми піднялися. Полковник, тлустий чоловік із чорним волоссям, яке було навіть на спині, лежав посеред кімнати. Судячи з великого ліжка, – спальні. Під вікном стояв стіл, на якому була друкарська машинка.

– Ось на ній він і написав передсмертну записку, – сказав Демидко, помітивши мій погляд.

Я дивився на труп у самих кальсонах. Лежав на боці. Я обережно перевернув тіло на спину.

– Ви що робите? – захвилювався Демидко.

– З чоловічим здоров’ям у покійного було все добре, – показав я те, що стирчало в кальсонах. – Він був одружений?

– Так. Але дружина вже кілька років жила у батьків у Нахічевані-на-Дону.

– А вам не здається дивним, що чоловік збирається вмирати, пише передсмертну записку і ковтає отруту в самих кальсонах? – спитав я.

– Мабуть, не наважився надягти мундир, який заплямував, – закивав головою Демидко.

Я підійшов до ліжка. Воно не було заправлене, просто закрите ковдрою. Відкинув її. Дві білих волосини, зім’яте простирадло з плямами. Тут кохалися.

– У покійного була коханка? – спитав я.

– І не одна, полковник любив жінок.

– Здається, він кохався тут перед смертю.

– Ну, можливо. Востаннє вирішив себе потішити.

Біля ліжка стояв невеличкий столик. На ньому пляшка шампанського, цукерки. Але келих лише один. І порожня попільничка.

– А покійний курив?

– Так, багато.

– Цигарки чи люльку?

– Цигарки.

– Дивно, що перед смертю не покурив, – показав я на попільничку.

– Ну, може, не до того було, – розвів руками Демидко. Якщо людина чогось не хоче бачити, вона не побачить.

– А де записка?

– У штабі.

– Ви її читали?

– Так.

– Покійний пояснював, чому став працювати на турків?

– Написав, що був змушений.

– Ким?

– Не написав. Просто зізнавався і просив вибачення у всіх.

Я присів біля килима, на якому лежало тіло. Придивлявся до напрямку ворсу. З нього можна зрозуміти, чи по килиму чогось не тягли.

– А як дізналися про загибель полковника?

– Він зранку відпросився, але об одинадцятій обіцяв повернутися. Не прийшов. По нього послали солдата. Коли той прибув, двері були зачинені. Солдат постукав, йому не відчинили. Тоді він пішов до трактиру, де полковник любив пити чай. Там Саркісова теж не виявилося. Солдат знову повернувся до будинку. Цього разу двері були відчинені. Він покликав полковника, той не відповідав. Солдатові це здалося підозрілим. Він пішов нагору і побачив тіло. Одразу ж побіг до штабу. Іване Карповичу, а навіщо ви розпитуєте?

– Робота в мене така, – заспокоїв я Демидка.

Він подивився на мене, потім підійшов і прошепотів:

– Ви підозрюєте, що тут щось не так?

– Я впевнений, що тут щось не так, – закивав я. – Але хай поки що це залишиться між нами.

Мені треба було знати, чи можна довіряти Демидкові. Перевірити це просто – довірити йому одному якусь таємницю. Якщо за тиждень таємне не стане явним, довіряти йому більш-менш можна.

– Але чому? – також пошепки спитав підполковник.

– Я ще не бачив жодного самогубства, коли чоловік спочатку запросив би жінку, пив би шампанське, злягався з нею, потім надрукував би передсмертну записку. Ви розумієте, що передсмертна записка – це крик душі. Хто довірить свій крик друкарській машинці? Далі. Якщо він збирався отруюватися, то навряд чи залишився б у самих кальсонах, які чомусь налізли ледь не на груди. Або це найдивовижніше самогубство у світі, або це зовсім не самогубство. Але ми поки що вдаваймо, що не сумніваємося. Добре?

– Якщо це не самогубство, то що? – схвильовано спитав Демидко.

– Подивимося. А мені потрібен список коханок покійного.

– Список буде великим, Саркісов був відомим бабієм.

– Мене цікавлять білявки, – уточнив я.

– Його теж вони цікавили! – кивнув підполковник.

– То зробите?

– Добре, спробую скласти. Ну що ж, можемо їхати до штабу?

– Так.

Нас біля дому чекав той самий візник. Коли ми поїхали, мені здалося, що він прислухається до нашої розмови. Хоча візники завжди прислухаються. Я коли в охоронному відділенні працював, то завжди мав кількох знайомих візників, від яких отримував багато цікавих повідомлень. Але цей же візник російської не розумів. Тоді чому прислухався?

– А ви маєте рацію, Іване Карповичу, справді багато дивного в цьому випадку, – сказав Демидко.

– Авжеж. А дивіться он, як візнику птаха на спину сернула, – сказав я.

– Що? – Демидко здивовано подивився на мене.

– Та нічого, нічого, – заспокоїв його я. Сам же побачив, що візник почав тертися спиною об спинку сидіння. Здається, таки дещо розумів. Придивився я до нього. Чорнявий, худий, із бородою, східна людина. Щоб зайвого не балакати, став хвалити краєвиди Тифліса, в чому ми його підтримали. Демидкові місто дуже подобалося.

Коли приїхали до штабу, виявилося, що там мені виділили окремий кабінет.

– Ми ж думали, що ви пробудете у Тифлісі кілька тижнів, – сказав Демидко.

– Думаю, що і пробуду. Мене ця справа цікавить дедалі більше, – кивнув я. – То я чекатиму на список.

Список був готовий за годину і ледь уміщався на трьох аркушах, списаних з обох боків. Покійний мав дуже широкі вподобання, як щодо віку жінок, так і щодо соціального стану. На початку списку було півтора десятка білявок.

– Добре, що ми не в Тулі, там білявок було би значно більше, а тут переважають брюнетки, – усміхнувся Демидко.

– Що ж, мені потрібен візник, який міг би і перекладати.

– А для чого?

– Хочу зробити візити дамам і з’ясувати, хто з них був гостею полковника сьогодні вранці.

– Іване Карповичу, це неможливо! – заявив Демидко.

– Чому? – здивувався я.

– Бо це ж схід, частина тих жінок – заміжні, у частини є батьки. Ваш візит сприймуть як виклик. Тут не заведено, щоб чужий чоловік розмовляв із жінкою без присутності її чоловіка, батька чи брата. А в їхній присутності ваше запитання витлумачать як особисту образу. Тут суворі звичаї.

– Що не заважає стрибати у гречку, – зауважив я.

– Слабка людина перед тілом своїм, – розвів руками підполковник.

– Ну, коли так, тоді повернуся до будинку Саркісова, поговорю з сусідами, може, вони щось бачили. Але мені все одно потрібен візник-перекладач.

– Я дав вам свого слугу, Саманда, він знає Тифліс, уміє розмовляти російською, грузинською, вірменською, турецькою і курдською.

– О, те, що треба! – зрадів я.

Цей Саманд виявився високим худим чолов’ягою, який весь час усміхався. Російською він говорив зі східною вимовою, схоже розмовляли тубільці у Туркестані. Він вимовою не переймався, патякав, наче з кулемета стріляв. Тільки я сів до екіпажа, як він одразу почав мені розповідати анекдоти, так, що я ледь зі сміху не луснув. Сміявся, а сам час від часу дивився назад. Помітив, що їде за нами тарантас. Візник і пасажир. Візник не той, що нас возив, інший. Але от уп’ялися за нами і їдуть.

– Слухай, Саманде, а можеш трохи покрутитися вулицями? – спитав у нього.

– Звісно, можу, батоно! – Саманд повернув у провулочок, проїхав ним, заїхав у інший, потім ще і ще, якесь павутиння вулиць. – Хочете старе місто подивитися?

– Ага, а тепер он туди заїдь і розвернися, – показав я йому.

Ми зупинилися в невеликому дворі. Я почекав трошки, ага, он той тарантас проїхав. Нас не помітили, ну, нехай шукають.

– Їдьмо, – сказав я.

Біля будинку Саркісова вже зібрався натовп, серед них були і газетярі, з якими я зустрічатися не хотів. Тому наказав проїхати далі.

– Де тут у вас чаю можна попити? – спитав я, бо треба було почекати, поки натовп розійдеться.

– А, є одне хороше місце, батоно! – Саманд відвіз мене до місцевого трактиру, де замовив аж із десяток страв, так що нам весь стіл заставили.

– Куди стільки? – злякався я.

– Батоно, казна платить! Підполковник сказав годувати вас і напувати! – запевнив Саманд і почав пояснювати, яка де страва. Я й не чув про такі: грар, долма, омандж, хекарун, биші, кефта, халіса і ще купа різноманітних. Щось більш смачне, щось менш, але все не схоже на наші страви. Тут же глечик із вином, ну, хоч не з горілкою.

Наїлися так, що аж підводитися з-за столу було важко.

– Батоно, відпочиньте, ось тут приляжте, ніхто не турбуватиме! – запропонував Саманд.

– Ні, в мене правило після їди не лежати. Ходімо.

Коли прийшли, натовп уже майже розійшовся. Ми почали ходити по сусідах, питати. Сусіди розповідали, що жінки до Саркісова ходили часто, але заходили не з цієї вулиці, а з іншої, де була потаємна хвіртка в огорожі.

– Він вірменин був, вірмени хитрі, їх називають жиди Кавказу! – пояснив Саманд.

– Спитай саме про ранок сьогоднішній, – наказав я.

– Вранці приїздила жінка, на екіпажі. Той екіпаж поруч стояв. Потім солдат приходив, постукав у двері і пішов. Потім жінка вийшла, сіла на візника і поїхала, – переклав мені Саманд слова одного з сусідів.

– Спитай, що за жінка була? – попросив я.

Той спитав, а сусід так почав про жінку розповідати, що аж очі в обох загорілися. Саманд наче й забув, що я чекаю, заслухався.

– Ну, що він каже?

– Каже, що білявка, прекрасна, наче персик! Струнка, висока, а груди такі, що… ех! – Саманд аж губу закусив, так розхвилювався.

– А що за візник був?

– Батоно, для чого вам той візник, краще я вам про жінку ще розповім! Ноги в неї сильні, хода рівна, а погляд, такий погляд! – Саманд аж за серце схопився, наче просто зараз її побачив.

Далі ще довго розповідав, описував ту красуню так, що, мабуть, і граф би не зміг, хоча граф любив про жіночу красу потриндіти. Довго я терпів ці теревені, потім знову наказав спитати про візника. Вже суворо.

– Візник був чорнявий, худий, може, перс, – без будь-якої зацікавленості сказав Саманд. – А ось та жінка, ох, яка ж красуня!..

Далі про ту жінку розповідав, навіть коли вже до штабу їхали. Дорогою я знову побачив тарантас, який слідкував за нами. Вони нам зраділи дуже, у відкриту до нас під’їхали. Чоловік, що сидів у тарантасі, підвівся, вклонився мені.

– Чи маю я честь розмовляти з самим Іваном Карповичем Підіпригорою? – спитав він хорошою російською. Тонкі риси обличчя, східні очі, вусики, одягнений був у новий костюм, елегантний капелюх.

– Так, – кивнув я.

– Чи можу я попросити вас приділити мені кілька хвилин?

– А хто ви? – поцікавився я.

– Я – Гарегін Нжде, заступник командира Другого добровольчого загону Російської імператорської армії.

– Що ж, поговорімо.

– Тут неподалік є ресторан…

– Ні, ресторану не треба, я дуже добре пообідав. Якщо не проти, можемо пройтися, – запропонував я.

– Залюбки, – кивнув він.

– Пан підполковник наказав мені супроводжувати вас усюди! – прошепотів Саманд, якому мій співрозмовник не дуже подобався.

– Їдь за нами на відстані, – сказав я.

І ми пішли з тим Гарегіном.

– Іване Карповичу, ви чули про Другий добровольчий загін?

– Ні.

– Це загін добровольців-вірмен, які воюють із турками на боці Росії.

– Добре.

– І в нас є прохання до вас.

– Яке? – трохи здивувався я.

– Чи не могли б ви вигадати історію про те, як приїздите до турецької Вірменії і там допомагаєте нашому народові в його визвольній боротьбі?

– Я? – аж очима закліпав. – Чому я?

– Іване Карповичу, ваші пригоди дуже популярні на Кавказі. Ми видали дві книжки ваших пригод вірменською.

– Ага, пам’ятаю, я підписував дозвіл, – згадав я.

– Так, ми заплатили гроші за права, ми поважаємо вашу працю. Тільки ми додали, що ваш дід був вірменин.

– Ні, мій дід був селянином із Полтавщини…

– Іване Карповичу, ви – найкращий сищик імперії, смілива людина, а в кожної сміливої людини є вірменська кров, це вже повірте!

Я тільки головою закрутив від здивування.

– Після того як стало відомо про вашого вірменського діда, продажі ваших книжок збільшилися, і ми змогли закупити зброю для наших загонів. Але якщо у нас буде історія про ваші пригоди тут, про боротьбу з турками, то таку книжечку можна буде продати величезним накладом. Розумієте?

– Я не вигадую історій. Я пишу лише про те, що було насправді.

– Все-все правда? – здивувався мій співрозмовник.

– Без винятку. Іноді я міг змінити імена людей чи якісь другорядні деталі, але решта – тільки правда. То я нічим не можу вам допомогти.

– А оті пригоди на цісарській службі та історії у відповідь із російського боку, то що таке?

– Хтось бере і вигадує якесь лайно. Я до того відношення не маю.

– І про вовкулака чи про людожерів теж не вигадували? – Гарегін прискіпливо подивився мені в очі.

– Ні, не вигадував. Пишу лише про те, що зі мною відбувалося і що я бачив сам.

– А про Тунгуський метеорит?

– Там я багато про що не написав, щоб людей не лякати, але від себе не додав ані слова.

– Господи! – Мій співрозмовник тільки головою закрутив. – Іване Карповичу, я захоплююся вами!

– Дякую.

– І ви потрібні нам!

– Кому це – вам?

– Вірменському народу, що потерпає під турецьким ярмом! Багато хто не вірить, що ми зможемо скинути його і перемогти, є такі, хто вимагає припинити боротьбу, щоб уникнути помсти турків. Але ми мусимо боротися! І ваша поява в наших лавах дуже допоможе!

– Моя поява у ваших лавах? – Я здивовано подивився на нього.

– Хоча б на сторінках книжки!

– Я ж сказав, я нічого не вигадую!

– А не треба вигадувати. Ви ж тут перебуваєте з завданням. У газетах пишуть, що прибули боротися з турецькими шпигунами. Ось те, що нам треба! Напишіть про це. Ми готові заплатити! Хороші гроші! Скільки ви бажаєте?

– Гарегіне, я спочатку спробую розібратися, чи є тут про що писати, а потім уже ми з вами домовлятимемося.

– Іване Карповичу, буде про що писати, я у вас не сумніваюся! Візьміть ось хоча б тисячу рублів. – Він дістав жмуток грошей. – Це завдаток за те, що коли ви знайдете турецьких шпигунів, то напишете про це, а ми перекладемо вірменською і видамо. Добре? Нас цікавить суто вірменський переклад, російською продавайте окремо. Домовилися?

– Давайте так. Я беру п’ятсот рублів, це мій звичайний аванс для розслідування складної справи. Якщо я зможу її розплутати, я скажу, скільки треба буде доплатити. Якщо ні, тоді поверну ці гроші, за винятком поточних витрат. Такі мої правила.

– Добре. Але ми ж будемо першими, хто отримає цю історію!

– Домовилися, – кивнув я.

Ми потиснули один одному руки, Гарегін був щасливий, наче не віддав, а отримав гроші.

– Іване Карповичу, дозвольте від бійців нашого загону вручити вам невеличкі подарунки на знак нашої поваги. – Він свиснув, його тарантас наблизився. Гарегін узяв звідти велику сулію в корзині. – Це найкращий коньяк. Спробуйте. А це хороший кинджал. А це шабля. Дамаська сталь!

Він кілька разів розітнув повітря, і з його рухів було помітно, що рубати він любить і вміє. Я подякував за подарунки, Гарегін назвав адресу в Тифлісі, через яку я міг тримати з ним зв’язок, після чого відкланявся і поїхав.

– Ви обережніше з цими вірменськими бандитами, – порадив мені Саманд.

– Вони хіба не в армії?

– Вони – дашнаки. Коли треба, то в армії, а коли треба, самі по собі. Небезпечні люди. А про що ви балакали?

– Вони запрошували мене до себе в гості.

– Не їдьте нікуди з Тифліса, тут так добре і безпечно, – переконував мене Саманд.

Коли приїхали до штабу, там уже чекав схвильований Демидко.

– Командувач Кавказької армії Микола Миколайович Юденич сьогодні проводить прийом на вашу честь.

– На мою честь? – Я аж злякався. – Господи, як можна проводити прийом на честь рядового!

– Прийом на честь найкращого сищика імперії! У вас є хороший костюм?

– Хіба я буду не у формі?

– Ну що ви, Іване Карповичу, вам потрібен фрак!

– Та у фраці я наче корова на льоду почуваюся!

– Не перебільшуйте, Іване Карповичу. Ходімо!

До вечора виряджали мене, наче панночку на перший бал. Я страшенно змучився, бо не любив оцих світських забав. Коли приїхали на бал, там зібралося кілька сотень найкращих людей Тифліса, багато військових, чиновники, фабриканти, купці. Мене підвели до генерала Юденича, який подякував за мою допомогу у викритті турецького шпигуна.

– Пане генерале, насправді допомогти я не зміг, але, якщо ви, звісно, не проти, хотів би продовжити розслідування, щоб дізнатися про зв’язки загиблого, бо не можна виключати, що працювала ціла шпигунська мережа, – заявив я.

– Буду радий, якщо ви залишитеся у нас, – кивнув Юденич, чоловік трохи огрядний, заморений, із розчарованим виразом обличчя, так, наче не він командував найуспішнішою армією імперії.

Я відійшов, до мене почали підходити і знайомитися люди, десятки людей, я не міг їх запам’ятати, хоча Демидко пошепки розповідав про них. Я пітнів, намагався усміхатися, хоч якось відповідати, а сам почувався ведмедем на ярмарку, якого обступив натовп дітлахів і роздивляється, кидається яблуками, сміється.

Потім заграв оркестр, і увага з мене потроху перемістилася до танцювальної зали. Я хотів утекти, але Демидко сказав, що це буде вкрай неввічливо.

– Пане підполковнику, я ж проста людина, важко мені тут, – поскаржився я.

– Іване Карповичу, візьміть келих із шампанським, знайдіть кімнату, пересидьте там деякий час, а потім виходьте. Ви ж головний гість свята.

Я так і зробив. Тільки замість шампанського взяв чарку коньяку і зайшов у велику кімнату поруч. Там стояла купа книг у дорогих палітурках. Я взяв навмання одну, розгорнув її, вдав, наче читаю, сам же намагався розкласти по полицях події цього дня. Але не встиг, бо за хвилину в двері постукали. До кімнати зайшов чоловік із погонами полковника. Високий, трохи повнуватий, з пишними вусами і круглою лисиною. Здається, чоловік раніше підходив до мене, але як його звати, я не запам’ятав.

– Іване Карповичу, дозвольте.

– Так, звісно, – кивнув я.

Чоловік сів поруч.

– Іване Карповичу, я хотів би поговорити з вами про полковника Саркісова.

– Слухаю вас.

– Я його близький товариш, і я не вірю, що він був шпигуном, – сказав полковник, весь розчервонілий від хвилювання. – Я не знаю, як пояснити його самогубство і ту записку, але він не шпигун! Навпаки, він полював на тих шпигунів! – Останні слова полковник уже шепотів.

– Полював? – зацікавився я.

– Так! Кілька тижнів тому він сказав, що в нього є деякі підозри, які він не озвучуватиме, поки не знайде підтвердження.

– Що він мав на увазі?

– Не сказав. Але я знаю, що він їздив у цій справі до Батума.

– До Батума?

– Так, він хотів щось перевірити. Приїхав учора ввечері. Ми трохи поговорили. Вже було відомо, що ви їдете. Він дуже вас чекав.

– Мене?

– Так, казав, що сам не знає, як розплутати цю історію, але ви зможете правильно зрозуміти ті факти, що були у нього.

– Які факти?

– Він не сказав. Пояснював тим, що не може просто так звинувачувати людей. Він хотів сьогодні зустрітися з вами. А потім це несподіване і загадкове самогубство! І зникла тека з матеріалами його розслідування! – шепотів полковник.

– Була тека? – здивувався я.

– Так, він показував її, чорна тека. Її немає ані вдома, ані тут, у штабі.

– Дивно.

– Дуже дивно! Ви вірите, що він був шпигуном, Іване Карповичу?

– Я – сищик, то чи вірю я, чи не вірю, не має значення. Головне – чи є докази, чи їх немає.

– Я розумію. І хочу запевнити вас, що Стьопа не міг бути шпигуном. Усі ми не без вад, але щоб бути шпигуном, треба мати зовсім інший характер. Стьопа був відкритий, любив товариство, ну який з нього шпигун?

– Я неодноразово бачив, що в людини може бути маска, і не одна. Хоча в цьому випадку, можливо, ви маєте слушність.

– Іване Карповичу, я впевнений, що маю! Але не знаю, як це довести. То хотів спитати, чи можна найняти вас для розслідування цієї справи.

– Найняти? – здивувався я.

– Так, щоб ви довели помилковість звинувачень Стьопи, ну, полковника Саркісова.

– Я не доводжу правоту, я розслідую справу і з’ясовую, як усе було насправді. Якщо ви не готові до правди, то краще вам витратити гроші на щось інше.

– Я готовий, готовий, Іване Карповичу! Я довіряю вам. І ваше слово буде для мене останньою інстанцією. Ось гроші. З історій я знаю, що ваш аванс – п’ятсот рублів. – Він подав мені конверт. – Потім я заплачу стільки, скільки ви скажете.

– Ви готові добряче заплатити за колегу?

– Ми з ним були не просто колеги, а друзі! Ще з кадетського корпусу. І я готовий заплатити, щоб урятувати хоча б його честь! Він не шпигун! Дуже прошу допомогти! – Полковник схвильовано дивився на мене.

– Що ж, добре. Я допоможу, бо мене ще більше цікавить ця справа. Візьму з вас поки що двісті рублів, а решту витратьте на якісь боговгодні цілі.

Він відрахував гроші, ми потиснули один одному руку. Я досі не знав, як його звуть. Нічого, спитаю у Демидка. Тільки вийшов полковник, як у двері ще раз постукали. Я усміхнувся: невже знову мені принесуть гроші? Яке благословенне місто цей Тифліс!

Та замість грошей до кімнати зайшла жінка з яскравим рудим волоссям, яке розкішними кучерями спадало на плечі. У строгій чорній сукні ця дама виглядала пречудово, в мене аж серце забилося.

– Втекли від світу? – спитала жінка, усміхнулася і пригубила з келиха шампанського. Голос у неї був не гірший, аніж вона сама.

– Але світ ловив мене і спіймав, – усміхнувся я.

– Сумуєте з цього приводу?

– Замислююсь.

– Олександра Сайрус, – вона подала руку.

Я підвівся, нахилився, поцілував.

– Іван Карпович Підіпригора.

– Ну, хто ви, я знаю, – усміхнулася вона. – Всі газети тільки й розповідають про найкращого сищика імперії, який приїхав у цю глухомань ловити турецьких шпигунів. Слухайте, а я не могла вас десь бачити? Не можу пригадати…

А ось я її пригадав. Колись супроводжував Піменова на великий бал у Баку, і там серед гостей була вона. Я був тоді з приклеєною бородою і в кашкеті, але в неї виявилася неабияка пам’ять на обличчя.

– Хіба що десь у столиці… – збрехав я.

– Ні, у столиці я давно вже не була. Мені не подобається тамтешній клімат. Що там зараз, зима?

– Зима, – кивнув я.

– А тут бачите, весна, все зеленіє і квітне! – Вона подивилася мені в очі. В її погляді я побачив жагу пригод. Від жінки п’янко пахло. Я весь здригнувся.

– Олександро, ви квітнете тут, наче райський сад, але…

– Жодних але, – усміхнулася вона і впилася мені в губи, наче ґедзь у коров’ячу шкіру.

Дуже вчасно у двері постукали. Дуже чемно почекали, поки я зміг зібратися з силами і відповісти.

– Одну хвилину!

Я підійшов, відчинив двері, там стояв Демидко.

– Іване Карповичу, вас чекають.

– Іду.

Я пішов, знову знайомства, порожні балачки, ввічливі усмішки. Мене роздивлялися, наче небачену чудасію. Ну, нехай. Побачив полковника, на якого тепер працював, спитав Демидка про нього.

– Це – полковник Кіндрат Лук’янович Фролов, зі штабу. Товариш покійного Саркісова, дуже переймається його зрадою.

– А ось та руда красуня?

– О, бачу, що ви, Іване Карповичу, не тільки працювати до Тифліса приїхали, – зауважив Демидко. – Це Олександра Сайрус, дружина нафтопромисловця Сайруса, у якого велика справа у Баку.

– Він теж десь тут?

– Ні, він завжди у Баку, а його дружина живе у Тифлісі.

– Чому так?

– Ну… – Демидко почервонів. – Я, звісно, свічку не тримав, але подейкують, що той Сайрус схильний до содомського гріха, і в нього у Баку цілий гарем хлопчиків. На Сході це досить поширене явище. Але це тільки брудні чутки.

– Звісно, що чутки, ви подивіться, яка жінка! – зітхнув я.

– Бачу, що ви її теж зацікавили. Будьте обережні, вона може закрутити голову будь-кому.

– Я бачу, бачу.

Ледь відбув той вечір до кінця, вийшов уже знесилений, щоб їхати додому, коли поруч зупинився екіпаж, із якого я почув сміх, що міг належати лише одній людині. Я сів усередину, Олександра щось сказала візнику, і ми рушили.

– Ви знаєте грузинську? – здивувався я.

– І це далеко не всі мої чесноти, – запевнила мадам Сайрус, після чого ми продовжили з того самого місця, на якому нас перервали.

Я був наче в тумані, коли почулися крики, іржання коней, екіпаж зупинився, двері відчинилися, якийсь бугай поліз до нас.

– Це грабіжники, не опирайтеся! – прошепотіла Олександра, але я вже вдарив нападника ногою. Сам вивалився в інші двері, збивши з ніг іще одного бандита. Дав йому по голові, потім вихопив із чобота ніж, відбив удар, приклався кулаком. Почув, як клацнув курок, і кинув ніж у темряву. Скрик, потім тіло впало на бруківку. Я став ногою на револьвер нападника, забрав його. Почув, як хтось тікає. Один нападник, якого я вдарив ногою, втік, ще один лежав з розбитою головою, третій – обхопив руками мій ніж у животі, хрипів. Ніж я забрав, побачив на бруківці нашого візника з розбитою головою. Повантажив його у дверцята, сам сів на місце візника.

– Олександро, де тут лікарня?

– Везіть його до мене, моя покоївка була медсестрою і зможе обробити рану.

Пані жила у багатому будинку, оточеному садом. Ми залишили візника покоївці, а самі піднялися на другий поверх.

– Хто це міг бути? – спитав я.

– Бандити. Тифліс увечері стає досить неспокійним. Особливо зараз, коли війна.

– Фронт же далеко.

– Так, але бандити стали занадто нахабними. Щось вип’єте?

– Трохи коньяку. У вас розкішний будинок. Підполковник Демидко казав, що один із найкращих у Тифлісі.

– О, той Демидко, мабуть, устиг наговорити не тільки про будинок?

– Ну, я ж мусив навести довідки про те місце, де залишуся ночувати.

– І звідки ви знали, що тут залишитесь? – спитала Олександра з посмішкою.

– Щось у вашому погляді, Олександро, мені це підказало.

– То Демидко знає, що ви у мене?

– Так, звісно, але ви можете бути спокійні, він не з тих, хто теліпає язиком.

Насправді Демидко міг і не здогадуватися, куди я поїхав, але мені чомусь було спокійніше, щоб господиня будинку думала, що він знає. Я ні в чому її не підозрював, просто намагався завжди бути обережним.

– Хочеш, щоб я тебе зв’язала? – спитала вона після першої хвилі тілесного шалу, коли ми рибами, викинутими на берег, лежали у ліжку і важко дихали.

– Що? – не второпав я.

– У мене є красиві мотузки, нашийник, кайдани. Ти коли-небудь грався у раба?

– У раба? Олександро, в мене ще дід був кріпаком, то я таких ігор не розумію.

– Може, ти хочеш побути строгим паном? Покарати мене?

– За що? – знову не второпав я.

– Зв’язати?

– Та ні, мені й так добре.

– Якийсь ти, Іване Карповичу зовсім без вигадки, – зітхнула красуня.

– Ага, що є, то є. Мене і начальство лає, що нічого вигадати не можу. Але така вже я людина, цілком задовольняюся тим, що є. Проста людина, витребеньок не люблю.

– Може, тому, що не куштував їх?

– Може. Але от коли ви п’єте коньяк і він добрий, навіщо ще щось вигадувати?

– Бо ж цікаво! Ти кокаїн вживав?

– Ні.

– Чому?

– Мені й так добре.

– Не знаєш ти, що таке добре, Іване Карповичу. І вчитися не хочеш.

– Старий я для нових фокусів. Тим більше, якщо і старі хороші, пані Олександро.

Вже зранку спитала, чи чекати мене увечері.

– Ні, не буде мене у Тифлісі. Поїду до Батума.

– Море подивитися?

– У справах.

– А що за справи, кажуть, що знайшли ви шпигуна турецького, полковника Саркісова?

– Ви його знали?

– Трошки. Він залицявся до мене, ну, він у цьому місті до всіх залицявся.

– Ага, мені розповідали про його жагу до жіночого товариства, – кивнув я.

– То чого ви їдете до Батума?

– Шукатиму зв’язки покійного. Навряд чи він сам на турків працював, були у нього якісь помічники, зв’язкові. Може, і в штабі ще хтось був, треба їх знайти. Тільки ви, Олександро, про це нікому не розповідайте, це таємниця, і нехай вона залишиться між нами.

– Домовилися, Іване Карповичу, я таємниці зберігати вмію.

Вранці пішли ми вниз, а там уже візник чекав, із замотаною головою, але задоволений. Подякував, що не залишили його на вулиці, поскаржився, що неспокійно в місті стало.

– А за містом узагалі небезпечно! Абреки загонами їздять, поліція їх не чіпає! – розповідав візник, коли віз мене до штабу.

– Чого ж не чіпає?

– Кому охота кулю отримати? Краще поліція не помітить, ніж проти абреків полізе. І що далі, то гірше, не знаю, чим воно закінчиться.

Я його підбадьорив, у штабі знайшов Демидка.

– О, Іване Карповичу, а я вже хвилюватися почав, чи хвилі Амура не відвернули вас від справи.

– Не відвернули. Мені треба до Батума з’їздити.

– Для чого?

– Покійний Саркісов туди перед смертю їздив. Хочу дізнатися, з ким він там спілкувався, може, вийдемо на його зв’язки.

– Біля Батума зараз неспокійно. Місцеві абреки з магометан працюють на турків. Великі заворушення війська придушили, але окремі напади тривають.

– Нічого, візьму з собою зброю. Як туди можна дістатися?

– Зараз дізнаюся, чи є туди потяги. – Демидко зателефонував на вокзал, розпитав. – За годину відправляється! Єдиний сьогодні потяг.

– О, тоді треба поспішати. Я ще хотів додому з’їздити, провідати Мельникова.

– Він не вдома, а у лікарні.

– Що з ним? – захвилювався я.

– Та вчора десь дістав цілий дзбан дешевого вина і все випив, після чого його прихопила печінка. Так кричав, що сусіди сповістили у штаб, я відвіз його вже поночі до військового шпиталю. Там на дієті і мінеральній водичці мусять його трохи оздоровити.

– Дякую, підполковнику. Ну що ж, тоді я прямо на вокзал.

– Я з вами, Іване Карповичу. Якщо ви не проти, звісно. Просто хочу подивитися за вашою роботою, думаю, що це для мене буде дуже корисно.

– Звісно, не проти. Поїхали.

До вокзалу нас відвіз Саманд, який, коли почув, що їдемо до Батума, став нас попереджати, що там зараз небезпечно і тамтешні абреки зовсім знахабніли. Ми його запевнили, що все буде добре. Я перепитав підполковника, чи взяв він з собою зброю. Він ляснув по кишені свого сюртука.

– Наган і двадцять набоїв. Думаю, мусить вистачити, – похвалився.

Ми пішли до кас, проте виявилося, що квитків на потяг немає. Демидко показав своє посвідчення військової контррозвідки, але і це не подіяло. Він почав було скандалити, але я відвів підполковника.

– Спокійно, зараз усе вирішимо, – запевнив я його і пішов до директора вокзалу. Його помічник спочатку не хотів пускати, але я гримнув на нього, наказавши передати, що прибув Іван Карпович Підіпригора. Помічник побіг до кабінету, а за мить звідти вже вискочив сам директор вокзалу, який почав увиватися біля нас. Запрошував на обід, але я спитав про квитки і отримав ціле купе.

– Зараз вимушені знімати більшість вагонів для забезпечення потреб фронту. Тому місць для всіх не вистачає, але для таких поважних людей квитки завжди будуть! – запевнив нас директор. Переконав випити по чарці коньяку, після чого ми рушили на перон.

Подали тільки три вагони, тоді як охочих їхати було значно більше. Вони б, мабуть, і на дахи вагонів залізли, але перон оточили жандарми, які пропускали тільки пасажирів із квитками. Тому потяг наповнився в міру, навіть порожні місця залишилися.

Невдовзі ми вирушили в дорогу. Трохи поговорили, а потім я влігся спати, бо вночі цього зробити мені не вдалося. Прокинувся вже по обіді, коли ми їхали уздовж моря. Демидко запропонував мені смажену курку, місцевого хліба та вина, які купив на станції.

– На жаль, вагона-ресторану в потязі немає, доведеться задовольнятися тим, що є.

– То задовольнімося! – запропонував я, бо відчув голод.

З’їли усе, випили вино, стало добре.

– От смачна тут їжа, нічого не можу сказати, Іване Карповичу. Але все одно час від часу така туга за нашими кубанськими стравами бере! – сказав Демидко. – За борщем, за варениками, за салом вудженим із хріном, за хлібом житнім!

– Тут ви правду кажете, – погодився я. – Де тільки не їздив, різне куштував, а от своє – воно і є своє. І хороший борщ – як ото государ імператор серед страв, ніщо з ним рівнятися не може.

Побалакали ще. Він мені розповідав про Кубань, я йому про Полтавщину. Їхали між горами та морем, коли несподівано почули постріли. І крики. Я визирнув у вікно і побачив, що з сусіднього пагорба до потяга мчить цілий загін вершників у папахах. Вершники верещали і стріляли з гвинтівок.

– Абреки! Абреки! – почулися крики у потязі, а за ними жіночий вереск, зчинилася метушня. А тут іще й паровоз замість того, щоб пришвидшитися, почав гальмувати.

– Чорт! – Демидко зблід і вихопив свій наган. – Вони хочуть викрасти нас, щоб потім вимагати викуп!

– Біжіть до паровоза і примусьте машиніста їхати далі! А я спробую зупинити абреків тут! Швидко! – сказав я.

– Іване Карповичу, вони вб’ють нас! – прошепотів Демидко.

– Ви ж козак, хіба можна козаку смерті боятися? Вперед! Паровоз мусить поїхати далі!

Демидко вибіг у вагон і почав пробиватися до паровоза.

– Всім на підлогу! – закричав я пасажирам і визирнув у вікно.

– Що ви робите? Опустіть зброю, через вас абреки виріжуть весь ешелон! – закричав якийсь чоловік у сюртуку.

– Не треба! Вони вб’ють нас! Це аджарські абреки! Не треба! – забубоніли інші пасажири, які перелякано визирали у прохід.

– Я – Іван Карпович Підіпригора! – гримнув на них.

– Та хоч хто, абреків забагато! – наполягав чоловік у сюртуку, за що отримав по обличчю.

– Всі на підлогу! Хто скаже ще хоч слово, буде застрелений як пособник розбійників! – Я вихопив свій браунінг, і всі пасажири вмить попадали на підлогу. Я знову визирнув у вікно, абреки легко наздоганяли наш потяг, який потроху збавляв швидкість. Пострілом збив найближчого з абреків, потім іще одного. Нападники закричали, почали осаджувати коней і стріляти по нашому вагону. Жіночі крики і розбиті кулями вікна.

Я трохи почекав, потім вистрелив іще двічі, цього разу збив лише одного абрека. Нападники дали ще кілька залпів. Я поплазував проходом. Визирнув у іншому кінці вагона і вистріляв останні кулі. Змінив обойму. Побачив, що абреки трохи розгубилися. Якби вони зараз пішли в рішучу атаку, то наздогнали би потяг, застрибнули б у вагон і вбили б мене. Але вони не очікували спротиву. Я вистрелив іще, щоб налякати їх більше. Абреки почали відставати. А потім, мабуть, отримавши наказ, знову понеслися в атаку. Я збив двох із них, але, поки перезаряджав обойму, перші з абреків уже залізли в останній вагон. Крики, постріли, кілька абреків хотіли забігти до мого вагона, я зустрів їх пострілами, двох убив, решта відступили. В мене не було більше набоїв, я розраховував на зброю вбитих абреків, підхопив їхні нагани, в одному виявилося два набої, у другому лише один. Побіг назад. У моєму вагоні мене перестріла якась дама, що подала мені револьвер.

– Ось, візьміть, Іване Карповичу.

– Ніно, ні! Ні! – закричав той чоловік, який отримав по пиці. Зараз плескав по кишені свого піджака. Здається, жінка забрала його револьвер і віддала мені.

– Дякую! – я вклонився їй і побіг назустріч абрекам.

Заліз під стелю, сподівався, що абреки не чекають нападу згори. Ось забігло їх троє. Я поклав двох, один зміг утекти. Я кинувся до тіл, у одного з абреків був манліхер, моя улюблена гвинтівка. Ну, це вже інша справа. Я побачив, як кілька вершників помчали вздовж потяга, мабуть, хотіли дістатися паровоза. Я збив їх пострілами в спину. Ті абреки, що були позаду, відкрили вогонь по мені. Я впав на підлогу і сховався між трупами нападників. Час від часу то один, то другий підкидало, це означало, що в них попадали кулі, які призначалися мені.

– Здавайся! – закричали абреки, які були в сусідньому вагоні.

Я грубо, по-мужицьки, відповів, що здаватися не збираюся. Вони почали стріляти, я перезарядив манліхер і обидва нагани. Абреки стріляли, але висовуватися зі свого вагона боялися. Кілька вершників знову спробували перегнати мій вагон і зайти мені в тил, але я збивав їх, наче стиглі груші. Раптом несподівано до тамбура влетіла граната. Я встиг сховатися за дверима. Вибух, мене збило з ніг тими самими дверима, я впав, накритий ними. Крики, я відчув, як по мені біжать. Четверо абреків із револьверами увірвалися до вагона. Дим, постріли. Якби нападники були трохи уважнішими, вони б побачили, що бігають по мені. Та, дякувати Богові, пробігли далі. А я ж і вистрелити не міг, притиснутий дверима до підлоги. Виліз із-під них і тоді вже почав лупити з двох рук. Це для абреків було сюрпризом, вони навіть повернутися не встигли. Я теж не встиг.

– Руки догори! – почулося позаду, і в мою спину вп’ялося дуло. Чому я не здогадався подивитися, чи всі абреки пробігли? – Кинь зброю!

Судячи з голосу, мені погрожував молодий хлопець, недосвідчений, але щоб вистрелити впритул, особливого досвіду не потрібно.

– Зброю! – заверещав абрек поганою російською.

– Кладу, кладу! – Що мені ще залишалося? Я поклав револьвери і згадав, що колись же зарікався їздити на Кавказ, а тут відбувається те саме. Знову полон, а може, і в вб’ють одразу з помсти за товаришів, а ще…

І тут потяг дуже смикнувся. Здається, Демидко нарешті переконав машиніста додати ходу, і той додав. Та так різко, що всі, хто стояв, поточилися. Я відчув, що дуло відірвалося від моєї спини. Не бачив, наскільки, але це був шанс. Я рвонувся, постріл, запекло в боці, я вдарив хлопця, та так сильно, що він вивалився в розбите пострілами вікно. Я підхопив револьвери, висунувся у вікно і кілька разів вистрелив у вершників. Ті, побачивши, що потяг набирає швидкість, почали повертати коней. Я побіг уперед. Можливо, хтось із абреків іще залишився в останньому вагоні!

Я увірвався туди, коли побачив, що вони зістрибують просто на ходу. В мене залишилося усього два набої, я вистрелив у останнього з нападників, цілився в ноги. Абрек закричав, упав на підлогу, почав стріляти у відповідь. Чотири постріли і клацання курка. Перезарядити я йому не дав, підбіг, вибив револьвер із рук і приставив ніж, бо в самого набоїв не було. Абрек підняв руки. Я повалив його долілиць, зв’язав. Визирнув. Побачив, що залишки абреків відступають у гори.

Пройшовся вагонами. Не любив сюрпризів, перевірив кожен труп, забрав у всіх зброю. Прибіг схвильований Демидко.

– Іване Карповичу, у паровозі був пособник абреків, мені довелося його застрелити!

– У нас є полонений. Треба його допитати. Мені здається, що цей напад не був випадковим.

– Допитаємо! – кивнув Демидко. – А що з вами? У вас кров!

– Дрібниці. Трохи подерло бік. Не звертайте уваги. Зараз треба заспокоїти людей. Пані й панове, напад абреків відбито! – проголосив я.

Пасажири, що підводилися з підлоги, віддячили мені оплесками.

– Слава Івану Карповичу Підіпригорі! – крикнув хтось, усі почали вигукувати моє ім’я і нагороджувати оплесками.

Далі мене шанували, вихваляли і пригощали, і поки ми доїхали до Батума, мої подвиги вже виросли до небувалих розмірів. Я самотужки зупиняв тисячу абреків, знищував їх сотнями, використовував при цьому гармати та кулемети, а ще рятував прекрасних дам. Десятками. Люди люблять красиві історії. Я повернув револьвер його сміливій господині, а коли її чоловік сказав про гріх убивства, нагадав йому, що давати себе вбити – гріх не менший, ніж убивати нападника, який хоче вбити тебе.

На першій же станції хтось дав телеграму про напад, і в Батумі нас зустрічав велелюдний натовп. Були промови на мою честь, після чого місцеве дворянство запросило мене на бенкет. Я хотів було відмовитися, бо ж мав що робити, але Демидко сказав, що так не можна.

– У цих краях зневажати гостинність – смертельна образа. Якщо не підете, то отримаєте купу особистих ворогів.

– Та роботи ж стільки! Допитувати полоненого, шукати, з ким зустрічався Саркісов…

– Іване Карповичу, це Кавказ, тут усе по-іншому. Дуже вас прошу.

Довелося вирушити на той бенкет, де столи ломилися від їжі, вино пили цілими рогами, на мою честь виголошували такі тости, що я тільки головою крутив від ніяковіння. Десь посередині бенкету до мене підійшло кілька чоловіків у грузинських строях і запропонували мені очолити загони самооборони.

– Розумієте, Іване Карповичу, всі ми землевласники, маємо маєтки, а з міста не можемо виїхати через тих абреків. Поліція з ними боротися не хоче, армії не до того, то ми вирішили, що треба починати боротьбу самим. Створимо кілька загонів і почнемо війну з абреками. Але для цього нам потрібен хороший ватажок, отаман по-вашому. І ви нам підходите.

Я аж за голову схопився. Бо вони ж усі князі, з родів, які ледь не від Адама походять, а я що, я ж мужик простий із Полтавської губернії, як мені їх очолювати?

– Дуже тішить мене ваша пропозиція, але ж походження моє не підходить для командування таким славним воїнством, – сказав їм.

– Про походження ми подумали, скажемо, що ви зі старовинного грузинського роду, – сказали мені.

– Я? – аж очима закліпав.

– Ви, Іване Карповичу. Напишемо, що у вас дід був грузинським князем.

– Князем, грузинським? Це неможливо, дід уже був занятий, він у мене вірменин.

– Вірменин? Це погано. Вірмени хитрі, наче жиди, – засумували аджарські дворяни. – Але ж іще один дід мусив бути? Нехай той буде грузинським князем! І ви відчули поклик предків і приїхали, щоб навести лад у благословенній Аджарії, знищити орди кривавих абреків!

– Та я ж сищик, а не полководець, – сумнівався я.

– Ви – полководець! Ми ж знаємо, як ви самотужки розтрощили цілу орду абреків, що хотіла захопити потяг!

– Добре, я подумаю. І я ж на службі, мені треба поговорити з начальством, – нагадав я.

– З начальством вашим і ми поговоримо!

Далі знову почалися роги з вином, нові й нові страви. Останнє, що запам’ятав, як сидимо за столом і співаємо. Господарі – свої пісні, а потім я наші. І так добре, так добре!

Прокинувся я наступного дня по обіді з такою головою, наче у ній бомба вибухнула і от-от черепок рознесе.

– Іване Карповичу, прошу за мною. – Демидко був поруч, відвів мене до туалету, де тримав за пояс, поки я блював. Далі підніс графин води. – Боржом – те, що треба зараз для вашого шлунку.

Я жадібно випив воду і впав на стілець.

– Пане підполковнику, я не дуже добре пам’ятаю, що там учора було. Чи не трапилося з мого боку якихось ганебних вчинків?

– Та ні, Іване Карповичу, так ви добре співали, що я аж розплакався. Подумати не міг, що ви стільки наших пісень знаєте. А коли про солов’я на калиновім кущі співали, так усі гості теж заплакали. Хоч слів і не розуміли, але серцем усе відчували!

– Вони хочуть якісь загони створювати, для боротьби з абреками. Мене запрошували отаманом. Не хочеться їх ображати, треба якось пояснити, що начальство не відпускає, а я ж людина військова, мушу дотримуватися дисципліни, – попросив я.

– Поясню, за це не хвилюйтеся.

– Що там полонений? Розповів щось?

– Каже, що вони сиділи у горах, пиячили після вдалого нападу на якийсь маєток. Коли прискочив чоловік із Батума, наказав атакувати потяг. Для цього зійшлося одразу три банди абреків. Мусили знайти вас.

– Мене?

– Ага. Їм вас описали, сказали, в якому саме вагоні їдете. Ці абреки були просто виконавцями, а хтось усе планував. Послав людину з револьвером, яка на станції пройшла до паровоза. Попросився підвезти, потім, коли абреки напали, дістав зброю і наказав зупинятися. Потяг мусив зупинитися, абреки – наскочити і вбити вас.

– Саме вбити? Не викрасти?

– Ні, саме вбити. Так сказав полонений, – кивнув Демидко.

Я покрутив головою. Знову зробилося мені зле. Попив іще водички.

– Треба перевірити у Тифлісі телеграф, чи подавав хтось телеграми на Батум учора вранці. Якщо подавав, то які і хто саме.

– Зараз накажу нашим хлопцям у Тифлісі це перевірити.

– А мене відведіть до полоненого. Хочу з ним іще поговорити.

Демидко відвіз мене до будівлі військової комендатури Батума, де мене провели у підвал. Там сидів полонений абрек. Кулі з ніг йому витягнули, а обличчя добряче пошкодили. Сидів весь у синцях, лівого ока не видно, губи наче вареники. Абрек російською не розмовляв, довелося скористатися перекладачем. Я поцікавився, хто віддавав наказ, згідно з яким одразу кілька банд абреків полишили свої лігва і об’єдналися для такої зухвалої справи, як напад на потяг. Абрек не сказав, хто саме, але повідомив, що ватажок їхньої банди час від часу їздив до Батума, звідки привозив гроші та зброю. Куди саме їздив, полонений не знав.

– Може, його ще побити? – спитав Демидко.

– Та Бог із ним. Ходімо тепер дізнаємося, з ким зустрічався Саркісов.

Виявилося, що покійний полковник мав розмову з комендантом Батума, після чого рушив до порту. Поїхали туди і ми. Демидко спочатку хотів лякати людей посвідченням, але я його зупинив.

– Повірте мені, пане підполковнику, нажахати людину легко, але зиску з цього завжди мало. За відомості треба платити.

Я пішов розмовляти з портовими. Тому гривеник, цьому. То всі російської не знали, а то вмить забалакали, і невдовзі ми дізналися, що полковник Саркісов у порту справді був і мав довгу розмову з Аміраном Барадзе, власником кількох суден, про якого ходили чутки, що він один з найвідоміших контрабандистів Чорного моря. Пішли ми до того Амірана, який жив неподалік від порту в будинку, більше схожому на фортецю. Будинок охороняли озброєні люди, які сказали, що господаря немає вдома.

– Що ж, доведеться козаків викликати. Пане підполковнику, я тут почекаю, а ви візьміть ескадрон, щоб усе тут обшукати, – сказав я.

Охорона на стінах почула мої слова і забігала. Невдовзі хвіртку нам відчинили, і ми зайшли у двір, де чекав сам господар. Уже з очей було видно, що той Аміран Барадзе хитрий лис, якого притиснути буде важко.

– Полковник приходив, питав, чи немає в мене східних парфумів для жінок. Я пообіцяв дістати, – відповів господар на наше запитання про візит покійного Саркісова.

Перед тим він запросив нас до столу з чаєм і солодощами. Розмовляв російською господар непогано. Мене мав зрозуміти.

– Дивіться, пане Аміране. Полковника Саркісова підозрюють у роботі на турецьку розвідку. А зараз же воєнний стан, через який військова контррозвідка отримала дуже широкі повноваження. І от у нас є підозра, що ви з турецьким шпигуном говорили не про парфуми, а про щось інше.

– Про парфуми! Мамою клянуся! – закричав господар.

– Ми можемо вас арештувати, а можемо не арештовувати. Тільки поставити питання: людина може на турецьку розвідку працювати, а в неї кілька суден плаває – чи правильно це? Думаю, що, як мінімум, судна ваші арештують. І за вами уважно стежити почнуть.

– Скільки ви хочете? – спитав Аміран прямо. – Тисячу?

– Ми хочемо знати, про що була розмова з Саркісовим.

Аміран подивився на мене, не на Демидка.

– Дві тисячі.

– Хоч двадцять дві. Про що?

– Я ніколи не працював на владу. І зараз не буду.

Я засміявся.

– Ви, один із найбільших контрабандистів, ніколи не працювали на владу? А хто ж вас тоді прикривав увесь цей час? Чому ви не в Сибіру, а у палаці? Що за лайно ви мені тут пхаєте? Підполковнику, викликайте козаків, тут немає про що говорити. – Я підвівся.

– Зачекайте, – сказав Аміран.

– Що?

– Можна, пан підполковник вийде?

Я кивнув Демидку, той вийшов. Аміран перевірив, чи добре зачинено двері.

– Ви питаєте про те, за що мене можуть посадити до в’язниці.

– Мені нецікаво саджати вас до в’язниці, мені цікаво посадити інших. Якщо те, що ви розкажете, мені допоможе, я забуду про ваші слова.

– Він спитав, чи були якісь пакети в кінці листопада, – сказав Аміран.

– Що за пакети?

– З Тифліса на той бік.

– На той бік?

– Так, інколи мене просять передати щось до Туреччини або привезти звідти. Війна війною, але життя триває. У когось залишилися там родичі, хтось веде торгові справи, всім цим людям потрібно щось передати, але пошта не працює. Вони просять нас.

– Пакети були?

– Був один.

– Великий?

– Ну десь такий, – Аміран показав руками прямокутник, розміром трохи більше аркуша.

– Хто його передав?

– Не знаю. Мені надходила телеграма про те, що дядечко Ніколоз виїхав до Батума в такому-то вагоні. Разом із телеграмою приходили гроші. Моя людина з’являлася на вокзал і забирала у вагонника те, що треба було передати. Я відправляв це з першим човном.

– Від кого надходили телеграми?

– Від дядечка Важі.

– Після листопада пакети ще були?

– Ні.

– В якому вагоні був останній пакет?

– У третьому.

– Куди ви доставляли пакети?

– До Трапезунда.

– Хто їх забирав?

– Наші люди з турецького боку. А вже до них приходили по передачу.

– Що ж, добре, – кивнув я.

– Про це ніхто не мусить дізнатися.

– Жодна людина. Зараз я вийду і кричатиму. Не звертайте уваги.

Я вийшов і почав лаяти Амірана, погрожував йому і поліцією, і козаками, і розстрілом. Демидко здивовано дивився на мою лють.

– Він так нічого й не сказав? – спитав мене трохи згодом.

– Майже нічого. Дарма з’їздили. Що ж, повертаємося до Тифліса.

– Так швидко? Саркісов заходив іще пообідати і до портових дівок, – нагадав Демидко.

– Навряд чи там буде щось цікаве для нас. І мені треба ще попити, щось зовсім погано.

– Може, вина?

– Ні-ні, ніякого вина. Досить. Швидше до Тифліса.

Їхати довелося з пересадкою у Самтредіа. Нас тепер супроводжувало два десятки солдатів із кулеметом.

– Охорона наче у міністра якогось, – пожартував я.

– Іване Карповичу, ви ж тут головніший за міністра! Просто зірка! Тільки про вас і говорять! Новий витязь у тигровій шкірі!

– До чого тут тигри? – не зрозумів я.

– Ну, це так називали одного грузинського народного героя, про якого цілу поему написали. А у вас що, справді дід був грузинським князем? А то всі тільки про це і балакають.

– Та який там грузинський князь! У мене всі предки – гречкосії, ну, може, козаків трошки, бо прізвище козацьке, – запевнив я, а сам подумав, що розмови ті треба припинити, бо і так мені шиють мазепинство, а тут ще і грузинське або вірменське мазепинство шити почнуть.

Я попив чаю, трохи відпочив, коли ми доїхали до Самтредіа і почали чекати потяга на Тифліс. Охорона наша поїхала назад до Батума, їх змінили залізничні жандарми при зброї. Кілька з них попросили в мене автографи, питали, чи вийде історія про мою битву з абреками у журналах. Обіцяв, що вийде.

Чекати на потяг довелося довго, прибув аж пізно вночі, дістатися Тифліса ми мали лише зранку. Я прокинувся вже засвітла, провідник сказав, що прибудемо на вокзал за півгодини. Я вмився, почистив зуби, причесався й повернувся до купе. Демидко вже теж прокинувся. Попросив чаю. Потяг несподівано почав гальмувати. Жандарми, які були в сусідніх купе, одразу схопилися за зброю. Але тихо, жодних криків та пострілів, загонів абреків теж не видно.

– Нічого страшного, корова здохла, лежить на колії. Зараз її приберуть, і поїдемо далі. – сказав один із жандармів, який збігав до паровоза.

Жандарми зраділи, ми з Демидком сіли пити чай. Я дивився у вікно. І подумав, що от дивно ж якось, що корова прийшла вмирати на колію. Не в кущі кудись залізла, а саме на колію. Ну і корови ж зазвичай помирають від ножа, а не своєю смертю. Тут же диво на диві. А я ж так добре знав, що коли багато дивного, то це не просто так, а для чогось потрібно. Для чого потрібно зупиняти потяг неподалік від Тифліса?

Я не знав, але тіло саме кинулося під стіл. Розлився чай.

– Іване Карповичу! – злякався Демидко.

Постріл, дзвін битого скла і ще постріл, я закричав і поповз до проходу у вагон.

– В Івана Карповича стріляли! – закричав Демидко. З купе почали вискакувати жандарми, почув, як Демидко вибив вікно і вискочив із вагона. Стріляв. От же дурень, він там як на долоні перед стрільцем!

– Підполковнику, сховайтеся, вас же підстрелять! – закричав йому.

– За мною! – заволав Демидко, не почувши мене.

Мені допомогли підвестися.

– Івана Карповича поранено! – Мене підхопили під руки, але не знали, куди вести далі.

– Допоможіть підполковнику! – крикнув я, бо побачив, як Демидко сам побіг до пагорба, з якого по мені стріляли. Кілька жандармів кинулися за ним. Не дуже поспішали. Але пострілів більше не було.

– Івана Карповича поранено! Івана Карповича поранено! Потрібен лікар! – кричали жандарми і бігали біля мене. Я тільки кривився.

– Я лікар, я лікар, кому потрібна допомога? – Прибіг якийсь чоловік, лисуватий, у пенсне, схожий на лікаря, але зараз я нікому не довіряв.

– Що у вас у саквояжі? – спитав його.

– Інструмент. Завжди з собою вожу, – здивовано відповів лікар.

– Покажіть.

Він показав. Справді, медичний інструмент.

– Я – поранений.

– Бачу, – кивнув лікар. – Звільніть нам купе!

У порожньому купе лікар поклав мене на живіт і почав знімати штани.

– Це ж треба! – зашипів я, бо лікар торкнувся рани. – Куди поцілив гад! Я ж герой, про мене газети пишуть, а мене у сраку поранили!

– Не хвилюйтеся, в газетах напишуть, що ворог підступно поранив вас у спину, – заспокоїв лікар. – Так, ось вам рушник, закусіть зубами.

Для чого?

– Зараз буде трохи боляче.

Я закусив. Боляче було не трохи. Я стогнав, лікар мене заспокоював.

– Вам дуже пощастило, що куля втратила швидкість, пробивши стінку вагона. Поранення несерйозне, лише м’які частини, навіть кістки не зачепило. А от якби пряме влучання, то було б значно гірше. Могло б вам дещо пошкодити, – розповідав лікар. – Так, тепер будемо зупиняти кровотечу.

Поки лікар порався зі мною, повернувся Демидко. Спітнілий і незадоволений.

– Як ви, Іване Карповичу? – спитав мене.

– Як людина з простреленою сракою, – чесно відповів я.

– Нічого, до весілля заживе. Головне, що поранення весіллю не завадить, хоча могло б, якби куля пройшла трохи інакше, – засміявся лікар.

– Добре, що так. Ви дуже вчасно полізли під стіл, Іване Карповичу, – сказав Демидко. – Я знайшов першу кулю, яка встрягла в стінку купе. Вона б поцілила вам у голову. Точнісінько в голову!

– Стрілець був хороший, – кивнув я.

– Стрілець був відмінний. Він же стріляв зі ста кроків, і така точність!

– Він утік?

– Утік. Я знайшов місце, звідки він стріляв. Дуже зручне місце за кам’яною брилою. Судячи з гільз, у нього був манліхер. Як ви здогадалися, що це засідка?

– Через корову, що прийшла помирати на колію. Так не буває. Нехай би ще потяг її збив, але щоб сама прийшла помирати… Корову хтось убив. Залишив на колії, щоб зупинити потяг. Для чого? Напасти? Але, враховуючи охорону, тут потрібна сотня абреків, не менше, до того ж місто недалеко. Тоді я подумав, що навіщо сотня абреків, коли достатньо однієї кулі. І поліз під стіл. Вчасно, щоб не отримати кулю у голову, і запізно, щоб урятувати сраку.

– Іване Карповичу, я ще сумнівався про абреків. Це могло бути випадковістю… – почав Демидко.

– Не могло. Навіщо абрекам потяг без поштового вагона? Зібрати гаманці у пасажирів? – здивувався я. – І тоді, і зараз це зовсім не випадковість, а полювання на мене.

– Так, ви маєте слушність. Тепер, після цього пострілу, я розумію, що на вас таки полюють. І ставитиму питання про те, щоб відправити вас до Петрограда.

– Ні! – рішуче закрутив я головою.

– Тут для вас дуже небезпечно! Ми не можемо ставити під загрозу життя найкращого сищика імперії! – наполягав підполковник.

– Вибачте, мабуть, не все тут призначене для моїх вух, – сказав лікар і вийшов, залишивши нас. Потяг якраз рушив з місця.

– Іване Карповичу…

– Мені потрібна зустріч із командувачем армії, з Юденичем, – перервав я Демидка, узяв його за плече і пошепки продовжив: – Таємна зустріч сам на сам, про яку ніхто не знатиме.

– Але…

– Підполковнику, ви самі бачите, що моє життя під загрозою. Але я не звик відступати. І якщо все пройде так, як я хочу, ми зможемо гідно відповісти тим людям, які хотіли моєї смерті. Ви зі мною? – спитав я тихо.

– Так, – кивнув він.

– Про моє прохання і про саму зустріч не мусить знати ніхто. Жодна людина! Тільки ви, я та командувач.

– Я зрозумів. Спробую влаштувати цю зустріч.

– Добре.

– Але вам треба буде берегтися. Ці люди не відступлять.

– Я буду обережним. Покличте лікаря, хочу йому подякувати.

Лікар зайшов, ми познайомилися. Його звали Андрій Бенедіктов, він був із Петрограда, їхав до Тифліса відпочити у сестри, що була дружиною якогось великого цабе в Кавказькому намісництві.

– Навіть не думав, що тут так небезпечно! Стріляють людей просто у потягах! Дикі краї! – здивувався лікар.

– Це більше не з краями пов’язано, а зі мною. Я притягую неприємності, – усміхнувся я.

– Та я знаю. Покійний Ілля Благово мені про вас писав. Пам’ятаєте Іллю? – спитав лікар.

– Ну, звісно. Його таємнича смерть – одна з тих загадок, які виявилися мені не по зубах.

– Я трохи знав цю історію, бо ми з Іллею були друзями, хоч я і старший за нього. Саме я порадив йому піти на війну, думав, може, він хоч там сховається від тих загадкових убивств. – Лікар зітхнув. – Ця історія мене досі не дає спокою. Бо як же так? Ось просто живеш-живеш, а потім тебе намагаються вбити! Хтось прирік тебе на смерть, незрозуміло за що!

– Ну, як бачите, лікарю, таке трапляється. На щастя, в моєму випадку все закінчилося досить анекдотично, – я ляснув себе по заду. Мої штани були скривавлені, у когось із пасажирів були запасні, і він радо пожертвував їх для відомого сищика. – Я дуже вдячний вам, Андрію, за допомогу. Бо кров так цебеніла, що анекдотичне поранення могло б перетворитися на ганебну смерть. Чи можу я вам чимось віддячити?

– Ну що ви, Іване Карповичу, я ж лікар, це був мій обов’язок – допомогти пораненому. А тут іще мені випала велика честь рятувати найкращого сищика імперії!

– Чи можу я хоча б пригостити вас вечерею в одному з тифліських ресторанів? Мені б це було дуже приємно, – попросив я.

– Вечеря? Думаю, цілком можливо. Тільки вас же не спробують отруїти? – усміхнувся лікар.

– Нічого не можу обіцяти, окрім того, що буде смачно.

Ми просміялися до самого Тифліса, з вокзалу я поїхав додому до підполковника Демидка, він вважав, що там мені буде найбезпечніше. Їхати довелося стоячи, бо сидіти я міг тільки на подушках, а їх у візника не було. У Демидка всівся одразу на три подушки, наче султан на троні, став чекати повернення підполковника. Сидів подалі від вікна, так, щоб можна було сховатися за шафу, браунінг тримав напоготові. За кілька годин Демидко повернувся.

– Микола Миколайович зустрінеться з вами сьогодні. У себе вдома. Вам треба пройти через чорний хід, як простому солдату. Ось шинель, чоботи. До командувача часто солдати приходять, і ваша поява нікого не здивує. Ви мусите прийти о шостій, почекати годину. О сьомій Микола Миколайович приїде і зустрінеться з вами.

– Він не здивувався моєму проханню?

– Здивувався, але погодився, здебільшого під впливом цих замахів на вас. Сказав, що коли вас так уже хочуть убити, значить, ви наступили на хвіст шпигунам.

– Що ж, добре. Чекаю на вечір.

– Мої люди доповіли про телеграф. Уранці перед нашим від’їздом на Батум пішло сім телеграм. Три від організацій, чотири від приватних осіб. Текстів на телеграфі не запам’ятали, але казали, що нічого підозрілого, якісь родинні телеграми. Одну з них давала жінка, пишна білявка, яку телеграфісти запам’ятали дуже добре, півгодини мені розповідали, яка красуня.

– Білявку бачили і вранці перед загибеллю Саркісова, – згадав я.

– Я зараз перевірятиму його коханок. Знайду ту білявку і допитаю! Ми їх спіймаємо, Іване Карповичу!

– Звісно, спіймаємо. Тільки дійте обережно. Бо вони можуть вдарити і по вас, – попередив я.

– Я буду обережним. А як ваша рана?

– Та хай їй грець. Ходити – боляче, сидіти – боляче. Дуже хочу я того стрільця знайти. А що там кажуть у місті? Вже знають, куди мене поцілили?

– Повідомлено, що вас поцілили у спину. Підступні вороги вдарили ззаду.

– І люди вірять?

– Та звісно вірять, ви ж герой!

– Авжеж, героя поранити у сраку не можуть, – кивнув я. – Що ж, поки відпочину.

Демидко поїхав у справах, а я приліг. Лежати міг або долілиць, або на правому боці, щоб ліва поранена сідниця була згори. Полежав кілька годин, потім підвівся. Ходити було боляче, але вже що поробиш. Надягнув солдатську шинель, взув чоботи. Знайшов мотузку, скрутив три подушки підполковника у простирадлі, вийшов такий добрячий жмут, який закинув за спину. Подивився у вікна. Помітив, що за будинком підполковника стежать. Відчинив вікно, яке виходило до невеличкого саду. Виліз, пройшовся біля дерев, потім насилу переліз через паркан, опинився у невеличкому провулку. З нього вийшов на вулицю, подивився на чоловіка, який стежив за будинком. Хотілося схопити непильного філера за шкірку та допитати. Але утримався. Пішов собі. Намагався не накульгувати. Потроху розходився. Час був, то зайшов до шпиталю провідати Мельникова. Спитав про капітана, збрехав, що зі штабу цікавляться.

– А його забрали, – розповів якийсь солдатик, який був тут за санітара.

– Хто забрав? – здивувався я.

– Та не знаю, кілька годин тому забрали, – зітнув плечима санітар.

Я подушки під сходи запхав і побіг до лікаря, натягнувши солдатський кашкет на лоба, щоб не впізнали мене.

– Так, забрали, – розповів лікар. – Військова контррозвідка, сказали, що відправлять до Петрограда. Я був проти, бо стан іще важкий, але наполягли, що такий наказ.

– А хто наполіг? – поцікавився я.

– А чого тобі це цікаво?

– Та підполковник Демидко наказав мені дізнатися про стан хворого. Треба ж мені доповісти, – збрехав я.

– А, Демидко. Він же теж контррозвідка, мусив би знати.

– Так а хто приїздив по капітана?

– Лейтенант якийсь із екіпажем. Він лист залишив для Демидка або для Івана Карповича Підіпригори, – чоловік постукав по шухлядці свого письмового стола.

– Я можу передати, – запропонував я.

– Е ні, хлопче, лист віддам тільки їм у руки! – Лікар хитро усміхнувся, потім став придивлятися до мене. – Солдате, я тебе раніше ніде не бачив?

– Бачили, мабуть, я вже другий рік у Тифлісі служу, при штабі, – збрехав я.

– А, ну добре.

Я пішов, недалеко, почекав, поки лікар вийде. Він навіть двері до кабінету свого не зачинив. Я трохи пройшовся за ним. Він сходами піднявся на поверх вище, а я швиденько повернувся. У коридорі було порожньо, забіг до кабінету. Відчинив шухляду. Конверт був там. Схопив його, підійшов до дверей і почув кроки. Озирнувся, побачив шафу для одягу. Сховався в ній. Від різких рухів аж рана заболіла. Зціпив зуби, тримався.

– Заходь, Нано, – почув я голос лікаря.

– Ну, я не знаю, – відповіла жінка.

– Прекрасне шампанське, «Абрау-Дюрсо»! Випиймо!

Далі лікар відкоркував шампанське, налив у келихи, почав щось балакати, і вже з котячого його голосу не мав я сумнівів, що хоче він гостю звабити. Це віщувало довге сидіння у шафі, бо ж у кабінеті лікаря була кушетка. Та, дякувати Богу, дівчина виявилася цнотливою. Коли лікар перейшов від слів до дій, дала йому дзвінкого ляпаса і втекла, грюкнувши дверима. Лікар у спину крикнув дівчині кілька слів, які не слід використовувати щодо порядних дівчат, після чого дістав коньяк і почав його пити. Мені вже був час іти, до того ж дуже кортіло прочитати листа, а у шафі було темно. Лікар смоктав і смоктав той коньяк, плямкав, наче мале цицьку, бурмотів про ту Нану. Нарешті вийшов, я визирнув з шафи, розкрив конверт. Усередині був менший конверт на якому було надруковано: «Для Івана Карповича Підіпригори». Мені аж млосно стало від поганих передчуттів. Обережно конверт розкрив. Там лежав невеличкий аркуш, на якому було надруковано: «У вас є день, щоб забратися з Кавказу. Інакше капітан Мельников загине. Один день».

Я скривився. Мій чудовий план, який я вигадав, не передбачав, що Мельникова могли викрасти. Так, він останнім часом перетворився на п’яницю, але ж я розумів, що загинути він міг саме через мене, а не через пиятику. Бідолаха. Але чим я міг йому допомогти? Поїхати з Кавказу? Покинути цих шпигунів, які мене ледь не вбили і ганебно поранили? До того ж я не знав, хто вони. А що як Мельников уже мертвий і вони просто лякають мене? Блефують! Ні, я не збирався грати за їхніми правилами, робити те, що вони вимагали. Не буду! Але я не хотів підставляти Мельникова. А якщо вдати, що я не знаю про його викрадення? Просто не отримав листа! Поклав аркуш у менший конверт, той у більший, далі в стіл. Кинувся до дверей. Знову кроки. Та що ж це таке? Знову когось веде? Я став за дверима. Лікар зайшов сам. Я затиснув йому рот і приставив браунінг до потилиці. Він не смикався. Поклав його на підлогу, порвав білий халат на мотузки, ними зв’язав руки, заткнув рот і зав’язав пов’язку на очах. Потім забрав гаманець, із серванта з ліками взяв баночку морфію, витрусив на підлогу всі шухляди зі столу. Це мусило нагадувати пограбування. Наказав не смикатися, спокійно пішов геть. Під сходами забрав подушки. Вже коли був на вулиці і зупиняв візника, зі шпиталю почулися крики. Лікаря досить швидко знайшли.

Я сидів на подушках, візник їхав до генерала Юденича. Я дуже дратувався через цих шпигунів, які так добре діяли на випередження. Я вже двічі мусив загинути! І вижив здебільшого випадково. Тепер вони вирішили зловити мене на гачок. Впливати через Мельникова. Звідки вони дізналися, що я піклуюся про їх благородь? Покидьки. Ну, ще подивимося, хто кого спіймає. Я бісився, бо розумів, що ризикую. Нехай би собою, до цього я звик, але тепер же я ризикував головою капітана. Це мене дуже непокоїло. Я вже думав про те, щоб відступити. Але потім вирішив, що ці хлопці не дурні. Вони ж розуміють, що коли повернуть мені Мельникова, то я знову візьмуся за них. Ні, вони не віддадуть капітана! Шантажуватимуть мене далі. Ні, не буде цього, я вирішив грати за своїми правилами.

З тим приїхав до генерала. Мене впустили через чорний хід, який охоронявся, як і парадний.

– Ти зі штабу? – спитала мене якась жінка, яка, мабуть, була тут головною по господарству.

– Так точно! – кивнув я.

– Іди до саду, там треба гілки прибрати, – наказала мені.

Довелося годину попрацювати, мені аж паморочитися почало.

Здається, з рани потекла кров. Зараза така! Нарешті приїхав генерал. Сам прийшов на кухню, провів мене у підвал.

– Тут ми можемо поговорити без зайвих вух, – сказав мені. – Сідайте. Ви погано виглядаєте, Іване Карповичу.

– Взагалі-то я мусив лежати зараз у труні, і мій теперішній вигляд найкращий із можливих, – скривився я. – Дозвольте доповісти.

– Слухаю вас.

Я розповів генералу свій план. Він слухав і тільки головою крутив. Коли я закінчив, він скривився, замислився.

– Іване Карповичу, те, що ви пропонуєте, потребує багатьох зусиль.

– Пане генерале, ви знаєте, для чого це робиться, і вам вирішувати, чи жити штабу і далі зі шпигуном під боком, чи треба напружитися і зловити негідника.

– Можливо, шпигунів під боком більше немає! Якісь агенти Саркісова залишилися і намагалися вбити вас, але вони не обов’язково залишилися у штабі!

– Думаю, Саркісов узагалі не винний. В нього були підозри, він почав копати і дещо дізнався. Він міг вийти на справжнього шпигуна, і його прибрали. Дуже красивий хід. Ці хлопці сподівалися вбити одразу двох зайців: відправити мене назад до Петрограда і прибрати небезпечного свідка, зробивши його шпигуном і заспокоївши всі підозри! Просто чудово!

– Якщо ви маєте рацію, то ці шпигуни значно небезпечніші, ніж я думав! – скривився генерал.

– Тому проти них і потрібна ось така складна операція. Вважаю, що спіймати їх можна лише так! – наполягав я.

– Мені треба подумати, – сказав командувач.

– Звісно. Я завтра вирушаю до Карса. Всім розповідатиму, що сліди від Саркісова ведуть туди. Я хочу втекти з Тифліса і хочу, щоб шпигуни заспокоїлися, подумали, що я взяв хибний слід. Якщо ви наважитеся на операцію, вам доведеться робити її без мене, бо я буду у Карсі десь із тиждень. Надсилатиму підполковнику Демидку бравурні телеграми, проводитиму обшуки і допити, провадитиму бурхливу діяльність. Це відведе підозри від операції. Шпигуни мусять проковтнути наживку, а потім ви їх зловите.

– Бачу, ви цього дуже хочете, Іване Карповичу.

– Я не люблю, коли за мною полюють, наче за зайцем. Отже, завтра зранку я відбуваю до Карса. Якщо ви вирішите почати операцію, нехай підполковник відповість на одну з моїх телеграм словами: «Генерал дуже задоволений вашою роботою».

– Добре.

– Що ж, тоді дозвольте мені піти.

– Після вас залишаються плями!

– Вибачте, це кров. Здається, рана відкрилася.

– Вам треба до шпиталю! Хоча ні, там сталося пограбування. Я наказав посилити охорону, але все одно місце ненадійне.

– Не хвилюйтеся, генерале, в мене є знайомий лікар.

Я вийшов через чорний хід. Зупинив візника і поїхав до будинку, де квартирував Бенедіктов. Він жив дуже зручно, у окремому флігелі у саду. Прийняв мене, розсміявся.

– Ви в образі, Іване Карповичу?

– Я в подобі живої людини. Знову спливаю кров’ю. Рятуйте, лікарю.

Він зупинив кров, іще раз перев’язав рану.

– Іване Карповичу, вам таки потрібен спокій. Рана має загоїтися!

– Про спокій можу тільки мріяти. Завтра треба їхати до Карса.

– Залізницею?

– До Александрополя так, а далі на візку.

– Я б не радив вам зараз мандрувати, відпочиньте хоча б кілька днів.

– Треба їхати. Справа не чекає. Тепер дозвольте мені пригостити вас вечерею.

– Що ж, я залюбки. Моя сестра трохи прихворіла, то вечір у мене вільний, – усміхнувся лікар.

– Тоді їдьмо.

Спочатку ми заїхали до крамниці одягу, де я купив собі новий костюм. Потім заїхали до пані Олександри, яка дуже зраділа моїй появі.

– Складете нам товариство, о прекрасна Олександро?

– Залюбки, мій героїчний Іване Карповичу! Чутки про ваші перемоги випереджають вас! – усміхнулася вона. – Куди ми поїдемо? До Брассі? Чи Кулеврена?

– Ні, я не великий шанувальник французької кухні. Поїдемо у місце, де можна добряче поїсти і випити. Мені ж треба підкріплятися, я втратив багато крові! – пояснив я.

Ми поїхали до вірменського трактиру, адресу якого дав мені Гарегін Нжде, з яким ми домовилися про співпрацю. У трактирі, коли впізнали мене, то виділили нам окремий зал, просили замовляти що завгодно і не думати про гроші.

– Бо для нас велика честь, Іване Карповичу! – сказав господар трактиру. Я шепнув йому, що завтра вирушаю до Карса, і з Александрополя мені буде потрібен віз на ресорах і візник.

– Зараз же надішлю телеграму, можете за це не хвилюватися, – запевнив господар.

На стіл до нас почали приносити їжу. Багато страв, і чим далі, тим їх ставало більше.

– Іване Карповичу, бачу, що ви зажили неабиякої популярності і серед тубільців! – здивувався Бенедіктов після третього келиха, коли побачив, із якою пошаною наш стіл обслуговують.

– Це тільки початок! Ось поїду до Карса, викрию турецьких шпигунів, тоді мене на руках носитимуть! – пообіцяв я.

– Ви їдете до Карса? – спитала Олександра.

– Так, думаю, що там ховаються помічники покійного полковника. І я їх знайду, можете не сумніватися, чарівна Олександро! – похвалився я.

– І надовго ви?

– Думаю, за тиждень упораюся.

– Тиждень. Так довго, я сумуватиму, – зітхнула красуня.

– Прекрасна Олександро, сьогодні вночі спробую зробити все, щоб наша розлука минула непомітно, – пожартував я, коли лікар вийшов з-за столу.

– Сподіваюся, поранення цьому не завадять? – усміхнулася вона.

– Навпаки! Мені розповідали, що близькість смерті розпалює чоловіка, надихає на відчайдушне стрибання у гречку. Тут близькість була найближча! Смерть мене поцілувала в одне місце! То тепер я тільки і думаю про вас!

– Тоді для чого взяли цього лікаря? – спитала Олександра про Бенедіктова.

– Він урятував мене в потязі, обробивши рану. Я перед ним у боргу!

Коли вийшла пані Олександра, Бенедіктов схвильовано подивився на її легку ходу і делікатно спитав, чи не проти містер Сайрус, що його дружина проводить час із чужими чоловіками.

– Містер Сайрус у Баку, а ми в Тифлісі. До того ж, кажуть, містер Сайрус більше схиляється до хлопчиків. Думаю, він не проти, що чарівна Олександра склала нам компанію.

– Яка гарна жінка! Я майже закохався у неї, – сказав уже п’яненький лікар.

– Мадам Бенедіктова не буде проти? – поцікавився я.

– Мадам Бенедіктова втекла з одним вихрестом, який зробив кар’єру при московському генерал-губернаторі, то за неї можна не хвилюватися, – скривився лікар.

– Що ж, я хоч і не лікар, але трохи знаюся на розбитих серцях і наполегливо раджу вам спробувати підкорити милосердне серце пані Олександри.

– Хто вона? В неї трохи помітний акцент. Німкеня?

– Ні, англійка. Принаймні дружина англійського підданого. Випиймо за красу, яка надихає нас жити!

Ми підняли келихи і спорожнили їх, нам одразу підлили.

– Господи, яка ж вона гарна! – аж застогнав Бенедіктов, коли побачив, як Олександра наближається до нас. Висока, струнка, з гривою рудих кучериків. Вона була прекрасна.

– Пані Олександро, дозвольте за вас випити! – запропонував я.

Випили, закусили, потім прийшли музики, ми почали танцювати. Пані Олександра, як виявилося, танцювала дуже добре, і не оті бальні танці, а народні, нехай і англійські. Дотанцювалися до того, що в мене знову кров пішла. Бенедіктов нетверезими руками вкотре перев’язав мені рану, і ми всі поїхали до пані Олександри. Там іще випили, далі вже пам’ятав події не дуже добре. Здається, лікар звалився першим, пані Олександра не витримала за ним, я уклав їх спати, потім трохи почистив шлунок, попив водички і влігся сам.

Вранці все одно голова боліла, але не дуже, і я рушив на вокзал, сів у потяг до Олександрополя. Вагонів першого класу не було взагалі, на другий клас не було квитків, то довелося їхати третім класом. Коли зайшов до вагона, там уже було повно народу. Я спочатку уваги не звернув, а потім зрозумів, що їду наче у великоруських губерніях. Біляві всі, ніс валянком, розмовляють російською. Зазвичай на Кавказі руських багато серед панів або серед солдатів. А тут селяни, і руські всі. Спитав їх, що за люди. Розповіли, що звуться молоканами. Секта така, яка давно вже з великоруських губерній виселилася і живе на Кавказі. Воно-то панотці вчать паству сектантів боятися, але от дивлюся, тихі та працьовиті люди. Руки мозолясті, обличчя засмаглі. Їдуть із Тифліса, де намісникові Кавказу Миколі Молодшому подавали петицію, щоб не чіпали хлопців їхніх, яких до армії хотіли забирати. А їм до армії не можна, навіть зброю у руки брати заборонено, бо ж гріх людину вбивати. Сектанти, а правду кажуть. Гріх. І стільки того гріха на мені. Я наче ніколи сам на вбивство не ліз – відбивався, а все одно по лікоть руки у крові.

Зітхнув, і зробилося мені сумно. Дуже сумно. Бо жив, жив я і чого досяг? Руки у крові, наче у ката. І сам же такий шлях вибрав. Нехай там служба, але ж коли у відставку пішов, то можна б було заспокоїтися. Хліб ростити, як про те і мріяв. Але пожив трохи у спокої, і нудно стало, пригод схотів. Свиня багно знайде, так і я. Посипалися пригоди, потім слава почалася. Аби був розумний, графа б виставив у герої. Нехай би були пригоди сміливого сищика графа Климентія Осики-Маєвського. Так ні, не схотів, сам слави зажадав, щоб у журналах писалося «Іван Карпович Підіпригора».

І що? Надибав славу, грошей заробив, та тільки де тепер усе це? Донька рідна далеко, хутір стоїть покинутий, жінок тримаю на відстані, щоб не постраждали через мене, тільки на блуд здатний. Ось і все, чого досяг. Найкращий сищик імперії! Ані за собою, ані перед собою, а ще й срака прострелена. Тьху! А тут он люди сидять тихі, працьовиті, про Господа балакають. Може, і не так, як треба, але ж Господь усяку молитву зрозуміє. Бо що ж він, не писар же якийсь в установі, який до кожної коми присікується, хабар вимагає. Господь милостивий, як би ти не помилився, все одно почує тебе, якщо від серця молитва твоя.

Од думок тих аж сльози в мене по щоках покотилися. Молокани ці стали до себе запрошувати.

– Бачимо, що хороша ти людина, а такій людині в миру важко, неспокійно, наче човну в бурю. То іди до нас, у нашу гавань Господню, – казали мені.

Та куди підеш, коли у кайданах весь? Подякував я молоканам, дав їм сто рублів, попросив молитися за мене. Гроші вони брати не хотіли, сказав, що як не хочуть на себе їх витратити, то нехай на когось іншого використають, кому допомога буде потрібна. Обступили вони мене, почали молитви свої співати. Дуже хороші молитви, світлі. І я з ними. Так до Александрополя доїхав у думках за Господа.

На вокзалі вже чекав мене тарантас із візником і три вершники вірменські при зброї. Сказали, що на дорогах неспокійно, курдська кіннота нишпорить.

– Гарегін наказав вас охороняти. Ми з вами поїдемо.

– Добре, – кивнув я.

Поїхали. Всівся я на трьох подушках, а ще ж ресори, майже не боляче було. До того ж краєвиди гарні. Гори навколо, трава зеленіє, абрикоси квітнути починають, а абрикосів там багато, наче у нас вишень. Милувався я світом Божим, розмовляв із хлопцями. Вони були з вірменських загонів, двоє російської майже не знали, а один розмовляв непогано. Розповідав, як вони з турками воюють, хвалився, що вже чотирьох ворогів убив. От, думаю, які ж райські місця, а і тут вбивства.

Проїхали ми десь годину, дорогою зустріли цілу валку з пораненими солдатами, яких із фронту везли до станції, щоб відправити на лікування у тил. Хтось із солдатів мене пізнав, одразу усі пожвавішали, довелося їм історію смішну розповісти, підписати кілька журналів, побажати найшвидшого одужання. Роз’їхалися. Я трохи задрімав на подушках своїх, подумки дякував Господу, що живий, виправитися обіцяв і не вбивати. Але ж диявол хвилюється, коли до Господа ти повертаєшся. Тільки ото подякував я Богові, як почулися постріли.

– Курди! Курди! – закричав той хлопець, із яким я розмовляв. Його товариші теж закричали, вихопили гвинтівки.

Візник нагнав коней, і помчали ми. А за нами цілий загін вершників. Десятків чотири десь. Охоронець розповідав, що турки найняли кочових курдів, і орди їхні глибоко заходять у тил, інколи нападають на невеличкі загони російських військ, здебільшого просто розвідують. А тут ось вирішили напасти. Мчалися за нами, і тут я зрозумів, що помилився. Думав же, що заспокояться шпигуни, подумають, що взяв я хибний слід, і не чіпатимуть, бо ж у Карсі я для них безпечний. А шпигуни виявилися хитрішими, мало їм було просто прибрати мене з Тифліса, вирішили вони взагалі мене звести зі світу. І ось тут, на цій рівнині між двома хребтами, нічого не було, щоб їм завадити.

– Гвинтівку дай! – крикнув я охоронцю. Той здивовано подивився на мене. – Гвинтівку!

Він подав мені гвинтівку, я прицілився. Постріл. Один із переслідувачів покотився. Вони почали стріляти, але в такій гонитві прицілитися їм було значно складніше, аніж мені на тарантасі. Ще постріл – і ще один покотився. Вони відповіли пострілами, але не влучними. Я поклав третього. Мисливський інстинкт, серце тьохкало, видих, прицілився, постріл. Ще один. Подумав, що так перестріляю всіх нападників. І які ж вони вперті! Скакали за нами, не відступали. Ну ось вам, отримуйте.

– Обойму! Дай ще обойму! – крикнув я.

Охоронець кинув одразу дві обойми набоїв, я перезарядив. Побачив, що загін нападників почав розходитися дугою. Та до одного місця дверцята ці маневри! Я ще вистрелив. Промазав, потім поцілив. Був наче у тирі. Купа фігурок, тільки вибивай. Я подумав, що все занадто добре. Ну не може людині так щастити, як мені. Колесо відвалиться? Куля поцілить в одного з коней, що тягнув тарантас? Чи мене поранить? Я вистрелив іще раз. Мабуть, у коня поцілив, бо покотилися і вершник, і кінь. Видих. Я вже майже натиснув на гачок, коли почув крики і постріли за спиною. Я озирнувся і побачив ще один загін, який висипав нам назустріч. Тир перевернувся, і тепер ми стали фігурками для розстрілу.

– Візьми мого коня і спробуй утекти! – закричав охоронець. – Ти мусиш урятуватися!

Ми повернули з дороги і помчали полем.

– Бери коня! Ми спробуємо їх затримати! – наполягав охоронець.

Четверо можуть зупинити десяток і затримати два десятки, але нападників було близько сотні. Я кинувся до візника.

– Тікай! Візьміть його і беріть ліворуч! Я візьму праворуч! Вони прийшли по мене! Ви тут ні до чого! Забирайте його і тікайте! – наказав я.

– Ні! У мене наказ… – заперечив мій охоронець.

– Я тут наказую! Я! Виконуй!

Я штовхнув візника, і той стрибнув на коня одного з охоронців. Я повернув візок праворуч. Ми розділилися. В мене був маленький шанс доїхати до пагорбів, залягти там серед скель і спробувати відбитися. А там, може, якийсь загін козаків чи інше щасливе спасіння. Або смерть. Я довго від неї бігав, мені щастило, але всьому настає край.

– Н-но! – вдарив коней батогом, хоч вони і так мчали з усіх сил. Озирнувся, побачив, що мої охоронці скачуть геть, нападники не намагаються їх переслідувати. Бо їм потрібен був лише я. До пагорбів залишалося хвилини дві гонитви. Ще на дорозі я міг змагатися з вершниками у швидкості, але на цьому полі, по якому було розкидане каміння, тарантас стрибав, як цап. Нападники наздоганяли. Я вихопив браунінг, кілька разів вистрелив, збив одного чи двох вершників, а потім відчув удар. Тарантас підлетів, я злетів із місця, мене кілька разів крутонуло у повітрі, далі темрява.

Я опритомнів від чогось схожого на звук грому. Грім, перелякані крики людей, іржання коней, постріли, ще грім. Я нічого не бачив, темрява, я лежав на землі, чув звуки якогось дивного бою, у голові гуло. Я осліп? Суцільна темрява! Бій? Кого з ким? Нападники були самі! Нічого не розумів. Мацав руками. Земля, каміння, потім щось інше. Я торкнувся цього іншого. Щось знайоме. Це було схоже на чоботи. Так, чоботи! Але якісь велетенські чоботи, сама підошва у півліктя завтовшки! А ще чомусь пахло самогоном і тютюном. Знову почулися блискавки, знову крики, іржання, цього разу вже далі. І без пострілів.

Я помер? Я ж мусив померти. Цілий загін нападників, які прийшли по мою голову. Авжеж, я помер. Але чому лежу на землі? Чому нічого не бачу? Може, вони відрізали мені голову, а душа ще не відлетіла з тіла? Помацав себе. Ні, голова була на місці, скривавлена, але була. Я спробував підвестися.

– Лежи там! – суворо сказав якийсь голос, такий гучний, наче грім. Він чувся десь ізгори. Я схопився за голову. Не розумів, що коїться. Мені було страшно. Потім знову знепритомнів.

Коли розплющив очі, побачив небо. Блакитне небо, майже без хмар. Небо. Потім заболіла голова. Я спробував підвестися, тіло не дуже слухалося. Ледь сів, озирнувся. Нікого навколо. Зовсім. Жодного вершника. Де вони поділися? Було ж їх багато! І чому вони не взяли мене у полон? Або не добили? Я не знав. Помацав голову. Липке волосся. Подивився на пальці. Кров. Хотів підвестися, але знову сів. Збирався з силами. Став на коліна. Постояв. Земля, каміння, молода трава. Здається, я не помер, хоча як я зміг вижити, не розумів. Ще раз спробував підвестися. Мене хитало, якось устояв. Знову подивився навколо. Нікого. Жодного вершника. Потім якийсь рух. Я хотів придивитися, але в очах тьмарилося. Що це в біса таке? Вимушений був присісти. Зібрався з силами і піднявся. Подивився туди, де бачив рух. Ага, двоє коней мирно паслися, тягали за собою розтрощений тарантас без коліс. Я на ньому їхав, тікав від бандитів, потім тарантас підлетів, і я разом із ним. Далі я впав, знепритомнів, мав бути вбитий чи захоплений у полон, не знаю, що вже там наказали зробити нападникам.

Ступив крок. Потім іще, потім став на коліна і почав блювати. Відповз трохи, лежав. Знову підвівся. Тепер зробив сорок чотири кроки. Присів на каменюку. Озирався навколо. Якісь дивні чорні кола, наче випалені на землі. І в тих колах обгорілі купки. Їх було багато, кілька десятків. Потім менше, вже поодинокі. Я знову пішов. Багато слідів копит на землі. Вершники були, вони мені не ввижалися! Куди ж вони поділися? Ось іще гвинтівка на землі. Маузер. Бачив таку в німців. Узяв її, використовував як ціпок. Ішов далі. Час від часу сідав відпочивати. Хотілося пити. Хотілося лягти. Але я йшов.

Вийшов на дорогу і поплентався нею. За деякий час почув стукіт копит. Повернувся, побачив кількох вершників, що їхали до дороги. Вони наче їхали до мене, але якось неквапливо, чомусь не наважувалися наблизитися. Я зупинився, чекав їх. Вони теж зупинилися. Не міг їх роздивитися. Навіть порахувати, скільки їх, бо в очах усе розпливалося. Якби вони напали, я б і підстрелити їх не зміг!

– Хто ви? – крикнув їм.

– Ви живі? – почувся голос. Здається, знайомий.

– Не знаю, – чесно відповів я, бо все було якось дивно.

– Іване Карповичу, це ж ви?

Я подумав. Іван Карпович? Я? Не знав. Зробилося зле, я поточився, намагався встояти, але не зміг, упав. Темрява і тиша обійняли мене, залізли у вуха та очі, наповнили рот і стишили серце.

Коли опритомнів, лежав уже не на землі. Якесь ліжко. У хаті. Незнайомі запахи. Поруч сиділа якась жінка. Побачила, що я розплющив очі, щось сказала. Я не знав цієї мови. Вона підвелася і вийшла. Потім повернулася з чоловіком. Це був той вірменський охоронець, із яким я розмовляв уранці. Він став переді мною на коліна і поцілував руки.

– Ви живі, Іване Карповичу! – Він аж затремтів.

– Де я?

– Ми відвезли вас у село. Скоро сюди приїде лікар з Карса.

– Мене знову спробують убити, – попередив я.

– Тут ви у безпеці. Село охороняє півсотні озброєних чоловіків. І з Карса їде сам Гарегін із загоном. Вам немає про що турбуватися.

– Ті нападники, вершники, чому вони не вбили мене? Де вони поділися? – спитав я.

– Я не знаю, не знаю! Ми ж утекли в інший бік. Ви повели їх усіх за собою, ви врятували нас!

– Води, – попросив я.

– Так, зараз.

Мені дали попити, я знову провалився в якесь марево. Потім прокинувся від голосів. До кімнати, де я лежав, увійшов Гарегін Нжде, навхрест перемотаний стрічками з набоями. Він чомусь схилився переді мною, поцілував руку.

– Прошу вибачення, Іване Карповичу. Це я винен.

Я не розумів, про що він. Здивовано подивився.

– Я мусив дати вам охорону. Хоча б кілька десятків бійців. Я чув, що кілька загонів курдів нишпорять у тилу, але думав, що це просто розвідка. А вони чекали на вас. Вибачте, Іване Карповичу, це моя помилка, моя ганьба. Я запросив вас у гості й не зміг уберегти від ворогів! – Він знову поцілував мені руку. – Але великий Давид урятував тебе!

– Хто врятував? – не второпав я.

– Давид Сасунський! – урочисто вимовив Гарегін.

– Хто це?

– Ти не знаєш Давида Сасунського? – здивувався він. Я закрутив головою Ніколи не чув. Може, це генерал якийсь? – Бачиш, а він тебе знає! Він сховав тебе у полах своєї бурки!

– А де ділися нападники?

– Він спопелив їх блискавками! Кілька десятків! А решта втекли так швидко, як тільки могли!

Я заплющив очі, геть нічого не розумів. Просто добряче вдарився головою.

– Звідки ти знаєш, що сталося? – спитав я.

– Наші хлопці втекли до пагорбів і залягли там. У них був бінокль, вони все бачили! І вони розповіли, як Давид прикрив тебе і знищив нападників! Це знак, Іване Карповичу, великий знак! Давид Сасунський явився нам, ми переможемо!

– А раніше він так робив?

– Він жив багато сторіч тому, але існувала легенда, що коли Давид Сасунський явиться, то Вірменія скине ярмо рабства! І ось він з’явився! Не просто з’явився, а врятував вас, Іване Карповичу! Тим самим указав на вас як на ватажка нашої боротьби! Блискавками вбив ворогів!

– Блискавки? – скривився я. Грім я справді чув, чи мені здавалося, що чув.

– Блискавки! Давид випалював тих курдів живцем!

– Це був не Давид, – тихо сказав я.

– Ні, це був саме Давид! Хто б іще міг захистити тебе від загону диких курдів! – запевнив Гарегін.

– Він розмовляв по-нашому, – тихо мовив я. – Сказав мені, щоб я лежав, щоб не вилазив.

– Давид не міг розмовляти російською!

– Не російською, українською.

– Що це за мова така? – здивувався Гарегін.

– Нею балакають там, звідки я родом. Її ще називають малоросійська говірка. На Кубані нею балакають, у Львові, на Волині, у нас на Полтавщині і ще багато де.

– Ви впевнені, Іване Карповичу? – розчаровано спитав Гарегін. – Вам же могло привидітися! Ви ж головою вдарилися! Вам треба відпочити! Полежте! Це був Давид Сасунський, більше немає кому! Це він, він! Відпочиньте, а потім ми поговоримо!

Він пішов, жінка напоїла мене чаєм, я заснув. Прокинувся від гуркотіння двигуна. Якісь розмови. Потім до мене увійшов чоловік із погонами полковника.

– Іване Карповичу, полковник Крестов. – Він чомусь приклав руку до кашкета і витягнувся струнко, наче тут іще генерал якийсь був. – За наказом командувача фронту керуватиму вашою охороною!

– Моєю охороною? – я подивився на полковника і відчув слабкість. Нічого не розумів. Що відбувається?

– Так точно! Зараз зі мною два ескадрони козаків і бронеавтомобіль, на якому доправимо вас до Карса. Там наш фронтовий шпиталь, який охоронятиме рота солдатів при трьох кулеметах, і там ваше життя буде в безпеці. Пропоную їхати.

Зайшли солдати з ношами, поклали мене на них і винесли. Якесь гірське селище, панцерник «Накашидзе-Шаррон». Мене занесли у нього, влаштували на тюки з сіном, укриті простирадлом. Ми вирушили. Дорогою до панцерника підсів полковник, який розповів, що генерал Юденич був дуже роздратований нападом на мене, тому наказав забезпечити надійну охорону і унеможливити повторення замахів.

– Я за вас, Іване Карповичу, тепер відповідаю головою! Пан генерал сказав, що ви близькі до того, щоб викрити в Карсі турецьких шпигунів, які намагаються вас убити. Тепер буду весь час біля вас.

– Чи не забагато мені честі? – спитав я.

– Іване Карповичу, це наказ, який я виконаю будь-що-будь. Також мені доручено допомагати вам у розслідуванні. За вашим наказом я можу проводити арешти, доставляти необхідних вам людей для розмов чи допитів. Тільки скажіть, що потрібно.

– Зараз мені потрібно відпочити, – попросив я.

– Без жодного сумніву. Відпочиватимете стільки, скільки забажаєте.

З охороною і без пригод мене довезли до Карса, де розмістили у шпиталі, який займав будівлю колишньої мечеті. Для мене виділили окремий будинок поруч. І вдень, і вночі навколо будинку чергували солдати. Пройти всередину могли тільки лікар та три медсестри. Їжу, яку носили мені, спочатку давали солдатам, щоб мене не спробували отруїти.

Я лежав собі на животі чи на боках, мені приносили їсти, перев’язували рану, час від часу заходив полковник Крестов. Він дуже ретельно ставився до виконання своїх обов’язків, особисто перевіряв караули, і хай тільки солдат розслабився, а ще гірше того – задрімав, як полковник його відправляв на гауптвахту. Я безсило лежав і не дуже розумів, що робити. Голова вже боліла менше, рана на сідниці загоїлася, але бажання підводитися і щось робити не було. Я валявся і тихо стогнав.

До мене мусили нікого не пускати, але вже на другий день прийшов якийсь дід східної зовнішності. Він упав переді мною на коліна, впав ще на порозі, а потім на колінах пішов до мене. На очах у діда виступили сльози. Я теж став перед ним на коліна і теж заплакав, такий у мене був настрій.

– Іване Карповичу, допоможіть! – прошепотів дід, який, попри зовнішність, російською розмовляв дуже чисто.

– У чому?

– Я – батько полковника Саркісова.

– Ви?

Я підвівся, допоміг підвестися і йому, посадив за стіл, а сам став поруч. Сидіти досі було боляче.

– Стьопа не був зрадником, – важко сказав старий і затремтів. – Не був. Він не міг працювати на турків, бо турки вбили його діда і бабцю! Моїх батьків! Що завгодно, але на турків він працювати не міг, він їх ненавидів! А тепер кажуть, наче він шпигун! Наче ви знайшли докази його провини! Ви – чесна людина, Іване Карповичу, я вам вірю! І я прийшов сказати вам, що Стьопа не був зрадником! Це помилка! Або його оббрехали! Він не міг працювати на турків, не міг!

Я обійняв старого, поплескав по плечах, витер сльози рушником.

– Не міг і не працював. Я знаю. Але ми поки мусимо тримати це у таємниці, – прошепотів я.

– Чому?

– Ви ж хочете, щоб я знайшов убивць вашого сина?

– Убивць? – Батько перелякано подивився на мене.

– Убивць. Степана отруїли. Я шукаю тих, хто це зробив. Щоб не сполохати їх, я вдаю, наче вірю у провину Степана. І ви казатимете, що я вірю, що в мене є докази і що тут, у Карсі, я знайшов інших агентів. Зрозуміли?

– Стьопу вбили? Хто ті люди?

– Поки не знаю, але сподіваюся знайти їх.

– Убийте їх, Іване Карповичу, вбийте! Ось гроші! У мене є ще! Я все віддам, аби тільки ви вбили їх! Нелюди! Вони вбили мого сина і зробили з нього турецького шпигуна! – закричав він, я знову обійняв старого.

– Тихо. Я знаю, що вам важко, але зараз головне не дати втекти тим людям. То зробіть так, як я сказав. Повертайтеся до Тифліса, розповідайте те, що я просив. Добре?

Він трохи посидів, м’яв у долонях купу грошви.

– Я зроблю так, як ви сказали. А ви знайдіть їх. Я заплачу, скільки скажете, – він простягнув мені жмуток купюр.

– Не треба. Я знайду безкоштовно. За це не хвилюйтеся.

– Я б хотів убити їх сам.

– Цього обіцяти не можу, але їх покарають, не сумнівайтеся.

Він підвівся. Постояв.

– Стьопа був моїм єдиним сином.

– У мене є донька, я можу уявити, що ви відчуваєте.

Він кивнув і пішов.

– Скільки ви заплатили, щоб пройти сюди? – спитав я, коли він уже був на порозі.

– Сорок рублів, прапорщику.

– Дякую. Повертайтеся до Тифліса.

Старий вийшов, а я подумав, що пора оживати, а не валятися днями. Попросив покликати Крестова. І почав розслідування. Для початку з’ясував, із ким Саркісов зустрічався у Карсі під час свого останнього візиту. Наказав приводити цих людей до мене, довго їх допитував, писав якісь доповіді, надсилав до Тифліса переможні телеграми, що ось-ось схоплю агентів. Якщо я виходив до міста, то мене супроводжувало двадцять солдатів, за містом же цілий ескадрон, причому мене одягали у вбрання простого козака, щоб убезпечити від пострілу снайпера. Хоча той міг пізнати мене за подушками на сідлі. Я не сидів на місці, мотався, допитував, писав. Демидко відповідав мені, що у штабі дуже чекають на результати мого розслідування, вимагав дотримуватися секретності, просив бути обережним. Я був. Одного дня до мене прийшов полковник Крестов.

– Іване Карповичу, до вас гість.

– Хто? – здивувався я, бо ніяких гостей не чекав.

– Курдський шейх.

– Що йому потрібно?

– Він дуже просить про зустріч. Він приїхав сам, ми його обшукали, зброї в нього немає.

– Для чого йому зустрічатися зі мною?

– Він каже, що хоче просити у вас вибачення.

– У мене?

– Так.

– Ну, пускайте його.

Я перевірив браунінг. Його знайшли неподалік від того місця, де я злетів із тарантаса, і повернули мені вже зарядженим.

До кімнати зайшов високий худий чоловік із гострою чорною бородою і в тюрбані. Впав переді мною на землю, витягнувши до мене руки. За чоловіком зайшов іще один, він також упав на землю, але позаду першого. Той щось сказав, не піднімаючи обличчя від підлоги.

– Мій пан прийшов просити пробачення у вас, Іване Карповичу, – сказав другий гість російською. Ага, тлумач.

– За що? – спитав я. Тлумач переклав моє запитання, а потім відповідь шейха.

– Вороги мого пана обдурили його і підмовили направити його воїнів проти вас. Але з небес спустився янгол і розтрощив наш загін. Ті, хто залишився живими, довго не могли говорити, а потім розповіли про те, що відбулося.

– І що відбулося?

– Янгол спустився з небес, затулив вас буркою, яку не брали кулі. Наші воїни мусили б зрозуміти, що це значить, але вони були розпалені гонитвою і кинулися в атаку. Тоді янгол почав убивати їх блискавками, що вилітали з його пальців! І вбив багатьох, а решта втекли, нажахані. Коли шейх почув, що трапилося, він зрозумів, на кого його підмовили підняти зброю підступні вороги.

– На кого?

– На пророка, бо тільки пророків захищають янголи, що спускаються з небес! Шейх просить вибачити його. Він готовий зробити все, що скажете ви, щоб тільки відвести гнів неба від нашого племені.

– Хто наказав напасти на мене?

– Чоловік з Карса. Він спробував утекти, наші люди спіймали його аж у Трабзоні. Він спожив отруту, але перш ніж померти, встиг дещо розповісти.

– Хто наказав йому вбити мене?

– Якийсь негідник із Тифліса. Ніхто не бачив його. Від нього завжди приходили телеграми. І гроші. Це він наказав убити вас, Іване Карповичу. Але ми не знали, хто ви, ми помилилися і просимо пощади. Шейх віддає вам своє життя. Якщо хочете, можете його вбити, тільки не гнівайтеся на наше плем’я.

– Скажи, що я вибачаю. І я хочу дізнатися першим, якщо ще хтось накаже вбити мене.

Тлумач переклав. Шейх підняв обличчя від землі і кивнув. Потім підійшов до мене на колінах і поцілував руку. Щось сказав.

– Шейх прожив більше півсотні років, бачив усяке, але ніколи янгол не спускався з небес, щоб захистити когось. Якщо вам будуть потрібні воїни, все наше плем’я буде за вас.

– Дякую. Якщо мені знадобиться ваша допомога, як я можу звернутися до вас?

– Наш вершник завжди чергуватиме поруч.

– Добре.

Із тим шейх пішов, до мене зайшов Крестов.

– Цей шейх – дуже впливова людина. Його плем’я одне з тих, які були проти нас і вели боротьбу. Турки давали їм гроші і зброю. Тепер він сказав, що воюватиме проти турків разом із нами. Іване Карповичу, як вам це вдалося?

– Я вмію переконувати людей, – усміхнувся я. – Продовжуймо допити.

Далі займався бозна-чим: допитував людей, які нічого не знали, вдавав, що пишу доповіді, а насправді записував останні пригоди, щодо яких у мене було багато запитань. Особливо з отим чудовим порятунком. І лише на п’ятий день мого перебування в Карсі в черговій телеграмі від підполковника Демидка я прочитав, що генерал схвалює мою роботу. Це означало, що Юденич погодився на операцію.

На наступні три дні я поїхав у гори. Гостював спочатку в курдів, потім спустився до вірмен. Уже міг без болю ходити і їздити верхи. Гуляв, відпочивав, а потім таємно вирушив до Тифліса. Всі думали, що я зачинився у будинку і мене не треба турбувати. Насправді ж мене там не було. Я поїхав верхи до Александрополя. Супроводжував мене особисто полковник Крестов, який інакше відпускати мене не погоджувався, хоч я переконував, що боятися нам немає чого. Перед Александрополем ми переодягнулися у цивільне і в такому вигляді поїхали до Тифліса. Вийшли на останній станції перед містом, доїхали туди на візнику.

– Полковнику, можете повертатися, я тут уже сам, – сказав я Крестову.

– Та ну що ви! По-перше, я відповідаю за вашу безпеку, а по-друге, завжди хотів подивитися, як ви працюєте. Буду з вами. А що ви затіяли? Бачу, що якась таємна операція?

– Ще і сам не знаю, – збрехав я. – Зможете виконати одне моє прохання?

– Яке саме?

– Пройти до штабу, викликати підполковника Демидка і передати йому ось цю теку. Тільки особисто в руки.

– Легко. Але обіцяйте, що ви не зникнете, а почекаєте мене.

– Обіцяю.

Я віддав Крестову теку з десятком аркушів, на яких виклав усі дії, які необхідно виконати підполковнику Демидку та десяткові його співробітників, що прибули з Москви та Казані. Я чекав, роздивлявся вітрини, коли почув шепіт.

– Іване Карповичу, ви зайняті?

Я обережно озирнувся і побачив лікаря Бенедіктова.

– Я дуже перепрошую, просто ось побачив вас, підійшов, а зараз уже розумію, що, можливо, ви справою якоюсь займаєтеся і я вам заважаю. Вибачте, якщо так. – Лікар був людиною делікатною.

– Ні, не заважаєте. Як відпочиваєте?

– Іване Карповичу, я ваш боржник!

– Не зрозумів.

– Пані Олександра – просто диво! Нам мало ночей, Іване Карповичу! І вчора я зробив їй пропозицію.

– Вона ж заміжня, – нагадав я.

– Розлучиться, вони давно вже не живуть разом із чоловіком!

– Вона погодилася?

– Поки що ні, попросила час подумати.

– Що ж, сподіваюся, її відповідь вас не розчарує.

– Я теж так думаю. До речі, як ваша рана? – поцікавився лікар.

– Ну, бачу, ви пророчо сказали, що до весілля загоїться. Майже так і сталося, – кивнув я.

– Чи можу я запросити вас до ресторану?

– Увечері.

– Добре. Як вас знайти?

– Я сам вас знайду. І дуже прошу нікому не розповідати про нашу зустріч. Офіційно мене немає у Тифлісі.

– Добре.

– Навіть Олександрі не кажіть.

– Ну, взагалі-то у нас немає таємниць одне від одного, але для вашого прохання можна зробити виняток, – усміхнувся він.

– Я прошу поставитися до цього серйозно, – твердо сказав я.

– Добре, добре, я зрозумів. Тоді чекаю вашої появи і веду вас до ресторану, де розповім про прекрасну Олександру.

– Вона у місті?

– Так, але по обіді їде до Баку у справах.

– Передав би їй привіт, але не можу. Що ж, мені час іти.

Я пішов, трохи роздратований, що так погано замаскувався. На мене вже чекав Крестов.

– Зробив усе, що ви просили. Підполковник Демидко переказав, що чекатиме вас увечері.

– Тоді ходімо на телеграф.

На моє прохання телеграфне відділення у Карсі в той день мусило приймати всі телеграми, але не відсилати ті, що призначалися для Тифліса. Ад’ютант полковника мав зібрати тексти тих телеграм і телефоном прочитати їх нам. Телеграма до Тифліса була одна: «Посилку горіховим варенням відправив поштою». Здається, про мою відсутність у Карсі таки довідалися. Швидко.

– Горіхове варення тут дуже смачне, – кивнув Крестов.

– Спитайте адресу, на яку треба доставити телеграму, – попросив я.

З Карса повідомили адресу. Ми знайшли поштаря, який обслуговував цей район. Він розповів, що телеграми час від часу приходять, за домовленістю з господинею він залишає їх у поштовій скриньці, після чого дзвонить у двері і йде.

– Так вона попросила, мадам Бенуа. Дуже гарна жінка.

Поїхали до тої мадам Бенуа. Жила вона в невеличкій квартирці.

– Сходіть спитайте, наприклад, чи не здає вона кімнату в оренду, – попросив я полковника. Той пішов, кілька разів тиснув на дзвінок, але йому так і не відчинили. Я стежив за вікнами квартири. Але з них ніхто не визирав.

– Мабуть, немає її вдома, – повідомив Крестов.

– Нехай, головне, що вона не дізнається про горіхове варення. Тепер можемо пообідати.

Після обіду ми знову навідали мадам Бенуа, але вже не дзвонили, просто дивилися за квартирою. Нікого там не було.

– Може, розпитати сусідів? – запропонував Крестов.

– Ні, не хочу ризикувати. Нехай іде все як іде.

Увечері ми пішли до Демидка. Обережно зайшли з чорного ходу, я відімкнув двері відмичкою.

– Іване Карповичу, то ви справді можете відчиняти будь-які замки! – у захваті сказав полковник.

– Будь-які – ні, тільки поганенькі, – чесно зізнався я.

Ми всілися чекати підполковника. Світла не палили, наче нікого вдома не було. Крестов спробував завести розмову, але я попросив помовчати. Сиділи в тиші, коли почулося якесь дряпання. З боку чорного ходу, яким ми і зайшли. Крестов вихопив наган, я схопив його за руку. Показав, що стріляти можна тільки за моїм наказом. Ми сховалися, Крестов за шафою, я за дверима. До будинку Демидка увійшли троє чоловіків. Світла вони теж не запалювали. Розмовляли не російською, пошепки. Один став біля вікна, щоб дивитися за двором, другий розіслав на столі мотузки та мішок. Ще один почав порпатися у робочому столі підполковника. Витрушував усі шухляди, так само, як я у шпиталі, коли робив напад схожим на пограбування. Я знову відчув злість, бо ці хлопці вже вкотре мене обігрували. Таки щось запідозрили, вирішили викрасти підполковника і допитати, чи не замислив я чогось. А потім убили б його, зробивши все так, наче звичайне пограбування. Тифліс – місто неспокійне, всяке буває.

Ці хлопці були дуже розумні, а мені знову пощастило. Якби ми прийшли пізніше за них, вони б і нас прихопили. Або просто вбили б, щоб ми їм не заважали. От якби зрозуміти, про що вони шепочуться! Цікаво, вони спробують допитувати Демидка просто тут? Навряд чи, судячи з усього, вони не знають російської, до того ж вони не знають, про що питати. І навряд чи ті люди, які знали, про що питати, ризикнули б прийти сюди. Ні, вони найняли цих абреків, які відвезуть підполковника кудись, де на них чекатимуть замовники. О, а мені туди ж і треба. Я усміхнувся. Розумів, що це було ризиковано, але без ризику тут ніяк.

Тільки вирішив, як бути, і тут же почувся стукіт копит. До двору приїхав екіпаж. Здається, я пізнав Саманда, це він привіз підполковника. А он і сам Демидко пішов до будинку. Саманд чекав, поки підполковник дійде і почне відчиняти двері.

– Можеш їхати, – сказав Демидко, зайшов, зачинив двері, і на нього напали незвані гості. Діяли вміло. Один схопив за ноги, ще один валив, обхопивши руки, третій накинув на рота рушник. Підполковник намагався вириватися. Він був сильний, і якимось чином йому вдалося відштовхнути одного з нападників, який полетів за шафу. Якраз туди, де ховався Крестов. Нападник скрикнув. Таки побачив полковника. Ховатися вже не було сенсу. Я вихопив браунінг, пролунали постріли. Два абреки, які сиділи над Демидком, упали на нього. Третій хрипів біля ніг Крестова.

– Іване Карповичу, я їх поклав! – закричав він.

– Цить! – гримнув на нього я. Почув, як провулком, куди виходив садок маєтку Демидка, застукотіли копита. Це тікав візник, який мав відвезти викраденого підполковника. Я вискочив із будинку. Пробіг через двір, перестрибнув паркан, застогнав через біль у сідниці. Я пам’ятав, що з провулку за будинком Демидка можна було виїхати тільки на вулицю. Тож візнику нікуди було діватися. Почув, як мчить екіпаж. – Стій! Стій! – закричав я, але візник тільки нагнав коней канчуком, він летів на мене, нічого не залишалося, крім як вистрелити і відстрибнути зі шляху екіпажу. Той проторохтів повз мене, ледь не збивши, я побачив, як із нього вивалилося тіло. Підбіг. Візник був мертвий.

Крики позаду. Це Саманд, який почув постріли, повернувся і тепер кричав. Я кинувся до нього. Він вихопив ніж, мабуть, не впізнав мене, подумав, що я грабіжник. Дуже вчасно вибіг Крестов, який наставив на слугу револьвер.

– О, я врятував вас! – похвалився полковник.

– Навіщо ви вбили грабіжників? – прошипів я.

– Вони були озброєні, а я дуже добре стріляю!

– Ми втратили слід, хоча б одного треба було залишити живим!

– Чорт! Не подумав! – Полковник ударив себе по чолу.

– Це ви, Іване Карповичу! – нарешті впізнав мене Саманд і сховав ніж у чобіт.

– Я. Іди допоможи своєму панові, – наказав я візнику, той побіг до хати. – Полковнику, слухайте. Я зараз утечу, невдовзі приїде поліція. Скажете, що ви з Демидком разом училися в кадетському корпусі. Тепер ви їдете з фронту, чуєте, з фронту, з передової, а не з Карса, про Карс узагалі не згадуйте! Вирішили заїхати, побачитися з товаришем. Коли підходили до будинку, побачили підозрілих людей, звернулися до них, а вони кинулися на вас із ножем. Ви їх і пристрелили. Чуєте?

– Так точно.

– Про мене і про Карс жодного слова. Хваліться, розповідайте, як уміло вбили нападників, які хотіли викрасти підполковника, мабуть, з метою викупу.

– Зрозумів. Вибачте, що я не подумав про те, щоб узяти у полон, я…

– Полковнику, зробіть так, щоб усі повірили, що ви справді випадково зайшли до давнього товариша і за щасливим збігом обставин його врятували. Це дуже важливо! І не називайте своє справжнє прізвище. Полковника Крестова можуть знати, скажіть, що ви полковник Круглов! Усе, я побіг. Перекажіть Демидку, що вранці я чекатиму його у чайхані неподалік штабу.

З тим я втік, бо поліція вже їхала. Я не знав, чи повірять шпигуни у щасливий випадок, але що мені ще залишалося, окрім як сподіватися на те! Я дуже дратувався, бо ж операція, така чудова операція, яку я вигадав, тепер була під загрозою.

Я збігав до будинку мадам Бенуа. Там було темно. Здається, мадам не часто з’являлася вдома. Тоді пішов до лікаря Бенедіктова. Зазирнув у вікно його флігеля, побачив, що він читає якусь книгу. Тихенько постукав у двері. Він відчинив. У руці тримав невеличкий револьвер – велодог.

– Іване Карповичу? – здивувався він.

– А ви вже озброїлися?

– Мене попередили, що у Тифлісі без зброї не можна. Заходьте.

– Ви самі?

– Так, Олександра поїхала до Баку. Провів її до потяга і потім плакав, наче дитя. Здається, я закохався.

– Сподіваюся, що щасливо. Мені можна буде у вас переночувати?

– Ви від когось ховаєтеся?

– Так.

– Звісно, ночуйте. Оглянути вашу рану?

– Ні, дякую, там усе добре.

– А як ваша голова? Кажуть, ви дуже забилися?

– І голова добре. Випити у вас не знайдеться?

– Коньяк влаштує?

– Так.

Бенедіктов узяв із шафи пляшку коньяку і налив у келихи. Ми випили, він запропонував іще.

– Ні, завтра важкий день, треба виспатися.

– Поставити будильник?

– Ні, я прокидаюся, коли треба, сам. Добраніч.

– Добраніч, Іване Карповичу. А можна, я завтра піду з вами?

– Для чого?

– Мені дуже цікаво. Одна справа читати, а інша – бачити все наживо.

– Може бути небезпечно.

– Тим більше лікар не буде зайвим! – запевнив Бенедіктов.

– Що ж, підемо разом, – погодився я. – Тепер спати.

Вранці пішли з Бенедіктовим, який прихопив свій велодог.

– Зараз зайдете до трактиру, замовите чаю і хачапурі. Пийте, їжте, чекайте, я підійду, – наказав я.

Лікар усе виконав правильно. Я стояв на відстані і спостерігав, чи за Демидком не буде хвоста. Та спочатку я Демидка і не впізнав. Він був у солдатській шинелі, стрибав на милицях, наче поранений, яких у Тифлісі зараз було багацько. Дострибав до трактиру, зайшов усередину. Хвоста не було. Я ще почекав трохи і зайшов із чорного ходу. Всередині показав Бенедіктову, щоб той залишався на місці, сам підсів до Демидка. У того була перемотана голова. Здається, це було не заради конспірації.

– Дякую, Іване Карповичу, ви врятували мене. Як ви здогадалися, що мене спробують викрасти? – спитав мене підполковник.

– Треба завжди думати про те, що ворог може завдати удару наввипередки. Я подумав і зрозумів, що вони спробують вдарити по вас, – збрехав я. – На жаль, ми не змогли узяти полонених, полковник занадто добре стріляв. Тепер залишається сподіватися, що шпигуни повірили у ваш дивовижний порятунок.

– Ну, ми все це для того зробили, – запевнив підполковник.

– Справжнє прізвище полковника не стало відоме?

– Ні, я підтвердив, що це полковник Круглов.

– Добре. Як операція?

– Все іде за планом. Командувач три дні тому повідомив офіцерів штабу, що ставка виділяє нам півтора десятка додаткових дивізій і близько ста гармат для рішучого наступу, щоб розгромити Туреччину і спробувати вивести її з війни. Тож маємо терміново готувати велику операцію. Робота кипить, зараз зібралася оперативна група з підготовки наступу, яка обговорюватиме чорновий план. Його роздали для опрацювання. Кожен примірник пронумерований, за нього відповідає той офіцер, який отримав його на руки. Командувач особливо підкреслив, що тепер, коли ми позбулися шпигуна, руки в нас розв’язані і саме на Кавказькому фронті мусить відбутися той перелам, який вплине на всю війну.

– Генерал – молодець! – усміхнувся я.

– Іване Карповичу, якщо операція провалиться і ми не спіймаємо шпигунів, командувачу доведеться пояснювати свою брехню, бо ж насправді ніякого наступу немає і не буде!

– Вони мусять клюнути, бо дуже вже смачна наживка. Ваші люди серед приїжджих вже знають, що робити?

– Поки що ні, але вони вже добре вивчили і сам поштамт, і вулиці навколо. Ми контролюватимемо відправлення всіх телеграм. Причому самі телеграфістки про це не здогадуватимуться. Тобто телеграми будуть надходити до нас, ми їх одразу читатимемо. Тільки зустрінемо телеграму на відому нам адресу в Батумі, одразу почнемо стежити за людиною, яка її надіслала. Інша група відпрацьовуватиме вокзал і потяги на Батум Ще одна група стежитиме за штабом, чи не спробує хтось із офіцерів кудись поїхати у такий напружений момент.

– Ви зробили таємні позначки на примірниках плану?

– Так, якщо їх перефотографують, то ми зможемо дізнатися, з якого саме екземпляра. Все як ви просили, Іване Карповичу. Ми мусимо вийти на цих негідників. Головне, щоб вони повірили, що готується справжній наступ.

– Добре. Що ж, тепер нам залишається тільки чекати. Як ваша голова?

– Гуде, але нічого, головне, щоб недарма. Іване Карповичу, я вірю у вас.

– Дякую. Все буде добре, – впевнено сказав я.

Сумніватися можна, поки вирішиш, а потім можна бути тільки впевненим. Підполковник кивнув і усміхнувся. Здається, повірив.

– До речі, ви знаєте про петицію понтійських греків до намісника? – спитав Демидко.

– Кого?

– Понтійських греків, православних греків, що живуть на турецьких територіях біля Чорного моря, які ми звільнили під час останнього наступу.

– І що за петиція?

– Вони просять намісника призначити вас князем Трапезундським.

– Що? – не второпав я.

– Греки просять дозволити створення окремої Понтійської губернії в складі Російської імперії і наполягають, щоб її очолили саме ви, бо начувані про ваші подвиги.

– О Господи! Яким боком я до греків?

– Вони стверджують, що обидві ваші бабусі – грекині. Ще вони просять, щоб вас відправили до Трапезунда, де ви б узяли під свою оруду грецьких добровольців.

– Мене хоч за це не розстріляють?

– Та ну що ви, Іване Карповичу, греки наші союзники, ми змушені дослуховуватися до їхніх прохань.

– Мене що, відправлять до Трапезунда? – злякався я.

– Ні, що ви, начальство призначають за наказом згори, а не за побажанням знизу. Просто ця петиція – ще один доказ вашої популярності на Кавказі.

– Тепер я зобов’язаний довести, що ця популярність виникла не на порожньому місці. Зробімо це сьогодні. Не хочете поснідати?

– Ні, Іване Карповичу, навіть думати про їжу не можу, так хвилююся. Що ж, я йду до штабу, треба починати.

– Починайте. Обіцяю, що увечері ми питимемо шампанське, – підбадьорив я Демидка.

Він пішов, я підсів до Бенедіктова.

– Це був ваш агент? – спитав він, не пізнавши підполковника.

– Так. Дуже важливий агент. Як вам хачапурі?

– Просто чудове. Мені подобається тутешня кухня.

Ми добре поснідали, після чого зайшли в крамницю при перукарні. Я купив дві перуки і фарбу для волосся. Ми поїхали до Бенедіктова, зайшли туди одними, а вийшли геть іншими. Аж себе не пізнавали у дзеркалі. Пішли до поштамту, сіли осторонь. Втручатися я не збирався, хотів подивитися за операцією збоку. Бенедіктов почав розповідати про своє кохання до Олександри, ми виглядали просто знайомими, що розмовляють. Посиділи в одному місці, перейшли в інше. Я вже побачив кількох філерів, які крутилися біля поштамту. Вони непогано працювали, в очі не впадали, як не знати про їх наявність, то і не помітиш. Я дивився за людьми, які заходили до поштамту. Хтось із них мав бути шпигуном.

Тут до поштамту під’їхав екіпаж. Із нього вийшла гарна жінка з примітною фігурою. Я аж смикнувся, але роздивився, що це була брюнетка. Не вона. Хоча… Онде проїхав іще екіпаж, один із пасажирів якого посилено втирав чоло, хоча спекотно зовсім не було. Жінка зайшла всередину. І один з філерів пішов за нею. Здається, цю даму вели від вокзалу. Там вона надіслала через провідника якусь посилку. Цікаво, цікаво.

– Ходімо до поштамту, – запропонував я.

Бенедіктов погодився. Ми зайшли, я побачив, що красуня стоїть біля віконця прийому телеграм.

– Ви дивитеся за тією жінкою? – спитав Бенедіктов. Він був спостережливий.

– Яка красуня! – кивнув я.

– Ага і хода в неї така ж, як у Олександри. Мабуть, усі красуні ходять однаково, – усміхнувся лікар. – Вона ж повернеться з Баку?

– Думаю, що так, – чесно відповів я, хоча не був упевнений, що пані Олександра схоче перейти від життя, повного пригод, до буденності родинного побуту.

Жінка диктувала телеграму. За нею стежило кілька філерів, але я їх не бачив. Професійна робота, я думав, що так уже не працюють. Ще дивився, чи не стежить за жінкою хтось чужий. Вона дала телеграму, розплатилася і пішла. До дамської кімнати. Це займе кілька хвилин. Я взявся читати газету, яку купив Бенедіктов. Там описувалися мої подвиги біля Карса, мовляв, я самотужки розгромив ціле військо курдських абреків, навівши на них такий страх, що вони після цього присягнули на вірність государю.

– І в цієї красуні хода схожа, – сказав Бенедіктов. Я підняв погляд. Якась білявка виходила з дамської кімнати. На жаль, не пишна, а струнка, з яскравою червоною шаллю, накинутою на плечі.

– Ага, легко пішла, – кивнув я, а сам усе згадував той напад по дорозі на Карс і те, що там відбувалося. Маячня якась.

– І в неї є такі самі чобітки… – Лікар зітхнув, мабуть, згадав про чудові ніжки пані Олександри.

Я теж згадав про чоботи, величезні чоботи в пітьмі, грім і крики жаху. Я навіть не знав, як і кому про це розповісти. Легко б можна було сказати, що я вдарився головою і мені ввижалося бозна-що, але ж я бачив спалених вершників разом із кіньми, загін нападників знищено, я врятувався… Думки збилися, щось почало дошкуляти мені, наче скабка. Щось не те.

– А що ви сказали про чобітки? – спитав я.

– Ну, в тої білявки вони такі самі, як у жінки, за якою ви стежили, – пояснив лікар.

– Ви впевнені? – Я подивився на вихід із поштамту. Білявки вже там не було.

– Так, коричневі чобітки на підборах, – кивнув Бенедіктов.

– Ходімо. – тихо сказав я, він хотів щось спитати, але побачив, як змінилося моє обличчя, і не спитав.

Ми вийшли. Білявка якраз сідала до візника. За нею ніхто не їхав і не дивився. Ми теж зупинили візника. Добре, що він трохи розмовляв російською. Я сказав йому триматися на відстані за екіпажем із білявкою.

– Це дружина нашого товариша, який зараз у відрядженні. Ми хочемо дізнатися, куди це вона їде, – прошепотів я і дав візнику рубль.

Ми поїхали, візник знав свою справу, не наближався і не відставав. Я вже почав сумніватися, чи правильно довірився спостереженням Бенедіктова, коли білявка кілька разів озирнулася. Так озираються люди, які хочуть переконатися, що за ними не слідкують. За таким озиранням я легко впізнавав бунтівників. Потер руки і усміхнувся.

– Що відбувається, Іване Карповичу? Чому ми спочатку ходили за одною жінкою, а тепер їдемо за іншою? – пошепки спитав лікар.

– Поки і сам не знаю.

Жінка проїхала кілька кварталів, вийшла біля великого прибуткового будинку. Ну, мені ці фокуси були знайомі ще з Києва. У таких будинках є чорний хід, що виводить у двір. Людина заходить і зникає, а ти, як дурень, тупцюєш біля парадного.

– Почекайте мене тут, лікарю, – попросив я, сам сміливо пішов у двір.

Думав, що побачу там білявку, але її не було. Я здивувався. Зайшов із чорного ходу, прислухався. Сподівався почути кроки на сходах. Але тиша. Вийшов із будинку. Кивнув Бенедіктову. Той покрутив головою – значить, ніхто не виходив. Жінка була десь у будинку. Я сховався за дверима. Звідси бачив і чорний хід, і парадний. Вирішив, що тепер, якщо побачу ту білявку, заарештую її. Досить гратися. А то ще зникне десь. Почув кроки. Зашвидкі, як для жінки. Визирнув і помітив якогось хлопчика у гімназичній формі і з тоненькими вусиками. Він щось насвистував, пробіг біля мене до парадного. Де ж та жінка? Я почув стукіт копит. Визирнув і побачив, що гімназист стоїть на краю дороги і махає рукою, зупиняє візника. А ось і екіпаж. І тут я побачив знайомого візника. Ще в перший день перебування у Тифлісі він возив нас із Демидком до квартири полковника Саркісова! І тоді мені здалося, що він знає російську, але бреше, що не знає. І ось такий збіг, що він тут, підвозить цього гімназиста…

І тут я здогадався, що з-під кашкета в гімназиста виглядає пасмо білявого волосся. Довге пасмо, що якось дивно для гімназиста, особливо для гімназиста з чорними вусиками! Гімназиста, обличчя якого тепер мені видалося знайомим! Щось занадто багато збігів! Я закричав, наче звір, бо відчув, що мене обводять круг пальця. Не розумів як саме, але відчував! Вискочив із парадного. Гімназист, що вже сідав у екіпаж, перелякано подивився на мене. Візник, той чорнявий, східного типу чоловік, схопив гімназиста за барки, кинув у екіпаж і нагнав коней. Я побіг за ним. Уже вихопив браунінг, але на бігу не міг стріляти точно. Та попереду був різкий поворот, де візнику доведеться збавити швидкість, інакше він влетить у кам’яну огорожу!

Він гнав коней, як скажений, встиг відірватися від мене, а потім вимушений був таки гальмувати, розвернув екіпаж, я став на коліно і двічі вистрелив. Поцілив у коня. Все! Тепер нікуди не дінеться! Я побіг щосили. Екіпаж заїхав за ріг, поранений кінь іржав, з вікон почали обережно виглядати люди. Я вибіг з-за рогу, тримав браунінг напоготові, коли побачив екіпаж. Пораненого коня, що бився у передсмертних судомах. І гімназиста з ножем у грудях.

– Що трапилося? – Це підбіг Бенедіктов.

– Допоможіть хлопцю! – крикнув йому я, озирнувся.

Де візник? Куди він утік? Побачив якусь жінку у вікні першого поверху. Вона показала пальцем на високий паркан із каменю. Я розігнався, застрибнув на нього, видерся нагору, побачив сад і візника, який уже дерся на інший паркан. Я стрибнув на землю і побіг за ним. Позаду почувся страшний крик.

– Ні, ні! – кричав якийсь чоловік, голос був схожий на Бенедіктова.

Мені не було часу розумувати. Я додав швидкості, щоб розігнатися. І стрибнув на паркан, але не там, де стрибав візник. Стара філерська звичка. Якщо когось переслідуєш і людина хоче напасти на тебе, вона чекатиме біля того місця на паркані, де перелазила сама. Я заскочив на паркан і побачив за ним візника, що чекав мене з револьвером. Розстріляв би, але я стрибнув там, де він не чекав. Поки він розвернувся – вистрелив, куля пройшла біля голови, але я вже летів із паркану. Візник кинувся добивати, та я, хоч і боляче впав на спину, встиг вихопити браунінг і зустрів його пострілами. Він скрикнув і завалився за паркан. Здається, я поцілив йому в плече.

– Здавайся, падло! – крикнув я йому.

– Пішов у сраку! – відповів він і зареготав. Хай регоче! Час працював на мене! Куди він тепер дінеться, поранений, зі мною на хвості!

– Здавайся! – повторив я.

– Тримай!

Через паркан перелетіла граната. Вона ще летіла, а я вже стрибнув убік. Вона покотилася по землі, а я став струнко за високим буком, що ріс тут. Вибух. Мене наче вдарило по голові, струснуло всього, ноги почали м’якнути, я падав. Зміг вистрелити раз у бік паркану, щоб показати, що я живий. Це було на той випадок, якщо візник схоче мене добити. Я показував, що краще не треба. Зсунувся по дереву на землю. У голові гуло, відчув слабкість. Руки стали як чужі, якби візник зараз таки поліз через паркан, то міг би пристрелити мене. Але він не поліз. Я сидів. Потім думка, що, здається, я не поранений осколками. І живий. Щось із головою не так, але останнім часом із нею багато чого було не так. Підвівся. Взяв браунінг у ліву руку, порухав пальцями правої. Діяли. Спробував розбігтися, стрибнув, повис на паркані, а потім виліз по ньому, наче слизняк. Сил не було. Лише з третього разу таки здерся. Візника за парканом не було. Він утік.

– Руки догори! – крикнув якийсь чоловік, що наставив на мене двостволку.

Чоловік був знервований, здається, господар саду, і йому, звісно ж, не сподобалося, що тут стріляють і кидаються гранатами. Я обережно підняв руки, бо не хотів, щоб мене тут підстрелили, як дичину.

– Спокійно, я – Іван Карпович Підіпригора, – сказав я чоловіку.

– Іван Карпович? – Чоловік розгубився і трохи опустив рушницю. – А чому я вас не впізнаю?

– Бо я в перуці. Зараз зніму, тільки спокійно.

Зняв перуку, усміхнувся, як часто усміхався на фотографіях.

– Господи, точно, Іване Карповичу! Вибачте, я вас не впізнав! – він опустив рушницю і підбіг до мене. – Я – Амбарцумов Місак Самвелович, купець! Що тут відбувається?

– Я переслідував небезпечного злочинця. На жаль, він утік. Допоможіть мені вийти на вулицю.

– Так, звісно!

Ми вийшли, я з подивом побачив, що на бруківці лежить мертвий кінь, а екіпажа, Бенедіктова та пораненого хлопця немає. Тільки кашкет гімназиста лежав на дорозі. І плями крові. Кінської та людської. Тут уже зібралися люди.

– Де екіпаж? – спитав я.

Місцеві почали говорити своєю мовою. Добре, що купець був поруч і переклав.

– Чоловік сказав, що він лікар, відрізав упряж убитого коня і на живому повіз поранену жінку до лікарні.

– Жінку? Тут же гімназист був поранений? – здивувався я.

– Люди кажуть, що це була жінка, одягнена як гімназист. Лікар дуже за нею побивався, кричав так, наче сам був поранений.

Я кивнув. Думав, що робити.

– Це – Іван Карпович Підіпригора! – проголосив купець і став ближче до мене. Потім, мабуть, сказав те саме по-місцевому. І всі одразу почали мене роздивлятися. Це заважало думати. Коли почувся гуркіт двигуна.

До нас під’їхало авто. Вискочив блідий Демидко.

– Іване Карповичу, ми її втратили! Вона переодяглася в дамській кімнаті! – закричав він.

– Їдьмо! – наказав я, стрибнув у авто.

– Що відбувається, Іване Карповичу? – спитав підполковник. – Я чув вибух!

– Шпигун утік. Перед тим він спробував убити жінку, яка була його агентом. Бенедіктов зараз повіз її до лікарні. Треба зробити все, щоб вона вижила! І перекажіть поліції та військовим патрулям, що шпигун поранений у плече. Нехай затримують усіх, у кого буде щось схоже на поранене плече або просто плями крові на одязі!

– Слухаюся, Іване Карповичу! То ви пішли за тою білявкою? Як ви здогадалися, що це вона?

– Байдуже. Виділіть охорону до лікарні! Бо жінку, якщо вона виживе, спробують убити! Хтось із офіцерів штабу виходив із нього?

– Жоден!

– Що жінка передала провіднику?

– Пакунок із маленьким фотоапаратом! Я таких іще не бачив! Німецький. Напевно не знаю, але мені здається, що в ньому сфотографований план наступу. Зараз його проявляють, і ми зможемо з’ясувати, хто зрадник!

– Добре.

Коли ми під’їхали до штабу, Демидко побіг віддавати необхідні накази, а я залишився в авто. Заплющив очі і думав. Крота у штабі ми тепер знайдемо. Але залишався той візник. Можливо, він був головнішим за крота. Куди він утік? Я побачив на передньому сидінні планшет підполковника. Узяв його. Дістав олівці, аркуш паперу, почав малювати все, що знав. Кріт, шпигун, агентеса. Їхні зв’язки і взаємодія. Ось так вони передавали повідомлення, ось так віддавали накази, ось так отримували звістки. І саме на звістках була якась невідповідність. Поштар приносив телеграму до мадам Бенуа, дзвонив у двері і залишав її в поштовій скриньці. Щоб швидко отримати телеграму, та мадам Бенуа мусила сидіти вдома цілий день. Але ж вона взагалі не з’являлася у своїй квартирі! І для чого схема зі скринькою? Чому не можна було просто подзвонити у двері і віддати телеграму? Я почав терти голову. Коли потреш голову, вона краще думає.

– Іване Карповичу, віддав наказ поліції і патрулям. Також попередять всі лікарні і приватних лікарів, – доповів Демидко, який заліз до авто. – Жінка жива, але непритомна. Зараз їй роблять складну операцію. Лікар Бенедіктов там, із нею. Знаєте, хто вона?

– Хто?

– Ваша добра знайома – Олександра Сайрус!

– Що? – Я вирячився на Демидка.

– Так, вона чудова акторка! Міняла колір волосся за допомогою перук, обличчя – за допомогою гриму, а форми за допомогою спеціальних підкладок під одяг! То була пишна, то струнка!

– Олександра? – спитав я ошелешено.

– Так, вона. Як же ви її не впізнали?

– Лайно! – Я скривився, бо тільки зараз зрозумів, чому мені здалося знайомим обличчя гімназиста. Олександра? Господи, та я ж ходив по межі! Чому вона не отруїла мене, як Саркісова? Це ж було так просто! Вона мала всі можливості вбити! Але не вбила…

– Плівку з фотоапарата зараз проявляють. Командувач наказав усім офіцерам штабу, які мали доступ до плану, залишатися на своїх місцях. Ми спіймаємо крота!

– Олександру охороняють?

– Так, я поставив там найкращих агентів.

– Добре, – кивнув я.

– А що це ви малюєте, Іване Карповичу? – Демидко подивився на аркуш.

– Дещо. – Я міркував. У двері авто постукали. Я побачив полковника Крестова.

– Ну що, Іване Карповичу, здається, вони клюнули! – Він був задоволений. А я ні. Мені був потрібен той клятий візник. – Щось ви невеселі, Іване Карповичу?

Я дивився на малюнок. Із телеграмами було не так просто, я щось неправильно розумів.

– Підполковнику, дозвольте скористатися вашим авто? – спитав я тихо.

– Ну, звісно. А куди ви зібралися?

– В одне місце. Буду швидко.

– Їдьте. – Демидко вийшов.

– Дозвольте з вами? – попросився Крестов.

– Не заперечую. – Хороший стрілець, яким полковник безперечно був, міг мені знадобитися.

Він сів, і ми рушили з місця.

– Щось пішло не так? – спитав полковник.

– Ще не знаю. Ви при зброї?

– Я навіть сплю з револьвером під подушкою.

– Гаразд.

– Куди ми їдемо?

– У знайоме для вас місце.

– Здається, до мадам Бенуа? – здогадався Крестов, коли ми під’їхали. – Будемо стежити?

– Ні. Подзвоніть. Якщо вам не відчинять, ламайте двері.

– Ламати двері? Як?

– Плечем, ногою, як завгодно. Заходьте всередину і починайте робити обшук. Гучно, щоб сусіди чули.

– Для чого все це? – здивувався Крестов.

– Так треба. – Я усміхнувся.

Ми проїхали біля квартири мадам Бенуа, за рогом розвернулися, і я вийшов. Вулиця проходила під горою. Прямовисні схили заввишки у кілька метрів. Туди не втечеш. Тільки на вулицю. Я підійшов і чекав. Тріск виламаних дверей. Крестову не відчинили, і він зайшов сам. Шум усередині. Полковник умів працювати гучно. Я пильнував за дверима сусідньої квартири. Але двері відчинилися у квартирі через одну. Звідти вийшов ідеально одягнений джентльмен із білим шарфом, у пенсне і з елегантним стеком. Він глибоко вдихнув приємне весняне повітря, подивився на сонце, усміхнувся і без поспіху пішов по двору на вулицю. Відчинив хвіртку, вийшов, подивився на годинник і неквапливо рушив у мій бік. Чорний сюртук, метелик, ідеально начищені черевики. Чоловік любив порядок. Пройшов біля мене, навіть не подивившись, бо я ж був у засмальцьованій шинелі та розбитих чоботах. А тут такий франт.

Я усміхнувся. Ну то й що, що через одну квартиру? Почути там дзвінок у мадам Бенуа неможливо, але можливо провести дріт із квартири мадам Бенуа до квартири дальнього сусіда. І тоді він би все чув! Я повернувся і побіг за ним. Він чув мої кроки, але навіть не подав знаку. Дефілював собі.

– Пане, пане! – озвався до нього я. Він розвернувся, здивовано подивився на мене. Доглянута шкіра, запах парфумів. Він знищував мене поглядом. Я хотів попросити цигарку, а потім вирішив, що досить уже гратися. І вдарив його кулаком у ліве плече. Він скрикнув і скривився. Я усміхнувся і дістав свій браунінг.

– Руки догори!

– Що? – гнівно запитав він.

– Руки догори!

– Я викличу поліцію! – Він говорив російською дуже чисто.

– Руки!

Він почав піднімати руки, я дивився йому в очі, хотів побачити страх чи роздратування, що я його спіймав, але замість цього там було лише обурення. Може, я помиляюся… Удар. Рвучкий удар стеком і постріл у небо, мій браунінг відлетів на бруківку. Я хотів кинутися за ним, але змушений був ухилятися від ударів тонким і довгим лезом, яке негідник вихопив зі стека. Я ухилився, ще випад, ще ухилився, нога поїхала, і я завалився. Він замахнувся для останнього удару, я спробував ударити його ногою, але не дістав. Це був кінець. Занесене лезо мало нанизати мене. Постріл. Негідник таки вдарив, але удар його був послаблений кулею, що увіп’ялася йому в праве плече. Я встиг відвернутися, лезо дзенькнуло по бруківці, вдарив ногою ще раз, дістав. Нападник скрутився, я підхопився і повалив його на спину. Обидві руки в нього були поранені, чинити опір він мені не міг. Тільки стогнав. Підбіг Крестов.

– Як я його! З півсотні кроків! – закричав полковник збуджено.

– Дайте револьвер! – Я теж крикнув. Схопив зброю і вдарив рукояттю по голові шпигуна. Той знепритомнів. Я підвівся, перевернув чоловіка долілиць, підхопив його лезо, всунув між зубами і розкрив його рот.

– Господи, ви що робите? – скривився Крестов.

– Тримайте за пояс! – наказав я. Полковник тримав, а я поліз пальцями в рот. Шпигун почав блювати. Залишки ампули і якісь кришталики, схожі на цукор. – Води! Води!

Підбіг водій, приніс води з сусіднього будинку, я залив її у рот полоненого і примусив ще раз виблювати. Потім сяк-так перев’язав свіжу рану шпигуна, міцно зв’язав руки, ми повантажили шпигуна у авто на заднє сидіння, я сів поруч, поїхали. По дорозі шпигун опритомнів, здивовано подивився на нас, почав щось шукати язиком у роті. Я показав йому залишки ампули.

– Не шукай. Жити будеш. Хто кріт у штабі?

– Я нічого тобі не скажу. – Він презирливо подивився на мене.

Я усміхнувся.

– Ти про це не знаєш, але я попросив у генерала Юденича тебе. – Я дуже недобре усміхнувся. – Сказав, що знайду крота, але у крота є помічник, і він мій. Бо він кілька разів ледь не вбив мене. І я хочу йому відплатити. Генерал погодився.

– Що? – Презирство змінилося страхом.

– Ти мій. – Я усміхнувся і вдарив його в обличчя. Потім запхав у рот його ж білий шарфик. Перевернув долілиць, усівся зверху, взяв його руки, зв’язані за спиною, відрізав мізинець. Шпигун завив.

– Господи, Іване Карповичу, ви що? – злякався Крестов, який дивився на нас із переднього сидіння.

Я посадив шпигуна, показав йому його мізинець.

– Я відрізатиму по пальцю кожного разу, коли запитаю і не почую відповіді, яка б мене влаштувала. Хто кріт у штабі? – я висмикнув кляп. Він заверещав. Кляп на місце, я перевернув його, узявся ще за один палець.

– Іване Карповичу… – перелякано прошепотів Крестов.

– Не встрявайте, – сказав йому я. Потягнув палець, приставив лезо. Шпигун забився на сидінні, але я міцно його тримав. Відрізав. На третьому пальці він зламався. – Ось і молодець, ось і правильно. Тепер скажи, де Мельников, і тебе відвезуть до лікарів.

Виявилося, що Мельников у якомусь гірському селі. Шпигун стверджував, що капітан живий. Я волів у це вірити.

– Полковнику, відвезіть його зараз до шпиталю, хай оброблять рани, щоб він не стік кров’ю. Будьте увесь час поруч з ним, бо він же може викинути якогось коника. Дивіться за ним. Коли лікарі з ним попрацюють, везіть до штабу. Добре?

– Т-так, Іване Карповичу. А ц-це було необхідно? – він кивнув на кров і на відрізані пальці.

– Ця людина кілька разів ледь не вбила мене, підстрелила у сідницю, це – холоднокровний убивця, якого треба було розколоти. Я впевнений, що зробив усе правильно. Зараз я вийду біля штабу, а ви їдьте до шпиталю.

– Ти виграв, але лише тому, що тобі щастило, наче ідіоту! – несподівано сказав шпигун. Він був геть розчарований, стогнав та вив. – А я розумніший за тебе! І все вигадав краще! Ти мусив програти! Чому тобі так щастило? На тебе не подіяла отрута, яку підсипала Олександра! Ти відбився від аджарців! Сховався від моєї кулі! Якось урятувався від курдів! Навіть граната тебе не взяла! Як таке може бути? Коли мені казали, що ти продав душу дияволу, я сміявся! Я не вірю в диявола! Але як можна зрозуміти, що тобі так щастить?

– Я думаю, що розуміти це можна лише так, що цього схотів Господь, – сказав я йому.

Шпигун скривився.

– Бога немає! Є людина, її вміння і розум!

– Бог є. А про інше поговоримо пізніше. Полковнику, дуже на вас сподіваюся, уважно дивіться за цим богоборцем.

– Іване Карповичу, не хвилюйтеся, – запевнив Крестов.

Авто поїхало до шпиталю, я пішов до штабу, який посилено охороняли. Мене не пустили, бо я ж був весь у крові, ледь не арештували, добре, що вибіг Демидко. Забрав мене, повів до себе.

– Результати ось-ось мають бути готові! Ми проявили плівку і роздрукували її. У кожному примірнику ми друкували по зайвій літері в третьому слові третього рядка. У першому примірнику – на першій сторінці, у другому – на другій сторінці і так далі. Зараз перевіряємо. Командувач зібрав усіх офіцерів у себе. Вони ще не знають, що відбувається, думають, що буде останнє обговорення наступу. Куди ви їздили?

– Я арештував шпигуна.

– Хіба він не тут, у штабі?

– Тут кріт, а був іще шпигун.

– І де він?

– У шпиталі, з ним полковник Крестов, можемо не хвилюватися.

У двері постукали.

– Так. – сказав Демидко.

Забіг якийсь капітан із полум’яними очима.

– Знімки зроблено з примірника полковника Рімана!

– Ріман! Хто б міг подумати! Такий же служака! – Демидко закрутив головою.

– Ріман? – здивувався я. – Це точно? Помилки не може бути?

– Ні! У сфотографованому варіанті помилка на дванадцятій сторінці. Дванадцятий варіант видали саме Ріману, – сказав капітан і показав кілька аркушів, де все було записано.

– Іване Карповичу, помилки бути не може. А чому ви здивувалися? – спитав Демидко.

– Можете мене провести до кабінету Рімана?

– Для чого?

– Дуже потрібно! – Я, чесно кажучи, нервував.

– Що ж, ходімо.

Ми піднялися на поверх вище.

– Ось кабінет Рімана, – показав Демидко на двері.

– Можна мені зайти?

– Так, звісно.

Ми зайшли. Невеличка кімната, де сиділа секретарка і щось друкувала. Побачивши нас, підвелася.

– Це – Зіночка, секретарка полковника А це… – Демидко хотів мене представити.

– Не треба, – перервав його я, бо дівчина могла розхвилюватися, а в нас не було часу. – Зіно, ви виходили сьогодні з кабінету?

– Ні! Я зранку тут, прийшла вчасно…

– Десь приблизно о десятій. Хто вас покликав?

– Мене? Я…

– Зіно, кажіть правду, прошу вас. – Я сказав м’яко, але подивився жорстко.

– Ольга запросила на чай. Я вийшла хвилин на десять, не більше!

– Хто така Ольга?

Коли я дізнався, хто така Ольга, то усміхнувся.

– Дякую, Зіно, і не хвилюйтеся, ви не зробили нічого поганого.

Ми вийшли.

– Іване Карповичу, що ми ще розвідуємо? Командувач нас чекає, а ви…

– Мені потрібно поговорити з хлопцями, які стежили за штабом уранці.

– Для чого?

– Для справи, я тут не розважаюся!

– Іване Карповичу, нас чекають і…

– Підполковнику, мені треба поговорити з хлопцями, які стежили за штабом.

– Ніхто з офіцерів не виходив!

– Де вони?

– Ну добре, Іване Карповичу, але ви пояснюватимете командувачу, чого ми запізнюємося!

– Звісно, я!

Розмова з філерами зайняла кілька хвилин. Нею я був повністю задоволений.

– Що ж, тепер ходімо! – сказав я Демидку.

– Я нічого не розумію, Іване Карповичу, що коїться?

– Зараз ви все почуєте. – Ми бігли сходами до зали засідань біля кабінету командувача. – Тільки одне прохання. – Я взяв Демидка за руку.

– Що?

– Що б я не казав, прошу вас не втручатися.

– Не втручатися?

– Так, для користі справи. Я можу казати якісь дивовижні речі, але ви не мусите дивуватися і не мусите суперечити. Просто кивайте. Добре?

– Я нічого не розумію…

– За півгодини ви знатимете все і розумітимете все, а поки що я прошу зберігати спокій, забути про питання і кивати всьому, що я скажу. Довіртеся мені.

Він подивився мені в очі. Я знав, як дивитися в такі моменти.

– Добре, Іване Карповичу. Я сподіваюся, що ви знаєте, що робите.

– Знаю.

Ми підійшли до кабінету командувача армією. Той прийняв нас.

– Дозвольте завершити операцію, пане генерале, – попросив я.

– Ви готові це зробити, Іване Карповичу?

– Так точно!

– Тоді ходімо.

Ми пройшли коридором до великої зали, де сиділо більше двох десятків офіцерів, з них кілька генералів, а решта полковники. Полковник Фролов, товариш покійного Саркісова, побачивши мене, здивувався і махнув рукою. Я відповів на його привітання і показав, що все добре.

– Прошу сідати, – почав генерал Юденич. – Панове офіцери, думаю, ви хвилюєтеся, чому я зібрав вас так несподівано і в такий час, коли ми всі готуємося до наступу. Зараз ви про все дізнаєтеся. Думаю всі знайомі з найкращим сищиком імперії Іваном Карповичем Підіпригорою. – Генерал повернувся до мене. – Вам слово.

Я підвівся. Витримав паузу, щоб здивовані офіцери обмінялися поглядами і звернули всю увагу на мене.

– Шановне панство, як вам відомо, мене відрядили до штабу Кавказького фронту з тим, щоб допомогти знайти шпигуна, який передавав туркам важливі свідчення про наші плани. Нам дуже пощастило, що діяльність шпигуна не привела нас до поразки під час останнього наступу, більше того, ми змогли знайти в захоплених документах супротивника неспростовні докази діяльності цього шпигуна. Судячи з того, що він мав доступ до плану наступу, це мав бути хтось зі штабних офіцерів. Тобто з тих, хто зараз у цій залі.

– У цій залі? А Саркісов, він же шпигун? – спитав один немолодий генерал із довгими сивими вусами. Офіцери зашуміли. Я різко підняв руку. Тиша.

– Полковник Саркісов не був шпигуном! – чітко і гучно сказав я.

– Що? Що? Як не був? А записка? А самогубство? Що ви таке кажете, Іване Карповичу? – загомоніли офіцери.

– Полковника Саркісова отруїли, – різко сказав я.

– Отруїли? Хто?

– Справжній шпигун, який злякався, що Саркісов зможе вийти на нього. Покійний полковник провадив особисте розслідування і, можливо, був близький до того, щоб вийти на злочинців. Ті злякалися і вирішили вбити полковника. Тут іще стало відомо про мій приїзд. На жаль, зберегти його мету в таємниці не вдалося, всі знали, що я їду шукати турецького шпигуна. Тоді злочинці і вирішили зробити геніальний хід – убити двох зайців одним пострілом. Вони отруїли Саркісова, сфабрикували його передсмертну записку, виставивши його шпигуном. Таким чином вони одночасно усунули небезпечного свідка і позбавили сенсу моє перебування у Тифлісі. Шпигуна виявлено, дякуємо, Іване Карповичу, до побачення. І я б поїхав, якби не деякі обставини загибелі полковника.

– Які обставини? – спитав хтось із офіцерів.

– Покійний Саркісов любив добре одягатися, замовляв мундири у найкращих шевців, стежив за одягом. І ось така людина отруюється в самих кальсонах. Знаючи, що тіло знайдуть і його побачить багато людей!

– Може, він просто дуже перелякався? – спитав хтось із полковників. Я навіть не став відповідати.

– Далі – передсмертна записка для самогубців, останній крик душі. Його не довіряють друкарській машинці, а пишуть від руки. І пишуть зовсім не так сухо та інформативно, наче якусь доповідь, як було в тій записці. Нарешті, зазвичай труяться вагітні покоївки чи студенти від нещасного кохання, а офіцери стріляються. Бо це надійніше і не так боляче. Через усе це в мене з’явилася підозра, що ніякого самогубства полковника Саркісова не було, а було вбивство офіцера з метою замести слід.

– Чому ж ви одразу про це не сказали? Навіщо дурили нам голову? – гнівно спитали з зали.

– Я не сказав, бо мене не хотіли слухати. Всіх задовольняло, що шпигуна знайшли і тепер його можна не боятися. До того ж, якщо Саркісов був невинний, залишалося питання, хто ж тоді шпигун насправді? Саме це я вирішив з’ясувати. Ви, як люди військові, знаєте, що удар завжди краще завдавати несподівано, щоб для супротивника він був сюрпризом. То і я не став виступати проти Саркісова-шпигуна, почав начебто шукати його помічників. Думав цим убезпечитися від справжніх шпигунів, але дарма. Вони виявилися хитрішими, не повірили мені й вирішили вбити. Спочатку задіяли для цього аджарських абреків, потім стрільця, який поранив мене в потязі. Я зрозумів, що ризикую померти раніше, аніж знайду цих шпигунів. Вигадав цілу операцію, щоб примусити ворогів Вітчизни викрити себе. Ця операція не могла відбутися без допомоги і порад командувача армії. Миколаю Миколайовичу, я дуже вдячний вам за те, що ви повірили мені й підтримали проведення операції.

Я вклонився пану Юденичу, той усміхнувся.

– Щоб заспокоїти шпигунів, я вирушив до Карса, начебто шукати міфічних спільників Саркісова. Я думав, що так далеко від Тифліса я буду у безпеці, однак шпигуни остаточно вирішили знищити мене і ледь не вбили за допомогою загону курдів.

– До речі, Іване Карповичу, а що тоді сталося? Ходять якісь незрозумілі чутки, – поцікавився Юденич.

– Мені дуже пощастило, і я зміг утекти від нападників, але був поранений, знепритомнів, мене підібрали вірменські селяни, які врятували мені життя. Поки я під посиленою охороною, знову дякую вам, Миколо Миколайовичу, одужував у Карсі, у Тифлісі розпочалася схвалена вами операція. Було повідомлено про переведення на Кавказ великих сил і підготовку масштабного наступу на Туреччину. Насправді ніякого наступу не планувалося, однак підготовка мала виглядати цілком правдоподібно, щоб шпигуни повірили у неї.

– Що? Наступу не буде? Нас дурили? Та хто ви такий, щоб робити з нас ідіотів?! – Офіцери підхопилися, були дуже обурені.

– Припинити! – підвівся командувач. І стало тихо. – Рішення про операцію виносив я, і всю відповідальність за неї несу я. Ми мусили піти на це, щоб знайти шпигуна, бо без цього ми були скуті у своїх діях! Ми не могли спланувати нічого без побоювання, що про наші наміри дізнається ворог! Цілий фронт був зв’язаний якимось шпигуном. З цим не можна було миритися. Тому я дав дозвіл на операцію. Продовжуйте, Іване Карповичу.

– Дякую, Миколо Миколайовичу. Так ось, сенс операції полягав у тому, щоб шпигуни повірили у підготовку наступу і спробували передати його план, як це робили і раніше. Нам вдалося дізнатися, яким чином шпигуни передають інформацію туркам, ми сподівалися перехопити кур’єрів і через них вийти на головних злодіїв. Окрім цього, ми непомітно позначили кожен з примірників плану наступу, який нам роздали.

Офіцери почали роздивлятися свої плани.

– Це було зроблено для того, щоб точно знати чий саме план передали до Туреччини.

– Але як можна його передати, якщо всі плани видають під розписку і рахують? – спитав обурено генерал із сивими вусами.

– Пане підполковнику, покажіть, – попросив я Демидка. Той продемонстрував фотоапарат.

– Що це таке? – спитав той-таки генерал, який, мабуть, за новинками техніки не стежив.

– Маленький фотоапарат німецького виробництва, який дає змогу швидко сфотографувати необхідні документи, у даному випадку – план наступу, – розповів Демидко. – Сфотографований план передали кур’єру, який доставив його на вокзал. Потім потяг до Батума, а далі човном контрабандистів до Туреччини, і вже за кілька днів турецьке командування знало б, чого чекати від нас.

– Але, як бачите, ми перехопили це донесення, проявили плівку і виявили, чий же план наступу було сфотографовано. – Я усміхнувся.

– Чий? Хто зрадник? Кажіть, Іване Карповичу, не тягніть! – Усі були дуже напружені, серйозні, всі чекали моїх слів.

– Отже, після ретельного аналізу ми з’ясували, що сфотографований план належав… – невеличка пауза і тиша. – Полковнику Фролову!

У цю мить треба було бачити обличчя двох людей: Демидка та самого Фролова. Демидко ошелешено кліпав очима, а Фролов вирячився на мене, його нижня щелепа відвисла, обличчя скам’яніло.

– Що? Що? Що за жарти? Це помилка! Ні! План полковника Рімана! Не м… – забелькотав Фролов і зразу схопився за рот. Потім хотів схопитися за револьвер, але я вже тримав його на прицілі.

– Навіть не думайте, полковнику. Стріляю я добре, – запевнив я.

– Мені немає чого втрачати! Мене все одно розстріляють! – заверещав Фролов.

– Або зараз я просто прострелю вам руку, і буде дуже боляче. Облиште свій револьвер. Руки догори!

Він почав опускати руки, а потім несподівано кинувся на мене. Це був відчай. Я вдарив його лівою, пропустив, перечепив ногою і завалив на підлогу. Перевернув горілиць, сів зверху, засунув дуло браунінга у рот, почав мацати пальцями.

– Що ви робите? – обурено спитав Юденич.

– У нього могла бути ампула з отрутою, але її немає. Вмирати наш друг не збирався. – Я вийняв браунінг, витер його носовиком полковника.

Фролов кричав, смикався, плювався, слав беззмістовні прокльони.

– Кіндрате Лук’яновичу, не треба тут удавати божевільного, це не допоможе, – попередив я.

– Заберіть його звідси! На гауптвахту! – наказав Юденич.

Фролова забрали. Демидко далі перелякано дивився на мене.

– Насправді, панове офіцери, я зараз збрехав.

– Що? – всі витріщилися вже на мене.

– Полковник Фролов був занадто хитрий. Він підозрював, що план можуть перехопити, і, щоб перестрахуватися, сфотографував план полковника Рімана.

– Що? – Це підскочив сам Ріман.

– Сьогодні вранці Фролов запрошував вас до себе? – спитав я.

– Так, ми обговорювали деякі деталі наступу, – підтвердив полковник.

– Потім його викликали до командувача і він попросив вас почекати. Так?

– Так, – кивнув Ріман.

– Я не викликав сьогодні Фролова! – заперечив Юденич.

– Не викликали, бо Фролов побіг до кабінету Рімана. Перед тим його секретарка викликала секретарку Рімана попити чаю. Фролов сфотографував план Рімана і повернувся. Ви обговорювали наступ далі. Так?

– Так, – розгублено підтвердив Ріман. – Я подумати не міг, що він шпигун!

– Далі Фролову треба було винести фотоапарат із будинку штабу, – продовжував я. – Офіцери отримали наказ лишатися на місцях. І Фролов його виконав. Просто вийшов на поріг, щоб підписати кошик квітів, які посилав якійсь чарівній дамі. Це всі бачили, однак ніхто і подумати не міг, що кріт, замість того, щоб ховатися, привертатиме до себе увагу цілим кошиком квітів! Поки підписував листівку, він непомітно поклав туди фотоапарат. Повернувся до штабу, а фотоапарат розпочав свою подорож. Тому Фролов був спокійний, коли я почав свою розповідь. Він був занадто впевнений у тому, що зрештою прозвучить прізвище Рімана. Ця впевненість йому і зашкодила. Завжди краще мати план відступу, а він його не мав і фактично видав себе. Це мало що вирішувало, докази в нас були і так, але мені хотілося збити з цього негідника пиху.

– То це він намагався вбити вас?

– Ні. У цій грі був іще один учасник. Той, хто всім керував. Справжній геній шпигунської справи, який примудрився так вибудувати роботу своїх агентів, що можна було схопити одного, але на цьому нитка б обов’язково обривалася.

– Хто він? І де він? – спитали офіцери.

– Зараз його заарештовано. При затриманні намагався чинити опір, був поранений. Йому надають першу допомогу, після чого його можна буде докладно допитати. З того, що він розповів мені, я знаю, що це агент німецької розвідки, який за турецькі гроші налагодив спостереження за штабом Кавказького фронту.

– Німець! – скрикнули офіцери.

– Так, барон фон Герке. Це він був автором схеми і водночас виконавцем. Добре знав кілька східних мов, за допомогою бороди та одягу міг ставати то персом-візником, то горянином, то вірменським купцем, то грузинським селянином, ким завгодно. Він завжди спостерігав за ходом подій і, коли треба було, втручався. Це він стріляв у мене, коли я повертався з Батума, він же намагався отруїти мене через свою помічницю.

– Отруїти? І як ви врятувалися? – спитав Юденич.

– Я зміг перевербувати ту жінку, і вона допомогла мені спіймати фон Герке, – збрехав я.

– Це ви про Олександру Сайрус? – здивовано спитав Демидко.

– Так, про неї. Фон Герке дізнався про її зраду і спробував її вбити, але тільки важко поранив. Сподіваюся, вона виживе. Що ж, вельмишановне панство, тепер я можу впевнено стверджувати, що виконав завдання, з яким мене послали сюди. Шпигунська мережа у штабі Кавказького фронту зруйнована, і він тепер може спокійно планувати вже справжні наступи на славу російської зброї! – урочисто сказав я. Запала тиша, а потім підвівся генерал Юденич, за ним решта офіцерів. Вони влаштували мені бурхливі і довгі оплески. Я вклонився на знак подяки, поточився і несподівано впав на підлогу. Крики, метушня.

– Це наслідки травми голови, яку Іван Карпович отримав біля Карса! – пояснив Демидко. – Йому треба до лікарні!

– Візьміть моє авто! – наказав Юденич.

Ось уже мене несли на ношах, потім авто, я не реагував на плескання по щоках, мене привезли до шпиталю, прибігли лікарі. Я розплющив очі, скаржився на запаморочення, головний біль і слабкість. Мене уклали у ліжко і забезпечили спокій. Згодом я спитав, що з пораненою жінкою.

– Їй дуже пощастило. Лезо потрапило у золотий портсигар, ковзнуло по ньому і пройшло на палець вище від серця. Все одно важке поранення, але тут на допомогу прийшов Андрій Ларіонович Бенедіктов, один із найкращих хірургів імперії. Фактично він її врятував, бо і довіз вчасно, і прооперував, – розповіли мені.

Я попросив покликати лікаря Бенедіктова, і він невдовзі прийшов. На нього важко було дивитися. Сутулий, сумний, розгублений.

– Лікарю, чого ви наче з хреста знятий? Олександру ви дивом урятували, тут святкувати треба, – спитав я.

– Для чого я її врятував, Іване Карповичу? Для суду та розстрілу, як шпигунки? Для цього? – спитав Бенедіктов, закрутив головою і заплакав.

– Послухайте мене. Тільки уважно, добре? – прошепотів я. І розповів дещо Бенедіктову. – Ось цю версію подій, слово у слово, ви мусите переповісти пані Олександрі. А вона мусить запам’ятати і відповідати, коли її допитуватимуть. Відповідати твердо і впевнено, це її єдиний шанс, зрозуміли?

Лікар недовірливо дивився на мене. Плакати перестав.

– Ви думаєте, що шанс є? – спитав нарешті.

– А що ви відповідаєте, коли хворі таке у вас питають? – поцікавився я.

– Що шанс завжди є.

– Правильно. Шанс є завжди. Скористайтеся ним. І пам’ятайте, якщо ви щось забудете чи Олександра заплутається, то постраждаю і я.

– А вам це для чого, Іване Карповичу? Вона ж працювала на людей, які хотіли вас убити!

– Ну, можете вважати, що така я добра людина.

– Іване Карповичу, будь ласка, скажіть, у вас із Олександрою щось було?

– Було, лікарю, було, – кивнув я. Бенедіктов сумно зітхнув. – Вона мала мене отруїти за наказом свого начальника, але не отруїла. Таке не забувається.

– Тобто тільки через це ви їй допомагаєте? – зрадів лікар.

– Не тільки. Ще і через вас. Ви ж теж дуже мені допомогли у складний момент із делікатним пораненням, і я побачив, що ви закохалися у пані Олександру. Справжнє кохання я дуже поважаю і сприяю йому, як можу. Тепер ідіть, і як тільки пані Олександра опритомніє, передайте їй мої слова. Ну і побажання випити на вашому весіллі, коли сподобить Господь.

– Іване Карповичу, дякую вам…

– Дякуватимете, коли все добре закінчиться! І на колінах стояти, і руки цілувати будете, а зараз піднімайтеся – і до справи!

Бенедіктов пішов, прийшов головний лікар шпиталю.

– Іване Карповичу, тут мені телеграфували зі штабу Одеського округу, що підготували вже вам місце у Криму і готові лікувати на найвищому рівні. Ми теж готові, командувач армії наказав забезпечити все необхідне, але колеги кажуть, що вам краще буде у Криму.

– Правду кажуть. Не сумніваюся, що ви забезпечите всі умови, але, знаєте, тут мене і стріляли, і різали, і гранати в мене кидали. Не буде мені тут спокою. То, як можна, відправте мене до Криму, якщо, звичайно, потрібне мені лікування.

– Потрібне, Іване Карповичу, тут і сумнівів немає.

Після цієї розмови прийшов Демидко. Сказав, що йому готують документи на полковника. Я привітав і попросив з’їздити в гори по Мельникова.

– А що він там робить, у горах? – здивувався майбутній полковник.

– Та наш знайомий фон Герке викрав його, щоби примусити мене поїхати з Тифліса. Знав, мерзотник, що я пана Мельникова люблю ще з часів, коли ми у охоронному відділенні разом працювали. Навіть лист мені залишив, але так сталося, що одного з місцевих лікарів пограбували якісь морфіністи, і під час нападу лист загубився, тож я дізнався про викрадення ген-ген коли. На щастя, фон Герке запевнив, що Мельников має бути живий. Привезіть його.

Штабс-капітана доставили за два дні. Виявилося, що він весь час сидів у ямі. Вина йому не давали, годували добре і напували гірською водою, яка дуже підкріпила здоров’я їх благороді. Знову став він рум’яний, руки труситися перестали, а очі – сльозитися. Після повернення Мельников хотів відсвяткувати, але я одразу узяв його в руки і пити заборонив. Десь за тиждень ми відбули до Криму. Поїхали потягом, бо у морі нападали турки. Вже у Криму я дізнався, що версія Олександри переконала слідство і ніякого покарання вона не отримала. Розлучилася зі своїм чоловіком і відбула з Бенедіктовим до столиці, звідки вони слали мені листівки і запрошували в гості. Я не поспішав, хотів відпочити, було мені у Криму дуже добре. Тим більше, що пан Бекір був радий.

Володар лісу

ісля чергових кавказьких пригод я повернувся до Криму і жив у горах. Якось один із чабанів поїхав на узбережжя продавати сир і, повернувшись, сповістив, що мене хоче бачити якийсь пан. З опису я одразу зрозумів, що мене чекав Григорій Котовський, бессарабський бандит, з яким були пригоди і в Одесі, й поза Одесою. Я сів на коня, спустився з гір, знайшов Котовського. Гриша роздобрів, був одягнений за останньою модою, світив «Брегетом» і взагалі випромінював успіх та задоволення життям.

– Іване Карповичу, радий вас бачити! – заволав Гриша і тут-таки потягнув до ресторану, щоб відзначити зустріч. Там швиденько набрався, довелося тягнути його до готелю, де він зупинився.

Наступного дня він знайшов мене вже по обіді.

– Іване Карповичу, я ж до вас не просто так, а у справі!

– Якій же?

– Чарівну Поліну, князівну з Бессарабії, пам’ятаєте? – спитав Гриша.

– Таку жінку не забудеш, – запевнив я. З Поліною, донькою ясновельможного бессарабського землевласника, князя Гагаріна-Курдзи, я познайомився в Одесі, коли шукав там маніяка. Пані Поліна шукала пригод, майже завжди їх знаходила, кілька разів була близько від смерті чи інших неприємностей, а потім зустріла молодого красеня поручника, після чого вирішила трохи відійти від справ. Молоді збиралися за кордон, війна тоді ще не почалася, і можна було виїхати. Відтоді я про неї нічого не чув.

– Як у неї справи?

– Та каже, що непогано. Вона одружилася з тим поручником. – Котовський скривився. Я зрозумів, що він досі мав певні почуття до князівни і її вибір Гришу трохи засмутив. – Чоловік тепер на війні, а вона вдома. Просила передати вам листа.

Котовський поліз до кишені і подав мені конверт.

– Сказала, що пошту вашу можуть читати, тому попросила передати особисто, що і роблю, – пояснив він.

– Дякую, Гришо, – кивнув я і розпечатав конверт.

Там був лист, написаний рівними дрібними літерами.

«Доброго дня, Іване Карповичу. Це Поліна, ми з вами зустрічалися в Одесі, де були в нас справи і нарізно, і спільно. Сподіваюся, Ви пам’ятаєте мене з тих буремних пригод. Зараз я проваджу скромне життя жінки армійського офіцера, що захищає Вітчизну на фронті. Живу в Овруцькому повіті Волинської губернії, у маєтку свого чоловіка, капітана Литвина. Тут у нас дещо відбувається, і я хотіла б попросити у Вас допомоги. Оплату гарантую і буду дуже вдячна, якщо Ви знайдете можливість приїхати. З повагою, Поліна.

Р. S. Передаю цей лист через Григорія, бо ходять чутки, що за вами встановлено суворий нагляд. До пошти у мене довіри немає».

Я покрутив лист у руках, потім запхав його в кишеню.

– І що там? – поцікавився Гриша, який аж намагався зазирнути у лист.

– Князівна просить поради. Але мені треба подумати, перш ніж відповісти. Чим займаєшся, Гришо?

– Та всім помаленьку, – усміхнувся Котовський.

– Я хоч у горах, але газети мені час від часу привозять. То читаю про твої пригоди. Немає через тебе спокою у Бессарабії. І, кажуть, ти тепер ідейний став. – Я теж усміхнувся.

– Ідейний, не ідейний, а дещо зрозумів, – кивнув Котовський. – Борюся за новий світ, Іване Карповичу, проти несправедливості та експлуатації.

– Невже у бунтівники пішов? – здивувався я, бо Гриша був природжений босяк, а вони політики уникали.

– Не без того, Іване Карповичу, – сказав Гриша аж із якоюсь гордістю.

– Але грабуєш далі?

– Неправильно формулюєте, Іване Карповичу, – трохи скривився Гриша. – Не грабую, а провожу акти експропріації у заможних громадян, несу справедливість у маси. Багачі обкрадають бідняків, я ж караю багатіїв і позбавляю їх нечесно отриманого. Випити не бажаєте? – Котовський вирішив змінити тему.

– Ні, поїду в гори. Подумаю, що можна князівні порадити.

– Мені почекати відповіді? – спитав Котовський.

– Ні, Гришо, не треба. Це ж мою пошту читають, а Полінину навряд чи, тому відправлю прямо їй, – сказав я і помітив, що відповіддю моєю Гриша не задоволений, мабуть, хотів би з’їздити до князівни. – Дякую, що передав листа, ну і той, обережним будь. Судячи з газет, дуже щастить тобі. Але може те щастя і закінчитися.

– Та може, звісно. Тільки я у краще вірю, – усміхнувся Котовський.

Я його провів до Алушти, де він на пароплав збирався сідати, а сам вирушив у гори. Бачив, як вів мене філер аж до виїзду з Алушти, у бік Демерджі-яйли, але далі не поткнувся. Дарма, бо невдовзі повернув я на Сімферополь. Залишив там коня у знайомих татар, купив квиток до Києва і відбув. З Києва дав телеграму Поліні. Коли прибув до Овруча, чекало на мене авто. За кермом сиділа сама князівна. Мене не впізнала, бо ще у вагоні я приклеїв собі бороду, перуку руду приладнав, окуляри почепив.

– Доброго дня, князівно, – вклонився я їй.

Вона здивовано подивилася, а потім зареготала.

Вийшла з авто, і побачив я, що Поліна так десь на місяці восьмому. Обійнялися ми, поцілував її у щічку.

– Поліно, ви були прекрасні, а зараз зовсім розквітли, – висловив я своє захоплення.

– Дякую, Іване Карповичу. А я вас не впізнала – багатим будете, – усміхнулася вона.

– По собі знаю, що від багатства лише клопоти, – запевнив я.

– А тут іще турбують різні давні знайомі. Якби не живіт, я б сама спробувала у справі розібратися, але ж бачите, яка я стала. Не до пригод поки мені. То вирішила вас покликати.

– І правильно зробили. Дуже радий вас бачити.

– Сідайте до авта, – запросила Поліна.

Я сів, і ми поїхали.

– Рада вас бачити у доброму здоров’ї, читала про ваші численні пригоди. Так і думала, що приїдете ви, не пройдете повз цікаву історію, – сказала Поліна.

– Приїхав суто з поваги до вас, князівно, – запевнив я.

Вона засміялася.

– Ви, Іване Карповичу, князівною мене не називайте. Бо я тут так наче на нелегальному стані. Для всіх я донька дрібного пана з Казанської губернії.

– Чому так?

– Ну, Поліна Гагаріна-Курдза у розшуку, а Капітоліна Литвина, у дівоцтві Огаркова, – ні. – пояснила князівна.

– Тоді і я нехай буду не Іваном Карповичем, а Варфоломієм Мурзіним, – запропонував я.

– Що за ім’я таке?

– Та на яке ім’я документи маю, тим і задоволений, – пояснив Поліні. – Я ж у Криму наче лікуюся. Виїздити звідти права не маю. Треба, щоб ніхто не знав, що я у вас гостюю. А цей Варфоломій – нехай.

– Хитрі ви, Іване Карповичу, чи то Варфоломію, наче лис.

– Доводиться бути хитрим, Капітоліно, бо інакше давно б уже з’їли мене, – зітхнув я. – Ви при нашій останній зустрічі збиралися за кордон.

– Збиралися, але нам зробили погані документи, на кордоні ледь не затримали, довелося тікати. А потім війна. Мій чоловік сказав, що не може ставати дезертиром, і повернувся до полку. Тепер на передовій. Двічі був поранений, влітку приїздив у відпустку. Як бачите, недарма. – Поліна подивилася на свій живіт і усміхнулася.

– Я дуже радий за вас і сподіваюся, що дитина побачить батька. – У мене аж сльози на очах виступили.

– Варфоломію, не думала, що ви такий тонкосльозий, – здивувалася Поліна.

– Я колись кохав одну жінку. Потім злякався, не пішов за нею, і так сталося, що вона була вагітною і народжувала без мене. Досі за це себе караю, – я зітхнув. – І тому вагітні жінки мене завжди дуже розчулюють.

– О, тому ви тоді в Одесі так ополчилися на маніяка?

– Не згадуймо про те, – попросив я. – Занадто страшна історія.

– Авжеж, історія погана. Повернімося до справи, задля якої я вас покликала, – сказала Поліна. – У нас тут зникла дівчина. Моя вихованка. Я у маєтку відкрила невеличку школу для селянських дівчат. Бо ж вони зростають дуже забиті. Рано починають працювати на городах чи доглядати за худобою, потім у шістнадцять років виходять заміж, далі діти, своя хата, своя худоба та город, і все. Але ж серед них є талановиті. Хтось добре малює, хтось співає. Мені б хотілося розвивати ці їх таланти.

– Шкода, у селі таланти не потрібні, – зітхнув я. – Там потрібна важка праця. Моя мама добре малювала. Квіти. Я бачив кілька її картин у дитинстві. На жаль, вони не збереглися. Були чудові. Але селяни сприймали їх як доказ маминого божевілля. Чого ти малюєш, іди сапай чи корову порай.

– Так, звісно, нинішнє життя в селі важке і безпросвітне. І батьки не хотіли віддавати дочок. Мовляв, роботи дома повно, нехай працюють. Тоді я почала платити за відвідування моїх уроків. Небагато, по 2 копійки, але тутешні селяни живуть у такій бідності, що це спрацювало. Дівчат стали відпускати. Вони приходили до мене, я їх учила грамоти, давала можливість малювати, співати. Не те щоб я була така вже добра, але в нашій глушині дуже нудне життя, і мені треба було чимось зайнятися, інакше я збожеволіла б. Ну я і займалася, шукала у дівчат якісь таланти, допомагала їм розкритися. Я побачила, що вони досить артистичні. Взяла невеличку п’єску з народного життя, і ми почали її готувати. Одні дівчата грали ролі, інші співали в хорі, хтось малював картини для сцени, хтось готував одяг для вистави. Залишався тиждень до прем’єри, коли зникла Мелашка, вона грала одну з головних ролей. Ми збиралися кожен день на репетиції, а одного разу вона не прийшла Я спитала дівчат про Мелашку, побачила, що вони були перелякані. Плакали, відверталися, тремтіли. Я намагалася їх розпитати, але вони мовчали. Тож я вирішила з’їздити до Мелашки. Вона жила на хуторі, за сім верст від мого маєтку в селі Дергачі. Навесні до хутора важко добратися, але тоді ще стояли морози, то я доїхала на авто. Коли приїхала, почула плач у дворі. Зайшла, побачила батька Мелашки з розчервонілими очима. Спитала, де донька, він почав брехати, що вона поїхала на заробітки до Києва.

– Чому думаєте, що брехав? – спитав я.

– Бо місцеві досить дикі, не вміють брехати. Я спробувала його розпитати, але він тільки торочив про Київ, і все. Сам був дуже переляканий. Я хотіла поговорити з його дружиною чи дітьми, але вони забігли до хати, а він зачинив двері, не пустив. Сусіди теж відмовилися балакати, хоч були перелякані. Я поїхала до станового пристава. Вимагала розшукати дівчину. Але він сказав, що нікого шукати не може, бо батьки мають право відправити дитину на заробітки. Мені здається, він щось знав, але не хотів мені казати. В мене було велике бажання приставити йому до голови револьвер і розпитати. Але ж, розумієте, Іване Карповичу, мені потрібно сидіти тихо. Я у розшуку, і пологи за кілька тижнів. Не хочеться, щоб моя дитина народилася за ґратами. Я спробувала діяти іншим шляхом. У сусідньому селі, Роменських Липниках, є економія, якою керує молодий агроном із Києва, Володимир Нікіфоров. Освічена людина, товариш мого чоловіка, він час від часу приїздив у гості. Я спробувала розпитати його. Він не хотів нічого казати. Але в мене була медовуха, місцевий самогон на меду. Я підливала агроному, він добряче набрався, я знову запитала. А він злякався і сказав, що про Мелашку треба забути, так буде краще для всіх, особливо для мене. Він чогось боявся. Ну, мене цей страх і зачепив. Стало цікаво, чого вони всі бояться. То я і написала вам листа. Візьметеся за цю справу, Іване Карповичу? – Поліна подивилася на мене.

– Спробую, – кивнув я. – Тільки нагадую, що Іван Карпович відпочиває у Криму, а приїхав до вас Варфоломій Мурзін. Ніякого Івана Карповича, недарма ж я оце гримувався.

– Так, загримувалися ви добряче. До речі, правильно зробили, бо вас навіть у цій глушині знають. Звісно, більшість тут читати не вміє, але хто вміє, у того неодмінно хоч кілька журнальчиків із вашими оповідками є.

– Треба якусь би історію вигадати. Може, я буду вашим дядьком, що приїхав у ці місця подивитися і собі земельки? – спитав я.

– Ну, це навряд чи, Іване Карповичу. Земелька тут бідна, болота навколо та ліси, ніхто тут не купуватиме.

– А якщо ліс під вирубку?

– Рубати можна, але вивозити важко. Ну нехай. То будете лісопромисловцем? – спитала князівна.

– Так точно, Капітоліно. Їздитиму навколишніми селами, дивитимуся, що і як. Може, і розплутаю цю історію.

– Так, а нам пересідати невдовзі, – сказала князівна.

Ми з’їхали з дороги і зупинилися біля причалу, де чекав човен із двома хлопцями.

– Дороги розтанули, тепер проїхати ними можна тільки верхи. Але для амазонки я зараз не дуже годжуся. То попливемо човном, – пояснила Поліна. – При хлопцях про справу не говоріть.

– Добре, – кивнув я.

Поліна залишила авто в невеличкому сарайчику на березі, ми сіли до човна і попливли. Князівна називала мене тільки паном Варфоломієм, я розпитував про ліси, розповідав, що військові замовлення потребують деревини, а вагонів не вистачає, щоб здалеку возити, тому треба поблизу знаходити. А тут же до фронту не так і далеко. Ото так розмовляли. Хлопці мовчки гребли, були вони дрібні та якісь забиті. Десь годину пливли ми річкою до ще одної пристані, з якої вже повезли нас кіньми і на санях. Бо таке багно було, що будь-який віз загруз би, а сани нічого, пливли багном. Ось так доїхали ми до маєтку Поліниного чоловіка у селі Дергачах. Колись був це великий панський маєток, із палацом, обширним парком, навіть зі ставком. Але зараз усе було занапащене. Парк заріс, ставок укрився очеретом, а в будинку люди жили тільки в одному крилі. Зустріли нас дві старі служниці, які вже нагріли самовар, напоїли чаєм з дороги. Я трохи підмерз, бо ж звик до Криму, де вже було майже літо, а тут он весна тільки починалася, по лісах ще де-не-де і сніг лежав. Попросив у Поліни теплого одягу, вона видала з чоловікових запасів. Потім ми сіли у нього в кабінеті, розгорнули мапу, і почав я роздивлятися, що і як. Поліна допомагала. Так виходило, що навколо тут були ліси, а на північ велике болото, верст на тридцять. Поліна показала, де серед лісів села є, а де хутори. У яких селах школа є, у яких фельдшер, де церкви, де економії. На мапі видно було, що ріллі тут небагацько, більше люди з лісу жили.

– Бідно живуть, недороди часто, буває, що й до голоду справа доходить. Тоді уряд допомагає. Але от зараз війна, у державі хліба не вистачає, то моляться місцеві, щоб був урожай, інакше настане голод, – пояснила Поліна.

– Так, у болотах жити несолодко, – кивнув я і згадав розкішні роменські степи. – А Мелашка до школи ходила? – спитав я.

– Ні, вона ж на хуторі, а школа у Липниках, далеко туди іти, та ще й лісом. Узимку снігом замете, що не пройдеш, в іншу пору грязюка. Та й вовки тут є. Дітей, як далеко живуть, до школи і не пускають.

– До хутора Мелашки верхи доїду? – спитав.

– Доїдете, тільки на дорогу не потикайтеся, бо там таке багно, що і кінь ув’язне, їдьте уздовж дороги лісом. Мапу візьміть, компас. Ну, а зброя, так розумію, завжди при вас? – спитала Поліна.

– Від вовків зброя потрібна? – поцікавився.

– Не знаю, Іване Карповичу. Але бачила я, що перелякані люди. Бояться чогось. Може, воно небезпечне? Краще озброєним бути, – пояснила Поліна.

– Це факт, – кивнув я. – А ще от ви казали, що медовуха у вас є.

– А ви спиртоузом зацікавилися, Іване Карповичу? – здивувалася князівна.

– Зацікавився я тим, щоб розв’язувати людям язики, – усміхнувся я. – А сам хіба що увечері по трудах чарку підніму.

– То налити вам флягу?

– Дві, якщо можна, – попросив я.

Поліна пішла до кухні, а я пішов сідлати коня.

Кінь такий собі був, старий, але сумирний. Осідлав я його, надягнув стару шинель, яку Поліна дала, приторочив шкіряну торбу, де дві фляги медовухи, паляниця хліба та шматок м’яса копченого. На дорогу мені дали. Ще старий планшет Поліниного чоловіка, у якому карта була. І поїхав, сказавши, що повернуся увечері, а як ні, то вранці. Проїхав трохи лугом, потім пірнув у ліс. На дорогу справді краще було не вилазити, бо кінь би і по пузо провалився. То їхав лісом, неквапливо, бо ж доводилося весь час від гілок ухилятися. Це не яйла була, там скочив на коня і мчи, куди бажаєш.

Їхав, на роздоріжжях дивився по мапі, куди мені повертати, щоб виїхати на хутір Колупанці, де родина Мелашки мешкала. Коли виїхав до хутора, аж здивувався, як бідно люди жили. Хати наче прибиті, паркани похилилися, садів немає. Чорне все, неживе якесь. Хата Мелашки була друга. Постукав у ворота. Тиша. Здивувався, що собак не чутно. У лісі ж собак завжди тримають, тим більше якщо вовки тут є. Але немає собак, принаймні не гавкне жоден.

– Хто там? – спитав чоловік. Говорив наче і по-нашому, але дивно якось. Ну, в поліщуків своя вимова.

– Прикажчик я з Києва, ліс хочу подивитися. Покажеш? А я тобі заплачу, – пообіцяв я.

Мужик підійшов, відчинив хвіртку, подивився на мене.

– Ліс показати?

– Ага, ліс. Тільки спочатку чаєм пригости, будь ласка. Бо аж замерз, поки їхав. У цих ваших лісах сиро та холодно, наче у підвалі, – поскаржився я.

– Такі в нас краї, – кивнув чоловік. – Заходьте.

Я завів коня у двір, попросив йому трохи сіна, потім до хати зайшов. Вікна маленькі та вузенькі, підлога земляна. Сіли за грубезний стіл, чоловік наказав жінці води підігріти. Так бідно жили, що і самовара не мали, гріли чай у чавунці. Заварки теж не було, якісь трави з ягодами сушеними заварювали. Ми ото сидимо за столом, жінка біля плити метушиться, а з печі дивиться на нас із півдесятка дітей. Таких само білявих та дрібних, як і їхні батьки. Я у кишені знайшов кілька шматків цукру рафінадного, які у вагонах до чаю давали. Сам цукру не їв, а викидати не міг, кинув у кишеню, ось знадобилося. Пригостив малих, вони зраділи страшенно. Це у місті цукор – штука звична, а по селах це ще той минтус.

Чоловік побачив, як я малих пригостив, уже не так суворо на мене дивився.

– То купувати ліс збираєтеся? – спитав він.

– Та подивитися хочу. Мій пан великі замовлення від армії має, деревина потрібна.

– На труни, чи що? – скривився мужик. – У нас із хутора хлопця забрали, потім прислали лист, що загинув десь у Пруссії. А її брата, – кивнув у бік дружини, – десь у Галичині поранило, ногу відірвало. Прийшов додому, а що на землі без ноги робити? А то ще кажуть, знову будуть призивати до армії. Тепер уже і сімейних. Ото заберуть мене, хто родину мою годуватиме?

– Про це мене не питай, цього не знаю, – чесно сказав я.

Сам подумав, що набридла людям війна. То ж спочатку здавалося, що от дамо німцю просратися і будемо всієї Європи господарями. А тепер уже ніхто і думати про ту війну не хоче. То до армії добровольцями бігли, а то від призову тікають. Скучив народ за миром.

– А дітей у тебе, бачу, багато. Скільки? – спитав я, щоб ближче до зниклої дівчини підійти.

– Шестеро, – зітхнув чоловік. – І всі дівки, немає мені помічників.

– Та зараз дівка за помічника може бути. У мене племінниця поїхала до Києва, влаштувалася там покоївкою до багатих людей. І сама у теплі і в добрі, й заробляє непогано, – збрехав я і подивився на господаря. Той засмутився.

– Я б теж відправив на заробітки, так малі ж іще, куди їх, – зітхнув він і кивнув на дівчат, що виглядали з пічки. Вони справді були малі.

Ми випили чаю і пішли дивитися ліс. Чоловік знав стежини, то ми горбочками ішли, там сухіше було. Показував, де який ліс. Походили, потім присіли на дереві, що впало, відпочити. Я чоловіка цигаркою пригостив, потім із фляги медовухи дав хильнути. Ще більше потеплішав він.

– Слухай, от іще що спитати хотів. Коли сюди їхав, на станції чув якісь розмови, що небезпечно тут. Чи правда то? – спитав у мужика, а той умить насторожився.

– Ну, вовки бувають, – відповів якось непевно.

– Я так і не зрозумів, але казали, що дівки тут зникають, – вів я далі.

– А тобі що, ти ж по дерево приїхав? – спитав мужик. Не став переконувати, що не зникають, посумнішав якось одразу.

– Ну, якщо небезпечно тут, то я мушу господарю своєму доповісти, що і як. А ото як люди пропадають, то значить, неспокійний край, і він тут ліс не купуватиме. Правду кажуть?

Він скривився, а я флягу йому подав. Він випив, добрячий такий ковток.

– Та ні, брешуть, – закрутив головою. Неправду казав, це одразу помітно було. – Ніхто тут не зникає.

Мужик схилив голову, похнюпився. І відчув я, що можна бити. Воно-то гріх, але от часто доводилося мені у справах своїх брехати, щоб людей розбалакати. Вмів я це добре, пустив сльозу і розповів історію, як у мене в Києві донька зникла. Як шукали довго і не знайшли. Розповідав, плакав, удавав, наче попиваю з фляги, але насправді тільки губи мочив. Мужик послухав і сам плакати почав.

– А в мене донька померла. Доросла вже була, працьовита. Мелашкою звали. Вона до панни ходила, у Дергачі, співала там, навіть грамоти навчилася. Думав я, що до Києва поїде, хороше місце знайде, нам допомагатиме. А вона померла, – аж застогнав.

– Захворіла, чи що?

– Захворіла! – рукою махнув. Я йому ще флягу. Він ковтнув. Почав у нього потроху язик заплітатися. – Не захворіла. «Лісні» її схопили. Мелашка! Така добра була! І співала добре! Панна її вихваляла. Вона читати вміла! Святе Писання! А її ось так! За що? Чому? Мелашку мою!

Далі вже плакав і щось зовсім незрозуміле верз, кілька разів знову згадавши про якихось «лісних».

– Що за лісні? – спитав я.

– Тихо! Тихо! – аж злякався мужик, трохи протверезів, озирнувся навколо. – Ти чужий, не називай їх, а то прийдуть! Ніколи не називай! Страшні вони!

– Добре, не буду, – кивнув я.

– Ходімо звідси. – Підвівся, хоч і хитався, але аж побіг, наче гналися за нами. Я боявся, щоб він дорогу не загубив зопалу, але він упевнено на хутір вивів. Я йому полтиник дав, думав, зрадіє, а він у кишеню кинув, наче і не помітив. Стояв увесь у сльозах. Залишив я його, сів верхи, поїхав із хутора. Неподалік зустрів у лісі хлопця, який ведмежу цибульку рвав.

– О, люблю я цибульку. За скільки продаси? – спитав я.

– За копійку, – кивнув хлопець, отримав дві. Я зелень у кишеню сховав.

– Слухай, а хочеш п’ятак заробити? – спитав у хлопця.

– Хочу! – зацікавився він.

– А розкажи, що з Мелашкою сталося? – попросив я. А хлопець як кинеться навтіки! Так наче диявола зустрів, а не мене. – Рубль! Рубль дам! – тільки і встиг крикнути я йому вслід.

Хлопець зник за деревами, але я вирішив почекати. Бо у цих краях рубль – ціле багатство, тим більше для хлопчика. За кілька хвилин повернувся він. Визирнув з-за дерев, подивився. Я йому помахав рукою. Він зник. Потім виліз із кущів ближче.

– Рубль, – повторив я, поліз до кишені, дістав гаманець, узяв купюру, помахав нею.

Видно було, що і рубля хлопцю хочеться, і лячно. Чого це він так боявся?

– Рубль спочатку і рубль після розмови, – запропонував я, коли побачив, що хлопець дуже вагається.

– Три! – перелякано крикнув хлопець.

– Тю, дуже треба, – скривився я і поїхав весняним лісом, повним первоцвітів. Було у лісі світло і радісно, весна ж.

Десь за хвилину хлопець став перед моїм конем. Не те щоб грошей мені шкода було, але не треба показувати, що ти дуже зацікавлений. Такі правила торгу.

– Давай рубль, – сказав хлопець, рішучий від переляку.

– Тримай, – усміхнувся я і подав купюру. Він її схопив, сховав.

– Тільки ви ж нікому не розкажете про мене? – спитав він.

– Я тебе не знаю і ніколи не бачив, – пообіцяв я. – То що там з нею сталося?

– Схопили її «лісні», – пошепки сказав хлопчик. Мені аж нахилитися довелося з коня, щоб його чути.

– Хто такі?

– Слуги Володаря лісу! Страшні вони. Всі їх бояться. А вони приходять і забирають, кого схочуть.

– Для чого забирають?

– Бо Володарю лісу жертви потрібні. Так кажуть.

– І де ті «лісні» живуть?

– У лісах. Усюди. Вони в деревах ховаються, у корінні в них хати підземні. Звідти виходять і крадуть людей. – Хлопець шепотів і тремтів.

– А поліція? – спитав я.

– Поліція теж їх боїться. Всі їх бояться, бо їх куля не бере і кого хочеш убити можуть! Давайте ще рубль!

– Зачекай. Скажи, де вони Мелашку викрали?

– Вона до панни у Дергачі йшла. Дорогою з хутора, лісом. Вона з подругами була, сестрами моїми. Утрьох. Коли вискочили з-за дерев «лісні». Схопили Мелашку, а сестри мої втекли. Перелякалися – страшне. Одна досі під себе ходить. Треба везти, переляк виливати до Роменських Липників, де бабка є. Оце рубль і знадобиться. Давайте! – наполягав хлопець.

– Зараз дам. А куди «лісні» Мелашку поділи?

– Бозна, мабуть, до себе у лігво утягли.

– І де те лігво?

– Ніхто не знає. Будь-де воно може в лісі бути. Кажуть, що під усім лісом підземелля, де Володар лісу царює! І деколи з-під землі крики чутно дівчат викрадених!

– Де саме чутно?

– Та бозна. Як почує хто, той тікає подалі, – прошепотів хлопець.

– Але ж Мелашку ще по снігу викрали. Чому б по слідах не піти?

– Та хто ж піде! – аж скривився хлопець. – «Лісних» усі бояться.

– Чому?

– Це ж «лісні»! – Хлопець почав озиратися, хоча чого було боятися у цьому чудовому весняному лісі? – Давайте! – Він чекав.

– Ті «лісні» – вони часто крадуть людей? – спитав я.

– Не знаю. Про таке ніхто не балакає. Дайте рубль!

– Ти їх сам бачив?

Хлопець несподівано зірвався і побіг від мене, так і не дочекавшись другого рубля. Це мені не сподобалося. Ач як бояться. Я трохи від’їхав, узяв мапу з планшета і подивився. Найближче село було за п’ять верст, звалося Роменські Липники. Там економія була та церква. Поїхав туди. У низинах іще лежав сніг, а пагорби були вже у цвіту. Подумав, що аби був зараз на хуторі, то вже б точив березовий сік. Його набирав я дві великі діжки, кидав туди кришеників, щоб забродив трохи. Потім пив улітку прохолодний квас. Тільки тепер не на хуторі я, порожній він стоїть, і Чалий у чужій конюшні чуже сіно жує. Хоч і просив я за ним доглядати добре, а все одно прикро од цих думок ставало. Почав кректати, але одразу зупинив себе, бо на все воля Божа. Раз вирішив Він, що не слід мені на хуторі сидіти, то так і треба. Живий я, здоровий, рідні мої в безпеці, і добре. Бо он скільки вже народу на фронті полягло, каліками стало. Дякую тобі, Господи, за все. А що більшого я хотів, так людині скільки не дай, усе замало буде.

Заїхав до Роменських Липників спокійний. Село було як на ці краї велике, хат на двісті, але таке ж бідне та брудне, як хутори. Навіть церква тут була заваляща, дерев’яна, похилена, ще й соломою вкрита. Я в наших краях і не бачив церков не під залізом. Під’їхав я до неї, побачив поруч хатинку панотця, яку одразу впізнати можна. Бо не стояло поруч ані сараю, ані сінника. А ось будка дерев’яна на відстані була, бо ж не могла особа духовного звання ходити, наче якийсь мужик, на гнійник. Та і гнійника у панотця не було. Зліз я з коня, постукав. Швидко відчинив мені священик, молодий, в окулярах.

– Варфоломій Мурзін, прикажчик із Києва, ліси навколишні дивлюся, заморився. Чи не пригостите чаєм? – спитав у нього.

– Звісно, пригощу, заходьте! Мене звати отець Євсевій, – сказав священик і запросив до хати. Помітно було, що зрадів моїй появі, мабуть, у цій глушині кожен гість у радість був.

Панотець зразу самовар поставив, почав розпитувати про Київ новини. А я ж нічого не знав, бо останнім часом у Криму сидів, то відбріхувався, що в роз’їздах останнім часом, мало що знаю. Побачив, що у хаті панотця книжок багацько і журналів. З моїми пригодами теж були.

– Дикі у вас тут краї, отче. Так приємно мені бачити промінь освіти, спостерігати оце книжкову шафу у вас. Я сам, грішний, почитати люблю у вільний час, – сказав я для початку розмови.

– Ви навіть не уявляєте, яка тут темрява! – зітхнув панотець. – Не те що культурного життя, навіть розумового життя жодного немає! З освічених людей тільки я, панна Капітоліна та управитель економії Володимир Нікіфоров! Я б вас познайомив, але у від’їзді він. Ще був учитель школи нашої, але не витримав і поїхав! А решта місцевих – темінь темна! Грамоти не знають і вчитися не хочуть, забобонні та жорстокі. У проповідях їм треба, щоб Господь був жорстокий, з батогом, щоб бив та винищував, тоді розуміють. А ото коли про любов, про милість його безмежну, такий їм Господь не потрібний. Живуть, як дикуни, і змінюватися не хочуть! Я ж коли сюди приїхав, то мав плани окультурити тут життя. Парафіяльну школу відкрив, щоб дітей грамоти вчити. Але батьки не відпускали, мовляв, для чого нам та грамота, на землі і без грамоти можна. Але це ж неправильно. Бо на землі вони працюють дідівськими способами, примітивно. Я виписав кілька агрономічних журналів, почав розповідати про нові сорти, про механізацію. А з мене сміються тільки! Дикі люди!

– А дворяни місцеві? – спитав я.

– Дворяни місцеві, звісно, грамоту знають. Але теж люди дикуваті. Щоб там книжку почитати чи розмову якусь цікаво провести, такого і близько немає. Тільки полювання їх хвилює та як опісля полювання медовухи напитися. Нехай самі невігласи, так ще й проти того, щоб мужики грамоти вчилися. Мовляв, не мужицька то справа, нехай працюють, – зітхнув панотець. – Звісно, все оце, що я сказав, не стосується Аркадія Всеволодовича Крамського, голови повітового дворянства. То зовсім іншого штибу людина, меценат і світоч, без якого тут взагалі життя б не було. А інші так, інші – темінь.

– Розумію, – кивнув я. – Сам із відсталістю борюся, тільки важко це вдається. Бо наші люди наче та каменюка при колодязі, що мохом поросла. І не зрушиш її. Темний люд! Не бажаєте медовухи?

– Та піст зараз, – зітхнув панотець.

– Заради гостинності, думаю, можна, – спокушав я.

– Ну хіба що трохи, – погодився панотець.

Тут невдовзі і самовар загув. Панотець поставив миску з медом, тарелю булки білої. Почали чаювати. Не забували і про флягу. Допили одну, взялися за другу. Я майже не пив, а панотець ковтав справно.

– А що ото кажуть, що дівки тут зникають? – спитав я, вдаючи, що п’яний, наче чіп.

– Дівки? – Панотцю вдавати нічого не потрібно було, злякався він насправді. – Які дівки, про що це ви балакаєте?

– Та я на станції балачки чув. У пані Капітоліни, яка гостинно кімнату мені надала, я спитав, вона не знає нічого. Мабуть, брехня якась?

– Пані Поліна не місцева, не знає тут усього, – поважно кивнув панотець.

Я придивився до нього. Він від того погляду зовсім хвоста розпушив. Часто так буває, що людина хоче більшою бути, аніж є. Пнеться, наче жаба на купину, пнеться, а потім неодмінно беркицьнеться.

– Що, невже справді зникають? – аж злякався я.

– Справді. Я тут сьомий рік уже. Надивився, – кивнув панотець і причастився до фляги.

– І що бачили?

– Як зникають дівки, – кивнув панотець, такий серйозний, наче службу правив.

– Часто?

– Авжеж.

– І де ж діваються? – спитав я. Панотець підвівся, непевно пішов перевірити, чи зачинені двері. Потім повернувся за стіл, іще ковтнув.

– Викрадають їх. Це і раніше було. Я от у парафіяльних книгах дивився, де записано, коли хто народився, коли одружився, коли дітей народив, коли помер. Все наче зрозуміло, але помітив, що навпроти багатьох дівчат, які молоденькими ще померли, стоїть позначка дивна. – Священик нахилився до столу і подивився мені в очі.

– Яка позначка? – здивувався я.

– Ось така, – підвівся він, пішов кудись, приніс нотатник. Розкрив його і на одній зі сторінок показав значок. – Зазвичай навпроти померлих попередник мій, отець Марк, хрест ставив. А ось біля дівчат тих не хрест ставив, а щось таке, – панотець тицьнув пальцем у малюнок у нотатнику.

– Дерево це, чи що? – здивувався я.

– Схоже на те, – кивнув він.

– І багато було таким позначено?

– Я більше трьох сотень нарахував.

– Три сотні! – здивувався я. – Це за скільки часу?

– Отець Марк одинадцять років тут прослужив, поки не помер трагічно. – Панотець іще раз до фляжки приклався.

– Як це – трагічно? – спитав я.

– Та їздив на похорон на один із хуторів, а коли повертався, вовки на нього напали. Понесло сани, на повороті отець Марк, бідолашний, випав та головою вдарився об дерево. Одразу загинув. Знайшли тільки вранці.

– Об’їли вовки? – скривився я.

– Та ну що ви! Особу духовного звання навіть тварини поважають! Не чіпали. Цілого Марка ховали, тільки з головою розбитою, – запевнив панотець. – Потім я його заступив.

– А за ваш час скільки дівчат зникло?

– Та десь стільки ж. Приходить становий пристав, каже, така ось померла. Я спочатку хотів відспівувати дівок, християнські ж душі. А пристав каже, що не треба. Я почав розпитувати, а він наказав мені не смикатися. Ну я і мовчав. Бо ж під наглядом був.

– Чому? – здивувався я.

– Бо у 1905 році помилився я, пристав до бунтівників. За це мене позбавили хорошої парафії у Москві, заборонили служити і відправили на каторгу. Покаявся я за помилки помилки, пробачили мені, повернули в сан, навіть оце парафію мені дали. В глушині, але все ж не Туркестан якийсь. Але краще мені було проти влади не йти. Якщо на гачку висиш, то не смикайся. – Панотець іще пригубив.

– Це точно, – кивнув я. – Так а що з дівками робилося? Де ж вони зникали?

– Не знаю. Селян кілька разів розпитував, але мовчать вони. Налякані. Спробував із панством місцевим поспілкуватися, але сказали вони не лізти куди не треба.

– Хто сказав?

– Старий полковник Литвин. Дядько чоловіка пані Капітоліни, якому раніше маєток належав. Литвин перед самою війною помер, маєток відійшов племіннику його, який дружину тут залишав. Так той Литвин грізний був. Сказав не лізти, я й не ліз. А Федя поліз.

– Хто такий Федя? – спитав я.

– Учитель. Він же тут школу відкрив, хоч місцеве панство і проти було. Казали, що грамота для мужиків шкідлива, бунт у них у голові заводиться. То краще тримати бидло в чорному тілі, спокійніше буде. Але з повіту надійшов наказ, щоб школа була. Не парафіяльна, а земська. Федя сюди приїхав, почав класи набирати. Ходив по дворах, переконував батьків. Із півсотні дітей назбирав. Кілька місяців минуло, а тут одна з учениць зникла. Воно б ніхто і уваги не звернув, звикли вже всі, а Федя почав на сполох бити. До поліції звернувся, у газету губернську написав і все таке. На нього насипалися, мовляв, був у нас повіт спокійний і таким залишиться, немає чого бучу здіймати. Але він упертий був, почав записи піднімати, виявив, що і раніше дівчата зникали. Написав листа до Петербурга, де у нього знайомі були в ліберальних газетках. Велику надію покладав на той лист. Ми з Федею тоді товаришували. Я його попереджав, що небезпечна це справа, бо проти влади краще не йти. Але він молодий був, гарячий, смаленого вовка не бачив. Усе ходив та розпитував, що і як. Потім мужиків підбивати на бунт почав.

– На бунт? Як?

– А от щоб вони озброювалися і дівок своїх захищали. А це ж неправильно, бо мужики, як треба, мусять скарги подавати, а вже начальство вирішить, що робити. Казали йому, щоб не ліз, але не послухав він. Потім помер. Поїхав на станцію пошту забирати, а коли повертався, то впав мертвий. Мужики його знайшли, привезли тіло. З’ясувалося, що серце у бідолахи розірвалося.

– Серце розірвалося? – не повірив я. – Звідки це відомо?

– А звідти, що приїздили товариші Феді з Петрограда. Привезли з собою лікаря, який покійного оглядав, навіть розтин у земській лікарні зробив. Товариші підозрювали, що вбивство, але виявилося, що розрив серця. Злякався чогось.

– Чого ж це можна було так злякатися? – здивувався я.

– Ось цього не знаю. Але мужики, які тіло знайшли, перелякані були, дуже.

– Мабуть, про «лісних» балакали? – спитав я, а панотець аж підстрибнув на місці, так злякався.

– Які «лісні»? Я про «лісних» нічого не казав! – заторохтів він. – Не знаю я ніяких «лісних»! Ви це про що?

– Та я чув дещо від мужиків.

– Не знаю, про що вони там патякають, зовсім не знаю! А ви їх не слухайте, бо люди темні та дикі! – заторохтів панотець і фляжку спустошив остаточно. – Вам, може, вже й повертатися треба, а то вечір скоро.

Дивився він на мене перелякано. Аж трохи протверезів.

– Та зараз, іще чаю вип’ю і поїду, – кивнув я. Не поспішав, бо мусило панотця ще медовухою накрити. Ага, он справді оченята загорілися. Озирнувся, наче заколотник.

– А навіщо ти оце все вивідуєш? – спитав мене. – Чи ти не з газети якої столичної?

Розреготався я.

– Подивіться ось на руки мої, – показав йому долоні, які в горах і овець різали, і дрова рубали, і мішки з сиром тягали. – Бачили ви такі руки у газетників?

Панотець глянув, закрутив головою.

– Ні, не бачив, – визнав він. – Вибач. Тільки ж дивно, що випитуєш тут усе.

– А чого дивного? Пан мій хоче тут лісопильню ставити. Наказав усе розвідати, що тут і як. А я розмову дивну почув, про якихось «лісних». То й розпитую, щоб пану доповісти, чи лізти сюди, чи ні, – пояснив я.

– А пан твій якого віросповідання?

– Православного. А що?

– Церквам допомагатиме? – поцікавився панотець.

– Неодмінно, тільки якщо знатиме, що тут безпечно.

– А з Аркадієм Всеволодовичем твій пан балакав? – спитав панотець.

– Ще ні.

– Нехай неодмінно побалакає, бо без дозволу Аркадія Всеволодовича нічого тут не робиться.

– Такий він могутній? – здивувався я.

– Господар повіту! Раніше старий полковник Литвин тут господарем був, але потім забрали його, – панотець скривився від страху, подивився на мене, я відповів захопленим поглядом.

– Хто забрав?

– Вони! – прошепотів панотець і підняв палець.

– Хто? – не второпав я. – «Лісні»? Хто це такі?

Панотець аж затремтів, нахилився до мене.

– Це – чудовиська!

– Що? – Я аж за серце схопився.

– Зі стовбурів зроблені, у гілках та листі, ноги з коріння, виють, наче вовки, куль не бояться, залишають страшні сліди і вбивають усіх, хто лізе не в свою справу, – прошепотів панотець.

– Та не може бути! – скривився я. – Що ви таке верзете, отче?

– Може! Я був на місці загибелі Федора! Я бачив ті сліди!

– Які сліди?

– Коріння. Їхні ноги зроблені з коріння! – Панотець дрібно затремтів і почав смердіти переляком.

– З коріння?

– Так! Я бачив ті сліди, багато слідів! Вони напали на вчителя і вбили його! Мужики помітили ті сліди, не наважилися забрати тіло, побачили і втекли, сповістили мене. Я узяв рушницю і поїхав сам. Я бачив сліди!

– А ви тверезі були? – уточнив я.

– Звісно, що тверезий!

– Але як таке могло бути? Це що, нечиста сила була?

– Ні, – закрутив головою панотець. – Я написав звіт до Священного Синоду, де все описав. Зникнення, сліди, пісні та вогні.

– Що за пісні і що за вогні? – скривився я.

– На болотах. Десяток верст на північ звідси. Час від часу звідти співи долітають і вогні видно вночі. Я описав усе, що знав. Я думав, що це якийсь кривавий язичницький культ, і питав, чи не треба залучити поліцію, може, навіть війська, для його викорінення.

– І що Синод?

– А нічого! Тоді ще полковник Литвин був, приїхав до мене і сказав, щоб я більше дурних листів не писав, інакше за Федею піду!

І я пообіцяв, що не писатиму більше, чоботи йому цілував, аби вибачив він! І вибачив. То я і забув, листів більше не писав, узагалі про ту справу не згадував.

– Але ж дівчата зникають!

– Начальству видніше. І зникають же селянки. У кожній родині гине по три-чотири дитини, через недоїдання та антисанітарію. Хтось зникає, ну то й що? Благородні не зникають, а селянські дівки – так жінки ще наплодять, скільки потрібно! То перекажи своєму пану, що його справі ніщо не заважатиме. Тут багато лісу, а мужики небалувані, платити їм можна небагато. Тут жодних профспілок та бунтівників, навіть у 1905 році було тихо! На півдні палали панські маєтки, війська туди вводили, щоб придушити заворушення, а тут – тихо, можна робити справи!

– Чому ж тут тихо так?

– Бо не втратили мужики страх! Бо знають, що коли проти панів піти, то з «лісними» доведеться справу мати! Ось тому й сумирні. Як і забреде якийсь бунтівник агітацію робити, то його одразу ж і видадуть поліції! – пояснив панотець.

– А от ті вогні та співи на болотах? Ви їх самі бачили?

– Та то не має значення! То болота! Далеко це і нікому не цікаво! А лісопильню твій пан нехай тут, у Роменських Липниках ставить! Лісу на багато років вистачить! Головне, щоб у Аркадія Всеволодовича дозвіл узяв! І я допоможу, чим зможу. Але треба буде побудувати новий храм, бо цей уже дуже старий.

Далі панотець почав розповідати про потреби парафії, почав плутатися у словах, а потім захропів. Я вийшов. Уже вечоріло. Подивився на мапу. До маєтку пані Поліни було далеченько, ще й лісом. Вночі їхати не хотілося, бо ще заблукаю. До того ж Поліна – дівчина з характером, дарма не хвилюватиметься. Завів свого коня до сараю, розсідлав, дав сіна, повернувся до хати. Панотець давав відмінного хропака на дивані. Я переніс його до ліжка, а сам зазирнув у шухляду, із якої він дістав свій нотатник. У шухляді тих нотатників було декілька, а ще фотографії панотця в Петербурзі, кілька книжок, думаю, що заборонених. І ще один нотатник, який дуже відрізнявся від інших. Я взяв його, підніс до лампи, розгорнув. Нотатник було підписано: «Федір Смаль, учитель». Це був щоденник учителя від часу його приїзду до села. Я зацікавився, сховав щоденник під пояс, склав усе у ящик, як було, зачинив і пішов. Поліз спати на сіннику, щоб не зловживати гостинністю панотця.

Вранці прокинувся першим, осідлав коня, зайшов попрощатися, розбудив священика. Він одразу схопився за голову, я підніс йому кухоль води. Панотець жадібно випив, потім подивився на мене тривожно.

– А що я вам наговорив? – спитав він.

– Сказали неодмінно поспілкуватися з Аркадієм Всеволодовичем Крамським, щодо лісопильні.

– Так, це обов’язково. А ще що? – тривожно поцікавився панотець. Я ж зробив дурну пику і руками розвів.

– Я той, перебрав учора трохи. То не дуже і пам’ятаю. Така в мене дурна натура, що як вип’ю, так пам’ять забирає. Потім тільки розповідають мені, що я витворяв. Битися хоч не ліз? А то й буйний у пиятиці.

– Та ні, не лізли.

– Ну і добре. Що ж, дякую за гостинність, бувайте. – Сів на коня та й поїхав. Уже виїздив із села, коли вершника побачив. У костюмі, видно, що з освічених, не мужик. Років тридцять, середнього зросту, худий. Той мені дуже здивувався, під’їхав.

– Доброго дня, – привітався я.

– Доброго, а ви хто? – спитав чоловік.

– Я – Варфоломій Мурзін, прикажчик. Дивлюся ліси тутешні. – Я вклонився.

– Володимир Нікіфоров, управитель тутешньої економії, – він подав мені руку. – І як вам тутешні ліси?

– Та хороші ліси, але з дорогами погано.

– Так, дороги тут тільки кілька місяців на рік є, коли підмерзне, – кивнув Нікіфоров. – А ви де живете?

– У пані Капітоліни Литвин кімнату знімаю.

– О, то передайте пані Капітоліні привіт.

– Неодмінно.

Роз’їхалися ми, я до Дергачів поїхав. І от так чую, що наче їдуть за мною. Я у ліс повернув, сховався. За хвилину бачу, їде пан Нікіфоров, виглядає мене. Воно аби по дорозі, то видно було б по слідах, що з’їхав я, а в лісі й не роздивишся. Проїхав він, а я з коня зліз, наспівувати пісню почав. Вийшов із кущів, так наче до вітру ходив, заліз на коня та й поїхав. Нікіфоров, мене почувши, сам у лісі сховався. Тобто стежив за мною. Цікаво.

Вів він мене аж до Дергачів, іще з лісу дивився, чи поїду я до маєтку пані Поліни. Поїхав я. Завів коня у сарай, пішов привітатися до господині.

– Вибачте, що не приїхав увечері, пані Капітоліно, – сказав я Поліні, яка сиділа з якимись дівчатами.

– Нічого, головне, що повернулися. Знайомтеся, це мої вихованки. – Поліна познайомила мене зі всіма дівчатами, яких було дванадцятеро. Хтось малював, хтось співав, хтось шив. Їм було весело. Тільки дивувався, звідки у Поліни стільки сил, щоб таку кагалу виховувати. – Снідати хочете?

– Та можна, – кивнув я.

Сіли за стіл разом, я помив ведмежої цибульки, яку полюбляв ще з дитинства. Поїли, потім я вийшов надвір, Поліна пішла зі мною.

– Щось вдалося дізнатися? – спитала тихо.

– Дещо, – кивнув я. – Ви нічого не чули про так званих «лісних»?

– Ні, – відповіла Поліна. – А хто це?

– Сам не знаю. Можливо, вони якось пов’язані зі зникненнями. А вам ніколи не доводилося бачити тут дивні сліди?

– Іване Карповичу, ви мене лякаєте. Які ще сліди? – здивувалася Поліна.

– Ну, от наче у людей замість ніг коріння.

– Ви жартуєте? – Поліна аж скривилася. – Що за дешева містика?

– Князівно, я проваджу розслідування. У мене дуже мало зачіпок, тому я хапаюся за всі, за які можу. Розумію, що виглядає дивно, але головне знайти слід, – пояснив я.

– Так, розумію, вибачте, я не хотіла вас образити.

– Я не образився. А що ви знаєте про дядька вашого чоловіка?

– Про старого полковника? Ну, казали, що був дуже впливовою людиною у повіті, очолював місцеве дворянство. Я його особисто не знала, коли ми з Володею сюди приїхали, полковник уже помер.

– А як він помер?

– З коня впав. Їздив кудись, по дорозі кінь став дибки, і полковник упав, ударився головою. Привезли його додому ще живого, а за кілька днів він помер. Володя був на похороні, тоді ж з’ясувалося, що він єдиний спадкоємець. То я сюди й переїхала жити. Місця глухі, те що треба.

– Щось тут частенько люди з коней падають та гинуть, – покрутив я головою. – А цей Нікіфоров, управитель із Роменських Липників, що він за людина?

– Освічений, добре освічений, із відзнакою закінчив Московський університет, чим любить похвалитися.

– Чого ж сюди приїхав?

– Казав, що якісь інтриги проти нього у Москві були, то вимушений був поїхати звідти. Він часто до мене в гості приїздив. Мені здавалося, що були в нього якісь сподівання, яких я не виправдала. Коли завагітніла, їздити майже припинив. А чому ви питаєте?

– Та зустрівся з ним, він привіт вам передавав. А що ви про Крамського знаєте? – спитав я.

– Про Аркадія Всеволодовича? Багатій місцевий. Землі у нього тут багато, лісів. У Роменських Липниках економія йому належить. Раніше товаришував зі старим полковником. Потім начебто посварилися вони. Але на похорон він приїздив і потім кілька разів сюди навідувався, пропонував чоловікові продати маєток.

– І чому ж не продали?

– Виявилося, що полковник у заповіті, написаному незадовго до смерті, заборонив продавати маєток Крамському. Мій чоловік поважав дядька і продавати відмовився.

– Цей Крамський вам не погрожував? – спитав я.

– Мені? – здивувалася Поліна і засміялася. – Та хай би тільки спробував!

Я її бачив у справі в Одесі і знав, що страху в неї не було.

– Я хотів би посидіти, попрацювати.

– Для вас підготували окрему кімнату, – сказала Поліна і провела мене.

Хороша кімната на другому поверсі. Там було трохи холодно, але з каміном, я заніс дров і розпалив. Пішов теплий дух, я всівся читати щоденник вчителя. Сподівався на те, що знайду там якусь підказку. Але дарма. Короткі записи про складне життя провінційного вчителя – і не більше. Жодних згадок про зникнення дівчат або про «лісних». Останніх сторінок не було. Я порахував корінці. Дванадцять вирваних сторінок. Що на них було?

У двері постукали.

– Увійдіть.

– Можна? – Це була Поліна. Вона тримала в руках кілька аркушів картону. – Ви питали про дивні сліди, я одразу не зрозуміла. А потім згадала. Ось, дивіться.

Вона показала мені кілька малюнків. Мабуть, дитячих. На них було зображено досить страшні картини. На одній скривавлене тіло людини, що лежало на снігу. Навколо тіла сліди, дивні.

– Ось бачите, – Поліна вказала на сліди.

– Курячі, чи що?

– Занадто великі для курячих. Дивіться, тут збережені всі пропорції. Тобто розмір слідів десь лікоть. І вони досить схожі на відбитки коріння. Ви ж про таке питали?

– Чий це малюнок? – спитав я.

– Ярини. Вона з Дергачів. Дуже перелякана. Її батьки не хочуть казати, що з нею сталося. А ось іще один її малюнок. – Поліна показала новий аркуш. На ньому було зображено трьох дівчат, що збилися докупи і кричали. Навколо них бігали якісь чудовиська. Тулуби в них були з дерев’яних колод, ноги з оцупків, ступні з коріння, а голови прикрашали гілки. В руках чудовиська тримали палиці. І залишали на землі вже знайомі сліди.

– Вона щось казала про ці малюнки? – спитав я.

– Ні. Коли я спитала, в неї почалася істерика. Я сховала їх, подумала, що якісь дитячі жахи. Я вже й забула про них, а оце випадково згадала і вирішила вам показати. Ось дивіться, останній малюнок.

Поліна показала третій аркуш. На ньому був вершник у плащі з гілок, у короні з гілок, з ногами-корінням, з величезною палицею у руках. Він велично їхав кудись, а за ним піші чудовиська з попереднього малюнка. Поперек коня лежало дівча. Чи неживе, чи непритомне.

– Я заборонила їй малювати це, бо після кожного малюнка траплялася істерика, – пояснила Поліна. – Ярина більше не малювала.

– З нею можна поговорити?

– На жаль, ні. Минулого року вона потонула. У болоті. Дівчата ходили по журавлину, бідолаха зійшла зі стежини і потонула. Так і не знайшли.

– Ви комусь іще показували ці малюнки? – спитав я.

– Так, лікарю в Житомирі, Йозефові Шромту. Освічена людина, він цікавиться психологією.

– Ви показували до того, як дівчина зникла, чи після?

– До того, десь за місяць. Я хотіла знати, що можуть означати такі малюнки, – пояснила Поліна.

– І що він сказав?

– Він дуже розхвилювався, сказав, що ці малюнки свідчать про великий шок, який пережила дівчина, але вірити їм не треба, бо це дитячі жахи. А що ви про це думаєте, Іване Карповичу?

– Я думаю, що ми занадто мало знаємо про цю справу, щоб робити якісь висновки.

– Але це якийсь жах.

– Жах здебільшого з’являється тоді, коли людина знає замало. У нічному лісі нам можуть привидітися чудовиська, бо там погано видно. У денному лісі ж їх не буде. Не треба вигадувати зайвого.

– Це ви кажете, щоб мене заспокоїти?

– Поліно, я трохи знаю вас і думаю, що вас не треба заспокоювати, ви маєте залізні нерви, – усміхнувся їй. – Збережіть ці малюнки і нікому їх більше не показуйте.

– Добре, – кивнула Поліна.

Коли вона пішла, я сів дивитися мапу. Велике болото на півночі від Дергачів. На мапі не було позначено якихось островів чи, тим більше, населених пунктів. Болото і болото верст на сорок. У мене були неприємні спогади про болота, але все одно вирішив проїхатися туди, подивитися. Спитав у Поліни, чи немає в неї бінокля.

– Є, від старого полковника. – Поліна знайшла мені непоганий польовий бінокль. – У мене ще є манліхер, теж від нього. Можу дати.

– Ні, я ж не на війну їду. Буду ближче до вечора. Можу і не повернутися, то не хвилюйтеся, – попередив я. Бінокль сховав під шинель, щоб ніхто його не бачив.

Виїхав. На дорогу можна було не потикатися, їхав лісом уздовж. Потім повернув і поїхав за компасом. Години за дві виїхав на невеличкий пагорб за яким починалося болото. Прив’язав коня, здерся на велику сосну, почав дивитися у бінокль. Попереду, десь верст за сім, виднівся острів. Принаймні помітно було досить високі дерева, які в болоті не ростимуть. Я зліз і потихеньку поїхав уздовж болота, сподіваючись знайти брід на той острів. Десь за дві версти знайшов на краю болота витоптане місце. Багато слідів, щоправда, звичайних: коней та людей. Що вони тут робили? Я вирізав довгу жердину, почав тицяти нею у болото в пошуках броду. Але ні, глибоко. Броду не було. Тоді що робили на березі болота ті вершники, чиї сліди я бачив? Я заліз на дерево, ще подивився у бік острова. Побачив дим. Здається, там хтось був.

Я вирішив поїхати по слідах вершників. Вони вели спочатку на південь, а потім почали ухилятися на захід. На мапі в тому напрямку було село Журавне з маєтком пана Крамського. Я відчув, що зголоднів. Добре, що взяв у дорогу м’яса з хлібом, то під’їв. Потім зупинив коня, зістрибнув на землю, присів. Гілочка на піску. Далі ще одна, потім ще. Гілки були не сухі, наче хтось накидав їх на стежині, якою їхали вершники. Сів у сідло і поїхав далі. Десь за годину був уже біля Журавного. Виїхав із лісу, побачив пагорб, на якому стояв кількаповерховий будинок. Саме ж село було під пагорбом. Я подивився на маєток у бінокль. Будинок, зроблений з червоної цегли і оточений десь чотириметровою огорожею з дерев’яних колод. На мурах стояло кілька хлопців із рушницями. Цей Крамський піклувався про свою охорону. Я сховав бінокль, не встиг доїхати з лісу до села, як мене помітили з маєтку. Ось вискочили двоє вершників і скотилися з пагорба до мене. Дивилися нахабно.

– Хто такий? – спитав один.

– Варфоломій Мурзін, прикажчик із Києва. Пан ваш удома? – я відповідав зухвало, давав зрозуміти, що не боюся. Лакеї трохи розгубилися.

– А чого тобі від нашого пана треба?

– А тобі що до того? Вдома пан чи ні? – гримнув я. Показував, що на них часу не витрачатиму.

– Не кричи, їдьмо.

Ми поїхали на пагорб, мій кінь ледь вигріб, сопів, наче самовар. Заїхали за огорожу у двір, я зліз із коня, мене повели до будинку. Побачив у дворі палі, до яких прибито кілька хижих птахів: соколів, кібців, навіть сову одну. Здивувався я. Мене завели до будинку, великого, чистого, відремонтованого. Не схожий він був на зазвичай занедбані панські маєтки. Видно, що жив тут господар. Слуги, яких було кілька десятків, бігали та вистелялися, показували, що пан тут суворий. Хвилин за десять слуга сказав мені заходити і відчинив двері. Я зайшов у велику кімнату, в кабінет господаря – з каміном, дерев’яним столом і стінами, прикрашеними опудалами диких звірів: кабанів, лосів, рисей, косуль. Були навіть ведмідь та зубр. За столом сидів дебелий чолов’яга зі світлим рідким волоссям. Широкоплечий, високий, з грубим, наче витесаним сокирою, обличчям. Це був Аркадій Всеволодович Крамський. Він уважно дивився на мене. З його погляду зрозуміло було, що це людина розумна, хитра, може, і небезпечна. Слуга, який мене завів, став біля дверей.

– Доброго дня, – вклонився я пану Крамському. – Мене звати Варфоломій Мурзін, я прикажчик із Києва, посланий сюди, щоб придивитися місце для лісопильні.

– Ким посланий? – спитав Крамський.

– Моїм паном, купцем першої гільдії Савою Єрмоловим, – доповів я. Купець такий справді існував, я його зустрічав, коли охороняв купця Піменова. – Місцеві, з якими я спілкувався, порадили звернутися до вас, то я і насмілився потурбувати. – Я ще раз уклонився.

– Ну і як вам наші місця? – спитав Крамський.

– Лісу тут повно, хорошого лісу. Але як його звідси вивезти до залізниці – ось проблема, – розвів я руками. – Та ще чутки різні ходять.

– Що за чутки? – спитав Крамський, у якого обличчя анітрохи не змінилося.

– Що дівки селянські у вас тут зникають. Мій пан сказав, що була навіть стаття в газеті. Я у місцевих питаю, а вони всі лякаються і мовчать, нічого розповідати не хочуть. Дуже це мені не подобається, вирішив у вас спитати, що тут робиться, – подивився Крамському в очі.

– У нас у повіті все спокійно, – запевнив той і усміхнувся. Були в нього пишні та соковиті губи, наче татарські вареники, манти звуться. – Щодо дівок, то було кілька випадків, коли зникали вони. Але кожного разу виявлялося, що просто тікали. Коли самі, а коли дурили їх, обіцяли солодке життя, а потім продавали до борделів. Таке, на жаль, траплялося. Але зараз, за наполяганням дворянства повіту, поліція взялася за цю справу, то тепер торгівці живим товаром наш край минають. А давно ви тут, Всеволоде?

– Варфоломію, пане, – виправив я. – Вже кілька днів.

– То це ви у молодої Литвинової зупинилися?

– Я. Мій пан чоловіка пані Капітоліни знає, тож вона люб’язно погодилася мене прихистити. А ви не будете проти лісопильні у цих краях?

– Нехай твій пан приїде, ми і поговоримо, – презирливо усміхнувся Крамський. Я для нього був задрібний співрозмовник.

– Неодмінно передам ваше запрошення. – Я ще раз уклонився. – Дозвольте мені піти?

– Іди, – кивнув Крамський.

Коли я вже був біля дверей, щось сказав мені у спину. Слуга відчинив мені двері, випустив з кабінету, двері зачинив.

– Відведи його на кухню! – наказав кабінетний слуга іншому.

Мене відвели на кухню, насипали миску смаженої картоплі з м’ясом та капусти квашеної. Поставили кухоль із пивом. Насипали їжу з великих чавунів, а пиво наливали з бочки. Наче й нічого хвилюватися було, я поїв, подякував, сів на коня і поїхав. Заїхав у ліс і там виблював усе, що з’їв. Бо якась підозріла мені турбота того Крамського здалася. Подивився ще раз у бінокль на його будинок, коли побачив, що голуб до будинку полетів. А потім іще один геть вилетів. Із тутешніми дорогами голубина пошта – чи не єдиний спосіб швидкого зв’язку.

Сів я на коня і поїхав. Здається, їхали за мною деякий час, мабуть, слуги Крамського, але недовго, потім відстали. Може, думали, що сонного мене знайдуть, чи що вони там до пива підсипали? Я наганяв коня, бо вже сутеніти починало, боявся заблукати. Виїхав до Дергачів, як уже темно було, приїхав до маєтку Поліни, побачив у вікні чоловіка в поліцейській формі. Коли до сараю зайшов, чужого коня побачив. Пішов до будинку. Там за столом сиділи Поліна і чоловік у формі станового пристава. З обличчя Поліни я помітив, що це товариство їй неприємне.

– Дозвольте вас познайомити з нашим становим приставом, Павлом Сигізмундовичем Ольбрихським, – сказала Поліна.

– Пане приставе, доброго дня! – зрадів я, наче червінець знайшов. – Капітоліно, я так зголоднів. Чи не знайдеться у вас чогось їстівного? Голодний, страшенно! І трохи збризнути чудове знайомство! Ви ж не проти, пане приставе?

– Та піст… – почав було він.

– Вчора був у гостях у отця Євсевія, він сказав, що можна, якщо перший тост за государя, другий за перемогу російської зброї, а третій за приємне знайомство! Сподіваюся, не відмовитеся? – Я загиготав, обійняв пристава, і невдовзі ми вже пили першу чарку під холодну закуску. Пили самі, бо Поліна з радістю нас залишила. Вже за півгодини пристав лика не в’язав і ліз цілуватися, називав братом.

Ще з самого початку він намагався мене розпитувати, для чого це я приїхав і про що довідуюсь, але потім почав скаржитися на місцеву бідність і на свою дружину, що мала занадто різкий характер. Я його підбадьорював, підливав медовухи, але нічого не розпитував. Скаржився тільки, що краї дикі.

– Ані тобі шинку, ані борделю! І відпочити людині немає де! Нудний край, їй-богу.

– Ну, в нас інші розваги є! – усміхнувся пристав.

– Бичкам хвости крутити чи ведмедів ганяти? – трохи зверхньо спитав я.

– О, у нас такі розваги є, про які і в столицях не чули! – сказав пристав. – Такі розваги, що люди з Москви їдуть заради цих розваг! Знамениті розваги! Такі, що ви і не чули!

Пристав потягнувся до чарки. Тут я помилився, бо думав, що в мене десь чарки три в запасі є. А пристав випив одну і гепнувся зі стільця на підлогу. Коли я його трохи до тями повернув, виявилося, що може він тільки мугикати, людську мову геть утратив. А щоб тобі!.. Відніс я його спати на диван, пішов до Поліни, яка у себе в спальні читала.

– Схвилювалася я трохи, Іване Карповичу. Все боялася, що він документи у вас попросить, виведе на чисту воду. А ви бач як його в роботу взяли, – усміхнулася вона.

– Та довелося. Часто він до вас у гості їздить?

– Ні, оце вперше за кілька років. Приїхав, усе про вас розпитував. Мабуть, запідозрив щось.

– Він там про місцеві розваги казав, по які аж із Москви люди їздять. Вам про них відомо? – спитав я.

– Та хіба що полювання, бо які ще тут можуть розваги бути? – розвела руками Поліна. – Мабуть, просто хвалився п’яний. Немає тут ніяких розваг.

– Може, й так, – кивнув я. – Добраніч.

– Добраніч, Іване Карповичу.

Піднявся до себе у кімнату, запалив лампу, сів подалі від вікна. Роздивлявся мапу, ще раз перегорнув нотатник вчителя. Що ж там було такого на останніх сторінках? Почув іржання. Не з конюшні, де були всі коні, а з лісу. Це було дивно. Я обережно підвівся, лампу залишив, сам зійшов униз. Вийшов через чорний хід. На вулиці було вже темно. Почекав, поки очі звикнуть, потім перебіг до паркана, яким був оточений маєток. Переліз, прокрався до лісу. Посидів, прислухався. Потім неквапливо почав крастися. Пройшов лісом, нікого не знайшов. Повернувся додому. Поліна мене чекала.

– Почула, що ви виходили. Що там? – спитала мене.

– Князівно, мені б було спокійніше, якби ви поїхали кудись.

– Поїхала? Чому? – здивувалася Поліна.

– Тут може бути небезпечно.

– З чого ви взяли?

– Мені так здається. І завжди краще дарма готуватися, ніж бути неготовим до неприємностей.

– Я не хочу нікуди їхати. Та мені й немає куди, – сказала Поліна.

– Поїдьте до Житомира, зніміть там готельний номер.

– Ні, Іване Карповичу. Я ж і за вас відповідальна. Втягнула у цю історію і поїхала? Так не робиться.

– Поліно, якби не дитина, я б не просив…

– Усе буде добре, Іване Карповичу, повірте. Так, я вагітна, але руки мої при мені. – Вона несподівано вихопила револьвер. – Стріляю я так само добре, як і колись. То хай тільки поткнеться хтось, одразу кулю в лоб отримає, і не одну.

– Ну добре. Але я прошу, приготуйте речі, на випадок, якщо доведеться поїхати. І коли я побачу небезпеку, ви поїдете. Без суперечок і вагань. Добре? – Я подивився на неї.

– Так, – пообіцяла вона.

– Що ж, тоді добраніч.

Я ще зайшов подивитися, як пристав. Він неспокійно спав, завтра на нього чекав поганий день. Я повернувся до кімнати, загасив лампу і сам улігся. Прокинувся рано, мені гріли чай, коли поруч пробіг пристав зі страшним виразом обличчя. Блював десь надворі, потім повернувся, червоноокий і хворий. Поліна, яка теж прокинулася, дала йому пігулку від головного болю, пристав попив чаю і попросився ще відпочити, бо їхати сили не мав. Його знов уклали, а я рушив до лісу навколо маєтку, знайшов сліди копит. То не почулося мені іржання, двоє вершників стежили за маєтком Поліни з лісу. Я поїхав по слідах. Вони вели до села Вербового, в якому була ще одна економія, що належала пану Крамському. Поїхав просто до неї, побачив палі високі, на яких хижі птахи висіли. Бачив уже такі. Роздивлявся птахів, яких спершу підстрелили, а потім до жердин прибили цвяхами.

– Доброго дня, – почув я голос позаду. Звертався до мене дебелий чолов’яга років п’ятдесяти, з масним волоссям, розкладеним на проділ, у костюмі-трійці.

– Доброго дня, я Варфоломій Мурзін, прикажчик.

– Я – управитель, Савелій Петрович Крупницький. Це ви ліси дивитеся? У пані Капітоліни живете? Чув про вас, – кивнув Крупницький. – Ну як вам наші краї?

– А що це таке? – кивнув я на розіп’ятих птахів.

– Та це щоб курей не крали. Ліси ж навколо, хижих птахів багато, замість того, щоб у лісах полювати, курчат тягають. Ото і лякаємо по можливості. Як ви, ліси подивилися?

– Ліси хороші, але біда з дорогами. До вас їхав, то на дорогу і не потикався, бо багнюка. Верхи не проїдеш, що там уже казати про віз із деревиною, – поскаржився я.

– Так, краї болотяні, з дорогами тут важко. Але з другого боку, лісів багато, та й люди тут працьовиті й сумирні, платні потребують невеликої, – сказав Крупницький, який уважно до мене приглядався.

– Сьогодні невеликої, а завтра страйк влаштують, – зітхнув я.

– Е ні, ніколи тут страйків не бувало і не буде! Народ тихий, страх має і панів слухає. Навіть у 1905 році, коли багато де неспокійно було, тут жодних заворушень.

– Як же це вдалося не допустити отрути бунту? – здивувався я.

– Бо стежимо ми за людьми нашими, піклуємося, щоб не знали вони шкідливих думок. Тут і поліція нам допомагає, і дворянські загони пильнують, щоб бунтівників не було. Чого-чого, а страйку тут можна не боятися, – запевнив Крупницький. – А як вашого пана звати? Я багатьох лісопромисловців знаю.

– Пана мого звати Сава Єрмолов.

– О, добре його знаю! – зрадів Крупницький. – Картоплю йому для армії продавав. Тільки от прикажчики у нього інші були.

– Я вже вісім років на нього працюю. Раніше здебільшого у Харкові був, а тепер ось сюди послали, – збрехав я швидко і впевнено.

– Ну, давайте чаю поп’ємо.

Попили, ще поговорили, і поїхав я далі. Тільки в ліс заїхав, як одразу заліз на дерево і ну контору роздивлятися. Коли бачу, з башти невеличкої, яка над конторою була, вилетів голуб і полетів кудись. Я на мапі подивився, так виходило, що у бік Журавлиного, до Крамського. Цікаво тут було з голубами цими. Почув дитячі голоси. У березовому гаю попід дорогою гуляли діти. Бігали, гомоніли, сміялися. Я лісом їхав, то мене і не помітили. А потім як заволають. Злякалися. Я аж за браунінг схопився, озирнувся, побачив, що з кущів вискочило двоє хлопчиків, вбраних у гілля. Наче кожух із гілок, капелюх, та й ще до чобіт коріння прив’язане. І в руках гілки тримають. Побігли до малих, гарчали, наче хижі звірі. Інші дітлахи заверещали – і тікати. Та так, наче нечисту силу побачили. Як вітром малих здуло, і хлопці за ними побігли, по дорозі гілки з одягу скинули і зникли. Дивні тут ігри.

Проїхав я далі, хотів знайти хату місцевого лісника, щоб із ним побалакати. Тримався дороги, але їхав неподалік, лісом. Потім повернув на стежину, нею ще десь версту лісом плутав, коли виїхав до хатки. І тут подумав, що дивно якось. Оце б у такому місці серед лісу сам Бог велів собаку тримати. Але немає. І взагалі по селах місцевих жодного собаки не бачив і гавкоту не чув. Чого так? Коли дивлюся – і тут палі стирчать, а на них кілька хижих птахів, соколів, кібців.

– Ти хто? – спитали у мене за спиною. Озирнувся я, побачив чоловіка у формі лісника і з гвинтівкою. Не з рушницею, а з мосінкою, якою цілився у мене.

– Доброго дня, я – Варфоломій Мурзін, прикажчик, ліси тут дивлюся, хотів із вами побалакати, – усміхнувся я, а сам на гвинтівку дивлюся. Дивна та гвинтівка, казали, що спокійно тут, то навіщо за зброю ховатися.

– Прикажчик? Це ви у панни Литвинової живете? – спитав лісник. Я тільки здивувався, що місця глухі, доріг немає, а всі про все знають.

– Так точно, у пані Капітоліни маю честь проживати, – кивнув я. – А що це ви зі зброєю? Чи неспокійно у лісах?

– Та ні, чого, спокійно тут. – Лісник гвинтівку опустив, закинув за плече. – Просто нечасто до мне хто приїздить.

– Я питаю, бо мені пану доповідати. А пан хоче лісопильню тут поставити. Дороги в вас погані, але лісу багато. То вагається пан мій. Тут іще ті плітки. – Я подивився на лісника.

– Які ще плітки? – сполошився він.

– Та ото кажуть, що люди тут зникають, дівки, – сказав я і озирнувся, наче перелякано.

– Та брехня це! Хто там зникає? Де тут зникати?

– Люди кажуть.

– Та то побрехеньки того писаки! – обурився лісник.

– Якого писаки?

– Та той… – Лісник скривився, мабуть, не хотів зайвого казати.

– Писака, що за писака? – тиснув я.

– Та приїздив тут один, навигадував бозна-що, почав плітки пускати. Потім виявилося, що божевільний він.

– Як виявилося? – здивувався я.

– А так, що приїхав сюди іще раз, щось рознюхував, а потім посивів і тільки мугикав. Його в божевільню до Житомира відправили. Зовсім на голову хворий. То не треба його побрехенькам вірити! Спокійно у нас тут. Ото коли заворушення були, що мужики бунтували, маєтки панські палили, то в нас нічого подібного. Мир та спокій. А ви кажете, що неспокійно! І бунтівників тут немає, простий люд начальство поважає і кланяється. – Лісник закивав головою.

Ми ще побалакали, я спитав про палі з птахами.

– Та це щоб курей не крали, гироди, – пояснив лісник.

Я ще здивувався, бо хатина його стояла просто серед лісу, навіть як курка і вийде з двору, то тут її лисиця швидше потягне, аніж кібець, якому простір потрібен. Подякував я лісникові, пригостив тютюном і поїхав геть. Потім звернув зі стежини у ліс, сховався в ярку. Дивлюся, а лісник за мною верхи їде, гвинтівка за плечима, їхав, потім зупинився, побачив, що сліди мого коня, який повертався, перервалися. Тут і виїхав я, застібав штани, наче до вітру сходив. Лісник мене побачив, аж злякався трохи.

– А я оце в обхід поїхав, подивлюся, чи не рубають ліс, – сказав лісник.

– Тут дивитися треба, а то знесуть ліси, наче й не було, – кивнув я.

Ми проїхали трохи до дороги, потім лісник повернув в один бік, а я в інший. Повертався до Поліни. Проїздив село, роздивлявся цвинтар на пагорбі. І помітив, що на деяких могилах кущі калинові посаджені. Не поруч, а на самій могилі. Деякі ще маленькі, а деякі вже дебелі виросли. Нарахував кілька десятків таких могил. Ніколи про звичай саджати дерева на могилі не чув. Ну, тут багато дивного було.

Уже далеко по обіді приїхав до маєтку пані Поліни. Вона з дівчатами вела заняття. Сказала, що дала приставу похмелитися, після чого він поїхав.

– Про вас розпитував. Здалося, що не дуже він вам вірить, – усміхнулася князівна.

– Так мене швиденько розкусять. То вам би краще поїхати звідси. Тут може бути небезпечно, – попередив я.

– Та куди їхати, вечорітиме он уже скоро.

– Ну, тоді завтра зранку поїдете. Я вас аж до самого Житомира проведу, є там у мене справи, – сказав я. – Як почуваєтеся? – кивнув я на живіт.

– Та важкувато трохи, але намагаюся не перейматися, – відповіла вона. – На вечерю покличу.

– Дякую.

Я ще посидів у себе в кімнаті, ніяк не міг стулити до купи бачене. Щось воно тут відбувалося, а що саме – незрозуміло. Вирішив Поліну відвезти, а потім пробратися на той острів серед боліт, подивитися, що там. Подумав, що човен якийсь знадобиться невеличкий та жердина, щоб відштовхуватися. Острів лежав майже точно на півночі, то можна за Полярною зіркою орієнтуватися.

Ото лежав, міркував, коли Поліна покликала.

– Я чула, що ви співи полюбляєте, – усміхнулася князівна. – То дівчата вам заспівають.

Усівся я поруч із нею, дівчата вишикувалися і заспівали, та так, що аж сльозу з мене вибили. Ох голоси, золоті голоси. І сила в них, і пристрасть, і тремтіння духу перед довершеністю Господньою. Дослухав і зааплодував, аж уклонився співачкам, бо завжди млів від співу дівочого.

– Чи можу по гривенику піднести на знак подяки? – спитав у Поліни.

– Можете, – кивнула вона.

Подякував дівчатам, потім пішли вечеряти, поїли, вони розійшлися додому, я шепнув Поліні, щоб і служниць відпустила.

– Речі будемо збирати, щоб ніхто не знав, – пояснив я.

– Не хочу я нікуди їхати! – Поліна аж ногою тупнула.

Я її почав переконувати, коли у двері постукали. Три дівчини, які з хутора були далекого. Тремтіли, перелякані, плачуть. Кажуть, що страшно їм додому іти.

– То залишайтеся тут ночувати, – запропонувала Поліна.

– Та не треба, проведу їх. Ходімо, дівчата, – сказав їм, а сам шепнув князівні на вухо, щоб речі збирала.

– Візьміть манліхер, – відповіла Поліна.

– Не відмовлюся, – сказав я.

Гвинтівку за плече закинув, і пішли ми з дівчатами. Вони спочатку боялися дуже, хоч не могли пояснити чого. Я їх веселити почав, різні історії розповідати, ось уже посміхалися вони, а потім і сміялися. Ішли ми лісовою дорогою, темно вже було, але я лампу гасову взяв, на палицю повісив і так світив. Ішли, я щось чергове розповідав, коли одна дівчина як скрикне. Аж підстрибнула, на землю показує, наче зміюку там побачила. Але рано ще, сплять змії. Я присвітив, і решта дівчат закричали.

– Ану припинити паніку! – наказав я, а в самого аж на спині похололо. Бо побачив я на землі дивний слід, такий, наче від коріння. Як на малюнках тих.

– «Лісні» це, «лісні»! – затремтіли дівки і давай плакати. А я зареготав.

– Оце ще дурепи! Ходімо, не звертайте уваги! От іще була одна історія! – почав веселе щось теревенити. Дівчата за мною бігли, тулилися, наче курчата до квочки. Більше не сміялися, однак і не плакали.

Довів я їх до хутора, батьки мені подякували.

– Залишайтеся ночувати, – просили мене. – Не йдіть до лісу. Небезпечно там! Залишайтеся, просимо!

Мені й самому до лісу не дуже хотілося, однак не міг я залишити Поліну. То пішов, хоч селяни мало не на колінах просили в них ночувати.

– Ні, не можу. Пані Капітоліна сама залишилася. Недобре це.

З тим пішов я. Іду, страшно у лісі. Звуки якісь, наче дивиться хтось за мною. У спині холодить, у серці коле, тікати кудись хочеться. Але це ж гріх для християнина – боятися чогось, окрім Господа. Почав я молитви читати і підбадьорився. Ішов собі лісом, славив Господа, коли як затріщать гілки позаду. Розвернувся я, посвітив лампою, а там… Матір Божа! Як вилізе щось із кущів, страшне та незграбне. Чудовисько справжнє. Я аж отетерів від побаченого. Але руки справи не забули. Вихопив я браунінг та й вистрелив у чудовисько. Хоч би що йому, біжить на мене, у гілках усе, величезною палицею махає. Тоді я вище взяв. Не в тулуб, а в шию. Воно як заверещить. А тут іще кущі затріщали. Ще одне чудовисько на мене. І ще одне. Та скільки ж вас буде? Я в те, яке найближче було, кинув лампою. Скло побилося, гас витік, та як спалахне! Аж застрибав гіллястий. Пощастило йому, що калюжа поруч була, то впав туди і збив полум’я. Я ж манліхер з-за спини вихопив і вистрелив у голову ще одному. Поточилося чудовисько, впало. Нові на мене полізли, я ще вистрелив, перестрибнув двох нападників і побіг дорогою. Гналися за мною, але коли двічі вистрелив, то зупинилися.

Так швидко, як тоді, давно вже не бігав. Примчав до будинку князівни, наче хорт загнаний. Хвилин десять стояв перед дверима, віддихатися не міг. Коли сама Поліна на поріг вийшла.

– Наче стріляли у лісі? – спитала вона.

– Стріляли, – кивнув я. – Полізла на мене всяка нечисть. Потім розповім, а поки збирайте речі.

Допомагав князівні, домовилися, що рано-вранці відвезу її до ріки, там на човні до гаража, а вже потім до станції. Зібралися, побажав Поліні доброї ночі, пішов до себе у кімнату. Світла не вмикав, тихенько вікно відчинив, щоб свіжим повітрям подихати. Ох, добряче я злякався в тому лісі. І які страшні були ті чудовиська! З гілок! Ніколи про таке не чув! Хай Бог милує!

Аж зле мені стало. Коли почув кроки внизу. Визирнув обережно у вікно і побачив тінь якусь під будинком. І звук, наче водою плескають. А потім запах. Гасу! Я з вікна більше виліз і роздивився, що бігає хтось навколо будинку. Гасом обливає, негідник! Вихопив я браунінг і вистрелив. Скрикнув підпалювач. Я хотів вилізти з вікна, потім по даху скотитися і схопити його, коли як зчинилася стрілянина! Не з одної гвинтівки і не з п’яти! З кількох десятків! Добре, що стіни у будинку з дебелих колод були складені, то тримали кулі. Впав я на підлогу, перекотився до іншого вікна, побачив, що чоловік зі смолоскипом біжить. Скло побив, вистрелив. Упав чоловік. Тепер по цьому вікну купа куль. З підлоги побачив я, наче блимнуло щось. Здогадався, що хтось смолоскип підхопив і кинув у бік будинку. Одразу спалахнув гас. І крики почалися. Страшні, наче плем’я дикунів напало. Я визирнув і побачив, що будинок горить.

Кинувся до кімнати Поліни. А князівна вже одягнена і з револьверами.

– Підсмажити нас хочуть? – спитала спокійно.

– Хочуть, негідники такі, хочуть! – крикнув я і скривився, бо що робити, не знав. Вибігати зараз із будинку – під кулі потрапити. А тут залишатися – значить, згоріти. – Князівно, біжімо вниз! – подав їй руку.

Бігти вона не могла, але сходами зійшла досить швидко, аж я хвилювався за дитину. Лаяв себе, що одразу не забрав князівну. Хоча куди ми подалися б уночі?

– Зараз я вибіжу через парадний хід, – сказав Поліні. – Спробую відволікти увагу. А ви через покинуте крило та крізь вікно спробуйте втекти!

Розумів я, що план такий собі, але кращого не було. Готовий я був померти, лише б Поліну з дитям врятувати, але то дивом би було. Уже он почало вибухати скло у вікнах.

– За мною, Іване Карповичу! – смикнула мене Поліна і усміхнулася. Була вона шалена дівка і смерті не боялася, це я вже бачив. Але тепер уже що?

Повела мене до якогось закамарка, щось смикнула, і щілина у стіні несподівано з’явилася. Поліна сірники звідкілясь узяла і запалила лампу гасову, яка тут-таки висіла. Побачив я сходи під землю.

– Задушимося у підвалі! – засумнівався я, бо будинок із дубових колод складений, вони як згорять, то страшенний жар дадуть.

– Не підвал, хід це! – крикнула Поліна.

– Хід! Ох, добре як! – зрадів я. – Ідіть, постріляю трохи!

Побіг до парадних дверей. Відчинив їх, вистрелив кілька разів.

Наче град, застукали по дверях кулі, і знову крики ті дикі. Оточили будинок нападники і чекали нашої загибелі. Я закричав, наче поранений, ще раз вистрелив і побіг до сходів. Забіг, зачинив щілину, потім металеву ляду над сходами зачинив. Поліна внизу чекала, присвічувала лампою.

– Як ви? – спитав її перелякано.

– Та не виспалася трохи, – усміхнулася вона. – Ходімо.

Ми пройшли, я зачинив іще одні двері, а далі вузенький хід, тільки на одну людину, і пригинатися треба. Поліна ішла першою, я за нею.

– Що це за хід? – спитав я.

– А бозна, від старого полковника залишився. Для чогось йому потрібно було такий хід мати, щоб потайки з будинку виходити. Про цей хід навіть служниці не знали.

– А ви як знайшли?

– Ми коли оселилися, в мене багато вільного часу було. Щоб не занудьгувати, почала будинок вивчати. Випадково цей хід і знайшла.

– Куди він веде?

– До альтанки в саду. Це метрів сто від будинку.

– Те, що треба! – зрадів я.

Ми дійшли до кінця ходу, далі були двері, зачинені.

– Давайте виб’ю, – запропонував я.

– Ні, не треба, ключ є.

Поліна взяла ключ, відчинила. Почулися голоси. Я дмухнув на лампу, загасив.

– А що то у підпіллі? – почув я чоловічий голос. Здається, був це управитель економії Савелій Крупницький.

– Зараз подивлюся, – сказав хтось, здається, становий пристав, який до нас приїздив.

Він, мабуть, зазирнув у підпілля альтанки, посвітив. Я побачив світло крізь щілини ляди, яка прикривала двері до підземного ходу.

– Та нічого немає, може, миші, – доповів пристав.

– Щось не виходять, негідники, – хвилювався Крупницький.

– Того гирода підстрелили ми, мабуть, конає у вогні, – доповів хтось, із голосу схожий на агронома Нікіфорова.

– А дівка, дружина Литвинова? – сумнівався Крупницький.

– Теж. Не хвилюйтеся, мертві вони. Ми ж увесь будинок оточили. Як не вилізли досі, то вже горять, – запевнив пристав.

– Хитрі вони. І прикажчик той фальшивий, і баба та, – зітхнув Крупницький.

– Хитрі, – кивнув пристав. – Мене он напоїли як.

– Ти, собако такий, сам напитися радий! – гримнув управитель.

– Та ні, то вони мене навмисне напоїли! – поскаржився пристав.

– Що там у селі? – змінив тему управитель.

– Сидять усі по хатах і визирнути бояться, – доповів пристав. – Почули «лісних», тепер до світанку не вийдуть. – Ох же як палає добре!

– Ну, наче весь вогнем узявся. Мертві вони, – сказав Крупницький. – Відправте голуба Великому Ліснику.

Вони пішли. Ми стояли й чекали. Я хвилювався за Поліну, але вона виглядала спокійною.

– Стояти важко. – поскаржилася.

Я зняв свій піджак, постелив на землю, показав, щоб Поліна стала на коліна, а потім присіла. Сам же почав потроху длубати ляду. Відчинив її, заліз у підпілля альтанки. Знайшов там чурбак, перекотив його до входу, щоб князівна могла сісти зручніше. Потім визирнув на вулицю з-під альтанки. Будинок Поліни палав, як свічка. Навколо нього бігали люди зі зброєю.

– Ви вже вибачте, без будинку залишилися, – зітхнув я.

– Та живі, і то добре, – усміхнулася Поліна.

– Так, треба за упокій душі полковника свічку поставити, бо врятував своїм ходом.

Почувся гуркіт. То почали обвалюватися стіни будинку. Я знову визирнув. Почув форкання. Ага, он коні прив’язані.

– Треба йти, – шепнув Поліні. Вона кивнула. Ми вилізли з-під альтанки, пішли до коней. Я взяв одного, старенького та сумирного. Допоміг Поліні всістися на нього, по-жіночому, щоб ноги на один бік, і повів за вуздечку. Пройшли лісом, вийшли до пристані. Там я допоміг Поліні злізти, сісти у човен. Коня відпустив, і той побрів назад. Може, подумають нападники, що просто відв’язався.

Плисти довелося за течією, більше кермував, аніж гріб. Допливли до причалу, де в сараї стояло авто. Сіли у нього, я попросився за кермо.

– А ви вмієте? – здивувалася Поліна.

– Та мене навчили аеропланом керувати, а машиною взагалі легко, – сказав я.

Вивів авто з гаража, набрав повний бак із бочки. Поставив бочку, всілякі ящики з інструментами так, щоб коли вкрити їх брезентом, то можна було подумати, що авто на місці стоїть. Сарай зачинив, і поїхали ми. Вже коли світало, були у Овручі, а до обіду добралися до Житомира, де одразу я Поліну відвіз до готелю, щоб відпочивала.

– Іще раз скажіть, як того лікаря звали, якому ви дивні малюнки показували? – спитав князівну.

– Йозеф Шромт, у нього кабінет у центрі. А для чого вам? – спитала Поліна.

– Хочу з ним поспілкуватися, щодо малюнків.

– Він такий слизький тип, нічого прямо не каже.

– І слизького можна за зябра взяти, – пообіцяв я. – Відпочивайте і не хвилюйтеся.

– Іване Карповичу, я спокійна, як слон, – запевнила Поліна.

Не вихвалялася, справді була спокійна. Що за нерви у людей?

Я згадував нічний напад, і аж трясло мене, коли уявляв тих чудовиськ. Поліна просила розповісти, але я не став. Таке страхіття для дитини шкідливе. Он у селі біля мого хутора одна жінка побачила чорта, а потім народила дитину, таку чорняву, наче циганча. Щоправда тоді ж плітки пішли, що якось зупинявся у селі прикажчик-жид, то, може, і не чорт у такій чорнявій дитині винний. Воно в житті по-різному буває.

Я пішов до лікаря Шромта. Тицьнув його секретареві два рублі, і мене прийняли поза чергою. Лікар виявився невисоким худим чоловіком із тонкими рисами обличчя, рудим волоссям і нервовим поглядом.

– Доброго дня, ви, я бачу, новий пацієнт. На що скаржитеся? – спитав Шромт, а я відчув, що після страху нічного, як від чудовиськ, так і від пожежі, не хотілося мені хитрувати. Вирішив глушити проміж очі, не давати оговтатися.

– Хто такі «лісні», пане лікарю? – спитав я. Шромт так сіпнувся, наче ляпас отримав. Вирячив очі, почав хапати повітря ротом. – І кому ви розповіли про ту дівчинку, малюнки якої показувала пані Капітоліна? Ви ж прирекли бідолаху на смерть!

Я подивився на нього жорстко і наставив браунінг. Треба було дотиснути, і я дотиснув. Шромт затремтів, на його очах з’явилися сльози.

– Н-н-ні, н-н-не т-т-треба, – попросив він.

– Переконайте мене, що не треба. Розповідайте. Хто такі «лісні»?

– Я, я н-н-не знаю… – прошепотів він. Я прицілився йому прямо в голову. А потім несподівано сховав браунінг і усміхнувся. Шромт був дуже здивований.

– А знаєте, я не убиватиму вас. Бо це буде занадто легко. Отримати кулю в лоба – і все закінчиться? Та ви про таку смерть мріяти будете, коли я всім почну розповідати, що був у вас, що ви видали таємницю «лісних», вказали на управителя Крупницького, на агронома Нікіфорова, на станового пристава і на лісника, на всю цю місцеву банду разом із паном Крамським. – Я усміхнувся. – Ось тоді ваші товариші прийдуть по вас і зроблять із вами те саме, що з тим писакою. Або з учителем, у якого серце розірвалося, або зі старим полковником, який був кавалеристом, а потім із коня впав. Чи щось гірше утворять?

Він знову затремтів, схопився за голову. Треба було не передати куті меду, не зламати остаточно.

– Тож у вас є вибір. Розповісти все мені, і цей візит залишиться таємницею, про яку ніхто не дізнається. Або мовчати. Тоді говоритиму я, і невдовзі про вашу трагічну долю напишуть газети. Ці ж хлопці свято зберігають свої таємниці. – Я посміхався недобре. Раніше мені доводилося грати, бо я був із натури людиною доброю. Але останнім часом я став злий. І посміхався недобре цілком щиро.

– Що ви хочете з-з-знати? – спитав лікар.

– Все. Але почнімо з «лісних». Хто це?

– Це воїни Володаря лісу, – перелякано сказав Шромт і так злякався, що в нього затремтіла нижня щелепа.

– Кого? – Я намагався стримувати подив.

– Володаря лісу, повелителя країв на півночі Овруцького повіту.

– Хто той Володар?

– Чудовисько. Могутнє і хтонічне.

– Яке-яке?

– Хтонічне, страшне, прадавнє і всесильне.

– Для чого йому воїни?

– Щоб тримати порядок, не давати людям знищувати забагато лісу. Саме завдяки Володареві лісу на півночі повіту і залишилися праліси, бо Володар воює з людьми, не дає їм можливості розплодитися. Він викрадає дівчат, робить їх своїми рабинями, ховає у підземеллях, злягається з ними, а навесні вони народжують саджанці, які розносять по всьому лісу, збільшують його силу.

– То це «лісні» викрадають дівчат? – уточнив я.

– Так, «лісні» – могутні воїни, зроблені з дерева. Їх не бере куля! – Шромт аж на шепіт перейшов.

– Я не бачив, щоб когось не брала куля, – засумнівався я. Як мінімум кількох цих «лісних» куля взяла.

– Ви не бачили «лісних»! Вони схожі на людей, але зроблені з деревини. Їхні тулуби зроблені з колод, ноги – зі стовбурів та коріння, руки з міцних гілок, голови з пеньків! Їх можна знищити, лише кинувши у вогонь. А куля чи холодна зброя для них байдужі! Ось чому їх так бояться мужики. Коли тільки чують про «лісних», то ховаються по хатах і навіть не думають чинити спротив. Бо «лісних» не можна вбити, а самі «лісні» вбивають легко і залюбки!

– Де живе Володар лісу?

– Він усюди і ніде. Він мешкає в будь-якому кутку лісу. У кожному дереві чи кущі! – перелякано розповідав лікар.

– Ви бачили його?

– Ніхто його не бачив! Ніхто! А якби хтось побачив, то одразу помер би!

– А що ж побачив той писака? До речі, як його звали?

– Олександр Коваль, він працював у київській газеті. Якось почув краєм вуха про Володаря лісу. Приїхав сюди, розпитав кількох людей, написав статтю, яка спричинила скандал. Бо ж не могло у нашій найхристиянішій державі існувати чудовисько, що викрадало дівчат. Втрутилися одразу і охоронне відділення, і Синод, газету закрили, Олександра оштрафували, немов за брехню. Він образився, приїхав знову сюди, потайки, вирушив у ліси, щоб побувати на церемонії.

– На якій церемонії? – перепитав я.

– Кілька разів на рік Володар лісу в супроводі своїх слуг об’їздить ліси. Олександр хотів сфотографувати процесію Володаря лісу і довести, що та стаття не була брехнею. Він повантажив на коня фотографічний апарат, поїхав до лісу, і там усе сталося.

– Що саме?

– На нього напали «лісні», які старанно бережуть таємницю свого правителя. Людина не може витримати вигляду «лісних». Коли Олександр побачив їх, то посивів і збожеволів. Досі сидить у божевільні, і варто йому показати хоча б маленьку гілку, як у нього починається напад паніки, він верещить і намагається вирватися. Страшенно боїться гілок, – розповів Шромт. Я згадав той нічний напад. Якби не молитви та браунінг із манліхером, не знаю, як би я його пережив. Досі було дуже страшно.

– А як із Володарем лісу пов’язані Крамський та інші?

– Вже давно впливові люди повіту змогли домовитися з чудовиськом, щоб те стримувало свої апетити, не знищувало забагато людей. Домовленості було досягнуто ще за часів кріпацтва, коли кожен селянин у цих краях комусь належав. Панам вигідно було обмежити Володаря лісу. Домовленості продовжують діяти і понині. Найкращі люди повіту не заважають Володареві лісу отримувати обумовлену кількість дівчат, але дивляться, щоб він не взяв більше і дарма не винищував мужиків. Так підтримуються мир та спокій. Селяни розуміють, що без панів Володар лісу почав би знищувати їх, і вдячні начальству. Коли по всій імперії відбувалися повстання, тільки тут було тихо, бо мужики розуміли, що коли підуть пани, тут залишиться Володар лісу і його страшні «лісні», які знищать їх.

– Ви бачили «лісних»?

– Ні, дякувати Богові, ні! Вони занадто страшні. Якщо побачиш їх, то або загинеш, або збожеволієш. Але я бачив їхні сліди! У них ноги з коріння, ті сліди ні з чим не сплутаєш. Коли пані Капітоліна принесла малюнки, я одразу зрозумів, що та дівчина бачила «лісних». Мабуть, під час викрадення якоїсь іншої дівчини. Таке буває, але зазвичай діти сильно лякаються і забувають про «лісних». Але те дівча малювало їх, це могло бути небезпечним, бо про них не можна було згадувати. Такий був договір із Володарем лісу, який хотів залишатися невідомим.

– Слухайте, а чому в навколишніх селах немає собак? Я не бачив і не чув жодного. А ще часто стоять палі зі вбитими хижими птахами. Що це за звичаї?

– Собак тут немає ні в кого, бо їх убивають «лісні». Вони ненавидять собак і знищують їх, а ще можуть спалити хату мужика, який завів собаку. Мужики бояться піти проти «лісних». А щодо вбитих хижих птахів, то це роблять люди. Ви ж бачили, які в нас дороги. Щоб забезпечувати зв’язок, використовують голубів. Хижі птахи полюють на голубів, люди вбивають хижих птахів.

– Ви не знаєте, коли Володар лісу вирушить у черговий об’їзд?

– Не знаю, але думаю, що скоро. Бо чув, що дворяни збираються в маєтку Крамського, щоб вирушити на острів.

– Що за острів?

– На болотах. Там є святилище, в якому дворяни приносять жертву Володарю лісу, чим підтверджують дію договору.

– На той острів є якісь брід?

– Ні, всіх везуть туди на плотах.

– Ви бували там?

– Ні, я ж не землевласник, до того ж лютеранин, чужий для місцевих дворян. А чужих туди не пускають.

– А як на все це дивиться поліція? – спитав я.

– Поліція хоче, щоб у повіті був спокій, і поки Володар лісу задоволений, спокій буде. Отже, поліція не проти договору з чудовиськом.

– А церква? Це ж поганство якесь!

– Архієпископ намагався цьому протидіяти, але зі Священного Синоду прийшов наказ не чіпати.

– Як це? Синод за чудовиськ?

– Синод за порядок. Чудовиська ж дозволяють підтримувати його в цілому повіті. Тут ніколи не було жодних заворушень! Хіба це не приклад для інших? Знаю, що до Овруча приїздила навіть комісія Синоду, яка розглядала можливість перенесення місцевого досвіду в інші повіти. Але потім уряд виступив категорично проти і схилив на свій бік государя. Володар лісу залишився тільки тут.

– Як можна знищити того Володаря лісу?

– Ніяк. – Лікар усміхнувся. – Ну, тобто можна спробувати вирубати місцеві ліси і таким чином убити його. Але вирубати ліси не вдасться, бо цьому завадять «лісні». Вони знищують усіх, хто рубає дерева без дозволу.

– А хто дає дозвіл?

– Крамський. Він Великий лісник, той, хто особисто домовляється з Володарем лісу. Крамський знає, де і скільки лісу можна узяти, щоб Володар лісу не образився. Усі, хто рубає ліс у повіті, платять Великому ліснику, – пояснив лікар. – Для чого вам усе це? І хто ви?

– Та ось зацікавився, що тут у вас коїться.

– Краще тікайте звідси, бо вас знищать. Добре, якщо просто вб’ють, але вони можуть віддати вас «лісним»! – Він затремтів і заплакав. Я відчув холод на спині і в серці. Я хотів убивати тих, хто лякав мене.

– Їх багато, тих «лісних»?

– Їх може бути скільки завгодно. Володар лісу робить їх із дерев, може настругати сотні!

– А для чого йому домовлятися, якщо він такий могутній? Міг би захопити весь повіт і наступати далі!

– Він розуміє, що не зможе воювати проти держави. Якщо сюди буде спрямовано цілі армії лісорубів, за кілька місяців усе буде винищено. «Лісні» вбиватимуть багатьох, але самі гинутимуть від гармат. На цьому все закінчиться. Тому Володар лісу тримається миру, принаймні поки йому дають забирати дівчат.

– Звідки ви це все знаєте?

– Мені розповів полковник Литвин. Він лікувався в мене після самогубства сина, – пояснив лікар.

– Самогубства сина? Не чув. Через що це сталося?

– Син учився в кадетському корпусі, потім служив в армії, трохи забув про місцеві звичаї. Коли приїхав, батько взяв його на острів, і там син пустив собі кулю у скроню. Бо не схотів прислужуватися чудовиську. Батько дуже важко переживав смерть спадкоємця. Звернувся до мене, я вів із ним бесіди і колов заспокійливе. Я вже тоді дещо знав, а під час розмов полковник розповів мені, що і як. Йому теж не подобалося, що якесь чудовисько забирає селянських дівчат, але казав, що іншого виходу немає, інакше чудовисько почне знищувати всіх. Ви з газети?

– Ні.

– А звідки?

– Байдуже. Тепер я піду. Я мовчатиму про нашу зустріч. А ви – як бажаєте. Самі знаєте, що на вас чекає, якщо вас запідозрять У зраді.

– Я мовчатиму! – пообіцяв лікар. Я не сумнівався у ньому.

Пішов, поплутав трохи вулицями, впевнився, що хвоста немає, тоді узяв візника і поїхав до божевільні. За рубль санітар провів мене до невеличкої кімнати у напівпідвальному приміщенні. Там страшенно смерділо, стояло кілька ліжок, скоріше, нар, до яких були прикуті хворі. Той, що мені був потрібний, лежав сивий під стіною і блаженно посміхався.

– Оце він, газетяр той. Зараз спокійний, тільки не треба йому гілок показувати. Навіть із мітли чи віника. Бо тоді такий концерт починає, що боронь Боже, – пояснив санітар.

– А це що? – Я показав на дивні чорні малюнки на стіні.

– А це він колись руку одну звільнив, роздер себе до крові й нею ото малював.

Я дивився. Це було схоже на сліди «лісних», які малювала та бідолашна дівчинка.

– До нього ходить хтось? – спитав я.

– Ні. Кому він такий потрібен?

Я подивився на збайдужілі очі хворого, який наче і не помічав мене. Худий, брудний, неголений.

– Дякую. – Я пішов із божевільні, присів неподалік, замислився. Воно-то на всяке наші краї багаті, але оце щоб Володар лісу і його дерев’яні слуги… Якось сумнівався я. Потім підвівся і пішов до готелю, де зупинилася Поліна. Коли прийшов, вона якраз снідала. Револьвер лежав поруч.

– Ну що, щось вдалося дізнатися? – спитала Поліна.

– Та не дуже. Я повертаюся до лісів, там треба дещо довідатись.

– Іване Карповичу, це небезпечно.

– Я розумію, буду дуже обережний, – запевнив я. – Здається, дядько вашого чоловіка був якось причетний до зникнень. Ви знали, що його син застрелився?

– Так, чоловік згадував про самогубство двоюрідного брата, але без подробиць. То куди діваються дівчата?

– Поки що в мене є лише одне пояснення, і воно занадто дурне. Не хочу про нього говорити, краще дізнаюся більше. Потім уже розповім.

– Іване Карповичу, розкажіть зараз. Я мушу знати, що робити, на випадок, якщо ви не повернетесь.

– Поліно, у вас є що робити: народжуйте і ростіть дитину.

– Але про цю справу я теж не забуду. То розкажіть. – Вона була вперта, ця Поліна, довелося розповісти. Все, про що дізнався. Коли закінчив, вона дивилася на мене здивовано. – І ви вірите у це?

– Я – сищик, я сприймаю все не на віру, а лише завдяки доказам. Останніх поки замало. Здобуду докази, тоді і подивимося. Залишайтеся тут. Якщо за три дні я не повернуся, просто поїдьте куди подалі звідси. У вас є гроші?

– Так, Іване Карповичу, про це не турбуйтеся. Може, треба покликати на допомогу Котовського, він відгукнеться.

– Ні, він буде занадто помітний. А я хочу діяти несподівано. Не хвилюйтеся, все буде добре. І дайте телеграму чоловікові, щоб він не хвилювався. Бо його можуть сповістити, що маєток згорів і ви також. – Я вклонився князівні й пішов.

Ще у Житомирі змінив грим і одяг, вирядився у мужика. Доїхав третім класом до Овруча, там переночував у кімнаті при трактирі. Місцеві балакали про пожежу в маєтку Литвинів і про загиблу панну, яка на останньому місяці була. Крутили головами, зітхали, але про підпал, а тим більше про те, хто його міг учинити, не говорили. Пожежа і пожежа. Шкода бідну панну і чоловіка її, який на фронті.

Вранці я прокинувся раненько, взяв коня на три дні. Мовляв, до родичів у далеке село з’їздити і назад. Потім поїхав до маєтку Крамського. Засів на краю лісу, почав спостерігати. Побачив, що збираються там гості. Місцеві дворяни, при зброї. Близько півсотні їх з’їхалося. Мабуть, бенкетували, бо запах смаженого м’яса аж до лісу доносило. Я слинку ковтав та чекав. Ближче до вечора помітив, як селяни по хатах розійшлися, позачиняли віконниці та двері, наче вимерло село. Потім барабани забили у маєтку. Тривожно якось стало. А потім почув я зовсім поруч іржання. Аж сіпнувся, ледь із дерева, на якому сидів, не гепнувся. Коли побачив, що з лісу їде цілий загін. І не абикого, а «лісних»! Верхи вони були, з дерева зроблені, гілками прикриті, тримали в руках смолоскипи, кричали страшно. Було їх кілька десятків, виглядали вони моторошно.

Я кулаки стиснув і молитви почав шепотіти, а «лісні» поїхали до села. Проїхали ним, поїхали далі. Здається, у бік Роменських Липників. З маєтку Крамського ніхто до «лісних» не виїхав. Били там у барабани і бенкетували далі. Тільки опівночі помітив я рух біля маєтку. Побачив, що виїхали звідти вершники. Усі в білому. Довгі плащі, з каптурами, які обличчя прикривали. Вершники, як і «лісні», тримали у руках смолоскипи, а в деяких поперек сідла лежали дівчата. Мабуть, чимось напоєні, бо і не сіпалися. З боєм барабанним рушив загін до лісу. У бік болота. Наспівували вершники: «Володар лісу! Володар лісу!». Я за ними поїхав. Весь шлях до болота били в барабани і наспівували. Я слідом їхав, потім помітив, як один вершник у кущі повернув. До вітру. Вершника я з коня збив, оглушив, зв’язав, залишив у кущах, надягнув білий плащ, обличчя прикрив, сів на коня і поїхав. Наздогнав вершників, влився у загін, робив те саме, що й інші: в барабан, до сідла прикріплений, бив, верещав «Володар лісу! Володар лісу!».

Приїхали ми до берега болота. Тут іще мені почало в голові паморочитися. Мав я з болотами дуже неприємні пригоди, і від самого запаху болота зробилося мені зле. Хотілося втекти звідси, але я зціпив зуби і втримався. Коли побачив рух на болоті. Щось до нас наближалося. Невдовзі виявилося, що це пліт. Величенький такий пліт, який штовхали довгими жердинами кілька десятків людей. Ось підійшов пліт до берега, з нього скинули дерев’яні щити, по яких вершники заїздити почали. Набилися на пліт тісно, але всі вмістилися. Запрацювали хлопці жердинами, і поплив пліт у болото. На північ, до острова. Поки пливли, знову у барабани били і наспівували. Я робив як усі, не виділявся. Придивлявся до дівчат. Були вони живі, у білих сорочках, прикрашені квітами. Де квіти взяли зараз, коли тільки весна почалася? Мабуть, десь у теплицях виростили. Бідолашні дівчата. Невже віддадуть їх чудовиську? Аж скривився я, але зробити нічого не міг. Бив у барабани, вив, як дурень, чув, як сопіли хлопці, що жердинами працювали і штовхали пліт. Біля берега було їм важко, а потім, мабуть, болото рідшим стало, то попливли швидше. Десь години дві пливли ми до острова, і весь час били вершники в барабани, кричали і наспівували. Смикалися у сідлах, плескали себе, поводилися, наче п’яні. І пахло від них чи то бражкою, чи то чимось подібним. Напилися, ото кров і грає.

Висадилися на берег усі вершники, поїхали вузькою стежиною до лісу. Вів нас якийсь дебелий чолов’яга у білому вбранні, який був тут головний. Хлопці з жердинами залишилися на березі. Ми проїхали десь півверсти, не думав, що такий острів великий. Попереду затемніло щось. Пагорб? Коли роздивився, що фортеця, складена з великих дерев’яних колод. Вершник, який вів нас, зупинився, і всі зупинилися. Вершник підняв руку, і всі замовкли. Не кричали, у барабани не били, тільки важко дихали і відчайдушно боялися.

– Ми зібралися тут, щоб принести велику жертву задля спокою та порядку! – гучно сказав чоловік. За голосом я одразу впізнав Крамського.

– Так, Великий лісниче! – заволав натовп.

– Ми взяли рабських дочок і принесемо їх Володарю лісу, щоб він не починав війни, щоб він годував нас!

– Так, Великий лісниче!

– Зараз обрані підуть до Чорної фортеці і принесуть жертви Володарю лісу!

– Так, Великий лісниче!

– Нехай Володар лісу буде задоволений! Ми виконали свою частину договору!

– Так, Великий лісниче!

– Несемо жертви! – наказав Крамський.

Від загону відокремився десяток вершників. Ті, в яких поперек сідла були дівчата. Вершники поїхали до фортеці, решта залишилися.

– Цієї весни в нас буде багата жертва! Нехай Володар лісу зрадіє! – проголосив Крамський.

– Нехай зрадіє! – закричав натовп.

Крамський і його поплічники наблизилися до фортеці. На мурах я побачив якийсь рух. Там ходив хтось дивний. Потім я впізнав «лісних»! Кілька лісних на стінах! Вершники, що залишилися, почали бити у барабани. Мабуть, від жаху. Я теж бив. Думав, що робити. Мені було страшно за дівчат. У мене був браунінг. Але всі вершники озброєні, війни не буде. Буде полювання за мною на острові, з якого мені не втекти. А ще болото навколо, від одної думки про яке мені робилося зле.

– Ми принесли жертву Володарю лісу! – гучно сказав Крамський і струснув дівчиною, яка безсило висіла на коні.

– Ми принесли жертви! – повторили ті вершники, які поїхали за Крамським.

– Ми поважаємо договір! – промовив Крамський.

– Ми поважаємо договір! – повторювали за ним.

– Прийми наш дар, о Володарю лісу!

– Прийми наш дар, о Володарю лісу!

Крамський підняв руку, запанувала тиша, яку порушували лише важкі подихи переляканих вершників, сопіння коней та тріск смолоскипів. Потім загриміло щось, і у стіні відчинилися ворота. Крамський, чи то Великий лісник, як його тут називали, озирнувся, зітхнув.

– Ми йдемо, браття, – сказав він, і в голосі його було хвилювання.

– Успіхів вам! – сказав натовп.

Великий лісник заїхав у фортецю. З ним інші вершники з дівчатами. Вони пройшли у ворота в стіні, які майже одразу зачинилися. Чоловіки в білому, що залишилися, почали бити в барабани і славити Володаря лісу. Потім повернули коней і рушили до берега. Я трохи поїхав з ними, а потім відстав. Повернув у ліс, зірвав з себе біле вбрання, важко дихав. Що це в біса таке тут коїлося? Залишив коня і побіг до фортеці. Був обережний, бо бачив тіні «лісних», що сторожували на мурах. Вони не рухалися, але ж вони були з дерева, для чого їм рухатися? Я обійшов невелику фортецю. Мацав дерев’яні колоди. В одному місці побачив, що біля самого муру росла сосна. Зняв ремінь зі штанів, надягнув на руки, стиснув стовбур ногами і почав неспішно підніматися. Це було важко, тим більше, що я намагався підніматися тихо. Час від часу давав відпочинок руками. Десь хвилин за десять видерся на дерево. До зубця фортеці було далекувато. Я почав розхитувати дерево, а потім стрибнув і повис на стіні. Якби я впав, то зламав би ноги, але втримався, висів. Прислухався, чи не почули мене «лісні», що сторожували на стінах. Тиша, жодного руху. Я підтягнувся, заліз на стіну, перевалився через зубці, присів у їхній стіні, намагався вгамувати серце, яке дуже билося. Почекав трохи, заспокоївся, набрався сил, пішов стіною. Було темно, тому побачив «лісного», вже коли він був поруч. Я завмер, схопився за браунінг. Збирався стріляти в голову, очікував нападу, але «лісний» був нерухомий. Я обережно підійшов і тут уторопав, що це опудало якесь, поставлене на стіну так, щоб із лісу було видно, наче стоїть стражник.

Пройшов ще трохи, знайшов сходи. Пішов униз. Розумів, що ризикую, але за дівчат хвилювався. Спустився у двір фортеці, де була велика хата з зачиненими вікнами. Підійшов до дверей. Замкнені. Пішов уздовж хати. Складена була з дебелих дерев’яних колод. Вікна вузенькі, та ще й зсередини старанно завішені фіранками. Більше нічого. Двічі хату обійшов, а як у неї залізти, не знав. Ну не стукати ж. Коли почув, що відчинилися двері. Я присів у темряві, визирнув обережно з-за рогу, побачив, що якийсь чоловік побіг. Голий, чи що? Бо чого так виблискував у світлі місяця? А потім розляглося гучне виття, від якого аж мороз по шкірі. Таке гучне, що його мусили почути не тільки на всьому острові, але й на берегах болота. Що могло так вити? Он десь удалині, мабуть на березі, забили барабани, почулися співи та крики. Я швиденько побіг до дверей. Забіг у сіни, в куток забився. Чоловік повернувся, зачинив двері на вулицю, побіг через сіни до хати. Відчинив двері, а там такий крик, що мене аж підкинуло.

Дівчата кричали, та так страшно, що забув я про все. І про хитрість, і про план, і про те, як відступати і що потім робити. Просто ускочив до хати і заверещав від люті. Те, що я побачив при світлі кількох великих ламп, описати не можу, бо краще про таке не знати людині. Скажу лише, що у кімнаті було десятки зо два чоловіків, усі голі і всі у крові. Не у своїй крові, а в крові безневинних жертв, частина яких була вже мертва, а частину вони різали ножами і рвали зубами, наче скажені. Я почав стріляти у чоловіків. Декого я знав. Управитель Крупницький помер першим, потім становий пристав, далі лісник, Нікіфоров. Негідники верещали, намагалися сховатися, коли у мене закінчилися набої. Я побачив, що їхній одяг складено на столі в кутку. Там же була і зброя. Револьвери та шаблі. Я хотів схопити шаблю і рубати їх на шматки.

– До зброї! – крикнув Крамський, який після першого ж пострілу впав на підлогу. Тепер підхопився і кинувся до столу. І ті, що залишилися живими, а їх було близько півтора десятка, кинулися за ним. Я встиг замінити обойму і підстрелив Крупницького, який схопив револьвер, але другий негідник уже вистрелив. Я кинувся з хати. Кулі летіли мені услід. – Убити гада! – заверещав Крамський. Я тільки поранив його, не вбив!

Я вискочив із хати, і тут пролунали постріли зі стін. Здається, там були не тільки фальшиві, але й справжні «лісні». Я перекотився в темряву, ще постріли. Я вистрелив на вогники з дул. Скрик – і тіло полетіло вниз. Ці «лісні» виявилися не такими вже нездоланними для куль. З хати почали вибігати негідники. Я зустрів їх пострілами. Але набої в мене швидко закінчилися. Були ще набої розсипом у кишені, але їх треба було зарядити в обойму. Я підхопився і побіг.

– Лови гада! – верещали негідники і стріляли. Я біг під стіною, в її тіні. Перечепився об щось, покотився. Якісь гілки! А, це той «лісний», якого я збив зі стіни. Ось револьвер у його руці. Звичайній руці, людській. Зі стіни ще стріляли. Там залишився один. Зняв його, покотився по землі, бо мої супротивники одразу почали стріляти в мій бік. Вони припали до землі, в них важко було поцілити. – Здавайся, тварюко! Хто це такий? Як він сюди пробрався? – почулися крики.

Я перекотився ліворуч, вистрелив і покотився праворуч. Я був у тіні стіни, місяць не допомагав побачити мене. Перекотився ще, за кут кам’яного сараю. Наче кіт по паркану, здерся по стіні й опинився на даху. Вистрелив звідти. Кулі зацокотіли поруч. Я принишк, зняв один чобіт і кинув у двір. Чобіт упав.

– Він тут! – Постріли, вороги дірявили мій чобіт. Я ж побіг дахом сараю під самою стіною. – Це не він! Чобіт! – Негідники дуже швидко здогадалися. – Він на сараї! Треба підпалити його!

Я вже був не на сараї. Обережно зліз і почав скрадатися уздовж стіни.

– Де він? Виходь, падло, тобі звідси не втекти! Виходь! – кричали вони.

Я побачив сходи. Зняв і другий чобіт, кинув у бік переслідувачів. Знову стрілянина, під час якої я забіг на стіну. Почав скрадатися під зубцями.

– Знову чобіт! Скільки їх у тебе, падло? Де ти є? Це, мабуть, той прикажчик, що жив у Литвинихи! – гомоніли голі чоловіки, що бігали по двору зі зброєю у руках. – Він згорів! Разом із тою дівкою!

– Це Підіпригора! – крикнув хтось, я аж сіпнувся. З хати обережно визирнув Крамський. Великий лісник, весь у крові, тепер уже не тільки чужій, бо я поранив його.

– Що? Підіпригора? Іван Карпович? Найкращий сищик імперії! Що йому тут робити? – загомоніли негідники.

– Його викликала та сучка! Вона щось запідозрила, коли ми викрали її дівку. Капітоліна була знайома з ним або пообіцяла багато грошей. Так, Іване Карповичу? – крикнув Крамський. Я босоніж скрадався по стіні. Знайти дерево біля стіни, злізти по ньому і спробувати втекти – єдиний мій шанс. Я міг спробувати поцілити у Великого лісника, але мене б миттєво розстріляли на стіні. – Ти десь тут, і тобі не втекти. Ані з фортеці, ані з острова! Не втекти! Шукайте його, в нього вже немає набоїв! Запаліть лампи та смолоскипи!

Наказ чоловіка швидко виконали. І невдовзі вже у дворі фортеці стало світло. Я скрадався по стіні. Якщо вони здогадаються, що я там, мені доведеться стрибати з неї. Я точно зламаю ноги, і тоді все… Чорт, померти від рук якихось диявольських злочинців! Я зупинився, бо побачив якусь тінь. Не повірив, помацав і ледь не зареготав. Бо на стіні, поруч із воротами, стояв кулемет. На високій металевій станині, щоб зручно було стріляти зі стіни. Мабуть, хлопці готувалися до осади. Але вони не готові були до того, що хтось стрілятиме зі стіни всередину фортеці. Я перевірив набої, почав повертати кулемет.

– Щось нагорі! Він на стіні! – вони почали дивитися угору, коли я відкрив вогонь. Черга за чергою, я косив їх у дворі фортеці, наче траву. Деякі намагалися стріляти, але більшість спробувала втекти. І тих, і інших я вбив. Але Крамський, цей клятий Великий лісник, устиг сховатися у хаті. Здається, він єдиний залишився живий.

– Іване Карповичу, у мене дівки! Дві ще живі! Я вб’ю їх, якщо ти полізеш до мене! – крикнув Крамський. – Знаєте, як я здогадався, що це ви? За вашою обпаленою рукою! Коли ви їли, слуги придивилися до вашої руки, сповістили мене! Але я думав, що ви згоріли. Та ви виявилися хитріші. Тільки звідси вже вам точно не вибратися! Що скажете, Іване Карповичу?

Я мовчав. Побачив вогні в лісі. До фортеці швидко наближалися ті вершники, яких не взяли всередину. Хлопці в білому вбранні, ще не достойні кривавих оргій.

– Що трапилося, що відбувається? – кричали вони. – Ми чули, що Володар лісу прийняв першу жертву! Але чому стрілянина?

Я підпустив поближче.

– Володар лісу незадоволений вашими жертвами і оголошує вам війну! Володар лісу захопить усю губернію! – заверещав я і дав кілька черг по натовпу. Крики, люди в білому вбранні кинулися тікати. Я ще посік дерева з кулемета. Хлопці тікали. Я був упевнений, що вони не повернуться. Спустився до хати.

– У мене ще живі дівки, не підходь! – кричав Великий лісник. – Ось, послухай!

Я почув чи то стогін, чи то хрип. Я бачив, що вони з ними робили. Тож не вагався. Підібрав смолоскип і кинув усередину. Постріл.

– Не заходь, я вб’ю їх! – верещав Великий лісник. – Що ти хочеш? Хочеш бути з нами? Будеш! Хочеш отримати грошей? В нас є багато грошей! Що тобі потрібно, Іване Карповичу?

– Твоє життя! – крикнув я.

– Я вб’ю їх! Ти ж не любиш, коли вбивають дівчат! Чи любиш? Може, ти мріяв і сам убивати? Іване Карповичу? Хотів би потримати ніж на пульсі горлянки? Ми влаштуємо це! За кілька місяців! Нові жертви! Десяток! Чи два! Скільки захочеш! Ми можемо вбивати, скільки забажаємо, ми господарі повіту! І маємо на це право! Так влаштований світ! Сильні їдять слабших! Ми вбивали тих дівок, бо мали право, бо ми – володарі життя! А мужики мусять підкорятися і терпіти! А ще боятися! Будь із нами! Іване Карповичу! Ти ж давно йшов до того, щоб стати зі слабкого сильним, щоб стати господарем життя! Ми влаштуємо це!

– Ти горітимеш у пеклі! Але спочатку тут! – крикнув я.

Я зібрав кілька покинутих гасових ламп. Поплескав гасом на хату, підпалив від смолоскипа.

– Ти нічого не зміниш! Уб’єш нас, але прийдуть інші! Так влаштоване життя, що сильніші використовуватимуть слабких на свій розсуд! У тебе є можливість приєднатися до господарів життя, стати тим, хто вбиває, або залишатися жертвою! Подумай сам, Іване Карповичу, ти ж не дурень!

– Пішов ти, – спокійно сказав я.

– Дівчата теж згорять! – заверещав Крамський.

– Вони мертві. Ви вбили їх, – сказав я. – І тепер ти відповіси!

Крамський мовчав, хата добре узялася.

– Для чого це тобі, Іване Карповичу? Хочеш справедливості, то віддай мене під суд! Станеш героєм! – заверещав Крамський.

– Ти купиш суд. Або влада не схоче скандалу. Краще тобі згоріти тут.

– Ти ж хотів би бути зі мною! Хотів би вбивати і різати! – кричав Крамський. – Бо єдиний шлях стати богом – це тримати у своїх руках життя іншої людини. Ти теж хотів би цього! Я знаю, що ти сильний, а всі сильні люди хочуть стати богами! Я б надав тобі таку можливість! Досить бути фіглярем, якимось сищиком! Ти міг би стати богом! Я не жартую! Я можу подарувати тобі те, про що ти мрієш! Тільки залиш мене живим! Чуєш, Іване Карповичу?

– Я чую тільки, як добре гуде полум’я!

– Тварюко, ти не знаєш, від чого відмовляєшся! – верещав Крамський. – Люди покидали Москву лише для того, щоб брати участь у наших забавах! Будь-який дурень може злягтися з жінкою, то не дивина. Зовсім інше, коли ти злягаєшся з дівчиною, а потім убиваєш її! Зовсім інші відчуття! Ґвалтувати і різати! Всі хочуть цього, і ти теж хочеш, тільки тримаєш себе в лещатах забобонів! Звільнися! Дозволь собі бути таким, як ти є, а не зажаханим рабом моральних настанов!

– Ти помреш тут і зараз! Молитися тобі не треба, бо все одно на тебе чекає пекло.

Він вистрелив, але я добре сховався.

– Бачу, тобі не хочеться вмирати. Бо ти не бог, ти – лайно! – Я знову зареготав.

– Що ж, я теж посміюся! Я ж послав своїх людей до тієї сучки! До Поліни! – закричав Великий лісник.

– Що? – підхопився я, і тут же постріл. Куля пройшла поруч із моєю головою. – Тварюка! – заверещав я.

Крамський зареготав.

– Думаєш, я не розкусив, що ніяка вона не Капітоліна, а князівна з Бессарабїї, яку розшукує поліція! І за що розшукує? За пограбування банків! Я розкусив її! І я здогадався, що ви тоді врятувалися! Старий полковник, ще коли був Великим лісничим, хвалився підземним ходом. Я забув про це, а потім згадав. Я послав голубами наказ перевірити всі готелі у Житомирі, ти ж відвіз її туди, в Овручі було занадто небезпечно! В одному з готелів знайшли вагітну жінку! Я наказав викрасти її! Тепер вона в надійному місці! Якщо хочеш урятувати її, то врятуй мене! – Він закахикався. – Чуєш мене, Іване Карповичу, я хитрий!

Я важко дихав. Хотів кинутися до негідника і витрясти з нього, де Поліна. Вже біля дверей зупинився. Зареготав. Хата палала все сильніше.

– Що таке? Ти хочеш врятувати Поліну чи ні? – крикнув він.

– Твої люди вже мертві! – зареготав я. – Я добре знаю Поліну. А ти зараз дізнаєшся, що таке пекло!

Я зачинив двері. Великий лісничий кілька разів вистрелив, але двері були товсті, кулі їх не пробивали. Я підпер їх і відійшов. Уже вся хата палала. Я чув крик негідника, він намагався вибити двері. Знав, що я застрелю його, але це було для нього краще. Крамський почав благати про допомогу, потім ревів, як поранений звір. Я затулив вуха і відійшов. Дочекався, коли впав дах хати і стіни. Узяв смолоскип, пішов двором фортеці. Побачив тіла «лісних». До їхніх чобіт було примантачене коріння, а до одягу пришиті шматки деревини і гілки. На головах дерев’яні шоломи. Якщо дивитися у темряві або з великого переляку, то справді було схоже, що вони з дерева. Страшні дерев’яні маски з довгими носами на обличчях. Але зараз вони нагадували недолугих опудал. Я плюнув на них. Зарядив обойми браунінга, узяв іще револьвер і пішов до берега. Ті, хто залишився, втекли на плоті. Я став шукати на березі. Мав бути човен, на якому вони їздили з острова. Знайшов човен у кущах. Там же і жердина. На човні поплив болотом. Поки пригріб до берега, був уже ранок. Побіг лісом, знайшов свого коня, якого залишив у лісі. Поруч стогнав негідник, у якого я забрав біле вбрання. Хотів убити його, але потім залишив у лісі. Виживе, то виживе. Я сів на коня і поїхав геть від цих болотяних країв з їхніми кривавими культами.

Дуже хвилювався за Поліну, але коли приїхав до Житомира, то виявилося, що вона стала зіркою. Аякже, самотужки вбила двох злочинців, які хотіли пограбувати її номер. Жінка на дев’ятому місяці вбила злочинців пострілами у лоб! Поліну обступили газетярі, які почали використовувати патріотичну тему: якщо в нас у тилу такі героїчні жінки, то ми неодмінно переможемо.

– Іване Карповичу, в мене не було бажання ставати зіркою. Ви ж розумієте, що з моєю біографією краще сидіти тихо. Але ті покидьки прийшли вночі, виламали двері, були озброєні. Довелося їх застрелити. В мене не було іншого виходу. А тепер не знаю, що й робити. – Поліна розвела руками.

– Я знаю, – заспокоїв її.

Невдовзі вже лікар Шромт видав довідку, що Поліна потребує термінового обстеження у найкращих спеціалістів, щоб нервові пригоди не відбилися на дитині. Я відправив Поліну до Москви, де вона мала сховатися і спокійно народити. Посадив її у потяг, в окреме купе, їхав із нею до Києва.

– То ви розкажете мені, що ж сталося, Іване Карповичу?

– Не зараз, Поліно. Вагітним жінкам не можна слухати страшного, щоб не зашкодити дитині.

– Ви заінтригували мене, Іване Карповичу. Я хочу почути цю історію після пологів.

– Я напишу і надішлю вам. Ви будете першою читачкою. Обіцяю вам, – запевнив я.

Більше ми цієї теми не торкалися. У Києві я пересів у поїзд до Криму, а Поліна вирушила до Москви. Я їхав на південь і думав, що мій фах давно вже позбавив мене віри в людство, але щоразу мені відкривалися нові грані людської ушкодженості. Я трохи випив, ліг на полицю і мріяв швидше опинитися в улюблених горах, якнайдалі від людського бруду.

Кіно, бунтівники і рятівна газета

пробув у Криму всю весну і початок літа. Щодня купався, багато ходив Карадагом, добре харчувався, увечері пив місцеве вино, час від часу записував щось із останніх історій, не так для друку, як для власної пам’яті. У гості до мене приїздила співачка Настя, яка була у Криму на гастролях, співала по офіцерських санаторіях, щоб сприяти оздоровленню захисників Отєчества. Коли Настя поїхала, я трохи засумував, після чого збільшив відстані прогулянок і запливів. Лікарі пошепки казали мені, що здоровий, як бик, але у медичній карті наполягали на подальшому лікуванні і хронічних хворобах. Інколи лікарі зверталися з дрібними проханнями – то повернути викрадений гаманець, то знайти конокрадів. Я радо займався цими нескладними справами.

Якось я повертався з прогулянки по Карадагу, коли побачив біля санаторію велике біле авто і кількох людей коло нього. Люди когось чекали, а судячи з того, що робили це біля будиночка, в якому я жив, потрібен їм був саме я. Обережно наблизився і роздивився, що гостей було троє, як не рахувати водія. Два чоловіки і жінка, молода і гарненька білявка, що безтурботно сміялася. Я вийшов до них із кущів.

– Доброго дня, – привітався.

– Іване Карповичу! Доброго дня! – До мене кинувся чоловік років сорока, кругленький, щокатий, з лисиною і смішною краваткою. За ним підійшли інші гості. – Дозвольте відрекомендуватися, Сава Якович Южаков, власник Південної кінофабрики. – Він потиснув мені руку, помітно хвилювався, в його очах був якийсь мисливський азарт.

– Це Олександр Олександрович Колягін, наш режисер, а це прекрасна Марі Кораллі, наша акторка, нова зірка російської сцени, – представив Южаков усіх.

Я потиснув руку Колягіну, поцілував ручку мадемуазель Кораллі, яка підморгнула мені й роздивлялася з неабиякою цікавістю.

– Іване Карповичу, ви приділите нам кілька хвилин? – спитала вона хрипкуватим голосом, і я аж трохи знітився від бісиків в її очах.

– Так, заходьте, – запросив я і провів гостей до невеликого холу санаторію, де увечері збиралися поранені та лікарі, щоб поговорити, випити, пограти в карти.

Ми всілися за столом. Час був обідній, поранені були в їдальні.

– Отже, Іване Карповичу, ми прибули до вас із пропозицією, – почав Южаков.

– Слухаю вас.

– Південна кінофабрика зараз провадить у Ялті зйомки фільму. В нас був сценарій, був план, ми вже зняли кілька епізодів, коли трапилися деякі події, які поставили під загрозу подальші зйомки.

– І що ж сталося?

– Виявилося, що наш сценарист співпрацював із бунтівниками. Його арештували, а нам було заборонено вести зйомки за його сценарієм, – зітхнув Южаков. – Ось уявіть: знімальна група у Ялті, обладнання все там, у виробництво вкладено досить багато грошей – і тут така оказія! Ми опинилися без сценарію!

– Візьміть якийсь інший.

– Нам потрібен сценарій із подіями на Півдні. У Криму чи на Кавказі! Таких сценаріїв у нашої кінофабрики немає. Поки їх напишуть, мине час, якого у нас теж немає! – гарячкував Южаков.

– І чим я можу вам допомогти? – не зрозумів я.

– Іване Карповичу, продайте нам свою історію про пригоди на Кавказі!

– Що?

– Це ж чудовий вихід! Про події багато писали у газетах! Ви знову стали дуже популярні. І тут виходить фільм про ваші кавказькі подвиги! Запевняю вас, що кіно матиме популярність!

– Вибачте, але історії поки немає. Я нічого не писав.

– Іване Карповичу, нам потрібен тільки ваш дозвіл! Фабула історії більш-менш відома з газет, усі ці напади на потяги, снайпери, дикунська кавалерія, німецький шпигун-геній і англійська красуня, яка вас урятувала! Зараз до нас їдуть одразу два досвідчених сценаристи з Одеси, вони зроблять із цієї історії цукерку, але мені потрібен ваш дозвіл. То я і приїхав вас просити надати його! Іване Карповичу, будь ласка!

– Тепер війна, кому там цікаві якісь тилові пригоди? – засумнівався я.

– Уже третій рік війни, Іване Карповичу, і люди зморилися від неї. Люди хочуть забути про війну, вони бажають розважатися і відпочивати. Аж ось виходить стрічка про нові пригоди Івана Карповича! Звісно, ми дещо змінимо, як то кажуть, додамо перцю, кілька сюрпризів, щоб глядачі не думали, що знають, як усе буде!

Я подумав, що всі мої попередні історії з кіно були повними небезпеки і повторювати їх я не хотів. Закрутив головою і тут же відчув, як у мене щось уперлося. Чиясь приємна ніжка. Я подивився на Марі, її обличчя стало хитрим, лисячим.

– Які ваші умови? – спитав я Южакова.

– Три відсотки від зборів. Це великі гроші, бо на фільм чекає великий успіх!

– Тисяча рублів авансу, ще тисяча по завершенні зйомок, п’ять відсотків зборів, і я матиму право прибирати зі сценарію дурниці. Також я обиратиму артиста, який гратиме мене, – сказав я.

У Южакова зробилося обличчя, наче я не сказав, а вдарив його між очі. Режисер Колягін розгублено закліпав очима. Марі полоскотала мене своїми прекрасними пальчиками. Здається, підтримувала мої умови.

– Іване Карповичу, я розумію, що ви не знаєтеся на кіновиробництві і думаєте…

– Я думаю, що у мене є товар, а ви – покупець. Торгуватися я не люблю, або так, або ні, – сказав я впевнено. Радий був би будь-якому його рішенню. Розум підказував, що ще раз зв’язуватися з кіношниками не потрібно, натомість тіло, роз’ятрене лоскотанням прекрасної Марі, бажало нових пригод. Нехай усе вирішує доля.

Южаков засмикався, наче карась на гачку.

– Іване Карповичу, ми вже досить-таки витратилися на фільм і…

– Саво Яковичу, ну що ми будемо торгуватися, як на базарі? Якщо вам потрібен час, то подумайте, а ото щось пояснювати і переконувати мене не потрібно.

Пальчики Марі так впиналися мені у бік, що якби Южаков зараз підвівся і пішов, я би побіг услід і зменшив вимоги. Але він не відчув мого настрою і кивнув:

– Що ж, Іване Карповичу, я згодний на ваші достатньо жорсткі умови.

– Я озолочу вас, Саво Яковичу, не хвилюйтеся. Складімо договір просто зараз, завіримо його в нотаріуса – і до справи.

– Договір? Нотаріус? Ви мені не довіряєте? – Він спробував образитися.

– Довіряю, інакше не мав би з вами справ. Але ми ж цивілізовані люди, мусимо знати, що слід домовлятися про все на папері, бо він кращий за пам’ять людську. Недарма ж і Святе Писання було записано, щоб не покладатися на недосконалість людських спогадів. Я зараз.

Пішов до кімнати і повернувся звідти з папером та чорнильницею. Южаков сидів похмурий, здається, він очікував, що задурить мені голову за допомогою обіцянок та Марі, а платити був не налаштований.

– Саво Яковичу, ви чимось невдоволені? Якщо мої умови здаються вам неприйнятними, то…

– Пишіть швидше договір! Нам треба повертатися до Ялти. А ці гірські дороги – вони так заколисують! – твердо сказав Южаков.

Я склав договір у трьох примірниках. Ми домовилися, що в Ялті вони завірять їх, а коли я приїду, то отримаю свій примірник і аванс. Гості сіли до авта, на прощання Марі так поцілувала, що я аж здригнувся весь. І не міг заспокоїтися до вечора, коли добряче випив. Якщо когось алкоголь підштовхував до стрибків у гречку, то мене навпаки заспокоював і схиляв до сну.

Наступного дня від Южакова надійшла телеграма, і я відбув до Ялти на пароплаві. Насолоджувався краєвидами Криму, сидів у затінку і попивав чай. В Ялті мене чекала Марі з екіпажем.

– А де Южаков? – поцікавився я.

– Він відбув до Сімферополя зустрічати Ольгу Миколаївну, – чомусь роздратовано називаючи ім’я, повідомила Марі.

– Хто це?

– Зірка! – Марі аж форкнула. – Гратиме Олександру Сайрус. Хоча їй тридцять чотири роки, куди їй грати Олександру!

– О, а кого ж гратимете ви?

– У мене і ролі немає, напишуть якийсь епізод, – сумно сказала Марі.

– Яке нехтування талантами! – обурився я.

– Іване Карповичу, вигадайте для мене щось, – попросила вона.

– Що?

– Ну, якусь роль. Не епізод, а саме роль. Я хороша актриса, я – молода! А мене хочуть загнати у масовку, головну ж роль віддають якійсь старій шкапі!

– Неодмінно щось вигадаю, – пообіцяв я і удостоївся поцілунка, який зовсім мене розканабоїв. – Куди ми зараз? – спитав я хрипко.

– Я покажу вам вашу квартиру, де ви житимете.

– О, дуже добре! – зрадів я.

По дорозі попросив візника зупинити біля крамниці, купив шампанського, тістечок і квітів.

– О, що святкуємо? – поцікавилася Марі.

– Початок моєї роботи на Південну кінофабрику!

Коли приїхали на квартиру, досить скромну, але цілком прийнятну, я вже був божевільний від пристрасті і одразу обійняв красуню.

– Одну хвилиночку, моя пречудова Марі, – сказав я їй і забіг у ванну для проведення деяких санітарних операцій, до яких мене привчила ще Єлизавета Павлівна.

Випурхнув із ванни в самих лише кальсонах, які залишив, щоб не дуже світити тим клятим пораненням на м’якому місці, яке я отримав на Кавказі від підступних рук німецького шпигуна. Я думав, що Марі вже буде лежати у костюмі Єви на ліжку, але натомість вона сиділа за столом, одягнена, і трохи зніяковіло дивилася на мене. Тут уже і я почав ніяковіти, тим більше, що мої наміри недвозначно випиналися з-під кальсонів. Я відчував себе так, наче голий вибіг на сцену і побачив переповнену залу.

– Марі, я щось неправильно зрозумів? – спитав я чесно.

– Іване Карповичу, вибачте, не зараз, – попросила вона.

– Що трапилося? – здивувався я, бо ж, здавалося, правильно витлумачив її зацікавленість мною.

– У мене зараз місячне. Доведеться почекати день чи два. Вибачте, – знизала вона плечима.

– А, ось так! Тоді ви мені вибачте. Просто, Марі, у мене досі дрижаки по шкірі в тому місці, де ви мене лоскотали своїми пальчиками. Ну, я трохи і пустився берега.

– Аж трохи намочилися, – Марі усміхнулася і кивнула на кілька мокрих плям на кальсонах.

– Частково взяв ванну, – пояснив я.

– Не всі чоловіки так дотримуються гігієни.

– Навчений, що як за стіл треба сідати з помитими руками, так і на ложе кохання треба вкладатися з чистим приладдям, – кивнув я.

– У вас були хороші вчительки.

– Гріх скаржитися, – кивнув я, згадав Єлизавету Павлівну і трохи засумував. – З вашого дозволу одягнуся.

Невдовзі повернувся.

– Що ж, вип’ємо шампані?

– Можна, – кивнула вона. – Я ось і келихи приготувала.

Я налив, нахиляючи бокали, щоб піна сходила і не заважала налити побільше.

– Ну що ж, за Південну кінофабрику та її новий фільм, завдяки якому я зустрів вас, Марі. – Ми почаркувалися, випили. Шампанське мені зазвичай не подобалося, але зараз здалося доречним. – Що ж, Марі, розкажіть, що тут робите і чи пан Южаков не втаїв чогось такого, що б мені варто було знати?

– Та ні, він розповів усе як є. Ми збиралися знімати пригодницьке кіно. За сценарієм пара молодят вирушає у весільну подорож на Кавказ, там дівчину викрадають кавказькі абреки, які вимагають викуп. Тоді хлопець іде на пошуки коханої і після карколомних пригод знаходить та рятує її. Цікавий сценарій, але в його автора виявилися зв’язки з бунтівниками. У підвалі його будинку працювала друкарня, на якій друкували листівки, які потім розповсюджували на фронті. Після арешту автора цензура заборонила знімати за його сценарієм. Сава Якович впав у відчай, коли я нагадала про вас. Як і багато хто, стежила за вашими пригодами на Кавказі. А там же і абреки є, і лінія кохання, нам не треба нічого переробляти, можемо одразу почати знімати. Сава Якович погодився, і ми поїхали до вас.

– Що ж, дякую, Марі, я ваш боржник.

– Відплатіть мені роллю. Набридло грати у масовці. Я хочу роль, хай не головну, але більш-менш важливу. Ну і щоб глядачі мене запам’ятали. Вигадайте якусь гілку сюжету.

– Вигадувати я невеликий мастак, але спробую. А цей Южаков, у нього є гроші?

– Гроші є, але їх завжди не вистачає, бо Сава Якович хоче якомога більше грошей. Тому одразу в роботі у нього зараз шість картин.

– А на аванс для мене вистачить?

– Так, Сава Якович пообіцяв якомусь купчику з Таганрога другорядну роль, і той позичив йому грошей. Якраз на ваш аванс і на деякі поточні витрати.

– Марі, а ви добре обізнані, як на акторку.

– Я допомагаю Саві Яковичу вести справи. Він людина великих масштабів, але дуже не любить порядку і записів, тому цим займаюся я.

– Але про роль усе одно мрієте?

– Так.

– Що ж, тоді за роль! – Ми випили ще шампані, я спитав про плани на сьогодні.

– Зараз можете відпочити, а по обіді приїде Сава Якович і можна буде подивитися претендентів на вашу роль.

– Їх кілька?

– Кілька десятків. Коли стали відомі наші плани знімати фільм про вас, Іване Карповичу, до Південної кінофабрики почало звертатися багато акторів. Усі хочуть зіграти вас, бо ж розуміють, що це певний шлях до слави.

– Диви як, я думав, буде один, у кращому випадку два актори.

– Ні, значно більше. Не тільки актори кіно, але й театру, здебільшого з півдня імперії, але їдуть і з півночі, навіть зі столиці, їдуть за свої гроші, ми дорогу не оплачуємо, але люди готові ризикнути заради права зіграти вас.

– Щось мені здається, що я попросив замало грошей, – усміхнувся я.

– Та ні, ваші умови дуже хороші, мало хто в імперії може про таке мріяти. Мені сподобалося, як ви вели справу.

– У мене була важлива перевага.

– Яка?

– Южакову це було потрібно, а мені – ні. В такій ситуації легко стояти на своєму.

– Ну, тут ви маєте рацію.

Ми допили шампанське, і я запропонував прогулятися.

– Відпочити не хочете? – спитала Марі.

– Я останні місяці тільки й роблю, що відпочиваю.

Ми пішли гуляти Ялтою, я насунув капелюх на обличчя, щоб мене не пізнавали. Було спекотно, але ми намагалися гуляти парками та алеями, де ховалися у тіні.

– Іване Карповичу, а от я хотіла вас запитати.

– Про що?

– А що сталося під Карсом? – Марі здивувала мене. – У газетах описували якось незрозуміло. Наче було велике військо турецьких інсургентів, а ви проти них сам, потім бій, а потім нападники розбіглися, лишивши багато вбитих. Я не сумніваюся, що ви добре стріляєте і взагалі найкращий сищик імперії, але в цій історії чогось не вистачає.

– У ній не вистачає правди, – визнав я. – А вона така: я тікав від нападників на тарантасі, мене зігнали з дороги, мчав полем, місцевість гориста, колесо тарантаса попало на камінь, і я злетів, ударився головою і знепритомнів. Тарантас помчав далі, нападники – це були не турки, а курди, тамтешні кочовики, – помчали за ним далі, не помітивши мене у кущах. Вони наздогнали тарантас, побачили, що мене там немає, почали шукати, але я встиг утекти, вночі натрапив на село, яке виявилося вірменським. Так і врятувався.

Марі усміхнулася і закрутила головою.

– Вам, звісно, видніше. Але ходять різні чутки…

– Які саме? – начебто здивувався я.

– Що частину ваших нападників було спалено, наче блискавками. І це так налякало тих кочовиків, що вони перейшли на бік нашої армії.

– Ну, це вже побрехеньки, – засміявся я.

– А те, що вам пропонували стати князем трапезундським, це правда?

– Не те щоб пропонували, а просили у намісника призначити. Той не погодився, і добре, бо який там із мене князь?

– Дивні речі кажете, Іване Карповичу. Усі люди влади бажають, а ви ні, – зауважила Марі.

– Бо скільки знав людей, а жоден від того, що владу отримав, кращим не став, – пояснив я. – Багато хто гіршим зробився. То для чого мені та влада? І так у мене недоліків багато і гріхів стільки, що як зібрати їх та повантажити, то довга валка вийде.

– Ну, мабуть, ви кажете правду, – кивнула вона.

– Пообідати не хочете?

– Та можна.

Зайшли ми до ресторації на набережній, замовили обід. Примітив я якогось хлопця – він усередину зайшов, побачив нас і вийшов. Наче раніше я його бачив.

– Марі, а більше бунтівників у знімальній групі не залишилося?

– Ні, а чого ви питаєте?

– Та цікаво просто. – Перепросився і вийшов на вулицю. Озирнувся. Наче нікого не побачив. Повернувся, пообідали ми, поїхали на знімальний майданчик. Дорогою дивився я, чи немає хвоста.

– Чого все озираєтеся, Івану Карповичу? – спитала Марі.

– Звичка така в мене. Сам стежив багато, то завжди дивлюся, чи за мною не ходять.

– І як?

– Наче нікого немає.

– То добре, – усміхнулася вона. Здається, не сприймала моїх слів серйозно.

Коли прибули на знімальний майданчик, Южаков був вже там, так само як і Колягін.

– Іване Карповичу, радий вас бачити! – зрадів Южаков. – Ось договір, ось гроші, а он там актори. Вже двадцять семеро, і ще їдуть! Просто диво якесь, скільки акторів хочуть вас зіграти!

– Що ж, зараз їх подивимося, – кивнув я, сховавши гроші та копію договору, який про всяк випадок прочитав. – Ви ще нікого не набачили?

– Ну, є в мене кілька фаворитів, ходімо обирати.

Ми пройшли до великого намету, в якому всілися на дивані перед дерев’яним настилом. На нього вивели сімох претендентів.

– Ну, як вам, Іване Карповичу? – спитав задоволений Южаков, а я схопився за голову. – Ви чого?

– Що це за непотріб? – пошепки спитав я, щоб не ображати акторів, які стояли на сцені у напружених позах, які, мабуть, мусили засвідчити впевненість.

– Іване Карповичу, це найкращі актори півдня Росії!

– Я не кажу, які вони актори, я кажу, що вони не підходять для ролі Івана Карповича Підіпригори.

– Чим не підходять? – трохи роздратовано спитав Южаков.

– Дивіться, показую тільки один раз! – крикнув я і побіг на сцену. Був трохи роздратований тим, кого збиралися відібрати для ролі. – Ось цей! – Я підійшов до першого претендента. – По-перше, лисуватий! По-друге, ноги колесом. Найкращий сищик імперії – і ноги колесом? Та як таке може бути? Наступний! – Я продемонстрував другого кандидата. – Барило величеньке, з таким барилом на пічці лежати, а не справи розслідувати! До того ж банькатий. Хай Бог милує! Третій! Чорнявий, наче циган! Це не найкращий сищик імперії, а конокрад якийсь. Ще й вухо поламане! Четвертий. Що це за шпала? Та він же на дві голови мене вищий. Його на городі поставити, щоб ворон лякав! Наступний. Слухайте, це ж той, рязанська пика! Очі блакитні, волосся біляве. Ще берізку йому під руку, він тільки з берізкою ходити мусить! Ще один. Нічого поганого про це обличчя не скажу, Господь уже що хотів, сказав. Пропоную йому грати роль німецького шпигуна барона фон Герке, щоб глядачі з першого погляду не сумнівалися, хто лиходій! Останній.

Я його по спині поплескав, бідолаха аж шкереберть полетів зі сцени.

– Тоненькі вусики, волосся бріоліном намазане, груди запали, наче у туберкульозника. Та на такого абрек чхне, і відлетить цей жевжик за Кавказький хребет!

– Іване Карповичу! Виберіть самі! – образився Южаков і наказав привести решту претендентів.

Їх привели, вишикували на сцені. Я пройшовся, подивився, почухав голову. Підійшов до одного.

– Хто такий?

– Актор провінційних театрів.

– А до того ким був?

– У цирку акробатом.

– Пройдись на руках.

Він легко на руки скочив і пройшовся.

– Битися вмієш?

– Та доводилося.

Я на нього кулаком, він відскочив – і мене, тут уже я ледь встиг обличчя прибрати, ще кулаком, він відповів, я за руку схопив, хотів заламати, та виявився хлопець слизький, наче циганська дитина. Вирвався. Сильний, вправний. Не те щоб на мене схожий, але зовнішності нашої.

– Ти сам звідки?

– З Кобеляцького повіту Полтавської губернії.

– О, земляк майже. – Поплескав його по плечі, стрибнув зі сцени, підійшов до Южакова.

– Оце він мене гратиме.

– Іване Карповичу, він із вихрестів!

– Тобто православної віри! – зрадів я і спитав. – Прізвище як?

– Білан, – відповів хлопець.

– Підходить. Вибирайте цього.

– Іване Карповичу, ще претенденти їдуть.

– Та хто б не їхав, а кращий уже не приїде. Він, – наполіг я. – Коли приїздять хлопці, що сценарій писатимуть?

– Завтра.

– Ну, тоді до завтра. Піду відпочину з дороги, – пішов я, щоб не почали мене переконувати, аби іншого актора обрав.

Повернувся до квартири, яку мені зняв Южаков, сів думати, куди б ото втулити Марі, щоб була у неї хороша роль. Дещо вигадав, коли постукали у двері. Підійшов обережно, став збоку, тримав браунінг.

– Хто там?

– Іване Карповичу, це я, – почув голос Марі.

Відчинив.

– Не хочете прогулятися? – спитала вона.

– Залюбки.

Погуляли містом, повечеряли, ще трохи пройшлися, потім я відвіз Марі до її квартири, біля набережної. Побажав на добраніч, отримав поцілунок, вона зникла за дверима, а я пішов собі. Потім почув щось, наче скрик її. Прислухався. Тиша. Могло здатися, але вирішив повернутися. Думав про її пальчики, досі відчував лоскотання у боці. Підійшов до парадного, відчинив двері і зайшов із браунінгом у руці. Всередині було темно, я став придивлятися і зразу отримав по руці. Якимось кийком, дуже боляче, браунінг утримав, але натиснути на гачок не міг, бо руку наче паралізувало. З темряви на мене кинулися. Зустрів когось лівою, нападник захрипів, другий звалив мене, я хотів закричати, коли мені до рота притулили якусь ганчірку. Я намагався вирватися, але мене міцно тримали, здається, одразу троє, один притискав до рота ту ганчірку, вона смерділа якимись ліками, потім мені почало паморочитися, я востаннє спробував вирватися, на мене наліг ще й четвертий, далі темрява.

Коли опритомнів, хотів розплющити очі, але виявилося, що це важко. Нічого не розумів, нарешті здогадався, що на очах пов’язка. У роті кляп, мотузки на руках та ногах. Мене якось так хитро зв’язали, що я лежав скручений бубликом. Мотузка від шиї, прив’язана до колін. Я не міг ударити ногами і головою теж. Темрява. І майже нічого не чутно. Тільки поштовхи, з яких я здогадався, що мене кудись везуть. Хто? І для чого? Як із цим пов’язана Марі? Здається, стежили за нею і напали на неї. Я почув її скрик випадково. Міг не почути або не повернутися. Вони ж могли вбити мене на місці. Але для чогось схопили, зв’язали, везли тепер кудись. Нічого не розумів, почав смикати мотузки. Та вони були міцні і зав’язані правильно.

Смикав мотузки весь час, поки ми їхали, а їхали довго, годин шість чи сім. Куди так довго можна їхати у Криму? Я спочатку боявся, що мене викрали турецькі шпигуни і зараз везуть на безлюдний берег, щоб переправити на корабель. Але ні, ми їхали занадто далеко. Може, до Сімферополя? А що там? Дуже боліли руки, шия та бік. Я намагався перевернутися, але ящик був затісний. Намагався мугикати, щоб привернути увагу викрадачів, але не вдалося. Доводилося терпіти. Це була мука. Нарешті ми зупинилися. Ящик кудись понесли, мабуть, сходами вниз. Потім відкрили. Мене витягли. Якийсь чоловік почав світити мені в очі, роздивлятися обличчя. Шелестів папір. Здається, порівнював мене з портретом у журналі.

– Точно він! Найкращий сищик імперії! Підіпригора! Треба повідомити Громова! – скрикнув чоловік.

Я його не бачив, засліплений яскравим світлом.

– Зараз ви заснете, Іване Карповичу, а ми про вас потурбуємося. Зробимо масаж, щоб не було гангрени на руках, розімнемо шию, все буде добре, не хвилюйтеся, – казав той самий чоловік. Оскільки кляп із рота не вийняли, я і відповісти нічого не зміг. Відчув укол і невдовзі знепритомнів.

Наступне моє пробудження трапилося у чомусь схожому на труну. Аж злякався, чи не поховали мене живцем. Та потім відчув коливання. Здається, мене везли кудись залізницею. У дерев’яному ящику, до дна якого мене міцно прикріпили широкими шкіряними ременями, які не давали змоги рухати жодною частиною тіла. Головою теж. Знов кляп у роті, щоб і звуку не міг подати. Я намагався зрозуміти, що ж відбувається. У Ялті залізниці немає, і з Ялти мене довго везли. Точно до Сімферополя. Звідти повезли у вагоні. Кудись далеко. До Петрограда? Військова контррозвідка? Але що їй заважало просто викликати мене і арештувати вже у столиці? Навіщо таємно нападати і таємно перевозити? А до чого тут Марі? Питань було забагато, доводилося чекати. Час спливав неквапливо, мене колихало. Я намагався смикатися у ящику, але був занадто міцно прив’язаний. Довго лежав, потім заснув. Прокинувся від поштовхів. Мене кудись несли, мабуть, із вагона, почав рватися, щоб люди відчули, що всередині хтось є, але люди не звернули уваги. Далі мене везли, чутно було, як стукають колеса по бруківці. Знову несли, сходами, здається, у підвал. Нарешті відчинили кришку.

– Диви, точно Іван Карпович! – сказав хтось, кого я не бачив, засліплений. – Доброго дня, найкращий сищику імперії. – Мене поплескали по щоці, а я навіть відповісти не міг. – Виймайте і несіть до клітки.

Поступово звикав до світла після довгих годин у темряві ящика. Я вже бачив якихось людей. Зараз виймуть, відв’яжуть від ящика, треба спробувати вирватися… Але мені знову вкололи снодійне, я знепритомнів. Отямився від гучних ударів по залізу. Розплющив очі, застогнав. Лежав у невисокій клітці з товстих металевих прутків. По ній для чогось били молотом. Якісь люди.

– Це ми, Іване Карповичу, заклепуємо дверцята до клітки. Ви ж – найкращий сищик імперії, кажуть, що можете відчиняти будь-які замки, то ми хочемо убезпечитися від несподіванок. Розм’якшувати залізо ви ж не вмієте? – питав мене якийсь веселий чоловік років сорока. У чорних штанях і білій сорочці. Я десь його бачив раніше, але не пам’ятав де.

– Хто ви? – спитав я.

– Мене звати Олексій. Руки не подаю, але суто з поваги до вас, Іване Карповичу. Кажуть, ви знаєте багато різних хитрощів, ще скалічите мене. – Він був дуже задоволений. – А ви мене не запам’ятали? Нас познайомила графиня Клейнміхель, прекрасна Афродіта. Вона так добре допомагала нам грошима, А потім відмовилася, мовляв, не любить примусу і дисципліни. Ми б так її не відпустили, ми вміємо впливати на людей. Ви ж чули про спадок Шмідта, який ми змогли забрати на потреби революції? Афродіті, якою б відчайдушною вона не була, довелося б таки поділитися з нами, але тут з’явилися ви, Іване Карповичу. Не знаю, можливо, вам здалося, що це кохання, але насправді графиня просто рятувалася від наших погроз. Уклала вас у ліжко. І ми змушені були відступити, бо не хотіли починати війну з найкращим сищиком імперії. Насправді я був не проти повоювати з вами, Іване Карповичу, мені здавалося, що вашу славу перебільшено, але ЦК вирішило інакше, а я поважаю партійну дисципліну.

– Що вам від мене потрібно? – спитав я, бо кляп уже зняли.

– Від вас – нічого, Іване Карповичу. Зовсім нічого.

– Тоді для чого ви викрали мене?

– Ну, ми не викрадали вас. Точніше, викрадали, але це трапилося випадково. Нам була потрібна чарівна Марі, здається, ви її знали. Ми підозрювали, що Марі була причетна до викриття нашого товариша, автора сценарію, за яким мусили знімати кіно. Ми збиралися викрасти Марі і допитати її, щоб зрозуміти, що їй відомо. Здається, вона звабила нашого товариша, закрутила йому голову і могла дізнатися про те, про що не мусила знати. Так от наша бойова група по Криму схопила її, а тут прибігли ви, Іване Карповичу. Як мені відомо, навіть проти чотирьох озброєних людей ви билися, наче лев.

І нам дуже пощастило, що першим же ударом ми змогли вивести вашу праву руку з улюбленим браунінгом, який відправив на той світ уже стільки ворогів імперії. Навіть з одною рукою ви чинили спротив, і добре, що у хлопців залишився рушник з ефіром, яким ми вас і заспокоїли. Думали, що просто залицяльник, але знайшли у піджаку кишені договір, підписаний Іваном Карповичем Підіпригорою. Потім роздивилися ваше обличчя, знайоме з портретів у журналах. Наші люди звернулися до мене, спитали, що робити. А в мене ж не було вибору, Іване Карповичу. Відпустити вас – це ж отримати найстрашнішого ворога з можливих. Ми начебто намагалися працювати чисто, але з ваших же розповідей нам відомо, що ви знайдете слід навіть після найчистішої роботи. Відпустити вас, а потім із жахом чекати моменту вашої появи і неминучої помсти? Е ні, це нам не підходило. Була ідея просто вбити вас, і ми до неї схилялися, аж поки я не подумав, що вбити вас – це знехтувати великою вдачею, яка сама припливла нам до рук! Ми схопили не абикого, а найкращого сищика імперії! Ми не маємо права вбити вас, мусимо розіграти якусь комбінацію, варту вашого світлого імені, Іване Карповичу! Я наказав доставити вас сюди, а сам ламав голову над тим, як би скористатися вами, вашою популярністю. Я вигадав просто-таки чудову операцію, Іване Карповичу! Думаю, ви мусите оцінити красу гри!

– Хто ви?

– Я – Олексій, я ж сказав.

– Хто ви і ваші люди?

– Ми – революціонери, РСДРП, більшовики. Думаю, ви були знайомі з моїми колегами під час роботи у Києві.

– Ви хочете грошей?

– Ну, гроші б нам, звісно, не завадили. Але, на жаль, усі ваші гроші, як нам стало відомо, лежать на рахунках у банках. Забрати їх без вас неможливо, а з вами – вкрай небезпечно. То нехай ваші гроші залишаються вашим спадкоємцям.

– Що ж вам потрібно?

– Кажу ж, від вас, Іване Карповичу, нічого.

– Для чого ж ви посадили мене у клітку?

– Щоб ви не втекли.

– І навіщо я вам тут?

– Для повалення самодержавства, – Він посміхався, щасливий від того, що відбувалося. Помітив моє здивування. – Не розумієте?

– Ні.

– Дивіться, Іване Карповичу, зараз влада у досить складному становищі. Війна триває і не приносить нічого, крім поразок, звісно, не враховуючи ваших подвигів на Кавказі. Так ось ми тільки програвали і відступали, втратили величезні території, зазнали серйозних втрат. Зараз фронт начебто стабілізувався, але уряд почав мобілізацію вже дивізій четвертої черги, що викликає велике невдоволення населення. Тим більше, що про перемоги поки що годі й думати. У великих містах існують труднощі з постачанням продуктів, особливо хліба. Не вистачає інших товарів. Для економіки імперії війна виявилася заважким тягарем, який руйнує її. Казна порожня, влада розгублена, настрої занепадницькі. Час працює на нас. Треба тільки почекати ще кілька років, і самодержавство впаде, навіть без особливих зусиль із нашого боку. Але ми не хочемо чекати, ми збираємося прискорити процес. Для цього ми мусимо щоденно демонструвати безпорадність та слабкість влади. І що можна вигадати краще, аніж знищувати самодержавство за допомогою його стовпа? Всі знають про ваші монархічні вподобання, про службу у охранці, про подвиги на війні. Ви досить популярні, ваші пригоди влада використовує, щоб відволікати народ від боротьби. Успішно використовує, і ось ви зникаєте. Ми повідомляємо про ваше викрадення і вимагаємо від влади виконати наші умови: звільнити близько сотні в’язнів та каторжан, забезпечивши їм виїзд за межі країни. До речі, ми робимо це від імені есерів. Нехай їх ненавидять ваші шанувальники. Звісно, влада не виконає наших умов. Вже зараз лунають обіцянки знайти вас і врятувати. Але ми сховали вас дуже добре. Кожен день, який влада проводитиме у марних пошуках, ставатиме доказом її безсилля. Кожен день викликатиме до влади дедалі більше зневаги і ненависті. День за днем, місяць за місяцем. Ми надсилатимемо ваші фотографії у цій клітці, можливо, відрізатимемо вам по пальцю, щоб налякати обивателів. Повірте, історія з вашим викраденням буде колись у всіх підручниках з історії Нової Росії, як перший крок у остаточному поваленні монархії.

Він зареготав. Я зрадів, що не дратувався на нього. Може, тому, що уявляв, як відкручую йому голову.

– То ви збираєтеся тримати мене тут довго? – спитав я.

– Так.

– А що потім?

– Потім подивимося. Точно можу вас запевнити, що живим ви звідси не вийдете. А вже чи самі якось зможете померти, чи ми вас уб’ємо, то не має значення. Головне, що ви заслуговуєте на смерть, бо все життя підтримували цей антинародний режим, який мусить бути знищений і буде знищений! Що ж, я пішов, думаю, що ми з вами вже не побачимося. За вами наглядатимуть наші люди. Правила будуть такі. Раз на два дні вони приходитимуть, приноситимуть вам їжу і забиратимуть оту бляшанку, яка під кліткою. Це параша, ваш туалет. Я розумію, буде смердіти, але ви ж відправили до тюрми стількох людей, що просто-таки зобов’язані відчути на власній шкурі, на що прирікали наших товаришів. Світло тут буде вмикатися лише на час, коли приходитимуть наші люди. То звикайте до темряви. Ага, я знаю, що ви тонкий психолог і вмієте впливати на людей. Нагадую, що вхід до клітки заклепаний. Щоб відчинити, потрібен майстер і спеціальний інструмент, якого тут немає. Тож можете не напружуватися у зваблюванні моїх товаришів. Навіть якщо ви якимось дивом переконаєте їх випустити вас, зробити цього вони не зможуть. Бо людина може піддатися словам вашим, але залізо не має вух!

– Я міг би запропонувати гроші…

– Іване Карповичу, ну яким же треба бути дурнем, щоб почати торгуватися з вами! Ви ж усе одно обдурите і зробите так, як вигідно вам. Єдина можливість вам не програти – це взагалі не грати з вами. То сидіть тут, за цими ґратами, наче живий мрець, і згадуйте тих революціонерів, яких колись схопили і позбавили волі, а то й життя. Прощайте, Іване Карповичу, не сумуйте, – він вже збирався йти.

– Що сталося з Марі? – спитав я.

– О, то вас досі цікавить її доля! А ви мужня людина, Іване Карповичу. Інший би хвилювався за свою шкіру, а ви думаєте про красуню-акторку. Це у вас такий пунктик на дамочках, яким ви завжди намагаєтеся допомогти, чи просто блуд? Марі ж така молода і гарна, свіжа, як весняна квітка! Ви встигли переспати з нею? Я чув, що ви маєте успіх у дам. Ну аякже, герой, загадкова особа, найкращий сищик імперії, багатій. Жінки торкалися ваших шрамів і наче дивилися кіно про пригоди!

– Що з Марі?

– Ми допитували її і трохи перестаралися. Передали куті меду, так же кажуть у вас у Малоросії, Іване Карповичу? Якось я був змушений переховуватися у Калачі Воронезької губернії, там наслухався вашої співучої говірки. Так ось, Марі довго не хотіла нічого говорити, хлопці розізлилися і перетиснули. Вона померла. На жаль. Ви не змогли її врятувати, але ви не мусите у цьому себе звинувачувати. Добре, Іване Карповичу? Ну все, бувайте. – Він помахав мені рукою і пішов до дверей. Залізних, на вигляд міцних. За дверима сходи і, можливо, ще двері. Може, навіть не одні. Зачинив за собою двері, невдовзі світло згасло.

Я у темряві почав навпомацки вивчати клітку. Сталеві прути десь у три пальці завтовшки, густо сплетені один з одним. Дуже міцні. Розмір клітки заважав мені встати на повний зріст або витягнутися. Підлога була теж із прутків. Сама клітка стояла на чотирьох дерев’яних колодах, до яких була міцно прибита. Під кліткою була бляшанка. У клітці валялися матрац, подушка і ковдра. Я поклав матрац. Ліг. Із підігнутими ногами. Навіть якщо лягти по діагоналі, не вміщався повністю. Доводилося лежати на боку. Прути впиналися у ребра. Було незручно. Ще більш незручно було думати про те, що мені тут сидіти тижні і місяці. Ну і бідолашна Марі…

Наступні дні я призвичаювався до життя у клітці. Перевірив усі її прутки, але їх було зроблено дуже якісно, без шансу зламати. Впирався спиною і ногами, намагався вигнути хоча б один бік клітки, але вона не помічала моїх спроб. Спочатку було важко спати, бо прутки продавлювалися крізь матрац, а потім звик.

Важче було звикнути до смороду з бляшанки під кліткою. Я привчився ходити у неї тільки перед появою моїх охоронців, що спорожняли її і приносили їжу. У мене не було годинників, я не бачив, чи день, чи ніч надворі, але я відчував час. І знав, що скоро прийдуть. Тоді й сідав над бляшанкою.

Охоронців було троє, вони змінювалися, здається, випадково. З усіма ними я неодмінно розмовляв. Вони мовчали, наче не помічали мене, довгою палюгою діставали бляшанку, потім кидали мені у клітку буханець хліба і оселедець чи шматок ковбаси. Це була моя їжа на два дні. Воду давали у глечику, він не пролазив через ґрати, стояв ззовні, я пив крізь ґрати. Одразу випивав якнайбільше, потім охоронець наповнював його знову, і це була вся моя вода до наступної появи.

Поки хлопці поралися, я безперервно патякав. На різні теми. Наприклад, я помітив в одного з охоронців обручку. Зазвичай бунтівники зверхньо ставилися до шлюбу і обручок не носили. Цей носив, то, можливо, шлюб для нього був важливим. З цим охоронцем я почав говорити про свою дружину. Ми хоч із Єлизаветою Павлівною не брали шлюб, але говорив саме про неї, що вона далеко, за кордоном, як я за нею сумую і як ревную. Про ревнощі я сказав, якраз коли охоронець подавав мені хліб. Побачив, як його обличчя трохи змінилося. Почав розповідати, як не можу спати, бо мені ввижається, що вона зраджує мене. Це ж за кордоном легко, там цінують російських жінок. Розповідав історії про зради і про ревнощі. Брехав, вигадував, дурив голову. Охоронець мовчав, але я знав, що він слухає. Я капав отруту йому у вуха, бо моїм єдиним шансом були ці охоронці.

Другого я піймав на усмішці, коли згадав про маленьку доньку, про Моніку, яка зростала десь далеко без мене. Як це важко бути батьком і не бачити власної дитини. Я розповідав, як вона сниться мені уночі, як я розмовляю з нею, гуляю, ношу на плечах, а потім прокидаюся у цій клітці і кричу від безсилля, бо вже ж ніколи не побачу мою дівчинку. Ще я згадував колискові, які співав їй, її перші слова, як вона хворіла і як одужувала, її улюблені ляльки. Я легко плакав і просив охоронця почекати, поки я закінчу свою чергову історію.

Третього я не міг довго спіймати. Говорив і про те, і про се, а він був байдужий, робив свою справу і йшов геть. Я помітив, що саме він приносив мені завжди черствий, часто пліснявий хліб, іржаві оселедці, смердючу ковбасу. Здається, він купував усе найдешевше. Інші охоронці так не економили, купували для мене більш-менш свіже. То він жадібний? Економить гроші, які йому виділялися для мого харчування? Я почав говорити з ним про гроші. Про те, як багато в мене грошей і з кожним днем їх стає все більше, а я не можу ними скористатися. Я розповідав, як це боляче, коли ти стільки сил поклав на заробляння грошей, а потім не можеш їх витратити. Я в деталях описував свої фінансові справи, всі ті тисячі, десятки тисяч рублів на різноманітних рахунках. Охоронцю, здається, подобалося про це слухати, хоч він намагався робити вигляд, що йому байдуже.

Так я знайшов тему для розмов із кожним. Вони з’являлися що два дні, на п’ять-сім хвилин, яких мені вистачало, щоб робити свою справу. Від самої їх появи я починав говорити. У мене був час, щоб подумати над виступом, підготувати його, розвішати гачки, які могли зачепити охоронців. Я пояснював їм, що нуджуся від самотності, вибачався і починав говорити. Вони ніяк не реагували, робили свою справу мовчки і йшли. Я залишався у темряві, починав думати, що буду казати далі. Так, іноді мене охоплював відчай. Я вигадував цілі операції, щоб привернути увагу охоронців, а ці дурні нічого не помічали, робили своє і йшли. Мені хотілося лаяти їх, проклинати, але я стримувався, чекав, поки заспокоюся, і починав думати, що говорити далі. Бо іншого виходу не було. Тільки говорити з ними, тільки намагатися якось вплинути на них, думати про це, готуватися до цього, щоб не збожеволіти у тій темряві.

Я заборонив собі думати про те, що буде далі. Тільки говорити з охоронцями. Зрадлива дружина, донька далеко і гроші-гроші-гроші! Вони приходили, завжди по одному, я щиро радів і заводив свою платівку. Я плакав, сміявся, хапався за голову і за серце. Я грав так, як не зіграв би жоден актор, бо ж їх не саджали у клітку і не тримали у темряві місяцями. Я придивлявся до охоронців. Сподівався побачити якісь знаки того, що вони реагують, що я проліз їм у серце і почав виїдати їх ізсередини. Але вони були незворушні, робили свою справу і йшли, чортові опудала! Я дратувався, але глибоко всередині, а з охоронцями я був запопадливим, я лив і лив у їхні вуха отруту. Вони йшли, а я залишався у темряві і готувався до наступного виступу. Я не знав, хто з охоронців прийде наступного разу, тож мусив вигадати і тримати у голові одразу три виступи.

Цілими днями я думав про викрадачів. Здається, це була невеличка група. Кілька людей у Криму і четверо тут. Я не знав де, але підозрював, що це околиці Петрограда. Олексій і троє охоронців. Маленька група. Чому мене не показували партійному керівництву? Їм же, мабуть, було б приємно подивитися на таку здобич. Бунтівники мене дуже не любили ще з часів моєї служби в охоронному відділенні. Та і вже у відставці я їм кілька разів дошкулив. Але от тут мене нікому не показували. Ну добре, зберігали таємницю, бо ж мене розшукували. Та, може, моє викрадення було таємницею і для керівництва партії?

Це був перспективний напрям. Я почав говорити охоронцям про те, що Олексій порушив партійну дисципліну, сам вирішив провести операцію зі мною, не повідомивши ЦК. Керівництво буде невдоволене, може покарати, причому не тільки Олексія, але й їх, бо це вони не доповіли про те, що відбувалося, стали його поплічниками.

– І тепер він же не відпустить тебе, ніколи не відпустить до твоєї дружини за кордон, бо боятиметься, що ти там розкажеш про мене. Олексій триматиме тебе при собі будь-що-будь! І йому начхати на твої почуття! На те, що ти кохаєш дружину! – шепотів я Першому. Він не звертав уваги на мої слова. Точніше, вдавав, що не звертає уваги. Але це зовсім інше! Він слухав! Слухав.

– Замість того, щоб ростити свою дитину, ти вимушений прислужувати мені, – шепотів я Другому. – Бо так наказав Олексій. Олексій, який порушив партійну дисципліну, який сам фактично став вигнанцем з партії і потягнув за собою вас! Він затіяв цю гру, щоб зробити собі кар’єру, щоб довести керівництву свою здатність до великих справ! А на тебе йому плювати і на дитину твою плювати! Він зневажає тебе, бо вважає, що справжній революціонер мусить бути вищим за батьківські почуття. Так він любить говорити? Еге ж? Але насправді він же не знає, що таке батьківські почуття! Не знає, що таке тримати на руках шматочок життя, твого життя, твоє продовження, твою плоть і кров! Він не відчував цього і не розуміє тебе, йому начхати на твої почуття! Ти лише пішак у його великій грі, пішак, яким він легко пожертвує, коли буде потрібно!

– Цей Олексій – фанатик. Я пропонував, йому гроші, хороші гроші за свою волю. А він сказав, що гроші йому не потрібні, що він плює на них, – обурювався я перед Третім. – Але не можна ображати гроші! Вони цього не вибачають, вони помстяться за це, можете не сумніватися! Бо гроші люблять повагу! А цей Олексій, він не має до них поваги, бо ніколи не заробляв гроші сам, копієчка до копієчки! Каже мені «Що там твої десятки тисяч! Я плював на них!». Не плюй на гроші, бо вони запам’ятають і помстяться! Ненавиджу людей, які не люблять гроші, які не розуміють, як приємно мати гроші! Коли мені платили гонорар, я приходив додому і розкладав гроші на ліжку. Діставав ще і з сейфа. Розкладав не стосами, а в один шар, і дивився на них. Ніколи не віддавав готівку до банків, бо це ж як рідних дітей віддати! Тільки сидіти і дивитися, тішитися, гладити, розмовляти з улюбленими купюрами! Гроші треба поважати, їх треба любити, тоді вони до тебе прийдуть, розумієш?

Я бачив, як його очі робились повними ніжності, цей чоловік любив гроші.

– Як же я сумую за своїми грошиками! Не про світло думаю, не про їжу, а про грошики, купюри, щоб розкласти їх на ліжку, прилягти зверху і відчувати їх запах! Ось про що мрію! І нехай Олексій сміється з наших мрій, я не звертаю на нього уваги, бо він багато чого не розуміє!

Охоронці йшли, але я знав, що вода м’яка, а камінь продовбує. Готувався до наступних зустрічей. Якось лежав, охоронці мали прийти ще за кілька годин, коли почув, як клацають замки на дверях. Заплющив очі, щоб вони не засліпли від світла.

– Іване Карповичу, добрий день, – почув я голос Олексія. Це було велике розчарування, бо для нього я виступу не готував. – Так, виглядаєте ви не дуже. Схудли, пожовтіли. Ми привезли вас таким засмаглим м’язистим дикуном, а зараз ви перетворилися на якогось книжкового черв’яка, що днями не бачить сонячного світла. Як справи, Іване Карповичу? Може, почастуєте і мене тими історіями, які розповідаєте охоронцям? У вас якийсь дивний набір тем: про невірну дружину, втрачену дитину і гроші. Але мушу визнати, літературний талант у вас є. Хлопці доповідають мені про те, що ви їм патякаєте, я завжди з інтересом читаю їхні доповіді.

Нарешті я розплющив очі. Побачив його зацікавлений погляд. Олексію дуже хотілося знати, чи здогадувався я, що охоронці доносять йому. Не здогадувався, але з того, що почув, зрозумів, що охоронці розповідають Олексієві далеко не все. І це добре. Я усміхнувся, Олексій, трохи розчарований, узявся розставляти якусь техніку, яку приніс із собою.

– Що це таке? – спитав я.

– Фотоапарат, Іване Карповичу. Зроблю зараз кілька знімків вашої милості, а то в газетах почали писати, що ви померли, і цікавість публіки до вашої персони почала зменшуватися. Ми ж мусимо показати, що Іван Карпович живий, страждає у полоні, а влада нічого не робить, щоб його знайти та врятувати. Нехай публіка обурюється злочинною бездіяльністю режиму.

Він встановлював фотоапарат, якісь лампи. Я мовчки сидів.

– Іване Карповичу, що ви там сопете? Розкажіть щось! Чи для мене у вас історій немає? Що б ви мені розповідали, щоб підкорити і змусити працювати на вас? Іване Карповичу, ну, не будьте таким сумним! Починайте, як ви думаєте, на що мене можна спіймати? – сміявся Олексій.

– На революцію, – сказав я.

– Що? – Він здивовано подивився на мене.

– Зараз, коли частина партійного керівництва за кордоном, а частина у засланні, ви один із найголовніших тут, очолюєте боротьбу, берете гроші з партійної каси, все добре. Але коли влада впаде, керівництво повернеться, і ви знову станете тим, ким і були до передвоєнного розгрому, – другорядним партійцем, до думки якого ніхто не буде дослухатися.

– Маячня! – Він занадто активно почав заперечувати мені й сам це зрозумів. – Балакайте, що хочете, я вас не слухаю.

– І ви це розумієте, однак далі длубаєте режим, хоч ви особисто зацікавлені у тому, щоб він зберігався якомога довше.

– Я хочу революції і встановлення нової влади, як і всі мої товариші! – закричав він. Потім закрутив головою і вибіг, просто вибіг.

Я сидів. Спокійно чекав. Я і раніше вмів чекати, філеру без цього не можна, але у клітці я дуже вдосконалив цю свою навичку. Олексій повернувся хвилин за десять. Усміхався.

– А ви молодець, Іване Карповичу! Я вважав вас простим дурником, вміння якого годяться лише для провінційних обивателів, а ви ж, виявляється, справді небезпечні, наче кобра. Одразу вганяєте ікла і пускаєте у кров свою словесну отруту!

– Цю операцію зі мною ви ж ні з ким не погоджували. ЦК не знає, колеги теж, це ваша ініціатива, спроба самотужки затіяти велику гру, щоб потім отримати нагороду, пробитися якщо не в саме ЦК, то хоча б якнайближче до нього.

– Іване Карповичу, я вас не слухаю! – Він вовтузився з апаратурою.

– Провал знищить вас, бо у партії не схвалять таке нахабне порушення дисципліни, до того ж із ганебними наслідками. А судячи з того, як ви заметушилися, провал близький.

– Я вас не слухаю! – Він увімкнув ліхтарі, які почали світити мені в обличчя.

– І тепер ви вже злякалися результатів цієї гри. Ви не можете нікому довіряти, чекаєте, що вас ось-ось викриють.

– Нічого не чую!

Він підійшов до клітки і розгорнув біля неї газету. Свіжу, вона ще пахла друкарською фарбою.

– Свіже число «Вечірнього часу», найпопулярнішої газети Петрограда. Щоб усі бачили, що фото теж свіже, – пояснив Олексій.

Він відійшов до апарата, а я схопив газету, затягнув її до клітки. Він не чекав такого.

– Що? Що ви зробили? – скрикнув він.

– Скучив за новинами, давно не читав преси.

– Віддайте газету!

– Купіть нову, цю я залишу собі.

– Іване Карповичу, ви хочете зі мною погратися? Добре! Зараз! – Він був розлючений. Побіг кудись, приніс кілок. Мабуть, хотів бити мене, але важко бити людину у клітці. Тоді він почав шуряти крізь ґрати. Я схопив кілок і вирвав його. Олексій аж заревів від роздратування. Вибіг. Судячи з того, що фотоапарат та обладнання залишив, він збирався повернутися. Я міркував, що б йому сказати, але потім подумав, що треба дещо зробити. Подивився на газету, яку тримав у руках. На першій шпальті йшлося про іменини цісаревича Олексія. Я вкусив себе за палець. Боляче, аж кров потекла. Провів під ім’ям спадкоємця престолу. Потім ще зробив шість поміток на газеті. Коли повернувся Олексій. З револьвером. Наставив на мене, закричав: – Віддай газету, інакше я пристрелю тебе!

Здається, він не жартував. Він був розлючений. Слабка людина, яка відчуває свою слабкість, може наробити дурниць. Я почекав мить, потім подав йому газету.

– Спокійно. Фотографуйте.

Він хрипко засміявся.

– А ти злякався, Іване Карповичу! Простого револьвера злякався! Жити хочеш? А я тебе знищу!

– Знищать тебе твої ж товариші, коли дізнаються, що ти тут витворяєш, – засміявся я.

– Пішов ти!

Він обережно узяв у мене газету, поклав її біля клітки, щоб було видно верхню частину першої шпальти, сховав револьвер і підійшов до фотоапарата.

– У ЦК рано чи пізно дізнаються, що ти утнув, і знищать тебе, бо ти ж зміцнив імперію, об’єднав простих людей у ненависті до бунтівників, які викрали Івана Карповича і знущаються з нього, – вів далі я.

– Я не слухаю тебе! – Він сфотографував мене з газетою. Підійшов до мене і усміхнувся. Ненависть аж капала з його нервових вуст. – А тепер знаєш, що тебе чекає, Іване Карповичу?

Він зробив паузу, мабуть, щоб відчути свою владу наді мною.

– Я вирішив провчити тебе, бо ти занадто нахабний. Ти чомусь думаєш, що і досі найкращий сищик імперії, але ж насправді ти миша, яка попала у мишоловку! Ще живий, але вже мрець. І я зіб’ю з тебе пиху, Іване Карповичу! Я зроблю так, що ти стоятимеш переді мною на колінах і проситимеш про порятунок. Чуєш? Посміхаєшся? Тобі смішно? Подивимося, хто буде посміхатися за десять днів! Десять днів без їжі та води! І мені начхати, чи виживеш ти, Іване Карповичу, чи ні! Здохнеш – закопаємо тебе у лісі, виживеш – проситимеш про пощаду, а я подивлюся, чи дати тобі трохи води, чи ні! Ось! – Він ударив ногою по глечику. Там іще було трохи води, глечик перевернувся, і вода витекла. – Ти сам цього схотів, Іване Карповичу! Ти не зрозумів, що правила гри змінилися. Раніше ти вигравав, бо грав із людьми, але тепер я – твій бог, і в мене ти не виграєш! Зрозумів? – Він плюнув мені в обличчя і відскочив, мабуть, боявся, що я можу відповісти йому тим же.

Він забрав усю техніку і пішов. Вимкнув світло. Темрява. Я подумав, що мене чекає. Здається, він не жартував. Десять днів без їжі та води. Я згадав розповідь Миколи Боброва, як він урятувався з затонулого пароплава і багато тижнів плавав на човні в океані. Микола казав, що відчай убиває швидше, аніж спрага чи голод. Думка про те, що тебе так ніколи і не знайдуть у морі, виснажувала найбільше. Те саме і зараз. Я вирішив, що головне не впадати у відчай. Десять днів, то десять днів. Спробувати вижити. Про всяк випадок у мене було кілька шматків хліба у подушці. Гірше було з водою, бо зберігати її було ні в чім. Але у підвалі було прохолодно, сиро. Спека не повинна була дуже вже допікати. Я роздивився прутки клітки. Вони були трохи вологі. Випари води, які осідали на сталі. Я підібрав глечик. У ньому залишилося води на кілька ковтків. Мій запас. Я все ж сподівався, що той Олексій не мучитиме мене цілих десять днів. Три-чотири дні вистачить, щоб людина почала божеволіти і стала на коліна.

Але Олексій тримав слово. Дуже довго до мене ніхто не приходив. Важко сказати, скільки. Я міг приблизно відміряти два дні, але ще два дні вже починали розпливатися. До того ж я почав непритомніти. Я намагався триматися. Час від часу підводився і робив неспішні рухи, щоб розім’яти тіло. Їв шматочок хліба. Спочатку їв, а потім не зміг, бо у роті було сухо, слина закінчилася, хліб погано жувався, а потім дер горлянку. Дуже хотілося пити. Глечик давно спорожнів. Час від часу я лизав пересохлим язиком ґрати клітки на яких виступало трохи пари. Не знаю, чи давало це хоч щось. Лизав, потім лежав, потім підводився, примушував себе рухатися, хоча б кілька рухів. І думати будь про що, тільки не про те, як хочеться пити. Страшенно хочеться пити. Пити, пити, пити!

Я думав про воду, вона мені ввижалася у снах, я чув її дзюрчання, ловив її пересохлими губами, я пив би власну сечу, але перекинув бляшанку, щоб не спокуситися на це. Я божеволів. Спухлим, сухим язиком лизав ті кляті металеві прути. Лежав, лизав, вив від безсилля і відчаю, непритомнів, знову лежав, дивився у темряву, слухав тишу. Спочатку ще думав, що говоритиму, коли хтось із них, чи Олексій, чи охоронці, прийдуть. А потім уже і думати про це не міг. Згадував минуле, уявляв Моніку, Єлизавету Павлівну, Уляну Гаврилівну, балакав з Ізабеллою. Не міг заснути, лежав у якомусь напівсні. Ввижалася вода.

Коли мені здавалося, що я пливу у воді, що її багато, я прокидався. Вже не підводився, просто перевертався з боку на бік. Щось шепотів собі, переконував сам себе не божеволіти, витримати, і тоді все буде добре.

Не знаю, скільки минуло часу, але одного разу я почув клацання замка. Навіть зрадіти не міг. Світло. Нічого не бачив. Кроки, хтось підійшов до клітки і роздивлявся мене.

– Ви живий, Іване Карповичу? – З голосу я впізнав Третього. Кивнув.

– Води, – прохрипів я.

– Я дам, але багато одразу не пийте. Кілька ковтків, потім іще. Нап’єтеся, але поступово, – попередив охоронець.

Я кивнув головою, підліз до ґрат. Він дав мені чашку. Вона не пролазила всередину, але я вже звик пити крізь прутки. За кілька ковтків випив усю чашку.

– Почекайте. – Третій прибрав перекинуту бляшанку з-під клітки, мітлою вимів випорожнення, посипав сухим попелом, щоб не так смерділо, поставив бляшанку назад.

– Ще!

– Води! – попросив я.

– Пізніше.

Я впав на дно клітки. Стояв на колінах, схиливши голову.

– Як довго до мене ніхто не приходив? – спитав, коли зміг.

– Сім днів. Олексій наказав не приходити десять днів, але я подумав, що ви загинете. Оце прийшов, таємно.

– Дякую, – прохрипів я.

– Мені потрібна інша подяка. Що ви запропонуєте мені, щоб я зміг отримати гроші і витягти вас звідси? – в лоб спитав Третій.

Ще кілька днів тому я був готовий до цього запитання, я би одразу запропонував, що робити і як, але зараз я був занадто слабкий, думки не слухалися мене, я хотів щось сказати, але мені ввижалася тільки вода. Ще води, пити!

Я вдарив себе по обличчю. Я був слабкий, це був не удар, а так, поплескування.

– Що ви робите? – злякався Третій.

– Збираюся з думками. – Я вперся головою у ґрати, мені важко було її тримати. – Скільки ти хочеш?

– Сто тисяч, – чітко відповів він.

– Такі гроші тільки у банку.

– Скільки є не в банку?

– Десь близько семи тисяч.

– Цього замало.

– Я можу написати лист, за яким тобі видадуть гроші.

– Ні, у банку мене одразу арештують.

– Лист не до банку. Є одна жінка, яка може заплатити за мене. Лист буде до неї.

– Що за жінка?

– Графиня Клейнміхель.

– Це ота божевільна з залізною ногою?

– Одна з найбагатших жінок імперії.

– Чому вона платитиме за вас?

– Бо я врятував її від смерті. Вона мій боржник, і вона знає, що я поверну гроші, на моїх рахунках їх достатньо.

– Як вона повірить, що я не брешу?

– Я напишу їй лист. Вона впізнає почерк і деякі подробиці з листа, які знаємо лише я та вона.

– Чому вона не спробує здати мене поліції?

– Бо я напишу, що на кону моє життя. Зрозумій, у мене не одна сотня тисяч у банку. А життя в мене одне. І мені значно спокійніше заплатити тобі й вирватися з цієї клітки, аніж щось видурювати, ризикуючи залишитися тут, – пояснив я з останніх сил.

– Мені треба подумати, – сказав Третій.

– Дай води.

Він дав іще чашку, потім ще і ще. За кілька годин я випив два глечики, після чого Третій дав мені буханець хліба.

– Їж. Ковбаси не приніс, бо тобі не можна зараз ковбаси, нехай шлунок звикне до хліба. Завтра я прийду і приберу. Не виглядай дуже добре, щоб ніхто не здогадався, що я тобі допоміг.

– Здається, я зараз не можу виглядати добре. Якщо вирішиш отримати гроші, подумай, як відчинити цю кляту клітку.

– Подумаю.

Він пішов. Я з’їв трохи хліба. Мені хотілося увіпхати всю буханку у рот, я ледь втримався. Сховав під подушку. Полежав, пожував іще шматочок. Коли знову клацання замка. Я злякався, чи не Олексій це. Ні, прийшов Перший. Приніс води. Я пив жадібно, щоб він не здогадався.

– Не поспішай, потроху, тобі може бути зле після води. А чого в тебе бляшанка порожня? – спитав охоронець.

– А чим мені було її заповнювати? – слабким голосом поцікавився я.

– Олексій наказав не ходити до тебе десять днів, але я не хотів, щоб ти помер, – пояснив охоронець.

– Дякую. А він хоче. Щоб спочатку помер я, а потім ти зі своїми товаришами.

– Що ти верзеш? – здивувався Перший.

– Він викрав мене і сховав тут без дозволу ЦК. Він хотів пограти у серйозну гру, бо думав виграти, а переможців же не судять. Та він програє, бо моє зникнення публіка сприйняла зовсім інакше. Я став іще більшим героєм, аніж був. Я не зламався у полоні, не зрадив государя, дав приклад для інших. Тепер Олексій злякався. Зі мною покінчити легко: вбити і закопати десь, але залишаєшся ще ти. А у Олексія завдання тримати тебе тут, не дати виїхати за кордон.

– Що? – Перший занервував, кусав губи.

– Він сам так сказав. Я не знаю, для чого йому потрібно тримати тебе тут. Але підозрюю, що це наказ когось із-за кордону. Хтось хоче і далі спокійно жити там, подалі від тебе і поруч із твоєю дружиною.

– Вона не зраджує мене! Ми кохаємо одне одного! Просто тут Лізу ледь не арештувала поліція! Ліза вимушена була втекти, бо інакше її б чекав суд та каторга!

– Добре згадай усі подробиці тих подій. Чи не було чогось підозрілого? Чи не був це чийсь хитрий план, щоб дозволити їй виїхати за кордон, не викликавши підозр? Чому ти не поїхав із нею?

– Мені наказали залишитися тут.

– А я що кажу! – переможно вигукнув я.

Він аж підскочив, був украй роздратований.

– Я підозрював, але в мене не було доказів! – схопився він за голову.

– Тут є єдиний вихід – поїхати на місце і розібратися у всьому самотужки, – порадив я.

– У мене немає грошей і дозволу на виїзд, я взагалі у бігах, бо дезертирував з армії.

– Грошей я можу дати. Документи можуть зробити вірні люди, які й через кордон переведуть. У мене є зв’язки у Великому князівстві Фінляндському. Звідти до Швеції, а там уже їдь куди хочеш.

– Я не можу зрадити партію!

– Хіба ти зрадив? Тебе зрадили! Забрали в тебе дружину, а потім Олексій штовхнув на цю справу! Він же потім тебе ще зробить винним, що це ти вигадав викрасти мене, а не він! Їм же, Олексію і коханцю твоєї дружини, ти потрібен винним, зрадником, і вони тебе зроблять таким у будь-якому випадку!

– Ліза мені не зраджувала, ні! – закричав Перший.

– Звісно, що ні! Але якщо їй скажуть, що ти порушив партійну дисципліну, пішов проти волі ЦК, зрадив товаришів у боротьбі, то що вона подумає? Ці люди дуже хитрі! Олексій – справжня гадюка! Повір, я багато бачив покидьків, але такого – ні!

Він слухав мене, схопившись за голову, про щось думав, я не заважав.

– А як мені знати, що ви мене не обдурите? Ви ж дуже хитрий, Іване Карповичу.

– Хіба хоч у одній історії я дурив людей, які мені допомагали? Я завжди відплачував добром за добро! Ось зараз я знаю, хто винний у всьому, – Олексій. До нього я буду безжальним, тут можеш не сумніватися. А тобі я відплачу добром. Дам гроші, забезпечу документами і вікном на кордоні. Не хвилюйся.

– Це тільки слова, – засумнівався Перший.

– А що я можу тобі дати з цієї клітки, окрім слів? Але подумай сам. Ти вже врятував мені життя, коли приніс воду. Якщо ти даси мені ще волю, я буду винний тобі дуже багато! Чув ти колись, щоб про мене говорили, наче я невдячний?

– Ви служили в охранці, а я – революціонер.

– Я – багата людина, а ти той, хто мене врятував. Я щедро заплачу за своє життя.

– Якщо дружина дізнається, що я зрадив партію…

– Ніхто нічого не дізнається. Олексій буде мертвий, ти ледь утечеш від поліції. Потім муситимеш поїхати за кордон. А що тобі залишалося на межі арешту? Твоїм ворогам не буде в чому звинувачувати тебе. А ти будеш поруч із коханою жінкою. І при грошах. Тоді не доведеться думати про кусень хліба чи проситися нахлібником до панів з ЦК!

– Ви добре розповідаєте, але мені казали, що вам не можна довіряти.

– Олексій казав? Ну, тобі вирішувати. Але подумай, кому ти більше мусиш довіряти? Людині, яка допомогла вкрасти у вас жінку, чи мені. Дай води.

– Мені треба подумати.

– Думай. Добре думай! – Я випив іще чашку води.

Перший пішов. Я чекав, що прийде і Другий, але його не було.

Чекати завжди важко. Особливо коли здається, що щось іще має трапитися. Минуло багато часу. Не знаю, скільки. Якщо мене маринували сім днів, то, мабуть, минуло ще два дні. Коли прийшов Третій.

– Пишіть лист, – дав мені аркуш паперу, олівець та книжечку моїх же пригод, щоб я писав на ній, між рядками.

Я письмово попросив графиню допомогти мені. Звертав увагу на те, що моє життя під загрозою, і обіцяв повернути всі гроші. Наприкінці згадав кілька моментів із пригод на ріці Снів, щоб Афродіта не сумнівалася, що це я.

– Якщо мене арештують – ви загинете, Іване Карповичу, – попередив Третій.

– Якщо все буде добре, то невдовзі ви станете багатою людиною, – теж попередив я.

Він пішов. Хотілося пити, але я наказав забрати воду. Якщо Олексій прийде, я мусив виглядати змученим. Суха шкіра, напівбожевільний погляд. Клацання замка. Олексій? Ні, Перший.

– Ось. Це ножівки по металу. Пиляйте ґрати. За кілька годин я повернуся.

– Я занадто слабкий, допоможіть мені, – попросив я.

– Ні, Олексій може щось запідозрити. Пиляйте.

Він пішов, темрява. Але я вже знав, де пиляти. Три заклепки тримали кришку. Зрізати їх – і я вільний. Почав пиляти. Було дуже незручно, але після цих місяців у клітці я вже нічого не боявся. Пиляв і пиляв. Одна заклепка. На неї пішло три ножівки. Залишилося ще три. Треба працювати обережніше, не поспішати. Пиляв далі. Ще одна. Уважніше! Друга. У мене залишилася одна ножівка. Пиляв нею, а коли вона зламалася, вже уламками. Потім почув якийсь шум. Здається, крики за дверима, потім постріл, ще один, боротьба. Я підклав матрац, ковдру, подушку під спину, влігся, вперся і почав бити ногами по кришці, яку тримала одна надпиляна клепка. Аби це було до мого полону, я б вибив кришку одним ударом. Але я дуже заслаб, ноги підгиналися, а не били. Тоді я підвівся і поліз у щілину в куті, де клепки були перепиляні. Я знав, що головне просунути голову, а там уже якось пролізу. Було боляче, але просунув голову, почав лізти далі. Я став дуже худий, тому проліз. Ось уже плечі, потім по пояс виліз. Зігнувся, витягав по одній нозі. Одна застрягла, довго смикався, нарешті виліз. Сів. Зробилося зле. Намацав на підлозі один із уламків пилки. Гостренький. Хоч якась зброя. Поліз до дверей. За ними було тихо. Але я чув крики і постріли! Я скривився, бо останнім часом у цьому клятому підвалі мені почало багато чого ввижатися. Тепер сидіти біля дверей і чекати. Напасти на першого, хто прийде, і вибратися звідси.

Я сів біля дверей. Почекати довелося кілька годин, коли знову почув голоси. Заплющив очі, бо зараз мусили увімкнути світло, але ні. Темрява. Замок відчинили. Такого ще жодного разу не було, щоб двері відчиняли у темряві! Я не знав, що і думати, я був готовий кинутися з пилкою.

– Іване Карповичу! – почув я голос Афродіти Клейнміхель. Цей голос, наче несподіваний удар у голову, збив мене з ніг. Я не чекав.

– Графиня! – прохрипів я і почав сповзати по стіні.

– Дайте ліхтар! – наказала графиня. Промінь світла, вона увійшла до підвалу, побачила мене під стінкою. – Іване Карповичу, я прийшла вас рятувати, а ви тут самі все зробили! А ось і знаменита клітка! Фотографію з неї заборонили друкувати у газетах, то вона розійшлася листівками!

Вона присіла біля мене.

– Господи, що вони з вами зробили? Хлопці, ану беріть його! – наказала графиня. У підвал зайшли два дебелих хлопці, легко підхопили мене. – Несіть до авто, Івану Карповичу треба до лікарні.

– Ні! – захрипів я. – Олексій!

– Про Олексія не хвилюйтеся, він мертвий. Як і його два товариші, яких ми знайшли на сходах. Здається, вони перестріляли один одного. Ваша робота, Іване Карповичу? – Графиня посвітила на сходах. Там лежали Перший і Третій. Мертві. Здається, Перший прийшов першим, Третій застав його, почалася суперечка і постріли.

Мене винесли з підвалу. Перший поверх якогось будинку.

– Де ми?

– Це Оранієнбаум. Ми з Олексієм бували тут кілька разів, але я і гадки не мала, що тут такий глибокий підвал!

– Зачекайте, – попросив я хлопців, графиня кивнула, і вони зупинилися, притримуючи мене.

Я озирався навколо. Була вже осінь. Пізня, бо листя майже повністю осипалося з дерев. Світило сонце, було дуже добре. Я заплакав, бо знову побачив світ.

– Тихо, Іване Карповичу, тихо. – Графиня підійшла до мене і обійняла. – Найкращому сищику імперії не личить плакати.

– Не везіть мене у лікарню, – попросив я.

– Чому?

– Не хочу, щоб мене бачили таким. Якщо можна, я побуду у вас.

– Вам потрібен лікар!

– Попросіть лікаря Бенедіктова. Він погодиться допомогти.

– Це той, який лікував вас на Кавказі?

– Він.

– Добре, Іване Карповичу, тоді їдьмо до мене.

Мені допомогли залізти у авто, я сів, Афродіта була поруч, притримувала мене. Один із хлопців сів за кермо, другий – на переднє сидіння. Ми рушили з місця. Хлопці були високі, широкоплечі, засмаглі. І з-під шапок в них стирчали оселедці.

– Хто це такі? – спитав я пошепки у графині.

– Мої друзі з Ріки Снів. Я ж там була вже тричі. Подумала, що мені знадобляться надійні товариші, то запросила їх із собою. Вони погодилися допомогти.

– Як ви знайшли мене?

– Та завдяки ж вам, Іване Карповичу. Ви добре все вигадали з тією газетою. Я тільки побачила фотографію, одразу звернула увагу, що ви дивитеся в очі, наче намагаєтеся щось сказати. Потім побачила, що ваш скривавлений палець вказує на газету. І що? Довго не могла второпати, а потім побачила, що ім’я спадкоємця помічене темною плямою, мабуть, кров’ю. І були ще такі самі плями, розкидані по всій газеті. Я взяла фотографію, знайшли той самий випуск газети і почала вираховувати, які літери ви відмітили. Порядок був такий: спочатку ті літери, що були ліворуч, потім інші. Це був ребус, і я його розгадала. Вийшло: «Графине – це…», ну а далі Олексій, так звуть спадкоємця. Я ще б могла подумати, що вас викрали за наказом спадкоємця престолу, але ви чомусь зверталися лише до мене, наче тільки я могла зрозуміти, що за Олексій. І тут я здогадалася, що це той самий Олексій, я ж вас навіть знайомила! Я одразу зателефонувала йому і попросила про зустріч. Він сказав, що не має часу. Виявився хитрим товаришем, бо відчув небезпеку і спробував утекти. Добре, що хлопці чекали його на порозі. Схопили, потім під’їхала я. Льоша дуже довго віднікувався, казав, що нічого про вас не знає. Він брехав дуже переконливо, але ви ж не могли помилитися.

– Не знайшов літери «ф», – кивнув я.

– Так, у вас вийшло «Граррине – це», але я здогадалася, що подвійна «р» означає «ф». Так ось, я наполягала, щоб він у всьому зізнався, він казав, що нічого не знає. Витримав кілька стусанів, я наказала обшукати будинок. І хлопці знайшли підвал.

– Підвал?

– Так, під будинком Олексія. Я думала, що ви там, але там виявилася дівчина.

– Дівчина?

– Так, Марі, якась артистка.

– Вона жива! Олексій сказав, що вбив її!

– Не вбив. Лише ґвалтував. Я давно підозрювала, що від нього всякого можна чекати, але ось такого!.. Марі була вагітна від цього покидька, і вона ж розповіла, що ви теж десь у полоні. Я повернулася до Льоші, а він спробував утекти, зі зв’язаними руками і ногами примудрився вистрибати з будинку, але на сходах послизнувся і впав. Розбив собі голову. Ми намагалися його врятувати, але марно. Він помер, я аж злякалася, що так і не зможу вас знайти, коли прийшов якийсь хлопець. Він збирався розповісти Олексію, що ви, Іване Карповичу, підмовили його звільнити вас і, можливо, ведете такі самі розмови з іншими охоронцями. Хлопець розповів, де дача, і ми приїхали сюди, рятувати вас. Але на сходах побачили трупи двох чоловіків, я так розумію, інших охоронців. До того ж ви примудрилися самі вилізти з клітки. Іване Карповичу, знову-таки дивуюся вашому вмінню виживати.

– Мені просто пощастило.

– Не без цього, але везіння – одна з частин уміння виживати! – Графиня зареготала.

– Один із загиблих мусив прийти до вас по гроші.

– Ага, хтось приходив, мені повідомляли з контори, але ж я була заклопотана пошуками, то не змогла зустрітися з якимось невідомим. А вони тримали вас у клітці постійно?

– Так, від літа.

– Ви дуже схудли, Іване Карповичу.

– Вони морили мене голодом.

– От же покидьки! І як добре, що я здогадалася розшифрувати ваш фокус із газетою! Хоча, так розумію, ви б усе одно вибралися. Іване Карповичу, Іване Карповичу! – Вона почали плескати мене по щоках, а я кудись плив.

Опритомнів уже в ліжку. Мені щось кололи. Я застогнав.

– Іване Карповичу, це я, – почувся голос лікаря Бенедіктова. – Кілька уколів, щоб вас підкріпити. Зараз вас погодують, і відпочивайте.

– Радий вас чути, – прохрипів я.

– Навзаєм. Я вже боявся, що ці бунтівники вас убили. А для чого вони морили вас голодом? Щоб ви зрадили государя?

– Так. Ви поки що не розповідайте нікому, що я знайшовся, – попросив я Бенедіктова.

– Я знаю, графиня мене попередила. Ви правильно вирішили, вам треба одужати, набрати вагу, а до того лише спокій і відпочинок. Я буду навідуватися до вас увечері, радше щоб побалакати, аніж через якісь побоювання за ваше здоров’я. Ви – міцний горішок, Іване Карповичу.

Лікар пішов, мене погодували бульйоном і хлібом. Потім графиня принесла мені купу газет, присвячених моєму зникненню. Спочатку всі вважали, що мене викрали турецькі шпигуни, потім – що я загуляв з Марі, яка теж кудись поділася. Нарешті прийшов лист від викрадачів, які вимагали звільнення кількох сотень бунтівників. Почався скандал, влада обіцяла знайти мене, пішов поголос, що мене вбито, за дані про моє місцезнаходження призначили винагороду в три тисячі рублів. Недорого мене цінували. Пішли чутки, що мене бачили чи то в Іспанії, чи то в Америці з Марі. Потім фотографія зі мною у клітці. У газетах її друкувати не дозволили, то там лише переповідали, що я живий і у полоні, казали, що мене катують, але я тримаюся присяги государю.

– Уявляю, який інтерес викличе ваша поява! Ви вже подумали, як з’явитеся на публіці? – поцікавилася Афродіта.

– Можливо, я цього не робитиму.

– Не зрозуміла! – графиня здивовано зазирнула мені в очі.

– Вам не здається, що мені варто просто зникнути? – прямо спитав я. – Перейти кордон, купити квиток до Іспанії і там сховатися. Я заморився від пригод. Хочу спокою, але тут його для мене не буде.

– А твій хутір, гроші у банку?

– Я написав заповіт ще до того, як пішов на війну. Все перейде у власність моїй доньці. Ну доведеться визнавати мене через суд покійним, щоб можна було отримати спадок, але це неважко.

– То ти справді хочеш зникнути? – спитала графиня.

– Хочу. Я заморився.

– А не почнеш вити від нудьги вже за місяць? Ти ж сищик, тобі треба розслідувати справи. Чи сподіваєшся вести слідство і в Іспанії?

– Ні, що ви. Щоб бути хорошим сищиком, треба добре знати життя. А що я знаю про життя в Іспанії, окрім того, що там тепло? Я хочу спокою. Куплю собі землі й потроху займатимуся землеробством там, як не вийшло тут.

– Слухай, Іване Карповичу, а може, їдьмо зі мною, на ріку Снів? – запропонувала Афродіта.

– Ні, я ж кажу, що з мене досить пригод. Я хочу відпочити. Для цього треба втекти звідси.

– Тобі допомогти?

– Як?

– У мене є фабрика у Князівстві Фінляндському. Ну і знайомства. Я легко можу домовитися, щоб тебе переправили до Норвегії. А звідти вже зможеш поїхати куди завгодно. Ну, і тобі ж потрібні гроші.

– А що з тим фільмом, який почали знімати у Криму? – згадав я про договір.

– Здається, вже зняли. Там був скандал, що на твою роль обрали якогось вихреста, але власник Південної кінофабрики сказав, що це твій вибір і він не порушить твоєї волі. Зараз подивимося у газетах. – Графиня щось почала шукати. – О, ось воно! «Дивовижні подвиги або повна історія пригод Івана Карповича Підіпригори на Кавказі»! Як тобі назва?

– Жах.

– Показують у театрі «Мажестік». Хочеш подивитися?

– Як? Мене ж усі побачать у залі.

– Легко організую приватний перегляд. Викуплю зал, і кіно покажуть тільки для нас.

– Графине, не треба таких витрат!

– Іване Карповичу, тут ось пишуть, що фільм іде з надзвичайним успіхом: аншлаги, квитки коштують удвічі більше, аніж на інші стрічки. Ти щось із цього отримаєш?

– Так, хоча моя копія договору пропала. Але ще одна мусила залишитися у нотаріуса в Ялті.

– Я попрошу передати її. Отже, Іване Карповичу, я – багата людина, ти – багата людина, то що нам рахувати ті копійки? Гуляймо!

– Дайте мені хоч набратися сил, – попросив я.

– Добре.

Ми подивилися кіно за два дні. Вночі для нас організували окремий сеанс у порожній залі. Я від побаченого схопився за голову. Бо там і стріляв з кулемета одною рукою, і розганяв величезні армії вершників, озброєний лише гвинтівкою, і ловив зубами кулю підступного снайпера, розтинав шаблею ворогів Отєчества навпіл, ледь не брав штурмом Константинополь, і інше, і інше.

– Іване Карповичу, ну чого ти похнюпився? Дуже цікаве кіно! Такі пригоди! Звісно, на Ріці Снів іще цікавіше, але і тут непогано! І актор тебе грає хороший, недарма ти його обрав.

– Лише до актора немає у мене зауважень. А так навигадували бозна-чого! – поскаржився я.

– Та ну, тут он у газеті написано, що зараз знімається фільм «Кітеж-град врятований, або Пригоди Івана Карповича Підіпригори на дні»! Теж, мабуть, цікаво!

Я тільки рукою махнув.

– Так і знав, що з кіношниками не треба зв’язуватися. Ну, сам же дурень.

– Марі про вас питала. Хвилюється дівчина. Що їй сказати? – спитала графиня.

– Не знаю навіть.

– Умієш ти, Іване Карповичу, жіночі серця завойовувати. Черговий роман?

– Та який там роман, Афродіто, тільки й того, що бік пальчиками ноги полоскотала!

– То як із нею бути?

– Скажіть, що живий я, щоб не хвилювалася, вона ж вагітна. Живий, виконую таємне завдання. Про мене краще не згадувати. Взагалі мене щось останнім часом так і оточують вагітні.

– Може, ви, Іване Карповичу, старовинний бог родючості? Культ навколо вас треба організувати?

– Ой, не треба тут язичництва, графине. Я бачив такі культи, що борони боже, – зітхнув я, згадавши про при пригоду у Овруцькому повіті. Сподівався, що це було найстрашніше, що я міг побачити у житті.

– Говориш загадками, Іване Карповичу, – усміхнулася Афродіта.

– Змушений, бо є такі речі, про які говорити не можна, – зітхнув я.

– То як, ти хочеш втекти за кордон?

– Хочу.

– Тоді будь у Петрограді. Я повідомлю.

– Добре. Чекатиму, – пообіцяв я.

Я остаточно вирішив утекти звідси.

Імператорська фабрика повної переробки

ле людина вирішує, а статися може геть інакше. Так вийшло, що нікуди я не втік, жив далі у Петрограді, відновлювався після полону в бунтівників, намагався не висовуватися, щоб не дражнити своїх ворогів, які вже встигли поховати мене, а тепер мусили знову звикати до моєї наявності. Я просився з сирої, холодної та вітряної столиці, від якої я сумував і почувався нещасним. Мені хотілося до Криму, до любих татар, у гори, подалі від усього, але мене не відпускали, тримали у столиці, хоча, здається, і самі не знали, що зі мною робити. То мені доводилося терпіти Петроград, звикати до цього чужого мені міста.

Якось я сидів у квартирі, яку оплачувала казна, писав про пригоди в Овруцькому повіті, які мав навесні. Я б волів до них не повертатися, але пообіцяв пані Поліні про все написати. Князівна щасливо народила прекрасного хлопчика, якого назвала Ванею, я був його хрещеним. Щоб не привертати уваги ані до малого, ані до мами, зробили все таємно. З фронту якраз приїхав і батько, який весь був завішаний нагородами, але казав, що син – найкращий орден. Натішитися не міг дитиною. Коли прощалися на вокзалі, Поліна нагадала про мою обіцянку написати і надіслати ту історію. Я дав слово, але одразу не виконав, потім почалися мої пригоди з бунтівниками, і руки дійшли тільки зараз.

Я попрацював до обіду, потім вийшов поїсти у трактирі, який був за два квартали. Я прогулявся, про всяк випадок дивився, чи немає хвоста, але, здається, ніхто мною не цікавився. У трактирі я сів за улюбленим столом у кутку. Трактир був німецький, але з початком війни мусив стати швейцарським, щоб не дратувати патріотичних громадян. Половий, який добре мене знав, одразу приніс кухоль пива і прийняв замовлення. Я почав попивати пиво. Помітив, що за мною спостерігає один із відвідувачів, чоловік років тридцяти, з благородних. Він начебто длубав свої сосиски з капустою, але час від часу дивився на мене. Пізнав, чи що? Я після бунтівницького полону зробився худий та жовтошкірий, одростив майже чернечу бороду, то й сам себе не завжди пізнавав у дзеркалі. Але цей стежив за мною.

Я здолав півкелиха, коли принесли сирну юшку, яка відволікла мене від того, що за мною дивляться. Я їв і насолоджувався кожною ложкою, не поспішав, уважно пережовував, як то радили робити лікарі, стверджуючи, що швидка їжа шкодить здоров’ю. Доїв юшку, ще потягнув пива, чекав на білі сосиски з капустою та гірчицею. Коли той чоловік, що спостерігав за мною, наважився підійти.

– Доброго дня, – сказав він.

– Доброго. – Я подивився на нього без особливої радості.

– Мене звати Еразм Остапович Овіс, я науковець. – Чоловік подав мені руку. Я потиснув її, але називатися не став. Дарма.

– Ви ж Іван Карпович Підіпригора? – спитав пан Овіс тихо.

– Сідайте, – запросив я його за стіл і з сумним виглядом ковтнув пива. Зараз проситиме автограф, набиватиметься в друзі, щоб потім розповідати, як він із самим Іваном Карповичем у Петрограді гудів. Ще щось і прибреше обов’язково, якусь дурну історію, яку я начебто йому розповів. Бувало вже таке не раз. – Слухаю вас. Що вам, журнальчики підписати?

– Ні. Я хотів розповісти вам про одну загадкову історію. – Він говорив тихо, озирався, наче хотів переконатися, що нас ніхто не почує. На божевільного не схожий, добре одягнений, видно, що при грошах.

– У мене зараз немає можливості… – почав було я відмовлятися, але цей Овіс мене перервав.

– Іване Карповичу, я не прошу вашої допомоги у цій історії. Я просто хочу розповісти. Якщо ви зацікавитеся, то добре. А як ні, то ні.

– Слухаю, – кивнув я. Тут якраз принесли сосиски.

– Сосиски – це святе. Тільки після них. – Він уклонився і встав з-за столу. Ну точно не божевільний, бо ті вважають, що їхня справа найголовніша у світі, і сосискам дорогою не поступляться.

Я з’їв сосиски, ми замовили ще по келиху пива і перейшли в окремий кабінет, який Еразм Остапович устиг для нас попросити. Там сіли за стіл.

– Дякую, Іване Карповичу, що зголосилися мене вислухати. Історія, яку я хочу вам розповісти, дивна, не знаю, як до неї ставитися, але кожне слово я можу підкріпити або документами, або власними спостереженнями. Так от, Іване Карповичу, я вчений-економіст.

– Це як?

– Вивчаю економіку, науку про гроші і господарство. Темою своєї наукової роботи я обрав вплив переселення на економічну ситуацію у державі. Як вам, мабуть, відомо, в Росії вже багато років діє програма переселення з внутрішніх губерній, де постала проблема обезземелення, до Туркестану, Сибіру, Далекого Сходу, в менших обсягах на Кавказ. Я мав намір з’ясувати, який економічний ефект мають ці переселення, як для держави, так і для самих переселенців. Я вирішив вивчити економіку кількох малоросійських сіл до переселення і після. Малоросію я обрав, бо мій батько родом звідти, з тих країв, із Полтавської губернії, як і ви, Іване Карповичу.

– Овіс? Ніколи не чув там про таке прізвище, – здивувався я. Вчений трохи почервонів.

– Справа в тому, що справжнє прізвище мого батька – Баран. Він казав, що воно досить поширене у Малоросії.

– Так, у нас у сусідньому селі чотири двори Баранів, – підтвердив я.

– І от коли батько переїздив до Петербурга, йому здалося, що його прізвище буде занадто грубим, селюцьким для столиці. Він хотів його змінити, думав, на яке саме. А потім дізнався, що його однокурсник Степан Муха став Степаном Муском. «Мускі» – це мухи латиною. Ну і мій батько вирішив учинити так само і став Овісом. Овіс – це баран латиною.

– А, зрозумів, – кивнув я.

– Так ось, я обрав шість сіл Новгород-Сіверського повіту. Це Полісся, там досить бідні ґрунти і велике перенаселення, землі бракує. Уряд пропонував селянам виїздити цілими селами. Підганялися ешелони, в які вантажилися села зі всім майном, худобою та реманентом, після чого вони відбували до місць переселення, здебільшого у степи Туркестану або на Далекий Схід. З шести обраних сіл під переселення підпадало три, а три залишалося, вони отримували додаткові землі. Я планував вивчити економічне становище до переселення, а потім відстежувати ситуацію, як у тих селах, що залишилися, так і в тих, які переселилися. Це був досить амбітний проект, який потребував для свого виконання чотирьох років роботи. Але я дістав схвалення проекту в Імператорській академії наук, отримав спеціальну стипендію на нього.

Еразм Остапович зробив ковток пива, я теж.

– Так ось, у мене був рік до виїзду селян. За цей час я встиг скласти картину всієї селянської економіки, яка, чесно кажучи, була невтішною. Бідні ґрунти та невеличкі наділи, а також досить негативне ставлення селян до нововведень не давали змоги використовувати нові сорти рослин та прогресивні методи обробки землі. Механізація була майже відсутня, дуже великий відсоток використання малоефективної ручної праці, відсутність спеціалізації, бо ж кожне домогосподарство потроху виробляло все, що йому було необхідне, а не досягало успіху в виробництві окремих продуктів. Невисока продуктивність праці породжувала суцільну бідність. Більшість родин у селах, які я вивчав, ледь виходили на беззбитковість, тобто прибутків не мали, що виробляли, те і споживали. Картина невтішна. Бо ж люди працювали багато та важко, а на виході майже не отримували додаткового продукту. Ефективність праці була на рівні вісімнадцятого століття, а зараз надворі двадцяте. Одним словом, усе виглядало невтішно, але я сподівався, що переселення частково покращить ситуацію. По-перше, збільшить розмір наділів, що дозволить перейти до використання легких плугів, сіялок та жаток. По-друге, буде виведено з обробітку найгірші землі, які раніше оброблялися через дефіцит ріллі. Такі землі можна було б засадити лісами і використовувати. Це зиски переселення у тих, хто залишився на місці. Ті ж, хто переселився, мали отримати більше земель. Звісно, спочатку їх треба було увести в обробіток, але держава виділяла так звані підйомні, які мусили допомогти переселенцям дочекатися першого врожаю на новому місці.

Ми знову випили пива. Я не розумів, до чого Еразм Остапович веде, і говорив він якось дивно.

– Вивчивши стан сіл на місці, я відбув до Петербурга з тим, щоби систематизувати і проаналізувати зібрану інформацію. На її основі я написав дві наукові статті, які дуже добре прийняли мої колеги. Влітку відбулося переселення, а навесні я прибув до Новгород-Сіверського повіту, щоб продовжити дослідження. З шести сіл, які я вивчав, виїхало три, завдяки чому розмір наділу на одне домогосподарство вдалося значно збільшити. Селяни були сповнені оптимізму, бо тепер землі вистачало. Деякі навіть об’єднувалися, щоби взяти кредит у банку на купівлю сівалок та молотарок. Тепер на одне домогосподарство припадало по одній цілій семи десятих коня, тобто оснащеність кінською тягою зросла майже на третину.

– А як це «сім десятих коня»? – здивувався я. – Це він без голови, чи що?

– Ні, це статистична величина, не звертайте уваги, – пояснив пан Овіс. – Так ось, я провів у селах весну, влітку опрацьовував зібрану інформацію і відпочивав на водах, а восени поїхав досліджувати ситуацію у переселенців. Частину їх було відправлено до Туркестану, де їм видали наділи біля Вірного, а частину в Приамурське генерал-губернаторство. Я спочатку поїхав до Туркестану. Мені охоче показували села та хутори, які засновували переселенці. Але тих селян із Чернігівщини я знайти не зміг. Жодного. Я ж під час проживання у селах познайомився з багатьма. Та їх не було. Були люди з Рязанської губернії, Тамбовської, Тверської, Казанської. Я почав піднімати документи. І виявилося, що переселенців із Чернігівської губернії справді не було. Я спілкувався з іншими переселенцями. Думав, що, може, трапилася епідемія чи напад аборигенів-кочовиків, і влада хоче приховати факт масової загибелі переселенців. Але схоже було на те, що вони справді не приїхали сюди. Це було дивно, але я пояснив сам собі, що, можливо, в останню мить потяги з переселенцями спрямували на Далекий Схід. То і я поїхав туди. Моїх переселенців повинні були везти до Благовєщенська, де обіцяли надати землі приблизно за двадцять верст від міста. Однак і там переселенців я не знайшов! Тобто переселенці були, і багато! Але знов-таки здебільшого з великоруських губерній або козаки з Дону. З Чернігівської губернії – жодного. Я звернувся до місцевої влади, щоб з’ясувати, де ж поділися переселенці. Ішлося приблизно про дві тисячі людей, дорослих та дітей, вони не могли просто так загубитися! Але урядовці не знали, куди направили переселенців. Я дав кілька телеграм до Чернігова, а потім до мене прийшли люди з військової контррозвідки.

– З військової контррозвідки? – здивувався і напружився я.

– Так, звідти. Вони сказали, що інформація про переселення засекречена, оскільки за нею полюють вороги, які хочуть знати більше про ситуацію на Далекому Сході імперії. Вони наказали припинити мої розвідки й узагалі змінити напрям досліджень. Я намагався опиратися, але мені погрожували арештом і забороною наукової діяльності. Ба більше, мене посадили до потяга і в супроводі двох офіцерів контррозвідки відправили до Петербурга. Невдовзі мені заборонили перебувати в губерніях імперії, східніших за Урал! Ви уявляєте?

– Зазвичай забороняють проживання у внутрішніх губерніях.

– А мені – навпаки! Щоб не іти на конфлікт, я змушений був підкоритися вимогам контррозвідки, змінив тему досліджень, але та історія мене не відпускала. Я приватно поїхав до Чернігівської губернії, почав розпитувати селян, що залишилися, про родичів, які переселилися. Цікавився, де вони живуть, чи були від них листи або інші звісточки, може, хтось повернувся. І знаєте, що виявилося? – Пан Овіс подивився на мене полум’яними очима.

– Ні, не знаю.

– Селяни теж не знали, де поділися їхні родичі та сусіди!

– Як? – здивувався я.

– Вони наче забули тих, хто переселився! Хоч там були їхні родичі, куми, свати, сусіди! Але вони не пам’ятали про них! Я питав мужика про його рідного брата, а мужик казав, що не пам’ятає такого. Тоді я показував фотографії, на яких були зображені обидва брати. Мужик довго дивився на карточку, потім кривився і казав, що не пам’ятає.

– Може, вони брехали?

– Може, але це ж дивно! Хіба ні? Як і те, що від переселенців не було листів! Ніхто з них не повертався! І до них ніхто не їздив! Переселенці наче зникали! Безслідно! А їхні родичі нічого не хотіли чути про них! Більше того, як тільки я почав розпитувати, сповістили поліцію. Мені наказали виїхати за межі губернії і заборонили повертатися! Між тим, переселення тривало. Наскільки я знаю, не тільки з Чернігівської губернії, але й з інших південно-західних губерній, Малоросії та Новоросії. Але ті переселенці теж зникали!

– Як таке може бути? – здивувався я.

– Я не знаю, Іване Карповичу, тому і розповів вам цю історію. У мене немає жодного пояснення. Але є ще кілька дивних фактів… – Пан Овіс зовсім перейшов на шепіт.

– Яких?

– Я поговорив із залізничниками. Ну, які готували тоді ешелони для переселенців. Довго не хотіли розповідати про це, але коли випили, то один зізнався, що ешелони пішли зовсім не на Схід, не до якогось там Туркестану чи Сибіру, а лише до Конотопа. Знаєте таку станцію?

– Так, Конотоп не дуже далеко від мого хутора, я частенько там бував.

– Так ось, ешелони пішли на Конотоп, а за день повернулися порожніми. Ось як це розуміти? – Овіс подивився на мене. Він був провокатором чи просто божевільним? Я не знав.

– Може, в Конотопі їх пересадили в інші ешелони?

– Іване Карповичу, ви розумієте, що таке переселенці? Купа речей, худоба, діти! Ледь завантажилися у один ешелон, проїхали півдня і перевантажилися в інший? Навіщо?

– Але в Конотопі землі вільної немає. Для чого везти туди переселенців? – здивувався я.

– Так, ось чому я вважаю цю справу загадковою! Дві тисячі людей повантажили в ешелони і відвезли кудись, разом із майном та худобою. Більше про них ніхто не чув. Як це?

– Можливо, їх переселили кудись в інші краї?

– Але чому їхні родичі не хочуть говорити про них, а вони самі не пишуть?

– Можливо, пишуть, просто вам не показували тих листів?

– Іване Карповичу, є ще деякі факти. Ось, наприклад, державна статистика про те, що до програм переселення у 1913 році, останньому передвоєнному, було залучено близько двохсот тисяч людей. У мене є список, куди їх переселили. І якщо порахувати кількість переселенців, то вийде трохи менше ста тисяч. Куди поділися ще сто тисяч людей?

– Може, померли дорогою?

– Кожен другий? Іване Карповичу, у нас не дуже бережуть людей, але все ж не настільки! Більш-менш годують, на місці забезпечують хлібом протягом першого року. Таких втрат не може бути, але вони засвідчені офіційною статистикою! Я думаю, що це якось пов’язано з тими зниклими чернігівськими селянами!

– А ви дізнавалися, як влада пояснює ту різницю?

– Ну, я сам не наважився, попросив колегу. Він звернувся до знайомих у Раді міністрів. Там спочатку сказали, що, мабуть, помилка, а потім до колеги прийшли люди з контррозвідки і влаштували допит. Питали і про мене, але колега зміг запевнити, що цікавився для власної наукової роботи. Йому сказали, що тема переселення закрита для наукових досліджень, і наполегливо порадили не лізти куди не треба.

– Знову контррозвідка, – скривився я. Мені не подобалися історії з контррозвідкою.

– І я про що! Чому вони так нервово реагують? Якщо селян просто переселили в інше місце, то до чого тут військова контррозвідка? Чому вони забороняють досліджувати це питання? Тут криється якась таємниця, Іване Карповичу! Вона не дає мені спокою, але я не знаю, як розкривати таємниці, я не сищик, я економіст. Тому й подумав, що, може, вас зацікавить ця історія.

– І як ви на мене вийшли?

– Почув від знайомого, що він бачив вас тут кілька разів на обіді. Він не був упевнений, ви зараз виглядаєте не так, як на своїх портретах у журналах. Але знайомий – художник, він уміє бачити головне і відсіювати другорядне. Тому і впізнав вас. Розповів мені. А я подумав, що, можливо, ця історія зацікавить вас.

– Чим? – спитав я.

– Як чим? Своєю загадкою! Невідомо, куди зникли люди. І, можливо, це тривало роками! Тисячі, десятки тисяч людей!

– Я працюю, коли є клієнти, готові оплатити мої послуги, – пояснив я свої принципи.

– А таємниці вас не цікавлять? – розчаровано спитав пан Овіс.

– Не дуже.

– Я готовий заплатити. Я непогано заробляю і можу дозволити собі задоволення власної цікавості. Ви візьметеся за цю справу?

– Ні, – рішуче сказав я.

– Чому? – знову здивувався Овіс.

– Я не хочу мати неприємностей із військовою контррозвідкою, тим більше під час війни.

– Але зникають люди! – вигукнув учений.

– Можливо, але навіть родичі не згадують про них і не скаржаться на це. То навіщо втручатися? – я підвівся.

– Ви проігноруєте таку загадку? – спитав учений з деяким презирством у голосі.

– Так точно. Бувайте.

– За ешелони платила Імператорська фабрика повної переробки, постачальник двору його величності! – крикнув мені у спину пан Овіс, але я його не слухав.

Пішов до виходу. Не те щоб зовсім не вірив у цю історію, але вирішив не шукати собі пригод. Тим більше пригод із контррозвідкою. Сидіти тихо і не лізти під кулемети. У мене в житті було достатньо неприємностей, я мав право пожити спокійно.

Із таким настроєм пішов додому. Як завжди, трохи поблукав, щоб заплутати можливе стеження, потім зайшов до квартири. Сів писати далі історію про події у Овручі, коли почав позіхати. Схотілося спати. Це було не в моїх правилах, спати вдень, я пручався як міг. Але марно: позіхав далі, очі заплющувалися, голова падала. Я не витримав і пішов до ліжка. Приліг. Пообіцяв собі, що тільки на півгодини, а потім іще попрацюю. Пообіцяв більше двох пив за обідом не пити, бо он воно як. Тільки очі заплющив, як умить заснув. І майже одразу наснилося мені дивне. Голос, уже добре знайомий мені голос, який чув я під час пригод на Кавказі й після блукання лісом на норвезькому кордоні, несамовито гримнув: «Візьми сю справу!». Від того голосу підхопився я, наче копняка мені дали, озирнувся навколо і відчув, що сон куди й дівся. Серце страшенно билося, у вухах аж дзеленчало від крику.

Я вмився, витер обличчя, потім подумав, що це від сосисок та пива. Їжа смачна та жирна, ото і навіяло мені такі дивні сни. Сів знову за стіл писати, але не писалося. Так і чув я той голос: «Візьми сю справу!» До чого тут той голос і що за голос? Я себе переконував, що просто сон поганий, і все. Ну буває таке, що там уже. Але як не переконував, а спокою не було. Ще трохи посидів, побачив, що не заспокоюся. Пішов погуляти. Хоча у Петрограді гуляти і ніде. Здебільшого тут каміння та вода. Тому я любив ходити цвинтарями. Пройшовся, подихав свіжим повітрям, наче провітрився. Прийшов додому і до вечора писав. Ліг відпочивати вже вночі, тільки заснув, коли знову наказ той почув. Голос гримів громом: «Візьми сю справу!». Підхопився я, одягся, поїхав до вокзалу, купив квиток на перший потяг до Конотопа. Ні в кого дозволу не просив, сподівався, що швидко все зроблю і поїду назад. Тим більше, капітан Мельников був на лікуванні, і до мене нікого не приставляли.

Що робити доведеться – не знав. Але розумів, що інакше не можна. Наступного дня вже по обіді прибув до Конотопа, міста невеличкого і брудного, але з трамваями, наче у столиці. Хоч трамваї були, але узяв візника і наказав відвезти до Імператорської фабрики, яку тут називали просто Фабрика. Візник кивнув і повіз. Конотоп був звичайним повітовим містом, сіруватим і одноманітним. Нічого цікавого. Аж раптом я помітив попереду високі стіни. Справжні мури!

– Що це таке? Фортеця якась? – поцікавився я.

– Та це ж і є Фабрика! – пояснив візник і підозріливо на мене подивився.

– Бачив тільки на фотографіях, то не впізнав, – збрехав я.

Уважно роздивлявся Фабрику, яка не була схожа на жодну з бачених мною. Навколо неї мури саженів у три заввишки. Перед стінами ряди колючого дроту, на стінах солдати, і не просто так, а з гвинтівками. Наче це військовий об’єкт, а то і взагалі ставка Верховного головнокомандувача! І кулемети на стінах! Перед воротами пост, який пропускав тільки за перепустками. Я дивився на це все і тільки дивувався. Наказав візнику повертатися до міста.

– Вези до готелю. Я речі там залишу, трохи відпочину з дороги.

Повернувся до міста, оселився в готелі і пішов гуляти. До Фабрики. Сховався метрів за сто в кущах, почав розглядати цю фортецю. Що ж це за Фабрика, яка могла дозволити собі такі укріплення?

І таку охорону? Бо вартові на стінах постійно змінювалися, ще і перед стінами їздили козачі патрулі, які перевіряли документи у всіх, хто насмілювався наблизитися до фабричних стін. Я спостерігав із безпечної відстані, хоча фальшиві документи на ім’я Варфоломія Мурзіна в мене були. Помітив, що до Фабрики було два входи. Один парадний, з розкішним ґанком, для начальства, а другий, скромний і сірий, для робітників. Однак і ті, й інші показували перепустки, причому і коли заходили до Фабрики, і коли виходили. Також до Фабрики вела залізнична колія. При мені нею прибув ешелон вагонів на двадцять, який заїхав за мури. На воротах, крізь які заїздив ешелон, стояли озброєні солдати і прискіпливо спостерігали за вагонами, з яких я почув мукання та іржання. Мабуть, худобу повезли.

Я знайшов простацький шинок неподалік від прохідної. Спитав, коли зміна закінчується. Сказали, що за дві години. Ще трохи погуляв, а потім повернувся до шинку. Ворота Фабрики відчинилися, і з них почали виходити робітники. По одному, тримали в руках перепустки, деякі поправляли одяг, немов їх на виході обшукували. Суворі правила. Всі робітники були одягнені в однакові сірі костюми. Частина фабричних пішла додому, а деякі повернули до шинку. Сідали за довгі дерев’яні столи, замовляли закуски. Їм приносили тарілки з їжею і чайники невеличкі. Такі чайники я вже в Одесі бачив. Наче для чаю, але не чай у них. Горілка. Випивали люди, попри сухий закон. Я почекав, поки хлопці вип’ють, потім і сам підсів. На мене уваги не звернули, балакали про Фабрику. Що чергова партія сировини була так собі.

– Худі туші, самі кістки. Третій сорт! І всі такі!

– Бо війна, їжі не вистачає, ото і сировина така.

Потім іще нарікали, що плани виробітку збільшили. Однак скаржилися тихенько, начальство не лаяли.

– А ти чого тут стовбичиш? – спитав мене хлопець, який сидів поруч. Дивився вороже.

– Та я влаштуватися до вас хочу на роботу, – збрехав швиденько.

– Дурна справа. До нас такі черги, що не втовпишся, – сказав він і одразу почав дивитися на мене зверхньо, аж відсунувся. Потім мене попросили піти, бо то був стіл для фабричних. Я сів за інший. Почув, як фабричних лають. Мовляв, у них і платня вдвічі більша, ніж у інших, житло в них Фабрика оплачує, ситець їм дешевий видають, а як бійка, то поліція всіх забирає, а фабричних не чіпає, бо ж працюють на постачальника двору його величності. Ну і взагалі фабричні пихаті, на інших робітників дивляться як на жебраків, дівки тільки про фабричних мріють, щоб жити у фабричному містечку. Бубоніли мужики, але тихо, щоб фабричні не чули. А ті посиділи з годину, а потім пішли додому.

– Чого це вони швидко так? – спитав я у діда, якого пригостив чаркою.

– Бо дисципліна в них. Якщо вранці на фабрику прийдеш із похмілля чи тхнутиме від тебе, то на перший раз премії позбавлять, а на другий – звільнять. Ото і не п’ють фабричні, тримаються місця, як воша кожуха! – сказав дід, який фабричних не любив. – Гнилі люди, тьху!

– А чого гнилі? – спитав я.

– Бо продалися. Дали їм трохи більше, і все, зрадили вони весь робітничий клас. На мітинги не ходять, у страйках участі не беруть. Навпаки, он коли залізничники страйкувати почали, то прийшла тисяча фабричних і побила страйкарів. Сімох до смерті! Тварюки продажні, юди!

– А що та Фабрика взагалі виробляє?

– Та що хочеш. Ковбаси різні, вироби шкіряні і так далі. Фахівці там хороші, з усієї імперії люди приїздять, щоб там працювати. Місцевих вони не беруть, нехтують.

– А що тут, медом намазано, що з усієї імперії їдуть? – здивувався я.

– Платня тут добра, а ще коли відпрацюєш рік, то квартиру дають у фабричному містечку. Там опалення централізоване, вода подається, каналізація є. Знаєш, що таке каналізація? – спитав дід.

– Це ото коли серуть у хаті? – скривився я.

– Ото саме. Будинки чотириповерхові, на кожному поверсі по шість квартир. Одна кухня велика на всіх, туалет на шість місць і душова кімната, – розповів дід. – Там митися можна, наче у річці.

– Ти звідки про фабричне містечко знаєш? – спитав я.

– Моя донька вийшла за фабричного. Живе тепер там. Раніше мене в гості запрошувала, а зараз сказала, що не треба. Бо фабричні чужих не люблять. А я ж для них чужий, на станції прибиральником працюю, чорна кістка! Купи мені ще чашку, а то так вже нудотно, хоч вий!

Я діду ще купив, потім пішов. До фабричного містечка. Воно було неподалік, оточене парканом, на вході охорона, яка пускала за перепустками. За парканом видно було чотириповерхові будиночки жовтого кольору. Багата Фабрика, не чув я про такі. Так це для робітників. А начальство фабричне жило за містом, де було ціле селище двоповерхових будинків під черепицею. У всіх начальників фабричних свій виїзд був, у деяких і авто. Уранці перед початком робочого дня біля входу до Фабрики було не проштовхнутися. Багато екіпажів, авто сигналять, начальство іде до входу. І всі показують перепустки!

Я за цим спостерігав, міркував, що далі робити. Треба було потрапити на цю фабрику, але як, коли тут така охорона. Тільки кривився я. Коли помітив краєм ока дещо дивне. Якась жінка на візнику стежила за чоловіком. Той чоловік, високий, трохи лисуватий, із черевцем і рум’яними щоками, під’їхав до прохідної для начальства, вийшов, озирнувся. Жінка сховалася за своїм візником. Чоловік привітався з іншими чоловіками, разом пішли до прохідної. Мабуть, якесь фабричне начальство. Жінка розплатилася з візником і пішла. Неквапливо. Середнього зросту, струнка, чорнява, в гарній сукні і елегантному капелюшку. Я її наздогнав.

– Мадам, дозвольте вас запитати. – сказав я. Жінка здивовано подивилася на мене.

– Чого тобі?

– Чи не потрібні вам послуги філера? – спитав я.

– Що? – Вона розчервонілася.

– Ну, я бачив, як ви стежили за тим чоловіком, робили це досить незграбно, – усміхнувся я.

– Хто ви такий? – Тепер жінка трохи злякалася. – То мій чоловік, я хотіла йому дещо сказати, а потім передумала!

– Справа ваша. Я просто хотів запропонувати вам допомогу. Але як ні, то ні, – я хотів піти.

– Зачекайте, – сказала жінка. – Дозвольте пригостити вас чаєм.

– Залюбки, – погодився я.

– Ходімо.

За кілька кварталів ми зайшли до невеличкої цукерні, жінка запропонувала вибрати чай та тістечка.

– Я – людина проста, то мені всякий чай добрий, і тістечка теж, – запевнив її.

Жінка замовила, потім подивилася на мене.

– У вас є досвід у таких справах? – спитала вона.

– Так, я служив філером у поліції. Мав і деякі приватні замовлення. Працював у Москві, але з певних причин змушений був приїхати до Конотопа. Шукаю роботу і залюбки допоможу вам.

– Ви знаєте Конотоп?

– Так, я ж народився і ріс тут, – брехав я бадьоро. – Знаю місто як свої п’ять пальців. Чоловік, за яким ви стежили, – справді ваш чоловік?

– Так. Мої дії були такі помітні? – скривилася жінка.

– Для досвідченої людини, а інші навряд чи помітили. Хоча могли. То ви стежили за чоловіком?

– Так.

– Підозрюєте його у чомусь?

– У зраді.

– Є підстави? – спитав я.

– Доказів немає, але між нами пішов якийсь холодок. Звісно, ми вже дванадцять років разом, усе не може бути, як на початку, але… Я відчуваю, що у нього хтось з’явився.

– Ви давно слідкуєте за ним?

– Уже три дні.

– І є якісь результати?

– Жодних. Вранці він їде на роботу, увечері – додому.

– Може, вдень?

– На фабриці сувора дисципліна, вдень нікого не випустять.

– Навіть начальство? – здивувався я.

– Так, навіть начальство. Ну, хіба що в обід. Але в обід я за ним слідкувала. Він ходив до ресторану «Мон амі», це тут поруч. Він завжди там обідає.

Нам принесли чай та тістечка.

– Я дивитимуся за прохідною весь день. Іншого виходу з Фабрики немає? – спитав я.

– Ні, для керівництва тільки ця прохідна.

– А чому Фабрика так сильно охороняється, наче пороховий завод? – здивувався я.

– Продукцію Фабрики постачають до столиці, до Двору і Ставки головнокомандувача. Щоб не було диверсій, така і охорона. Хоча до війни тут теж була потужна варта. Не знаю, чому так, – сказала жінка. – Скільки ви хочете за свою роботу?

– По два рублі в день. Якщо я знайду коханку вашого чоловіка, то ви заплатите премію – червінець, – сказав я і помітив, що жінка засмутилася, на її очах з’явилися сльози.

– Добре, – тихо кивнула вона.

– Ви його кохаєте? – спитав я.

– Так. Кохаю. І не знаю, що мені робити.

– Поки чекайте і сподівайтеся на краще. Може, вам просто здалося?

– Ні. Я точно знаю, що в нього хтось з’явився. Бо він став чужий до мене. Він наче зі мною, але подумки десь далеко. – Вона відпила чаю. – Можливо, це через дітей.

– Скільки їх у вас? – спитав я, бо чув оці панські розмови, що як підуть діти, то батьки віддаляються одне від одного. У панів і бонни, і нянечки, і кухарки, а батьки віддаляються. А у селян нікого, дітей по півдесятка, і нічого, далі клепають, скільки Бог дасть, зовсім навіть не віддаляються.

– У нас, на жаль, немає дітей, – зітхнула вона. І в неї затрусилася нижня губа. – Я безплідна.

Почала плакати. Видно, що дуже переймалася цим.

– Може, не ви, а чоловік? – спитав я. – У Петербурзі я знайомий був із одним професором, Пилипом Пилиповичем, великим фахівцем із питань статевої системи, так той казав, що у випадках безпліддя причина може бути не тільки в жінці, а й у чоловікові.

Сам аж скривився трохи, бо згадав про деякі обставини знайомства з професором.

– Ні, у чоловіка все добре, – зітхнула вона.

– Добре може бути з тим, що стоїть, а ще є питання якості сімені. Професор казав, що коли в чоловіка робота сидяча, ходить він мало, а ще і лазні полюбляє, то вірогідність безпліддя значно збільшується. Він до лікарів звертався? – спитав я.

– Ну, він же здоровий, чого йому звертатися?

– Коли у пари немає дітей, то удвох мусять до лікаря іти. Це не я так кажу, це той професор, Пилип Пилипович, так казав, – запевнив її. – Ну то що, берете мене на роботу? Якщо так, то піду я прохідну стерегти.

Жінка замислилася, а я поки ум’яв тістечко, чаєм запив.

– Наймаю вас. Вам, мабуть, аванс потрібен? – спитала вона нерішуче.

– Так, два рублі, за перший день.

Вона під столом подала мені гроші.

– Коли щось помітите, то телефонуйте, – попросила вона. – Мій номер 0494.

– У вас є телефон? – здивувався я, бо і в столицях не у всіх був, а тут якийсь Конотоп.

– Фабрика все оплачує.

– Як хоч вас звати, пані?

– Ірен Лафонтен.

– Ви не руська, чи що?

– Ні, руська, уроджена Бєлкіна. Лафонтен – це чоловікове прізвище.

– А мене звати Варфоломій. Зателефоную, коли що.

З тим пішов. Усівся так, щоб було видно прохідну для начальства, і уважно дивився. У роботі філера треба вміти час гаяти. Бо приведеш клієнта на зустріч і чекаєш. Інколи кілька хвилин, а інколи кілька годин. Не розслабляєшся, дивишся уважно, щоб не пропустити клієнта, коли виходити буде. А увага людська – така штука, що хвилину-дві легко тримати, а потім уже важко. Про щось думати починаєш, щось згадувати чи вигадувати, не помітиш, як пропустиш клієнта. То я завжди коли чекав, у ігри грав. От є вхід до будинку, звідки клієнт виходитиме. Якщо багато людей до нього заходить, то я їх починаю рахувати. Окремо тих, хто заходить, окремо тих, хто виходить. Якщо людей мало, то я про кожного думаю, хто б він міг бути, чим займається, яке в нього життя, чи є дружина, що йому подобається. Тільки нова людина вийде, я старого полишаю і про нового думаю. І так поки клієнта не дочекаюся. І уваги не втрачаю, і час спливає.

І тоді сидів, аж коли почалася обідня перерва на Фабриці. Частина начальства вийшла, сіла в екіпажі та авто, поїхали всі додому обідати, а частина розійшлася у навколишні заклади. Клієнт мій пішов до ресторану «Мон амі». Та як пішов! Аж підстрибував, наче козеня. Сам його вигляд свідчив, що закоханий він. Недарма дружина підозрювала. За гривеник швейцару я пройшов до ресторану, думав, що клієнт із дамою серця в окремому кабінеті, але він сидів сам за столом у залі. Попивав вино з великого кришталевого келиха, потім узявся за їжу. Видно було, що цю справу любив та поважав. Поїв добряче, залишив гроші, підвівся, коли йому пакунок вручили. Узяв той пакунок і пішов собі. Довів я його до Фабрики. Дорогою ні з ким він не балакав, просто ішов собі та усміхався, щось під ніс наспівував. Щасливий.

Я почекав, поки він у прохідну зайде, повернувся до ресторану. Там уже за полтиник дізнався, що клієнт мій – Антон Андрійович Лафонтен, заступник директора Фабрики. У пакунок йому поклали цілий обід, цукерки та невеличкий букетик.

– Це він щодня у нас замовляє останнім часом, – розповів офіціант.

– Для кого?

– Каже, що для дружини. А там бозна, – усміхнувся офіціант. – Ми у справи наших клієнтів не ліземо.

– Схоже, що для жінки.

– Тут уже безперечно. – запевнив офіціант.

Ось це було цікаво. Бо ж обід той і квіти Антон поніс на Фабрику. То там якийсь роман у нього? Але ні серед начальства, ні серед робітників не бачив я жодної жінки. Поспитав місцевих, вони підтвердили, що жінок на Фабрику не беруть. Навіть підлогу – і ту чоловіки там миють. Як це було розуміти? Не знав. Стежив далі, до вечора, коли Антон вийшов із Фабрики, сів до екіпажа і поїхав додому. Ніде не зупинявся по дорозі, нічого. Приїхав до селища, де будинки начальників фабричних стояли. До селища мене не пустили б, та і не треба, бо я заліз на дерево і переконався, що поїхав пан Антон саме додому. Он його жінка на порозі зустрічала. Гарненька така, а він на неї і не дивився. Аж прикро за неї стало. Зліз я, пішов до міста. Хотів я цього Антона спіймати на зраді, щоб узяти його на гачок і розговорити про Фабрику. Але поки що на гачок він не брався.

Домовився про бричку, щоб не пішки бігати, прийшов до готелю, де кімнату винаймав, а мені господар підморгує. Недарма я йому рубль дав, щоб повідомляв, якщо хтось про мене питатиме.

– Той, приходили до вас, із військової контррозвідки.

– Чого? – здивувався я. – Ніколи справ із ними жодних не мав!

– Та вони всіх постояльців перевіряють, щоб шпигунів не було. Бо ж Конотоп – місто таке. Але я запевнив, що ви – свій, не шпигун. Той капітан із контррозвідки, він іноді тут з коханкою забавляється, повірив мені, – сказав господар і зітхнув мрійливо.

Довелося ще три рублі йому дати. І дуже мені стало цікаво, чого тут така контррозвідка активна. Від фронту Конотоп далеко, бунтівників тут не видно. Невже через Фабрику? Ох і загадкова ж вона! У кімнаті влігся думати про цю Фабрику. Вже переконаний був, що щось тут нечисто. Але що, не розумів. Заснув. Сподівався, що у сні щось корисне для розкриття цієї справи побачу, але замість того тільки той самий голос: «Нумо, Ваню, нумо!» Прокинувся весь у поті, попив водички, потім не міг заснути. Конячкою себе відчував, яку женуть бозна-куди. Але голосові я був винний, то вирішив не нарікати, а працювати.

Уранці вже чекав біля селища, онде виїхав Антон і покотив до Фабрики. Я за ним на бричці. По дорозі нічого підозрілого, пан Антон одразу поїхав на роботу, до прохідної. В обід вийшов і пішов до ресторану. Там пообідав, як завжди сам, і взяв пакунок. Обід, цукерки та чергові квіти. А ще там була записка від мене. З пропозицією зустрітися увечері, якщо він не хоче, щоб про його роман дізналася дружина. Це я на арапа брав. І взяв.

Увечері пан Антон відпустив візника і пішов до парку, закладеного коштом Фабрики. Там сів на лавці біля соснової алеї, де я і наказав чекати. Я переконався, що ніхто за ним не стежить, вийшов, присів. Помітив, що пан Антон досить знервований. Навіть переляканий. Так, наче я йому ніж під горло поставив. Показав йому браунінг.

– Попереджаю, щоб дурниць не робили, – сказав йому.

– Хто ви?

– Не має значення.

– Має. Я мушу знати, хто ви.

– Просто громадянин, який випадково дізнався про вашу зраду.

– Ви з контррозвідки? – спитав нервово Антон. І цим дуже мене здивував. Я думав, що він дружини боявся, а він контррозвідки. Чого б це?

– Пане Антоне, я сам по собі.

– То ви шантажист? – Він чомусь полегшено зітхнув. – Скільки ви хочете? Скільки?

– Я хочу поговорити з вами про Фабрику.

– Що? – Він аж підхопився, подивився на мене і тут уже точно перелякався. Мабуть, думав, що я – дрібний шахрай, який мріє тільки про те, аби збити трохи грошей. – Що ви сказали?

– Те, що почули.

– Для чого вам Фабрика? Ви що, шпигун? – спитав він нервово.

– Пане, де ви бачили таких шпигунів? – спитав я.

– А, це ігри контррозвідки?

– Навіщо контррозвідці гратися? Вона б вас уже арештувала, якби знала. – Я з розумним виглядом кивнув. І поцілив, бо він злякався.

– Контррозвідка не знає?

– Поки що ні. Але може дізнатися, – сказав я серйозно. – А може не дізнатися.

– Що ви хочете?

– Я хочу просто поговорити про фабрику. А потім назавжди зникну з вашого життя.

– Чому я мушу вам вірити? – спитав він. Дуже нервував і боявся. Я ж ніяк не міг зрозуміти, чого саме.

– Бо я дещо знаю про вас.

– Звідки? – Антон скривився. – Ти ж не працюєш на фабриці! Звідки ти можеш знати? І як ти вийшов на пакунок з обідом? Ти стежив за мною? Тебе найняла Ірен? Точно, вона щось запідозрила!

Він був розумним хлопцем. І чомусь полегшено зітхнув.

– Мене ніхто не наймав. І мені треба потрапити на фабрику, – сказав я. І в очах Антона побачив такий переляк, наче я пообіцяв вирізати його серце і з’їсти на його ж очах.

– Ти божевільний! На Фабрику неможливо потрапити! Неможливо!

– Ну ти ж якось зміг провести туди ту дівку, – я знову тільки здогадувався, що дівка десь на фабриці, бо туди ж він носить букети та цукерки.

– Не кажи про неї ані слова! – він аж прохрипів і зблід. – Мовчи!

І тут я зрозумів, що боїться він не дружини, а того, що на Фабриці дізнаються про ту дівку. Причому, можливо, боїться навіть не за дівку, а за себе. На цій Фабриці тверда дисципліна, і покарати можуть суворо. Ось цього він боїться, а не гніву дружини!

– Мені потрібно потрапити на Фабрику, – повторив я рішуче.

– Це неможливо! – Він скривився і ледь не плакав.

– Можливо. Інакше про ту дівку дізнаються.

– Ірен мені вибачить!

– Я не про Ірен, я про контррозвідку. – Ось цього разу я бив у ціль і влучив. Він аж смикнувся.

– Що? – він був на грані істерики.

– Давай, заспокоюйся і подумай, як мене можна провести.

– Ніяк! Тільки за перепустками! І чужого одразу помітять!

– Ти розумний чоловік, Антоне, щось вигадаєш. Зателефоную тобі додому вранці. Хочу почути конкретний план. У мене немає часу чекати, зробімо все швидко. – Я підвівся. – І пам’ятай, якщо я побачу, що ти почнеш хитрувати, я не стрілятиму тобі в голову. Просто сповіщу кого треба про дівку.

Він аж закляк. Я вийшов із парку, сховався поруч. Антон іще посидів, потім підвівся і пішов. Виглядав так, наче його по голові мішком ударили. Зупинив візника. Поїхав додому. Вранці я зателефонував йому. Він уже чекав.

– Можна спробувати. Але, по-перше, після відвідин ти зникнеш, наче тебе й не було. По-друге, ти мусиш удавати благородного. Зможеш? – Думаю, що він не спав усю ніч, вигадував план, зараз був спокійним і рішучим.

– Зможу.

– Ще потрібні будуть документи. Зроблені дуже якісно. Хороший одяг, авто, надійний водій. У тебе є для цього гроші? Я це не оплачуватиму!

– Про гроші не турбуйся.

– Ще ти мусиш дещо зробити!

– Кажи, що саме.

Він продиктував. Я поїхав потягом до Бахмача, звідти дав телеграму до Одеси. З Конотопа не хотів, там могли все відстежувати. Поки чекав відповіді, пройшовся Бахмачем, сходив до будинку, де зустрівся з Єлизаветою Павлівною. Згадав про неї, про Моніку, про хутір, засумував. Пішов знову на телеграф. З Одеси відповіли, що все зроблять найкращим чином, але потрібні уточнення. Я замовив телефонну розмову. Поговорив із самим Бенціоном Кріком, який знову був господарем Одеси.

Коли повернувся до Конотопа, зателефонував дружині Антона, чарівній Ірен. Запропонував зустрітися у місті.

– Ні, краще приїздіть до мене. Я попереджу охорону, що чекаю електрика, – сказала вона. Сказала рішуче.

– Добре, – погодився я.

Забіг до крамниці, купив сяких-таких інструментів та дротів, сів на бричку і поїхав. Мене легко пропустили, я під’їхав до будинку Лафонтенів. Він, як і всі будинки селища, був наче писанка, яскравий та гарненький. Пані Ірен уже чекала на ґанку. Махнула рукою, щоб ішов за нею. Дивилася на мене, як дивляться панни на слуг. Але коли зайшли до будинку, то погляд змінила на привітний.

– Хочете чаю? – спитала вона.

– Так, будь ласка, – кивнув я. – Стосовно вашого чоловіка поки що нічого не знайшов. Сидить на Фабриці, потім повертається додому. Жодних зустрічей.

– Він сьогодні ніч не спав. Каже, що неприємності на роботі, дуже переймається. Йому можна вірити?

– Поки не можу сказати точно.

– Можливо, його неприємності – це просто небажання іти до мене у спальню, – вона скривилася.

Переймалася поведінкою чоловіка.

– У вас діти є? – несподівано спитала Ірен.

– Є, але, на жаль, я поганий батько, бо…

– Скільки?

– Та три, які на мене записані, ну і так іще кілька, – для чогось збрехав я.

– Переспіть зі мною, – сказала Ірен, трохи почервоніла.

– Що? – отетеріло спитав я.

– Сьогодні потрібний день. Я хотіла зробити це з Антоном, але він такий заклопотаний. Ну, і в нас же стільки років нічого не виходило. Думаю, що коли в нас буде дитина, то все зміниться. Допоможіть мені, я заплачу. – У неї затремтів голос, вона нервувала. – Скільки це коштуватиме?

– Та боронь Боже, ви гарна жінка! – хрипко сказав я і відчув, що повністю від полону в бунтівників уже відновився.

– Тоді ходімо, – сказала вона рішуче.

Ну ми і пішли. Вже потім, коли лежали, вона засміялася.

– Що таке? – спитав я.

– А я ж вас упізнала, Іване Карповичу, – з усмішкою сказала Ірен, а я так підстрибнув, що ледь головою об стелю не вдарився.

– Що? Ви плутаєте! Я – Варфоломій Григорович! – брехав, а потім побачив, що її не обдуриш. Усміхнувся. – Як ви здогадалися?

– Ну, я ж читала про ваші пригоди. Згадала про кавказький полон, де ви долоню на руці спалили. Ось сліди опіку. Багато на вас шрамів від ножів і куль. Ну хіба у простого мужика буде така шкіра, наче пригодницький роман? А ще ж родима пляма на спині. Вона згадувалося в одному з оповідань про пригоди Підіпригори. Забагато збігів. І я зрозуміла, хто ви. То що ви тут робите, Іване Карповичу? Ну, я розумію, що не байдикуєте, розслідуєте якусь справу. Щось пов’язане з Фабрикою?

– Ну, частково.

– То ви вирішили допомогти мені, щоб вийти на Антона?

– Так. – Я не бачив сенсу відпиратися. – Хотів почати його шантажувати коханкою. Але поки що її не знайшов. І маю сумніви, що вона є. А що за Фабрика така таємна?

– Не знаю. Антон ніколи про неї не говорить, як і інші. Коли ми в гостях чи до нас хтось приходить, – це ж усе люди з Фабрики. Але жодного разу я не чула, щоб вони говорили про роботу, – розповіла Ірен.

– А хто Антон за фахом?

– Інженер.

– Він неруський?

– Руський. Ну, тобто його прадід був французьким солдатом армії Наполеона. Попав у полон і залишився в Росії. Вислужився у дворяни. То зараз із французького в Антона саме прізвище.

– Він давно працює на Фабриці?

– Вже восьмий рік. Зробив блискучу кар’єру. Він дуже розумний, повірте.

– Я вірю. Може, мені вже треба іти?

– Давайте ще раз, якщо ви не проти, – попросила Ірен.

– Треба то треба, – охоче погодився я, бо звик робити справу добре.

Я пішов десь уже перед обідом, ледь устиг на зустріч із Антоном.

– Документи будуть, і все інше, що ви сказали. Документи чудові, їх роблять найкращі одеські фармазони.

– А у тебе корисні зв’язки, – кивнув Антон. – Але виглядаєш ти як мужик. Мусиш же грати блискучого інженера зі столиці.

– Зіграю, скажіть тільки, що казати треба.

Він передав мені теку.

– Ось тут усі подробиці про те, хто ти, для чого ти приїхав на Фабрику і що тобі говорити, – відповів Антон. – Вивчи. Бо якщо тебе викриють, то загинемо удвох.

Антон не жартував.

– Я зрозумів.

– І ти допоможеш мені її вивезти. Там є креслення того, що треба зробити з сидінням авто, – сказав Антон.

– На Фабрику ж не пускають машини.

– Твою мусять пропустити, бо там буде багато інструментів. Список у тебе є, купувати треба у Києві. За три дні вранці ти мусиш приїхати.

– Це ж буде неділя, вихідний.

– На Фабриці немає вихідних, ми працюємо щодня. Я дуже сподіваюся на тебе. – Антон прискіпливо глянув на мене. – Ти розумієш, на що йдеш?

– Розумію. Все зроблю якнайкраще. Не хвилюйтеся.

З тим і пішов. Потім були напружені дні, а в неділю вранці до Фабрики під’їхало розкішне біле авто, подарунок пана Бенціона. Багажник машини забитий необхідним обладнанням, у задньому сидінні була таємна ніша. За кермом сидів мій давній знайомий Четвер Загорулько, з яким я нищив трупаків. Зараз Четвер після чергового поранення лікувався у київському шпиталі, охоче зголосився допомогти. Я попередив його, що справа небезпечна.

– Я ж із фронту, там можеш до вітру вийти – і кулю отримаєш, – усміхнувся він. Таємно вибрався зі шпиталю, одягся у чорний мундир і став моїм водієм. Я ж поголився, зробив собі франтівські вусики, убрався в хороший костюм і збризнувся дорогими парфумами. Вивчив папери, які Антон передав. Мусив зображати Генріха Стросселя, одного з найкращих російських інженерів, який погодився допомогти Фабриці у вдосконаленні виробничого процесу. Пан Строссель існував насправді, але ні в який Конотоп не збирався. Щоб зіграти інженера, довелося мені вчити багато незнайомих слів, перед дзеркалом тренував жести та вирази обличчя.

У потрібний день сидів на передньому сидінні шикарного авта і з нудьгою дивився у вікно. Ми під’їхали до прохідної, до нас вийшов Антон, побачив мене і не впізнав.

– А де… – почав було він.

– Антоне, радий тебе бачити! – сказав я, обійняв його, бо ж ми були знайомі, разом училися в університеті. – Це я, – прошепотів йому.

– Дуже радий тебе бачити, Генріху. Дякую, що відгукнувся на наше прохання про допомогу! – второпав нарешті Антон.

– Нехай відчинять ворота, – сказав я.

– Охорона каже, що заїзд транспорту заборонено, – скривився Антон.

– Що? – Я аж підхопився. – Де начальник охорони?

Пішов до нього. Це був цілий полковник, але я так поводився, наче він рядовий. Нагадав йому, що маю зв’язки при дворі, пояснив, що частину обладнання приєднано до електрики від авта і занести її окремо не має сенсу. Антон підтверджував це, запропонував обшукати авто. Полковник трохи розгубився і таки відступив перед нашим завзяттям. Охорона перевірила авто, здивовано дивилася на набитий інструментом багажник. Перевірили салон, під сидіння не лізли. Ми заїхали всередину. Я побачив пофарбовані у жовте довгі корпуси.

– Залишмо авто біля заводоуправління, а я зроблю вам невеличку екскурсію, ніби огляд обладнання. Ви ж цього хочете? – спитав Антон.

– Так, – кивнув я.

– Що ж, тоді ходімо.

– Чете, чекай, – наказав я Четвергу. – Якщо нас викриють, рятуйся сам.

Він усміхнувся. Був не з тих, хто сам рятуватиметься, товариша ніколи не кине.

Залишився у авто, ми ж пішли уздовж одного цеху.

– Отже, Імператорська фабрика повної переробки, або просто Фабрика, – багатопрофільне підприємство повної переробки сировини, яка до нас спрямовується, – розповідав Антон. – Сировина надходить залізничними вагонами. Ми прагнемо, щоб термін доставки сировини не перевищував добу, бо потім якість починає погіршуватися. Сировина поділяється на профільну та непрофільну. Ми приділяємо головну увагу профільній сировині, яку направляємо на ділянку прийому та первинного сортування. Ходімо.

Антон підійшов до невеличких дверей у цеху. Десь неподалік чулося шипіння паровоза. Ми зайшли і піднялися сходами кудись високо. Потім вийшли на довгий балкон, влаштований під самою стелею. Балкон був закритий дерев’яними щитами, у яких були вирізані щілини. Антон припав до одної зі щілин і запросив мене зробити те саме. Крізь щілини було видно те, що відбувалося внизу. Цех, у який заходила залізнична колія. По колії у цех заїхав вагон, його штовхав невеличкий паровоз. Він загнав вагон у тупик, відчепився й поїхав назад. Ворота за паровозом зачинили солдати, у цеху нікого не залишилося. Приміщення освітлювалося потужними прожекторами. Потім до вагона вийшло двоє чоловіків у сірих костюмах, які я бачив на фабричних. Вони відчинили двері вагона. Я ледь не скрикнув від здивування, бо всередині виявилися люди. Судячи з одягу, звичайні селяни. Вони перелякано виглядали назовні.

– Вітаємо вас на нашому пункті допомоги переселенцям «Нове життя». Тут вам видадуть новий одяг, підйомні гроші, продукти на дорогу. Але спочатку ви всі мусите пройти медичний огляд. Чоловіки окремо, жінки окремо. Прошу розподілитися, – попросив один із фабричних, інший же приставив до вагона сходи, якими було зручно виходити. Селяни перелякано озиралися, почали виходити з вагонів. – Чоловіки йдуть до блакитних дверей, жінки – до рожевих, а діти віком до чотирнадцяти років – до червоних. Медичний огляд забере десь годину, потім вам видадуть новий одяг і взуття, нагодують, ви отримаєте на руки підйомні гроші. Прохання зберігати спокій, не штовхатися. Жінки можуть брати з собою дітей до трьох років.

Чоловік говорив спокійним приємним голосом, якому хотілося вірити. Він би міг бути чудовим шахраєм, із таким голосом. Я важко дихав. Дивився, як селяни виходять із вагона і діляться на черги, окремо чоловіки, окремо жінки, окремо діти. Вони заходили за двері. Двоє фабричних ходили біля них, допомагали порадами, жартували, підбадьорювали. Ось уже весь вагон розійшовся. Фабричні зачинили двері, за які пішли селяни.

Потім фабричні зазирнули до вагона, мабуть, перевіряли, щоб там ніхто не залишився. Вийшли, прибрали сходи, зачинили двері.

– Готово! – крикнув один.

З вулиці відчинили ворота, до цеху заїхав паровоз, забрав вагон і потяг його кудись.

– Ходімо далі, пане інженере, – прошепотів Антон.

Ми пішли тим самим балконом під стелею. Перейшли до якогось залу, де знову дивилися у щілини. Внизу були самі чоловіки.

– Так, я знаю, що всі ви хочете до вітру, бо у вагоні туалету не було. Зараз беріть папір, сідайте над рівчачками і робіть свою справу. Підтиратися папером, як соломою. На цигарки папір цей не красти, бо він смердить дуже, коли курити. Так, хлопці, сідаймо, це як на гнійник вийшли, тільки чистіше. Звільняйте шлунки, бо попереду на вас чекає чудовий сніданок. Борщ із м’ясом, смажена на салі картопля, солоні огірки! Сам би їв, та грошей немає! – весело пояснював фабричний.

Антон штовхнув мене, ми пройшли далі. Тепер дивилися згори на іншу кімнату, куди потроху виходили мужики зі вбиральні.

– Роздягаймося, отримуймо мило і ходімо митися. Гаряча вода! Хто не хоче, може не митися, але тоді суму підйомних буде зменшено, – казав чоловікам якийсь новий фабричний. Він стояв із цеберком, повним шматків мила. – Беріть, беріть, мильтеся щедро, не економте! – закликав він селян. – Про одяг не хвилюйтеся, після огляду повернетеся сюди, заберете його. Хоча вам видадуть усе нове.

Мужики роздягалися, складали одяг на столах. Деякі хотіли йти далі у штанях, але фабричні наполягали, щоб тільки голяка. Мужики роздягалися і йшли далі. Коли вийшов останній, фабричний зачиняв двері, перевіряв, чи ніхто не залишився у коридорі з убиральні. Нікого, всі вийшли. Чоловік постукав у двері. Звідти вийшли фабричні у сірих костюмах, почали згрібати одяг у великі мішки. Окремо чоботи. Забрали все і пішли.

– Ходімо, – прошепотів Антон.

Далі ми пройшли до великої душової, де мужики милися. Пара від гарячої води, мила вистачало, чоловіки жартували, що хороше переселення виходить, піклуються, як про панів. За мужиками спостерігав фабричний.

– Так, мужики, миймося добре, бо чотири дні дороги попереду. Тут мені сказали, що заради неділі вам на обід іще й по чарці наллють. Заздрю вам! – сказав фабричний. Мужики помітно зраділи обіцянці чарки. – Хто помився, виходьте по одному в будь-які з цих дверей. Там вас обстежуватимуть лікарі, не лякайтеся, думайте про обід.

Фабричний показував на шість дверей у стіні душової. Коли в одні двері заходив мужик, вони зачинялися і відчинялися лише за деякий час.

– Не поспішаймо, спокійно, обіду для всіх вистачить! – казав фабричний і широко посміхався. Голос у всіх місцевих робітників був приємний, заспокійливий.

Ми з Антоном пройшли балконом далі. Побачили вузькі коридори за дверима. Ось мужик заходив, двері за ним зачинялися, він проходив по коридору, з’являлися два санітари. Вони допомагали чоловіку лягти на металеву полицю, під ніс підносили квачик.

– Так, нюхайте, це від глистів, – пояснювали санітари. – Дихаємо, глибоко, дихаємо!

Чоловіки довірливо дихали. На другому-третьому подиху непритомніли. Санітари сильніше прикладали квачик до носа, тримали ще деякий час, потім надягали на руки та ноги кайдани, далі штовхали полицю, вона виявлялася на колесах, зникала у сусідньому приміщенні, натомість приїздила порожня. Санітари відчиняли двері і запускали чергового.

Ми пройшли далі. Великий цех із конвеєром гаків. На ті гаки вішали вниз головою мужиків, і вони їхали до людей із чимось схожим на пістолети, тільки на дротах. Коли конвеєр підвозив тіло, один фабричний брав голову, закидав її трохи назад, а інший приставляв до потилиці пістолет і тиснув на гачок. Чувся удар, тіло смикалося, з потилиці починала цебеніти кров.

– Пневматичні пістолети – моя вигадка. Раніше доводилося користуватися звичайними, тут було дуже шумно, та й численні випадки виробничого травматизму заважали. До того ж у пневматичному пістолеті під тиском висувається бойок, який пробиває потилицю і не вбиває тушу, а знерухомлює її, причому у 99,8 відсотка випадків. Тихо і ефективно, – пояснив Антон. – Ходімо. Чого ти став?

Він аж трохи штовхнув мене.

– Бачиш, як тут тепер чисто? А раніше все у диму було від пострілів, мозок та кров на стінах, жах якийсь. І сировина ж чула постріли, починала нервувати, траплявся безлад, а зараз спокійно все, – пояснював Антон. – Так, тут у нас відбувається злив крові.

Внизу тіла з пробитими потилицями тягнулися конвеєром, бригада робітників заломлювала тілам голови до спини, кріпила шкіряними ремінцями, перерізала горлянку. Починала текти кров, яка збиралася у металевому рівчаку, по якому стікала у отвори в підлозі.

– Бачиш, кров найкраще зливається, поки туша жива. І сировина досі жива, просто перебито нерв, який іде до спинного мозку. Злив крові триває дві-три хвилини, – пояснював Антон. – Ходімо на лінію жіночої сировини.

Ми пішли спеціальним проходом під стелею. Зазирнули в інший зал. Там висіли жінки. З ними вчиняли так само, як і з чоловіками.

– Кров збирається і подається на переробку. Ми проводимо її пастеризування, розливаємо у скляні пляшки і відправляємо до столиці. Це улюблений напій найкращих людей імперії! Він не продається і не має ціни. – Антон помітно захопився своєю розповіддю. – Можна сходити на дитячу лінію, але там така сама технологія. Ходімо далі.

Антон вів, показував і пояснював.

– Після зливання крові вже мертві туші потрапляють на дільницю гоління.

Внизу фабричні голили голови жертв механічними машинками.

– Майже у всіх жіночих туш хороше довге волосся, його використовують для виготовлення перук, у нас є майстри. Також робимо подушки та інше. У чоловічих туш волосся зазвичай коротке, його спалюють. Поголені туші потрапляють до шкіряної дільниці. Тут із них знімають кайдани, далі одрізають голови, які обробляють окремо. Далі майстри з дуже гострими ножами починають знімати шкіру з туш. Наші шкіряні вироби дуже популярні. Людська шкіра досить тонка, знімати її важко. Це досить трудомісткий процес, в якому важко застосовувати механізацію, але ми над цим працюємо. Якщо раніше робітники зрізали шкіру від початку до кінця, то зараз вони роблять дванадцять надрізів, після чого захоплюють шкіру щипцями. Ось бачиш, ці щипці починають рухатися швидше і знімають шкіру з туші панчохою. Це дуже пришвидшило процес і дало змогу вивільнити чимало робочих рук. Але тут іще є резерви. Ходімо далі.

Антон провів мене до наступного цеху.

– Так, як бачиш, зняті шкіри пішли на окрему обробку, а м’ясні туші потрапляють до дільниці розбору. Досвідчені різники з найгострішими ножами розрізають живіт і видаляють тельбухи. Субпродукти, такі як печінка (без жовчного міхура), нирки, легені та серце, відбирають для подальшої обробки. Частина кишок використовується для виготовлення ковбас, а частина утилізується. Після розбору живота з туш зрізають філейні частини м’яса. Далі йде м’ясо на кістці. Ребра рубаються на порційні шматки, хребет видаляється, з нього роблять кісткове борошно, а з гомілок – ґудзики, гребінці та інші вироби з кісток. На них теж є великий попит. У нас високий рівень переробки туш, ідеться десь про сімдесят відсотків. Коли я тільки прийшов на фабрику, цей рівень становив трохи більше половини. Плануємо підвищити рівень переробки до вісімдесяти відсотків за найближчі п’ять років. Думаю, що нам це вдасться, завдяки і вашій допомозі, пане інженере. – Антон заговорив гучно, у нього змінився вираз обличчя.

До нас підійшов якийсь чоловік, теж у білому халаті, тут усе начальство було в білих халатах.

– Пане директоре, це інженер Строссель. Він допоможе вдосконалити нашу систему енергозабезпечення. Я доповідав вам про нього, – представив мене Антон. Він помітно хвилювався. Може, просто боявся свого начальника. – Це директор Фабрики, Микола Володимирович Капустін.

– Доброго дня. – Я трохи вклонився.

– Доброго дня, пане інженере. Як вам наша Фабрика? – спитав директор. Високий, носатий, із владним поглядом.

– Чесно кажучи, я вражений. На жодній російській фабриці я не бачив такого порядку і такої організації справи. Звісно, деякі недоліки впали в очі, я доповім про них панові Антону, але загальне враження дуже позитивне. – Я говорив неквапливо і басовито, як люблять говорити начальники. – Дуже приємно, що зараз, у часи війни, коли досить непросто підтримувати виробництво на належному технологічному рівні, ви не тільки робите це, а й замислюєтеся про те, як покращити виробничий процес.

– Що ж, пане інженере, сподіваюся, ваші поради будуть корисні Фабриці, – сказав директор.

– Докладу до цього всіх зусиль, – відповів я.

Директор пішов, Антон полегшено зітхнув.

– Чорт забирай, та ти артист, – шепнув мені.

Я не відповів. Був занадто приголомшений побаченим. Моє життя дуже багате на зустрічі зі злом. Бачив стільки поганого, що і сто звичайних людей стільки не побачать. Я весь час стикався зі злочинцями та негідниками. Думав, що вже бачив усе і страшнішого нічого не буде. Але побачене тут довело, що я ще не досяг дна пекла.

– А ти добре зображаєш, що замислився, – прошепотів Антон. – Ходімо до мене. Ну, ходімо, не перегравай.

Ми вийшли з цеху і пішли до будівлі заводоуправління.

– І скільки вагонів на день прибуває? – спитав я.

– Десять. Інколи трохи менше, інколи більше, але в середньому десять, – пояснив Антон.

– І звідки беруться ті люди?

– Не люди, сировина, – виправив Антон. – Я не знаю, звідки, заготівлю сировини веде інший заступник директора. На мені ж – виробничий процес на Фабриці.

– І скільки у вагоні людей?

– Приблизно півсотні. Це якщо переселенці. Коли вивозили підривні елементи з Галичини чи під час Великого відходу, коли евакували населення з Волині, приходили вагони і по сто п’ятдесят, і по двісті туш. Але то рідкість, надзвичайна ситуація. Так, зараз я відчиню ворота до майстерні, нехай ваш водій туди заїде, – сказав Антон і пішов відчиняти ворота. Четвер вийшов з авто.

– Що з вами? – спитав Четвер. – Ви аж побіліли весь.

– Не питай, – попросив я.

Антон відчинив ворота, Четвер загнав авто до сараю, де була купа верстатів та довгі полиці, забиті інструментами.

– Це моя майстерня, – похвалився Антон. – Тепер ходімо за мною.

З сараю сходи вели на другий поверх, де був кабінет Антона і ще одна його майстерня. Антон увімкнув платівку. Якась опера. Махнув рукою, щоб я підійшов. – Зараз ми начебто обговоримо ваші пропозиції. До вечора. Потім винесемо у ящику дівчину, сховаємо під сидінням. Я присплю її, щоб не було несподіванок. Виїздити будемо разом. Якщо охорона щось запідозрить, краще спробувати втекти. Бо нас усе одно вб’ють. У вас є зброя?

– І в мене, і у водія, – кивнув я.

– Добре. Якщо все пройде як слід, ви завезете мене додому, а самі поїдете до готелю. За вами стежитимуть. Вночі ви мусите перенести дівчину в інше авто і вивезти до Бахмача. Там я винайняв для неї пансіонат. Потім повернетеся таємно до Конотопа, наче пан інженер нікуди і не їздив. Далі поїдете з міста. Ви залишите мені вісім сторінок пропозицій із підвищення ефективності виробничого процесу. Насправді це мої пропозиції, але я дарую їх вам. Мушу ж чимось пояснити необхідність вашого залучення до Фабрики. Ми вчиняємо так дуже рідко. Ну що, ваша цікавість задоволена? – спитав Антон і подивився на мене. Я стояв, приголомшений, блимав очима. – Що з тобою?

– А куди дівається ваша продукція? – спитав я, аби хоч щось спитати. – Я не бачив її у продажу.

– Реалізацією продукції займається інший заступник. Наскільки я знаю, наша продукція справді не продається у звичайних крамницях, а постачається до двору та уряду, де купити її можуть лише найкращі люди імперії, для яких вона і призначена, – розповів Антон.

– Як ви потрапили на Фабрику? – спитав я. – Ніколи про неї не чув.

– Я теж не чув, після закінчення університету я працював на одному зі столичних підприємств. Мені запропонували місце у Конотопі. Платня удвічі більша, а ще квартира і екіпаж. Ми жили у Петербурзі не дуже довго, до того ж сподівалися, що життя в провінції з її спокоєм буде тим, що потрібно. Ми хотіли завести дитину. Дітей, кількох. На жаль, не вийшло, але я дуже вдячний долі, що тоді погодився на переїзд. Зараз я заробляю більше, ніж усі мої однокурсники, а ще ж працюю на одному з найсучасніших виробництв Російської імперії. Повірте, дуже приємно знати, що ти робив свою справу найкраще, – усміхнувся Антон.

– А не страшно? Ну, це ж люди… – я скривився і розвів руками.

– Не люди. Сировина. Вважається, що після того, як відповідний державний орган ухвалив рішення про направлення тих чи інших людей до нас на переробку, ці люди вмить утрачають свою людськість і на момент прибуття сюди вже є просто тушами сировини. Ми називаємо їх лю-сировиною. Так само, як лю-продукція, яка складається з лю-крові, лю-шкіри, лю-м’яса, лю-субпродуктїв, лю-кісток, лю-волосся. Ми маємо справу не з людьми, а з лю-сировиною.

– І хто приймає рішення про направлення сюди?

– Це ви можете спитати у заступника з заготівель, я не знаю.

– А буває так, що люди…

– Сировина! – поправив мене Антон.

– Так, сировина, що вона починає бунт?

– Дуже рідко, бо ми ж намагаємося не лякати сировину і підтримувати в ній надію на краще. А надія на краще – це найкращі кайдани. Людина, яка має на що сподіватися, буде покірною. – Антон усміхнувся. – Це була моя ідея. Раніше людей виганяли з вагонів силоміць, били, лякали, потім убивали. Через стрес смакові якості готової продукції значно погіршувалися, до того ж частина туш травмувалася. Ну і на робітників це впливало погано. Хай там як, а вбивство не дуже притаманне людині. Звичайне вбивство, з криком, спротивом, ненавистю, коли тобі протистоїть жива людина. Інша справа – коли безвольна туша. Я все змінив, поставив зустрічати сировину людей із приємними голосами і з обличчями, що викликають довіру. Вони обіцяють їжу і підйомні гроші, кидають сировині кістку надії, і сировина радо хапає її. Людина попри все хоче сподіватися на краще. Така її природа, і ми її використовуємо. Досить успішно. Якісь ексцеси бувають дуже і дуже нечасто. Кілька років тому був випадок, коли привезли досить багато полонених із фронту. Малоросів, які воювали за австрійського цісаря. Вони були трохи налякані, очікували чогось поганого. З ними треба було поговорити, заспокоїти, а потім уже пускати на виробничу лінію. Але цього зроблено не було. Потім іще один з робітників виявив нехлюйство, коли не перевірив, чи нікого не залишилося в роздягальні. Там сховалася одна туша з сировини. Побачила, як одяг збирають у мішки, зрозуміла, що готується щось погане, заверещала. Наші робітники одразу збили тушу з ніг, примусили замовкнути, але товариші спробували зчинити бунт. Дарма, бо в нас же хороша охорона, що зайняла позиції під стелею, звідки ми спостерігали. Там є спеціальні бійниці. Охорона знищила всю повсталу сировину. У туш, які потрапляють до нас, немає шансів урятуватися.

– Але та дівчина, яку ви хочете вивезти, вона врятувалася? – спитав я.

– Ну, це виняток, – зітхнув Антон. – Я хотів удосконалити технологію знімання шкіри. Попросив доставити з ділянки прийому сировини кількох тонкошкірих дівок. Саме з ними траплялися проблеми, шкіри рвалися, зменшувався вихід якісної шкіри. З цим треба було щось робити. Мені принесли дівок, яким вкололи снодійне. Я зарізав одну тушу, почав із нею працювати. Шукав, як найекономічніше знімати шкіру. Коли побачив ту дівчину. І знаєте, щось сталося. Наче ото Амур вразив мене стрілою в саме серце. Я кохав свою дружину Ірен. Вона – красуня і розумниця, я ніколи не зраджував її. Але коли побачив ту дівчину, то зрозумів, що не зможу її забути. Ніколи! Буду завжди згадувати про неї, впаду в депресію, пам’ятатиму про неї щодня, зап’ю чи полізу в зашморг. Я не міг жити без неї, не міг! І пішов на нечуване! На страшенний ризик. Ти навіть не уявляєш, чим я ризикував! На Фабриці сувора дисципліна, і за грубе її порушення одразу знищують. Спроба залишити сировину живою – це дуже грубе порушення, за яке мене б неодмінно знищили. Але я не зупинився ні перед чим, я був причарований нею. Ви побачите її і одразу все зрозумієте. Я викликав охорону, наказав віднести тіла. Їх було шість, але я віддав п’ять, а одне, тої дівчини, таємно залишив. Охорона написала у накладній, що забрала п’ятьох. Але я пізніше виправив п’ять на шість. Підсипав проносне у чай начальнику зміни охорони, який заповнював накладну. Він почав бігати до туалету, відпросився додому раніше, повернувся лише за день. Про ту накладну забули і думати. Дівчина залишилася у моєму кабінеті. Це було божевілля, рано чи пізно її б там знайшли, але я не хотів і думати про щось, окрім неї. Я кохався з нею, носив їй їжу, цукерки та квіти, не міг дочекатися зустрічі з нею. А тут з’явилися ви, і я подумав, що доля дає мені шанс, який гріх не використати. Чому ви зацікавилися Фабрикою? Ви шпигун?

– Навіщо шпигуну Фабрика з виробництва ковбас, нехай і настільки незвичайних? – здивувався я, щоб розговорити його.

– Е, тут ви помиляєтеся! Шпигуни дуже цікавляться нашою фабрикою! Тому нами займається військова контррозвідка!

– Але що шпигунам тут дізнаватися? Їх цікавлять війська та зброя, – засумнівався я.

– А ви уявіть, який скандал спалахне у Європі, якщо знайдуть докази того, що в Росії масово вбивають посполитих, щоб зробити з них їжу для керівних класів! Дикі європейці не розбиратимуться у філософії процесу, в тому, що насправді вбивають не людей, а сировину, туші, які в законному порядку втратили будь-яку людськість. Наші вороги ганьбитимуть нас, представлятимуть якимись варварами і дикунами, майже людожерами. Нас, росіян, люблять шельмувати у Європі. Більше того, інформація про нашу фабрику може відвернути від нас союзників. Не кажучи вже про те, що її спробують використати внутрішні вороги, всілякі там бунтівники. То ми – велика принада для шпигунів. І недарма нас особливо пильно охороняє військова контррозвідка, а також цілий піхотний полк!

– Піхотний полк? – здивувався я. – Навіщо так багато?

– Раніше був лише батальйон, але після Великого відступу охорону посилили до полку. Окрім того, до Конотопа прибули вісім артилерійських батарей, десять ескадронів козаків, панцерний потяг і ескадрилья. У випадку наближення військ супротивника гарнізон Фабрики мусить забезпечити евакуацію обладнання та робітників і знищити всі приміщення.

– Як же їх знищиш, тут десятки цехів? – здивувався я.

– Під будівлями закладена вибухівка. Ворог зможе захопити лише руїни. Але, сподіваюся, до цього не дійде, – відповів Антон.

Платівка закінчилася, він переставив її.

– Боюся, що нас можуть підслуховувати, – пояснив він. – Сідай, ось мої пропозиції. Переписуй їх. Ти ж писати вмієш?

– Не хвилюйтеся. – Я всівся переписувати пропозиції. Деяких слів не знав, але бентежило мене зовсім не це. А побачене. Про яке я боявся і згадувати.

– Диви, який у тебе красивий почерк! Такі літери акуратні. Мабуть, у тебе зовсім немає уяви. Чим кращий почерк, тим менше у людей уяви, – сказав Антон. – Ну що, ти побачив на Фабриці те, що хотів?

– Навіть більше, – відповів я.

– І що далі?

– Нічого.

– Якщо ти спробуєш оприлюднити дані про Фабрику, тебе знищать, – попередив Антон.

– Я не самогубець. А ось що ви будете робити з дівкою?

– Зроблю з неї офіційну коханку. Хай тільки волосся трохи відросте. Її ж поголили, як і всю сировину. А коли волосся відросте, ніхто не знатиме, що вона з сировини. Винайму хату десь на околиці міста і буду насолоджуватися її тілом. Вона – чудова, повір мені, – Антон замріяно зітхнув.

Я переписував його пропозиції. Намагався повністю зосередитися на цьому і не думати про бачене. Не думати. Просто вибратися звідси, а потім уже вирішити, як це сприймати і що робити далі.

За годину я все переписав, підписався. Антон поклав документи до сейфа. Пішов у невеличку кімнату біля свого кабінету. За кілька хвилин виніс звідти непритомну дівчину. Справді дуже гарну. Я допоміг знести її вниз, ми сховали дівчину під заднє сидіння. Зачинили схованку, перевірили, чи нічого не викличе підозри. Потім виїхали з сараю. На воротах із Фабрики нас уважно перевірили. Авто дивилися теж, але схованку не знайшли. Ми від’їхали кілька кварталів, коли Антон сплеснув у долоні.

– Нам вдалося! – Я побачив що він вкрився потом, у нього сіпалося око. Хвилювався.

Ми завезли його додому, потім поїхали до готелю. Я помітив, що нас вели. Хвіст залишився в авто на вулиці. Ще один філер засів у холі готелю. Але жоден не здогадався стежити за гаражем. Вночі я перевдягнувся у комівояжера, причепив бороду і став зовсім іншим. Спустився чорним ходом, пішов до гаража. Витягнув дівчину зі схованки, переніс в інше авто, яке підготував раніше. Поїхав ним до Бахмача. Ті, хто за нами стежив, не звернули на цей маневр уваги. Я привіз дівчину до пансіонату в Бахмачі, уклав у постіль, наказав не турбувати до ранку. Вранці їй мусив зателефонувати Антон. Я повернувся до Конотопа під ранок, поставив авто. Люди, які стежили за нами, спокійно спали. Погано працювали. Я піднявся до номера, там перевдягнувся. Вранці нас відвідав Антон. Ми поїхали з ним снідати.

– Наразі все спокійно, здається, нам дуже пощастило, – сказав Антон. – Тепер можеш їхати. За тобою буде хвіст. Їдь і ніде не зупиняйся аж до самого Києва. Добре?

– Так.

– Ніде не зупиняйся, щоб не було підозр! – наполягав Антон.

– Домовилися.

– Зараз я зателефоную до пансіонату, почекайте мене, – попросив Антон і вийшов із окремого кабінету, де ми сиділи.

– Щось мені він не подобається, – зауважив Четвер. – Бреше.

– Думаєш? – спитав я. Був досі приголомшений побаченим, то не звернув уваги.

– Здається, що так, – кивнув Четвер. Він був простий селянин, але у людях розбирався. – Піду подивлюся, куди це він посунув.

Четвер вийшов, невдовзі повернувся.

– Той хрін у нашій машині длубався. У багажнику, де інструменти.

– Брав щось? – спитав я.

– Та наче ні.

Повернувся Антон, сказав, що з дівчиною все добре.

– Що ж, щасливої вам дороги. Дякую і сподіваюся більше вас не бачити. Забудемо один одного, – він поплескав мене по плечу і пішов, залишивши гроші за сніданок.

Ми доїли, сіли в авто і поїхали.

– Слідкують за нами, – сказав Четвер, коли ми виїхали за місто.

– Ага, бачу, – кивнув я.

– Втекти від них?

– Поки не треба, може, самі відсохнуть.

Але хлопці виявилися настирливі, не відставали. В одному лісочку я наказав Четвергу зробити маневр. Ми різко пришвидшилися, потім загальмували, пірнули на лісову дорогу, заїхали у кущі.

– Вимикай двигун! – наказав я. Четвер вимкнув. Тиша. Он промчало авто, яке за нами стежило. Хай пошукають. Усміхнувся. Потім скривився, бо згадав, що бачив. Від цього у мене голова ледь не репалася. Видихнув, спробував зосередитися. Але не міг. Мене всього аж вивертало. Як могло бути те, що я бачив? Господи, чому ти не знищив ту скверну?

– А ви чуєте? – несподівано спитав Четвер.

– Що?

– Годинник наче, – прошепотів він.

Я намагався прислухатися, але чув звук, із яким шкіра знімалася з людських тіл.

– Ні, не чую. Звідки тут бути годиннику…

– Послухайте! – Четвер схопив мене за руку. – Послухайте.

Ми аж подихи затамували.

– Та, наче щось є. – кивнув я. – Що це може бути? – Я замислився, а потім мене наче тіпнуло. – Виходимо і тікаємо, – тихо сказав Четвергу. Він кивнув, нічого не питав.

Ми обережно відчинили двері, вилізли з авто, а потім побігли так, наче нам одне місце скипидаром намастили. Пробігли кроків сто і попадали в якусь улоговину. Деякий час важко дихали, потім визирнули. Авто стояло собі. Ми полежали.

– Що там? – спитав Четвер.

– Так думаю, що знайомий наш не просто так у авто нашому длубався, а бомбу туди підклав. Із годинниковим механізмом, – пояснив я.

– Бомбу! Хитрий! – Четвер усміхнувся.

Ми полежали, почекали.

– Щось не вибухає, – скривився я. – Мабуть, час не настав.

Ще полежали. Тихо.

– Четвере, може, здалося нам? – засумнівався я.

– Та ні, годинник був, – сказав Четвер.

Ще полежали. Час минав, усе було спокійно.

– І що далі? – спитав я сам у себе.

– Ходімо пішки до найближчого села. Не хочу я до авто повертатися, – сказав Четвер.

Авто залишати мені було шкода, але вирішив я дослухатися до товариша. Ми ще полежали, потім підвелися і пішли до села. Кілька хвилин минуло, коли позаду пролунав вибух. Дуже потужний. Ми побігли до авто, але побачили, що від нього нічого не залишилося. Тільки якісь шматки, що палали на деревах.

– На землю! – наказав я, бо почув гуркіт двигуна. Ми з Четвергом упали. Я обережно визирнув і побачив, що це приїхало авто, яке за нами слідкувало. Зупинилося неподалік вирви від вибуху, з авто вибігли хлопці з револьверами у руками, обдивилися все. Явно були задоволені побаченим, бо посміхалися. Сіли до свого авто і поїхали.

– Чорт забирай! – сказав тихо Четвер. – Пощастило нам, Іване Карповичу! Точно вже б на небі з янголами патякали, якби не почули бомбу ту!

– Я за твої вуха окрему чарку вип’ю, бо ти почув, – прошепотів я. – Ходімо!

Пішли ми пішки, але не до сусіднього села і не до наступного, а аж до самого Бахмача. Там Четвер сів на потяг і повернувся в Київ до шпиталю, а я поїхав до Петрограда. Намагався про бачене не згадувати. Вважати за поганий сон. Але першої ж ночі знову почув той голос. «До Конотопа, щоб тебе!» – наказав він. Суперечити тому голосу не наважився, то таки повернувся до Конотопа. Поки їхав, з’явився у мене план.

По-перше, зустрівся з Андрієм Лафонтеном. Він якраз приїхав у Бахмач до своєї коханки, з якою жили вони душа в душу. Коли побачив мене, злякався і зблід, бо думав, що розлетівся я на шматки разом із авто.

Я наставив на нього браунінг і поставив кілька запитань, які мене цікавили. Почув відповіді, які мене цілком влаштували. Зв’язав його, завіз до лісу і там залишив, після чого поїхав на зустріч із самим директором Фабрики, Миколою Володимировичем Капустіним. Жив він у селищі для начальства, у справжньому палаці, який добре охороняли солдати. Але в мене вже готові були фальшиві документи співробітника військової контррозвідки.

– Терміновий пакет для пана директора! І усні інструкції, – доповів я увечері і показав пакет, скріплений печатками. Приїхав на службовому авто контррозвідки, яке перед тим викрав. Водій лежав непритомний у багажнику. Мої документи перевірив капітан, який командував охороною.

– Ви новенький? Бо я вас раніше не бачив, – сказав він.

– Прибув із Астрахані для підсилення роботи, – сказав я спокійно.

– Ідіть за мною, – наказав капітан.

Провів мене до палацу, на другий поверх, до кабінету пана директора, перед яким у цивільному сиділо двоє співробітників служби охорони Фабрики. Попросили почекати, я всівся. Був спокійний, бо після того, що бачив, уже нічого не могло примусити мене хвилюватися. Невдовзі зайшов до кабінету. Директор здивовано подивився на мене.

– А ви – новенький? – він скривився, почав придивлятися. – Я десь міг вас бачити?

Я наставив на нього браунінг.

– Рипнетеся – пристрелю.

Він дуже здивувався, мабуть, і подумати не міг, що хтось може піти на такий зухвалий крок.

– Та ви, ви знаєте, хто…

Я підійшов до директора, витяг його з-за робочого столу, бо там могла бути кнопка виклику охорони. Надягнув наручники, приставив браунінг йому до вуха. Знав, що холодок дула заспокоює багатьох.

– Я запитуватиму. Ви відповідатимете. Якщо ні, то пристрелю, – попередив я.

– І загинеш сам! Тебе не випустять звідси!

– Але ти загинеш першим! Хочеш цього? Чи хочеш погойдати на коліні малого онука? – спитав я, бо вдень стежив за директором і бачив, як він гуляв біля палацу з малим хлопчиком.

– Я нічого не скажу, можеш мене вбити! – сказав рішуче Капустін.

– Гляньте сюди, – я розстібнув свій мундир, під яким були динамітні шашки. – На мені півпуда динаміту. Якщо ви не схочете балакати, я приріжу вас ось цим, – показав йому ніж. – А потім піду до корпусу, де живе ваша родина. І вибухну там. Дружина, син, донька, чоловік доньки і двоє маленьких дітей. А ще ті пуделі, яких ви так любите. Вони зараз спокійно сплять і не чекають смерті, яка неодмінно трапиться.

Директор затремтів. Не знаю, чи готовий він був героїчно померти сам, але жертвувати родиною не збирався. Та він був не дурень.

– А що буде потім, коли я відповім на твої запитання? – Капустін дивився мені в очі.

– Потім я піду, зникну.

– Навіщо вам щось знати про Фабрику?

– Це було останнє ваше запитання. І я залишу його без відповіді. То що ви вирішили? – Я узявся за ніж, приставив до його шиї. – Героїчна смерть, ваша і родини, чи ввічлива розмова?

Він задер голову, подивився на мене, оцінював мою рішучість. Був уражений побаченим, бо я приготувався померти.

– Розмова, – тихо сказав він.

– Ось і добре, – кивнув я. – Скажіть, щоб нас не турбували.

Підвів його до телефона, приклав слухавку йому до обличчя, приставив браунінг до голови.

– У мене важлива зустріч, не турбувати, – сказав директор.

Ставати героєм зовсім не збирався.

– Тепер сядьмо на диван, – наказав я. Директор сів на диван, я на спинку, тримав ніж біля його горлянки, аж трохи натискав. – Поговоримо. Скільки років існує фабрика?

– Її заклав ще Петро Великий, майже одразу після Полтавської битви. У 1909 році ми урочисто відзначали двохсотріччя нашого підприємства. Щоправда, воно спочатку розміщувалося у Путивлі, й тільки згодом його було перенесено до Конотопа.

– І тут завжди різали людей? – я спитав спокійно, попереду була довга розмова, я не хотів дратуватися.

– Не людей, а туші сировини. Це питання в нас досить глибоко пропрацьоване. Відомо, що людина тілесно не дуже відрізняється від тварин. Має таке саме тіло з кісток та м’яса. Головна ж відмінність полягає у розумові, чи, як казали раніше, у іскрі божій. Так ось: держава має законне право гасити ту іскру, тим самим перетворювати людину на тушу сировини, яка нічим не відрізняється від свині чи вівці. Ця сировина тільки за образом людина, а насправді вже тварина, – пояснив директор.

– Де ви берете сировину?

– У навколишніх губерніях.

– Чому тільки малоросійських?

– Історично ми працювали тільки з малоросійською сировиною.

– Чому так?

– Ну, є два пояснення. Перше – містичне. Начебто у Москві, в підвалі одної з башт Кремля, живе кривавий Молох, гербовий звір імперії, який постійно потребує малоросійської крові та м’яса, щоб бути при силі. Вважається, що коли того Молоха припинити годувати його улюбленими харчами, то імперія почне слабшати і розвалиться буквально за кілька місяців. Отже, ми відправляємо до Москви по тисячі пляшок із кров’ю щотижня. Але це пояснення мені, людині освіченій, здається занадто диким, архаїчним. Я не вірю у молохів. Російська імперія існує не завдяки тому, що п’є чиюсь кров, а тому, що підкоряється правлячому дому. Насправді, як мені здається, справа в іншому: з приєднанням Малоросії Російська імперія узяла велику силу. Але з’явилася і небезпека того, що колись кількість малоросів може перевершити кількість великоросів, що поставить під питання владу правлячого дому, а це було б небажано. Розрахунки, проведені ще Петром Великим, показували, що вже наприкінці вісімнадцятого століття малоросів могло стати більше, ніж великоросів. Народжуваність у малоросів була приблизно така, як і в великоруських губерніях, але малороси краще харчувалися і менше пиячили, в них була значно менша смертність, і кількість їхня зростала швидше. Щоб узяти ситуацію під контроль, і було створено нашу Фабрику, яка мала ліквідовувати зайвий приріст малоросів. Не просто ліквідовувати, а переробляти у щось корисне для імперії. Так усе і почалося. Щороку нам приходив план кількості малоросійської сировини, яку ми мусили переробити. Щороку план зростав, бо кількість малоросів постійно збільшувалася. Особливо після приєднання Тавриди, коли туди переселилися сотні тисяч малоросійських селян. Якщо починала Фабрика приблизно з тисячі туш на рік, то зараз переробляємо більше ста тисяч. Перед війною поставили завдання різко збільшити наші потужності. Очікувалося, що до імперії буде приєднано нові землі, населені малоросами. Серед них було багато уніатів, які всі підлягали переробці. Коли захопили Галичину, ми щотижня приймали по ешелону додаткової сировини, переробка якої дала нам змогу створити приблизно тримісячний запас лю-продукції. На жаль, після втрати Галичини ми були змушені зменшити переробку. Натомість розпочалася заготівля малоросів на нових територіях, таких, як Далекий Схід, куди вони переселялися раніше, Кубань, окремі повіти Воронезької губернії.

– Як відбуваються заготівлі?

– Або під приводом евакуації, це якщо на прифронтових територіях, або під приводом переселення. Тут доводилося обіцяти багато землі, підйомні гроші, а також звільнення від призову. Люди охоче погоджувалися, ми вантажили їх у ешелони разом зі всім майном та худобою і відправляли сюди. Худобу переробляли окремо, майно частково продавали, але здебільшого палили. Щоб на місцях переселення не виникало питань, населення там залякувала поліція. Коли хтось починав виявляти наполегливість і намагався дізнатися, де ж поділися родичі, його теж відправляли на переробку.

– Звідки у Фабрики гроші на все?

– По-перше, ми добре заробляємо самі. Наша продукція має великий попит, у нас дуже ефективне виробництво. Двічі на тиждень ми відправляємо до Петрограда та Москви вагони-холодильники з нашою продукцією. Наші споживачі дуже задоволені. По-друге, ми ж входимо до Міністерства двору і маємо велике державне замовлення на постачання лю-крові. Наше фінансування входить до першочергових потреб двору і задовольняється першочергово. У нас два дуже надійних джерела фінансування, які дозволяють упевнено дивитися у майбутнє.

– І государ знає, з чого ви виробляєте свою продукцію?

– Звісно ж! Він був у нас на фабриці тричі, оцінив розвиток виробничого процесу, те, що тепер забій сировини відбувається дуже гуманно, майже без заподіяння болю. Це дозволяє домогтися високих смакових якостей. Ну, і треба пам’ятати, що від часів Петра Великого кожен російський государ перед тим, як стати імператором, приймає купіль із нашої лю-крові, яку потім випивають учасники урочистої церемонії зведення на трон. Теперішній государ імператор – не виняток. Він купався в нашій лю-крові і завжди тримає при собі її запас.

– А що Синод?

– У нього є квота на постачання нашої лю-крові. Вважається, що для Руської церкви дуже важливо регулярно вживати малоросійську кров, але я думаю, ще це якийсь попівський забобон. Ми проводили дослідження і не виявили жодних відмінностей малоросійської крові від крові інших народів. Тим не менше, від нас вимагають саме такої лю-крові, яку ми виробляємо, тобто з малоросійської сировини. Ми йдемо назустріч нашим споживачам.

– Десь чув про людську кров та Священний Синод, – згадав я.

– О, здогадуюся, де саме. Близько року тому австріяки випустили великим накладом фальшиві пригоди відомого сищика Івана Карповича Підіпригори, у яких він дізнавався про те, що начебто Священний Синод причащається людською кров’ю. Звісно, що це маячня, бридкі вигадки цісарських поплічників.

– Може, вони щось знають про Фабрику?

– Ні, не знали нічого, в австрійському описі все виглядало вкрай примітивно, одразу було зрозуміло, що їм нічого не відомо про наше прогресивне виробництво, – запевнив директор.

– Але хтось із робітників колись може розповісти про неї.

– Допоки людина працює в нас, вона мовчатиме, щоб не втратити житло і хорошу платню. Коли ж звільняється, то ми стежимо за тим, щоб вона не виїхала далеко. Правило таке: або ти працюєш на фабриці, або ти неживий. Іншого варіанта немає. Так само й зі сторонніми фахівцями, яких ми іноді запрошуємо. Вони допомагають нам, а потім трагічно гинуть, як ось трапилося нещодавно з одним московським інженером. Потрапити на Фабрику шпигуну неможливо, про нас ніхто не знає, – усміхнувся директор. – Ну, окрім вас. Хто ви, яка ваша мета? Навіщо ви розпитуєте про Фабрику? Невже ви не розумієте, що вас шукатимуть і знищать?

– Розумію. Але мені просто цікаво.

– Ви один із прихильників Столипіна? – несподівано спитав директор.

– Чому ви так вважаєте?

– Покійний був нашим ворогом, хотів забрати в нас державне фінансування, стверджував, що наша Фабрика паплюжить репутацію Російської імперії. Я запросив його до нас на підприємство, щоб він на власні очі побачив, що ми найкращі у всій країні й так якісно та ефективно, як тут, не працюють ніде! А він, замість того, щоб захопитися досконалістю нашого виробничого процесу, почав розповідати про дітовбивства. Хоч ми пояснювали йому, що до нас прибуває вже сировина, не люди, не чоловіки, жінки чи діти, а туші лю-сировини! Але він не зміг, скоріше, не схотів цього зрозуміти. Він домагався від государя нашого закриття. На щастя, проти виступили патріоти нашого Отєчества, які змогли захистити нас, а потім сталися ті події у Києві, Столипін загинув. Більше ніхто не намагався знищити Фабрику, але ось з’явилися ви. Навіщо?

– Не важливо. Зараз я зніму з вас наручники. Ми підемо до підвалу, начебто щоб подивитися щось в архіві. Я залишу вас там зв’язаним і піду. Коли ми вийдемо з кабінету, пам’ятайте про мій браунінг та вибухівку, якою я обвішаний. Не встигну пристрелити, то встигну висадити вас у повітря. Так само, як ви вирішували проблему запрошених фахівців.

– Це все Антон, мій заступник. Золоті руки в людини, сам навчився робити годинникові бомби, – пояснив директор. – Чому б вам не залишити мене в кабінеті, навіщо вам вести мене до підвалу?

– Там вас не так швидко знайдуть, у мене буде більше часу, щоб утекти з Конотопа, залишатися тут я не збираюся. То ми ідемо? – Я суворо подивився на нього.

– До підвалу, а потім ви підете? – спитав він. – Що ж, домовилися. Тільки тримайте себе в руках і обережно з вибухівкою.

– Не хвилюйтеся, – запевнив я. Зняв наручники, сховав ніж.

Ми вийшли.

– Сходимо до мого архіву, треба дещо подивитися, – сказав директор.

– Вас супроводити? – спитали охоронці.

– Ні, не треба.

Ми підійшли до якихось дверей. Директор відчинив їх, виявилося, що за дверима є ліфт. Оце так палац! Ліфтом ми спустилися у підвал, директор запалив світло, повів мене до кімнати, де зберігався архів. Але мені було потрібно до іншої. Непримітна кімната в темному закапелку, на яку б ніхто не звернув уваги. Мені розповів про неї Антон. Я вдарив директора по потилиці. Підхопив, щоб він не гепнувся. Заліз до кишені штанів, знайшов цілу зв’язку ключів. Один, невеличкий, підходив до потрібних дверей. Я відчинив, заніс директора всередину, запалив світло. Кімната була схожа на комору, якісь старі речі, поламані меблі. Я узяв план, намальований мені Антоном. Відсунув стару запилюжену шафу. За нею виявилися двері. Металеві, товстезні, наче у сейфі. Відчинив їх, пройшов усередину, там була невеличка кімната з великим столом, від якого ішла купа дротів. Я пішов за директором, заніс його до кімнати. Надягнув наручники, поклав під стіну. Почав шукати сейф, про який розповів Антон.

– Що, що ти робиш? – захрипів директор, який опритомнів.

– Думаю, ти знаєш що, – усміхнувся я.

– Ні! Ні! У тебе нічого не вийде!

– Подивимося, – усміхнувся я, коли знайшов сейф. – Мені потрібно відчинити сейф. Який там код?

– Не скажу!

Довелося приставити директору ніж до ока, і він сказав. Я набрав код, замок сейфа клацнув, але я не став відчиняти дверцята.

– Чого ти чекаєш, відчиняй! – занервував директор.

– Не вказуй мені, що робити, – попросив я. Перенабрав код. Тепер уже той, який сказав мені Антон. Це була хитрість. Сам директор не міг відчинити сейф, треба, щоб вони робили це удвох із заступником, інакше замок було б заблоковано. Замок іще раз клацнув, я видихнув і відчинив дверцята. Антон міг набрехати, але обійшлося. Сейф відчинився.

– Як це? – директор скрутився на підлозі, а тепер здивовано дивився.

– Я знаю і другий код, сейф не заблокувало, – сказав я. Узяв із сейфа журнал, у якому детально було описано, що робити, коли є загроза захоплення Фабрики ворогом, підійшов до столу. Смикав за важелі, тиснув на кнопку.

– Ні! Ні! – заверещав директор. У цій кімнаті за товстими стінами його б усе одно ніхто не почув, але я зав’язав йому рот, щоб не заважав.

Зробив усе, що потрібно, почекав, потім натиснув ще на три кнопки і перевів важіль у потрібний стан. Зітхнув. Зняв із себе вибухівку, причепив до директора. Витяг його з кімнати, де був пульт, зачинив броньовані двері. Тепер ніхто вже не міг зупинити те, що мало статися. Виставив годинник на п’ять хвилин. Піднявся ліфтом із підвалу.

– Пан директор іще попрацює з архівом, – пояснив я охороні й пішов. Мене виписали з журналу відвідувачів, я вийшов із палацу, сів у своє авто. Поїхав до воріт. Охорона відчинила. Я не поспішав, покотив до пагорба поруч, став чекати. Вибух у підвалі. Крики, метушня. Я став дивитися у бік Фабрики. Там тривало своє життя. Побачив, що до Фабрики наближається довгий ешелон. Чергова порція сировини. Я вийшов із авто і закурив. Треба було якось долати час. Довгі, наче лютневі бурульки, миті. А потім земля струснулася у мене під ногами. І я побачив, як дахи цехів, які тільки-но було видно за мурами, почали зникати, провалюватися вниз, а на їхньому місці виростали гриби пилюки. Ще вибухи, ще. Цехи зникали один за одним, потім почали валитися стіни. Невдовзі на місці Фабрики вже висіла величезна хмара пилу та диму. Ешелон зупинився за кількасот метрів, потім дав задній хід. Біля Фабрики почали збиратися люди, які намагалися роздивитися, чи залишилося від неї хоч щось.

Я сів до авта і поїхав геть. Забрав із лісу Антона і розповів, що йому краще тікати подалі. Авто залишив у Бахмачі, до Києва доїхав потягом, там перевдягнувся і повернувся до столиці, де моєї відсутності не помітили. У Петрограді говорили про великий вибух у Конотопі, але офіційна версія була така, що вибухнув тамтешній арсенал, не виключено, що це справа рук диверсантів. Про Імператорську фабрику повної переробки ніхто не згадував.

Я з тривогою ліг спати, чекав, чи почую той голос, і думав, що він скаже мені цього разу. Почув сміх і слово «Козак!». Більше нічого, але я прокинувся вранці щасливим. Наскільки можна бути щасливим у Петрограді в листопаді, коли тут панують сирість, сірість та холод. Я засів за свої історії, про Фабрику не згадував. Мене сповістили, що Антон із тією дівчиною виїхали за кордон через Владивосток. Так Антон і хотів. Його дружина, Ірен, завагітніла. Хоч не змогла врятувати шлюб, але дуже тішилася, що матиме дитину. Вона жила у Криму, з чужими документами, зігріта увагою пана Бекіра. Я був радий за неї. Стосовно ж баченого на Фабриці – наказав собі забути про те. Бо не все під силу людині.

Тримання у голову з подальшим знищенням

очалася зима, а я жив у Петрограді сам. Дописав і надіслав Поліні пригоди у Овручі, ходив провідувати до лікарні капітана Мельникова, який потроху оклигував від білої гарячки, відправив у чергову подорож на Ріку Снів Афродіту. Начальство контррозвідки, здається, було так приголомшене моїм порятунком від бунтівників, що воліло мене не помічати. Тож я жив спокійно у квартирі на околиці Петрограда. Жив таємно, бо інакше не дали б мені спокою газетники. Мені доводилося носити руду бороду і окуляри зі звичайного скла, щоб не пізнавали мене. Час від часу ходив провідувати Марі, яка готувалася стати матір’ю. Бідолашна спочатку хотіла взяти гріх на душу, щоб не народжувати дитину від ґвалтівника. Ну і переймалася, що з дитиною доведеться забути про сцену. Я переконував, що дитина ні в чому не винна, а сцена почекає. Призначив Марі пенсіон, щоб вона не хвилювалася за гроші.

Після Марі їхав до Мельникова. Він уже перестав бачити дивовижних тварин і дерев’яних ляльок людського зросту, які з ним розмовляли. Капітан розповідав, як дав обітницю не пити і за її дотримання просив у Господа, щоб той порятував мене.

– І врятував же, Іване Карповичу, врятував! – Капітан починав плакати.

– Врятував, – кивав я. – Тільки святкувати це зі спиртоузом ви почали дарма. Дайте ще обітницю хоча б рік не пити. А то наступний запій може бути для вас останнім.

Мельников обіцяв, але якось нерішуче.

Час від часу я бачився з Бенедіктовим, у них із пані Олександрою я був найбажаніший гість. Часто вечеряли з вином, потім пані Олександра грала на піаніно. Якось Бенедіктов спитав мене, чи не проти я допомогти його колезі.

– Кому саме?

– Професору Лавессі Христофору Лукичу. Медичне світило Петрограда і всієї імперії, дуже талановитий лікар і ще талановитіший вчений. Останні кілька років провадить якісь секретні досліди, каже, що готує великий прорив у науці, і я йому вірю. Вчора професор спитав мене, чи не можу я поговорити з вами. В нього у Куоккалі заміський будинок і лабораторія. Він там давно живе, все було добре, а потім зникла маленька дівчинка з місцевих жителів.

– Як зникла?

– Я подробиць не знаю. Головне, що батько дівчинки працював у професора садівником. Ну і дуже тепер переймається, тим більше, що поліція мляво шукає дитину. Лавессі каже, що сам знав дівчинку, дуже за неї хвилюється і хотів би попросити вашої допомоги. Сказав, що гонорар ваш знає, готовий заплатити. Гроші в нього є. Я йому нічого не обіцяв, просто сказав, що за нагоди поговорю з вами, Іване Карповичу. Я чув, як ви казали, що заморилися, то, може, це вам і нецікаво буде.

– Щось не чув нічого про зниклу дівчинку, – здивувався я. – Хоч газети читаю.

– У газетах про це не пишуть, цензура забороняє. А то ще погроми почнуться, скажуть, що це жиди дівчинку вкрали. Так Лавессі пояснював.

– Я подумаю. Можливо, і займуся.

– Як скажете, Іване Карповичу. Ну що, ще по чарці?

– Ні, досить. Завтра хочу попрацювати.

Розкланявся і поїхав на візнику додому. За давньою звичкою дивився, чи немає хвоста. Не було. Вийшов не біля квартири, на два квартали раніше. Пройшовся і побачив, що біля мого будинку стоїть авто. Чорне, забрьохане, здається, приїхало здалеку. У авті хтось сидів і курив цигарку. Я пройшовся повз, побачив, що за кермом солдат, а на задньому сидінні хтось теж у формі. Не ховалися, чекали. Я підійшов до своїх дверей. Чоловік вийшов з авто. Генерал!

– Іване Карповичу? – спитав мене тихо.

– Я. Заходьте, – запросив я, щоб не світитися розмовою з генералом на вулиці. Він зайшов, стрункий, високий, з упевненим аристократичним обличчям.

– Генерал-лейтенант Павло Скоропадський, – несподівано сказав він по-нашому, як у малоросійських губерніях говорять, хоч на вулиці звертався російською. Гість подав мені руку. Я ошелешено подивився на нього. По-нашому! Генерал! Провокація? Потиснув його руку, хоч і розгубився. – У вас знайдеться для мене хвилина? – він і далі говорив по-нашому.

Побачив мою розгубленість.

– Іване Карповичу, я ж із України, – сказав він вже російською і тим мене трохи заспокоїв.

– Прошу, сідайте, – запропонував я.

Ми сіли.

– Я – командир першої гвардійської кавалерійської дивізії. І в мене є до вас справа. Навіть не справа, а розмова, – далі він говорив російською.

– Слухаю вас.

– Ви, мабуть, як і всі громадяни Російської імперії, бачите, що наша держава опинилася у досить скрутному становищі, – почав Скоропадський. Я здивовано подивився на нього. Бо такі розмови радше личили якомусь бунтівнику. – Ситуація на фронтах невтішна, те саме і в тилу. Страйки, мітинги, проблеми з постачанням продуктів, передусім хліба…

– Вибачте, пане генерале, я більш-менш знаю про стан речей. Про що ви б хотіли поговорити зі мною?

– Іване Карповичу, ви досить популярна особа у країні. Вас читають мільйони людей. І ваша думка з того чи іншого приводу може бути досить важливою.

– У мене зазвичай не питають думки.

– Зараз так. Але все може змінитися. – Генерал і раніше розмовляв тихо, а то зовсім перейшов на шепіт.

– Що ви маєте на увазі? – спитав я, трохи роздратований натяками.

– Усе в цьому житті змінюється, іноді досить швидко, – гість далі говорив загадками.

– Пане генерале, я – проста людина і не люблю натяків. Якщо хочете щось сказати, то кажіть, а як ні, то ні.

– Добре, Іване Карповичу. Я хочу пояснити, що прийшов до вас не сам, мене попросила про це група поважних громадян нашої держави, справжніх патріотів імперії, які турбуються за її майбутнє. І ось ці люди благали мене поговорити з вами, бо ж хто краще зрозуміє один одного, як не українець українця?

– Хто кого? – здивувався я, бо це тільки австрійський Генштаб про українців балакати любив, ну і у Львові.

– Українець українця, Іване Карповичу. І цих слів не треба боятися, бо згодом усі народи нашого Отєчества почнуть розквітати у рівних умовах, і не треба буде боятися говорити, хто ти.

– Що ви хочете почути від мене?

– Від вас, Іване Карповичу, я хочу почути умови того, що у випадку якихось надзвичайних подій ви станете на бік цієї групи патріотів чи хоча б не будете їй заважати.

– Про події якого типу ви говорите?

– Про дуже серйозні події. Іване Карповичу. Вас звуть стовпом самодержавства, і ми цінуємо вашу відданість присязі. Цінуємо, на відміну від тих людей, які зараз при владі і які дозволяють гратися вами, наче іграшкою, кидати найкращого сищика імперії на передову, підставляти під шпигунські кулі у тилу!

– А ви не боїтеся, що за кілька годин я вже сидітиму у військовій контррозвідці і переповідатиму ваші слова? Га, пане генерале? – спитав я прямо.

– Не боюсь. – Він непогано тримався. – Я дещо знаю про ваші відносини з контррозвідкою, а ще знаю, що ви дуже розумна людина, яка вміє приймати виважені рішення. Так ось, Іване Карповичу, я хочу почути від вас умови того, щоб під час подій, які можуть стосуватися і долі самодержавства, його стовп, тобто ви, хоча б не заважав групі патріотів діяти.

Він не жартував. Я розгубився, бо не чекав такої розмови.

– Умови мого невтручання? – для чогось перепитав я.

– Так точно, Іване Карповичу.

Я подивився на нього. Міг зараз щось плести, розпитувати, бути обережним. Але я заморився від усіх цих маневрів. Міг же хоч раз учинити просто.

– Що ж, мої умови такі: відставка генерал-майора Кузнецова з військової контррозвідки, генерала Штейнера з охоронного відділення, а князя Андрія Нікітіна-Ухтомського і барона Раузена з військового міністерства. Також моє звільнення у запас за станом здоров’я, таке звільнення, яке б унеможливлювало мій подальший призов. Усе.

Скоропадський здивовано подивився на мене.

– Два генерали, князь та барон. А ви кровожерливий, Іване Карповичу.

– Не я почав цю війну, але я хочу її завершити. Як вам мої умови?

– Я передам їх людям, які попросили мене про цю розмову. За тиждень-два я повідомлю вам відповідь, але думаю, що ваші умови задовольнять. Звісно, не зараз, а після можливих подій.

– Краще перед подіями або на самому їх початку. Я не те щоб не довіряю, але не люблю опинятися у ролі лихваря й нагадувати про борги.

– Я вас зрозумів, Іване Карповичу. – Скоропадський підвівся, знову подав мені руку. – Дуже вдячний вам за те, що вислухали мене.

– Навзаєм, пане генерале.

– Можна просто Павло Петрович. – Скоропадський пішов до дверей, потім зупинився. – Думаю, зайве казати, що ця розмова мусить залишитися у таємниці?

– Я покладаю такі самі сподівання на вас, – кивнув я.

– Що ж, добре. Ще раз дякую за увагу, дуже радий був познайомитися з вами особисто. – Він усміхався цілком щиро. – І якщо вас спитають, навіщо я приїздив, то скажіть, що запрошував на офіцерський бенкет у штабі дивізії. Він відбудеться за два тижні, і ви б мали стати його окрасою, але відмовилися через зайнятість.

– Добре.

– Успіхів нам. – Скоропадський усміхнувся і пішов. Загуркотів двигун, і авто поїхало.

Я сів, замислився. Здається, не помилився. Всяке трапляється, однак щоб генерал працював провокатором, про таке я не чув. Щоправда, і не чув, щоб генерал вербував до участі в заколоті. Хоча якісь чутки про невдоволення государем серед його найближчого оточення ходили. Невже це воно і є?

Про візит генерала Скоропадського думав майже всю ніч, лише під ранок трохи заснув. Коли прокинувся, то вирішив про це більше не думати, щоб дарма не чекати. Аби відволіктися, поїхав до Куоккали, щоб зайнятися справою, про яку говорив професор Лавессі. Місцеві російську сяк-так знали, то розповіли подробиці. Дівчинка поверталася зі школи, вже вечоріло, додому не дійшла. Батьки досить швидко здійняли тривогу, за кілька годин уже всі шукали дівча, але не знайшли. А вночі ще і сніг пішов, тож як і були якісь сліди, їх замело. Батьки хотіли піднімати бучу, звертатися у газети, об’яви розвішувати, але переконали їх, що не треба. Бо місто ж курортне, на Різдво багато людей відпочивати приїде з Петрограда, разом із дітьми. А як дізнаються про зниклу дівчинку, то злякаються, кудись в інше місце поїдуть, залишивши селище без заробітку. То шукали тихо, професор Лавессі призначив нагороду за відомості про дівчинку, поліція опитувала всіх, але так і не знайшли.

Спитав про батьків зниклої, вони працювали у того ж таки професора. І жили неподалік. Поїхав до них. Батьки захвилювалися, чого це я розпитую, дивилися вороже. Тоді я пішов до професора, щоб він батьків заспокоїв. Професор жив у великому кам’яному будинку трохи на віддалі від селища, у сосновому гаю. Будинок було оточено високим парканом, за яким гавкали дебелі, судячи з голосу, собаки. Я постукав у хвіртку, мені відчинив слуга. Я попросив сповістити професора про мій візит. Невдовзі Лавессі особисто вийшов до мене.

– Іване Карповичу? – спитав здивовано. – А на портретах ви інший.

– Зараз я у гримі, щоб шанувальники творчості не заважали, – пояснив я.

– Зрозумів! Ласкаво прошу до моєї скромної обителі! – Професор аж уклонився.

Був він кремезним, тлустим чоловіком років під шістдесят. Широке обличчя, великий ніс трохи картоплею, прожилки на щоках показували, що любить випити.

– Я дуже радий, Іване Карповичу, що ви відгукнулися на моє прохання. Я знаю, що у вас донька є і ви розумієте, що відчувають бідолашні батьки зниклої дівчинки.

– Вони зустріли мене вороже, не схотіли розповісти про обставини зникнення, – поскаржився я.

– Це через те, що набігло багато охочих. Я ж призначив тисячу рублів нагороди за відомості про дівчинку. Мисливці за нагородою безперервно розпитують батьків, нишпорять тут. Я вже і не радий, що пообіцяв гроші! Бо метушні багато, а жодного результату. Але коли батьки дізнаються, що ви – сам Іван Карпович Підіпригора, то неодмінно все розкажуть вам! Прошу бути моїм гостем.

Професор завів мене до будинку, схожого трохи на фортецю: товсті стіни, вузькі вікна, радше бійниці. Але всередині було досить затишно. Запросив до свого кабінету.

– Сідайте, Іване Карповичу, – він вказав на розкішний шкіряний фотель за низьким різьбленим столиком, сам сів у інший. – Бажаєте щось випити?

– Чаю, якщо можна, – попросив я. Дивився на полиці з книгами до самої стелі, на великий камін, зручні шкіряні фотелі, оленячі роги, атлас землі, труп! О Господи, труп у акваріумі! Я вирячився, бо всяке бачив, але такого ні. Якийсь голий мертвий чоловік, скоріше, вже старець.

– Це мій учитель, професор Штрумфель, – сказав Лавессі, побачивши моє здивування.

– А що він тут робить? – спитав я.

– Він попросив у заповіті не ховати його, а помістити у формальдегід, таку рідину, яка зупиняє гниття. Я був його найкращим учнем і взяв на себе виконання заповіту, тим більше, що його родичі збиралися, попри прохання покійного, зарити тіло в землю. А цього професор дуже не хотів.

– Чому?

– Він мріяв про безсмертя.

– Що?

– Він вважав, що згодом, причому досить швидко, за сто-двісті років, наука підійде до того, що зможе забезпечити людям безсмертя.

– Безсмертя? – закрутив я головою. – А хіба це не гріх буде? Бо ж Господь зробив людину смертною.

– Ну, Іване Карповичу, в науці не можна думати категоріями «гріх» чи «не гріх». Наука позбавлена етичної оцінки, її хвилює лише істина. А вже як ту істину сприймуть люди, то зовсім інше питання. Що ж до безсмертя, то воно справді виведе людину з-під оруди бога, бо ж бог потрібен лише смертній людині, яка боїться вмерти і мріє про життя вічне. Безсмертній людині Бог не потрібен.

– Страшні речі кажете, професоре.

– Це не мої слова, а покійного Штрумфеля, який мріяв про безсмертя і намагався його здобути. Коли це йому не вдалося, він вирішив зберегти своє тіло до того моменту, поки вчені зможуть досягти вічного життя.

– Але яка йому різниця, він же мертвий?

– Мій учитель сподівався, що рано чи пізно наука навчиться і оживляти мертвих. Головне – зберегти тіло. Що я і зробив.

– А родичі не проти, що професор голий і стовбичить у вашому кабінеті?

– Були проти, ми з ними судилися, і я виграв суд, бо ж такою була остання воля покійного.

– Стояти голим у акваріумі у вашому кабінеті? – здивувався я.

– Ні, зберегти тіло. Що ж до акваріума, я, звісно, міг би поставити його десь у підвалі, але ж це мій вчитель. Тому поставив його у своєму кабінеті. Час від часу я розмовляю з ним, розповідаю про свої досягненнях. Я розумію, що він не чує, але це шанування його пам’яті, висловлювання моєї вдячності. Якщо він заважає вам, Іване Карповичу, я його закрию.

Лавессі натиснув на якусь кнопку, і дерев’яні двері сховали акваріум. Кнопка була на дерев’яній панелі, де було ще багацько кнопок і якихось гачків.

– Це пульт керування моїм кабінетом, – пояснив Лавессі, побачивши моє чергове здивування. – Я можу відкривати завіси на вікнах, сидячи у фотелі. Ось. – Він натиснув ще одну кнопку, і завіси почали зачинятися, у кабінеті стемніло. Професор натиснув на іншу кнопку, і завіса поїхала назад. – Як вам? – спитав він із гордістю.

– Не бачив іще такого! – визнав я.

– Я вклав у цей кабінет багато грошей, бо це ж моє робоче місце. Тут я працюю, якщо не спускаюся до лабораторії. – Лавессі задоволено усміхався.

– А ви теж вірите у те, що люди можуть досягнути безсмертя? – поцікавився я.

– Я вчений, тому не вживаю слова «вірити». Поки що я не бачу можливостей для досягнення безсмертя, але зовсім не виключаю, що вони з’являться у майбутньому.

– Людина житиме вічно?

– Так, хоча тут треба розуміти, що під людиною мається на увазі свідомість, наша особистість. Тіла, я думаю, будуть, як і раніше, старіти та вмирати, але людина може отримати можливість зміни тіл. На мою думку, це найперспективніший шлях для подолання смерті.

– Але як можна змінити тіло? – не зрозумів я.

– Теоретично – просто. Наша свідомість – набір електричних зарядів, що зберігаються у нашому мозку. Якщо ми навчимося передавати цей набір із голови до голови, це і буде безсмертя. Десь у років сорок-п’ятдесят, у кого як, коли тіло починає в’янути, люди майбутнього переселятимуться у нові тіла вісімнадцятирічних, а може, навіть, і підлітків.

– Але де узяти нові тіла?

– Думаю, їх будуть вирощувати на спеціальних фабриках.

– Але ж це будуть інші люди! І вони хотітимуть жити!

– Іване Карповичу, як біолог я знаю, що життя – це процес постійної конкуренції, війни всіх проти всіх. Ресурсів завжди не вистачає, і за них ведеться відчайдушна боротьба, у якій слабші програють, а сильніші ідуть далі. Безсмертя – теж обмежений ресурс, тож отримати його всі не зможуть. Буде боротьба, сильні стануть безсмертними, а слабкі – постачальниками тіл.

– Який жах! – скривився я, бо не любив несправедливості.

– Іване Карповичу, це життя. Хіба зараз усе не відбувається так само? Хіба бідні не живуть задля багатих, не віддають їм свої життя та тіла, нехай і в метафоричному сенсі? Робітники та селяни, що працюють на власників заводів та землі, вони ж віддають свої тіла капіталістам.

– Ви наче бунтівник якийсь кажете, – обережно зауважив я.

– На відміну від революціонерів, я не вірю, що людей можна змінити. Будь-яке людське суспільство, за винятком найпримітивніших, будується на експлуатації. Революціонери обіцяють побудувати нову державу, де експлуатації не буде. Але це неможливо! Це як паровоз, який не витрачатиме вугілля. Щоб паровоз їхав, треба підкидати вугілля у котел. Для людського суспільства вугілля – це експлуатація, без якої держава зупиниться і розпадеться, перетвориться на паровоз, що іржавіє на запасній колії.

Слуга приніс нам чай. У професора були якісь однакові слуги: чоловіки, молоді, у сірих одностроях і з дивними поглядами. Вони були на чомусь зосереджені, чи що? Слуга поставив порцеляновий чайник, чашки, мисочку з цукром, черпачок з вершками. Налив чаю мені та професору і пішов.

– Люблю солодкий чай із вершками, особливо взимку, – сказав Лавессі і поклав у чашки три ложки цукру, додав вершків, поколотив.

– Дуже добрий чай, – принюхався я.

– Так, мені надсилають його з Бухари, куди його везуть із південних схилів Тибету. Як на мене, це найкращий чай у світі. – Він зробив ковток і почав смакувати. Чай справді був дуже смачний.

– Чи правда, що зараз дехто намагається використовувати дітей для здобуття вічної молодості? – спитав я обережно, згадавши про свої пригоди в Одесі. Спостерігав за професором. Той закрутив головою.

– Маячня, Іване Карповичу. Всі ці легенди про ванни з крові дітей, які начебто дають молодість, – все це дурниці.

– Звідки ви знаєте?

– Мій покійний учитель розробляв це питання. Він проаналізував усі алхімічні книги, в яких згадувалося про здобуття вічної молодості. Деякі рецепти потребували використання дитячої крові. Професор Штрумфель провів досліди і виявив, що ані ванни з дитячої крові, ані її вживання як інгредієнта для напоїв не ведуть навіть до тимчасового призупинення старіння.

– Господи, він убивав дітей? – Я аж чашку поставив.

– Так, але це були діти дикунів, у Африці. Професор вирушив до Східної Африки, де досі панує рабовласництво. На ринках рабів він купував дітей і використовував їх для дослідів.

– Жах який!

– На жаль, Іване Карповичу, наука інколи потребує дій, які видаються обивателям жахливими. Колись лікарів лаяли за те, що вони ріжуть трупи. Дурні люди не розуміли, що лікарю потрібно розрізати десятки мертвих тіл, щоб навчитися і потім уже приступитися до живого. Так і в цьому випадку, тих дітей усе одно або чекала важка праця, або їх би взагалі з’їли, бо в тих диких краях досі практикується людожерство. А так вони прислужилися науці. Здається, не найгірший варіант.

– Я стикався з тим, що кров продовжувала життя, – згадав я дещо.

– Я читав ту вашу історію про вовкулака. Саме після неї я почав вас дуже поважати. Бо ви ж зовсім нічого не прибрехали! Хоча могли добряче навигадувати на цій темі. Але ви написали все точно!

– Звідки ви знаєте?

– Я теж проводив досліди зі створення штучних людей і зіткнувся з тими самими складнощами. Мої створіння швидко гинули. Щоб вони жили, потрібно було вбивати людей, а на це я піти не міг. Тому припинив досліди в тому напрямі. Але знайшлися люди, які їх продовжили. На щастя, потім прийшли ви і знищили того негідника.

– А ви теж займаєтеся безсмертям?

– Ні, бо це не має жодної перспективи. Наука ще занадто слабка для вирішення таких проблем. – Якщо професор і брехав, то йому можна було поаплодувати, настільки професійно він це робив. Я смакував чай.

– Чим же ви займаєтеся? – поцікавився я.

– Паразитами.

– Ким? – Я аж закахикав.

– Паразитами. Істотами, які пристосовуються для використання інших істот. Дуже цікава тема, яку, на жаль, багато хто з учених оминає з етичних причин, хоч я вважаю, що етиці не місце у науці.

– Паразити? Глисти, чи що? – Я аж скривився.

– І глисти теж, Іване Карповичу. Ось бачите, ви скривилися, вам огидно про це слухати, так само сприймає мою тему і багато хто з колег. Вони вважають, що паразити – це якісь виродженці, істоти, що деградують. Що там ними займатися? Насправді ж, паразити – це приклад не деградації, а блискучого розвитку!

– Розвитку? Глисти? – На божевільного професор не був схожий, але таке верз!

– Так, розвитку, Іване Карповичу, розвитку! Успіх тієї чи іншої живої істоти залежить від її пристосування до навколишнього середовища. І тут паразити демонструють нам справжні дива! Вони не тільки сміливо занурюються в дуже агресивні до чужинців тіла інших живих істот, але й примушують їх служити собі! І роблять це просто блискуче! – Я побачив, як у професора запалали очі. Видно було, що він розповідає про улюблену справу. Аж чашку з чаєм відставив. – Люди не розуміють цього! Хто з тварин викликає захват публіки? Тигр або лев! Ну, може, слон через розміри, собака через відданість, або кінь через корисність! І все! Але що робить тигр чи лев? Він просто вбиває! Кому, як не вам, Іване Карповичу, знати, що вбити легко! Тобто у людини є деякі гальма, нав’язані суспільством, які заважають вбивати, але ці гальма легко прибираються. Без гальм убити людину легко. Значно складніше взяти людину під свій контроль, примусити виконувати ваші накази! Тобто і тут є суспільні механізми, які полегшують підкорення. Офіцеру не треба докладати зусиль, щоб контролювати солдата, достатньо просто віддати наказ, а там уже солдат виконає, бо інакше на нього буде спрямовано репресивний механізм суспільства! У таких умовах контролювати легко. Або випадок грошей, коли людину можна контролювати за рахунок її жадібності. Так само контроль через статеве бажання, яким частенько користуються жінки. Але спробуйте контролювати людину без грошей, без жіночих принад і без наказів начальства! Це надзвичайно важко. Так ось: паразити лише цим і займаються! Вони захоплюють організм господаря і примушують його служити собі! І хто після цього деградував, а хто довершений?

Лавессі аж почав бризкатися слиною, але вчасно помітив це і витер губи хустинкою, зробив ковток чаю, посмакував, заспокоївся.

– Одним словом, Іване Карповичу, хоча колеги засуджують мої наукові вподобання, насправді це надзвичайно цікава тема!

– Повернімося до теми, задля якої я прийшов до вас, – запропонував я.

– Так, вибачте за мої монологи. – Лавессі кивнув і подивився на мене.

– Ви вбили її? – спитав я тихо і впевнено.

– Що? – Його здивування було таким щирим, що я аж подумав, буцімто помилився.

– І краще не кличте слуг, бо тоді мені доведеться вихопити браунінг, а це може погано закінчитися для вас, – попередив я.

Він здивовано подивився на мене.

– Ви справді вважаєте, що я причетний до зникнення тої дівчинки? – Він відкинувся у фотелі і засміявся, схопившись за голову. – Господи, мабуть, я таки схожий на якогось божевільного, якщо ми могли подумати про мене таке. – Він скривився і зітхнув. – Іване Карповичу, я не причетний до зникнення цієї бідолашної дівчини. Я не знаю, як це довести, взагалі-то я думав, що доводити мусить сищик. На свій захист можу лише сказати, що за всіх своїх вад я не ідіот, це вам підтвердять навіть мої вороги. А якщо я не ідіот, то я б не запрошував вас розслідувати цю справу, якби був хоч трохи причетний до неї.

– Ви хороший артист, професоре, вмієте дуже добре брехати, але недостатньо добре, щоб я цього не помітив. Для чого вам знадобилася та дівчинка, і що ви з нею зробили?

Лавессі зморено зітхнув. Я стежив за кожним його рухом, готовий будь-якої миті вихопити браунінг. Його руки були над столом і нічим мені не загрожували. Здається, якийсь рух ноги, на який я не звернув уваги. А потім фотель, у якому я сидів, провалився вниз. Це сталося миттєво, але я встиг схопитися за край підлоги, повиснути на кінчиках пальців, спробував підтягнутися, та професор, що вистрибнув із-за столу, вдарив по моїх пальцях носаком – і я провалився. Впав у якомусь підвалі, господи, як же я ненавидів підвали! Фотель перевернувся, наче витрушував мене, після чого зник у стелі, яка закрилася високо над моєю головою. Тепер у кабінеті професора стояв порожній фотель. Цікаво, чи багатьох відвідувачів так спровадив цей божевільний вчений?

Я вихопив браунінг, озирнувся. Велике приміщення, добре освітлене. Під стелею складний металевий механізм, який забезпечував роботу фотеля з викидання небажаних гостей. Почулися кроки, багато кроків. До підвалу відчинилися двері, в які почали забігати люди. Слуги професора у сірих одностроях і з тими дивними, наче відсутніми поглядами. Їх забігло близько півсотні, вони стали уздовж стіни і подивилися на мене.

– Стояти! – крикнув я їм і погрозив браунінгом. Чесно кажучи, ніколи не думав, що у Лавессі стільки слуг.

– Узяти його! – почувся голос професора зверху. Я вистрелив на звук, а слуги кинулися до мене.

– Стріляю! – закричав я, сподівався налякати їх. Вбив першого, другого, третього, я ж стріляв упритул, а вони лізли на мене, навіть не намагалися ухилятися від куль. Я вистріляв усі набої, ті слуги, що вціліли, кинулися на мене. Я збив одного міцним ударом у щелепу, потім ще одного, третій удар зав’яз, мене схопили, повалили і почали топтати. Мене б убив цей розлючений натовп чоловіків.

– Не вбивати! – почувся голос професора.

Від мене відступили. Я лежав на підлозі скрутившись. Мить тому мене топтали, били, рвали, кусали. Було дуже боляче, паморочилося в голові.

– Узяти його! – слуги підійшли до мене і почали в’язати. Я не чинив опору. Точніше, спробував і знепритомнів.

– Іване Карповичу! – Мене плескали по щоках. Я розплющив очі. Одне око, бо друге геть запливло. – Вітаю вас, що живі. Я думав, мої хлопці заб’ють вас! Мушу визнати, що ви бились, наче той тигр чи лев. Ви вбили чотирьох і трьох поранили! У ще одного навіть зламана щелепа. У якомусь первісному племені ви були б ватажком, Іване Карповичу, славним воїном! Тому я вас і обрав.

Я лежав зв’язаний на столі. Подумав, що хотів же втекти від усього цього подалі, щоб більше не потрапляти у підвали. Але не втік – і ось знову. Професор Лавессі перевернув мене, почав стригти мені потилицю. Я намагався пручатися, але чомусь не міг поворухнутися.

– Я вколов вам спеціальні ліки, завдяки яким ви втратили можливість рухатися, але залишилися притомним, – пояснив професор, який вправно чикав ножицями біля моєї голови. – Вам, Іване Карповичу, мабуть, не я перший кажу, що не збирався вас чіпати, але ви самі мене змусили. На весіллі у нашого знайомого Бенедіктова той, уже п’яненький, згадав, що ви займалися справою Іллюші Благово. Господи, я думав, що про нього всі вже забули, а тут, виявляється, сам Іван Карпович Підіпригора зацікавився! Це мені дуже не сподобалося. З одного боку, минуло вже досить багато часу, і ви нічого не знайшли. З другого – Бенедіктов казав, що ви пам’ятаєте про цю справу. І це мені налякало. Ваша увага позбавила мене спокою, я не міг зосередитися на науці, тож вирішив діяти сам, зробити операційне втручання, а не чекати, поки проблема вийде гноєм.

Він закінчив стригти і почав мазюкати мою потилицю чимось прохолодним і мокрим. Здається, збирався її голити.

– А тут якраз трапилася ця історія з дівчиною. Її зґвалтував і вбив один із моїх слуг, який вийшов із покори, за що я його знищив. Справу з поліцією владнав, з батьками теж, у них шестеро дітей, одним менше, одним більше – не має значення. І тут я подумав, що те бідолашне дитя могло б стати хорошою наживкою для вас. Я чув, що ви дуже нетерпимі до випадків, коли кривдять жінок. А ще ж у вас маленька донька, за якою ви, мабуть, сумуєте. Мусили зацікавитися цією справою і прийти. Так і сталося.

Лавессі почав голити мою потилицю.

– Ви все-таки чудовий сищик, Іване Карповичу! Ви відчули, що я брешу, зрозуміли, що я якось причетний до зникнення дівчинки. Насправді не я, а один зі слуг, але то вже інша справа. Так ось ви розкусили мене, але я чекав цього. Навіть подумати не міг, що зможу вас обдурити, тому і запросив на крісло для гостей. Колись у нього відмовився сідати Іллюша Благово, і це принесло мені купу проблем. Та ви сіли.

Професор шкрябав лезом мою потилицю, працював професійно, наче справжній цирульник.

– З Іллюшею в нас вийшов конфлікт. Він був достатньо талановитим, попереду в нього були чудові перспективи, ми разом дуже добре працювали. Та потім виявилося, що у Іллюші надто строгі принципи, хоча для вченого це зайве. Вчений мусить іти до істини, і ця мета, поза сумнівом, виправдовує усі засоби. Я якраз почав займатися паразитами і показав Іллі свої перші напрацювання, ще не на людях, на собаках. Це були дуже успішні досліди, яких до мене ще ніхто не робив! Будь-який вчений мусив захопитися ними, натомість Ілля почав говорити про те, що собаки мучилися. Виявилося, що він був собачник і не міг працювати з собаками. Я запропонував йому працювати з людьми, а він зчинив скандал. Ми посварилися, Ілля пішов від мене, фактично згубивши свою наукову кар’єру, бо ж йому був потрібен хороший вчитель. Але справа у тому, що Ілля багато знав. Так, він нікому не відкрив зміст моєї пропозиції, тим більше, потім я спробував переконати його, що змінив напрям досліджень. Але я не міг просто сидіти і залежати від того, оприлюднить Ілля відомості про мої дослідження чи ні. Я запросив його на таємну зустріч, у мене вдома якраз змонтували той фотель. Мені тільки і треба було, щоб Ілля приїхав та сів там. Він приїхав, але не сів! Так і простояв увесь час зустрічі, хоч я кілька разів запрошував його присісти. Не знаю, це випадковість чи, можливо, він відчув якусь небезпеку.

Лавессі голив дуже добре, жодного разу не порізав шкіру. Був зосереджений у діях, хоча водночас розповідав.

– Ілля пішов, а мені довелося готувати слуг, щоб убити його. Між тим йому далі щастило. Мої люди приходили, і щоразу якась випадковість ставала на заваді вбивству, Ілля виживав. Він хотів розслідування, але наша поліція відмовляла. Я нічого не платив за це, поліції не треба платити за неробство, за це їй платить государ. Так от, я змушений був посилати вбивць ще і ще, але нічого не виходило. Потім Благово втік на війну. Думав сховатися там. Але я знайшов його, і вже у військовому шпиталі Іллю було вбито. Я випив тоді коньяку і подумав, що справу завершено. Коли ось за кілька років дізнався, що ви нею займаєтеся. Це ж я у вас читав, що не можна залишати заряджені рушниці у себе за спиною? А ви ж не якась там рушниця, ви – ціла гармата, Іване Карповичу! То як я міг залишити вас? До того ж у мене досить амбітні плани, і я не хотів, щоб ви їм завадили. Довелося затіяти цю гру. Спочатку я збирався просто знищити вас, а потім зрозумів, що саме провидіння послало вас мені! Ви станете вишенькою на тому торті, який я старанно готую вже кілька років! Так, готово.

Лавессі витер мою потилицю рушником.

– Вам, мабуть, цікаво зрозуміти, що відбувається, Іване Карповичу? Не хвилюйтеся, я не буду вас убивати, садовити у клітку чи катувати. Я – вчений, а не маніяк. Я просто зроблю вам операцію. Раніше вони були досить небезпечні, але я вже набив руку, зробивши їх кількасот. Що за операція? Вона пов’язана з темою паразитів, про яку я вам розповідав. Розумієте, якось я замислився, чому примітивні тварюки можуть почати верховодити своїм хазяїном, а я позбавлений можливості контролювати навіть свою кухарку, яка краде продукти. Я міг її звільнити, але не міг примусити не красти. Мені стало прикро, і я вирішив пошукати механізми впливу на людей. Довгий час усе було марно, аж поки в одному з наукових журналів я не прочитав про африканського паразита, який вражав мозок своєї жертви і починав контролювати її поведінку. В результаті жертва, зазвичай це були травоїдні, починала жити так, як вигідно паразиту, а не собі. Паразит не був зацікавлений у тому, щоб господар плодився, бо для самців це означало виснажливі турніри, а для самиць – вагітність, яка забирала всі сили. Тому тварини, вражені паразитом, припиняли плодитися. У самиць не починалась тічка, а самці втрачали цікавість до самиць. Натомість у тварин пробуджувався неабиякий апетит, причому лише на деякі види рослин, які хворі особини починали жадібно жерти. Серед цих рослин були тільки ті, які мали елементи, потрібні паразиту, щоб розплодитися. Паразит плодився просто у мозку жертви, займав його повністю, пронизував своїми корінцями обидві півкулі. Паразит відкладав у мозку господаря, точніше, жертви, яйця, чекав, коли вони дозріють, а потім давав наказ господарю потрапити у зуби хижака. І господар виконував цей наказ! Тварини, звичайні антилопи, кидалися на тигрів чи леопардів і гинули. Хижаки їли туші, залишивши голову гієнам, які жадібно накидалися на залишки чужого столу. Гієни розгризали черепи, з’їдали яйця, які продовжували дозрівати вже у цих хижаках, а потім виходили з калом і закріплювалися на траві. Там їх підбирали травоїдні, які ставали наступними жертвами паразитів. Як вам, не дуже складна схема, Іване Карповичу?

Професор старанно протер мою потилицю, потім запалив поруч вогонь, поставив на нього металевий ящик.

– Зараз простерилізую інструмент. Так ось, Іване Карповичу, я замовив, і мені привезли з Африки того паразита. Почав із ним досліди. Виявилося, що у дорослому вигляді цей паразит добре приживається у людині, якщо його підсадити до голови. Він проростає через мозок і починає керувати людиною. Але у інтересах самого паразита. Мені ж було потрібно, щоб паразит працював на мене. Щоб я був таким собі надпаразитом. Я почав шукати засоби впливу на паразитів: припікав їх кислотами, оперував, піддавав різноманітним травмам. Я знайшов мозковий центр, який керував діями паразита, і навчився блокувати його медикаментозним шляхом. Таким чином паразит на потрібному мені етапі припиняв зростати, не відкладав яєць, а завмирав. Він продовжував контролювати мозок жертви, але це був пасивний контроль, бо власну програму дій паразита я зупинив. Мені треба було навчитися транслювати паразиту мою програму дій. І я зробив це за допомогою випромінювання радіохвилями у строгому сегменті. Залежно від довжини хвилі паразит налаштовувався на необхідні емоції: злість, ненависть, любов, покору. Після хвильової обробки треба було за допомогою слів уточнити наказ. Наприклад, коли ми прийшли до мене у кабінет, я ввімкнув радіопередавач у підвалі на хвилю, яка налаштовує на ненависть. Хвиля діяла на паразита, що впливав на мозок і змушував моїх слуг ненавидіти. Але я не міг хвилями сказати, що ненавидіти треба саме вас. Тож мені довелося дати наказ словами, і тоді мої слуги накинулися на вас. Ви бачили, що вони зовсім не боялись померти? Лізли під кулі, і жоден не ухилявся! Це все тому, що ними керує паразит, а паразитом керую я! І коли я наказую зробити щось смертельно небезпечне, людина виконує це, бо її інстинкт самозбереження придушено і накази, мої накази, віддає паразит!

Лавессі підійшов до вогню, відкрив ящик, із якого повалила водяна пара.

– Ось саме такого паразита я прищеплю вам у потилицю. Не хвилюйтеся, операцію я робитиму під наркозом, боляче вам не буде. Паразит проросте у вас у голові, проб’є корінцями ваш мозок і почне керувати вами. Після цього я зроблю вам кілька уколів, якими дезактивую мозковий центр паразита і зроблю його придатним до виконання моїх наказів. Ви, Іване Карповичу, станете одним із моїх слуг! Ну хіба не чудово? Тим більше, що ваші розумові здібності залишаться на колишньому рівні. Ну, майже на колишньому. У вас трохи погіршиться реакція, ще там деякі вади, але то вже таке. Головне, що я стану господарем найкращого сищика імперії! Хіба не красивий поворот? Ви могли стати моїм ворогом, а стали слугою! Люблю такі штуки, коли «одним махом двох побивахом»!

Професор задзеленчав інструментом, який дістав із ящика.

– Ось, до речі, те, що я підсаджу вам у голову. – Лавессі тицьнув мені щось слизьке до обличчя – щось завбільшки з пару волоських горіхів. – Воно зараз невеличке, а потім виросте, заповнить ваш мозок і зробить моїм слугою! Скажіть, як же це смішно, що ось така штучка, схожа на чиїсь шмарклі, може підкорити найкращого сищика імперії! Іронія долі, Іване Карповичу, яка нагадує про те, що всі люди рівні. Бо цей паразит проросте в голові хоч у вас, хоч у звичайного вантажника з порту, а хоч у вінценосної особи! Ну що ж, тепер бажаю вам приємних сновидінь. І попрощайтеся самі з собою. Вже за кілька місяців ви станете іншою людиною.

Він зробив мені укол, і я кудись провалився. Коли опритомнів, то був міцно прив’язаний до якогось дивного механізму, що трохи нагадував крила вітряка. Висів головою угору, мої руки та ноги міцно прикріплені ременями до залізного остова, в роті був кляп. Потім я відчув, що остов рухається. Так, за годинниковою стрілкою! Дуже неквапливо, але впевнено я нахилявся убік. Я почав рахувати. Коли дорахував до семисот, опинився головою вниз. Потім почався підйом, і ось я знову головою догори, далі новий оберт. Тобто я крутився. А ще моя голова була надійно заблокована спеціальною конструкцією. З боків мене підпирали два дерев’яних бруски, а на лобі був товстий шкіряний ремінець, який не давав можливості хоч якось рухати головою. Зовсім. Я просто крутився припнутий, а навколо була темрява. Згодом я прислухався і зрозумів, що окрім мене у кімнаті хтось є. Якесь сопіння. Тут хтось був, здається, з заткнутими ротами, як і я. Вони, мабуть, теж крутилися. Що це за атракціон?

У мене був час подумати. Я згадав того клятого професора. Я ж знову помилився. Ще по очах батьків зниклої дівчинки я зрозумів, що вони злякалися мене. Тобто щось у цій справі було нечисте. Замість того, щоб допитати їх, я чомусь пішов до Лавессі. А там те крісло. Я чекав, що він напоїть мене чаєм зі снодійним. Але ж слуга наливав нам із одного чайника, і цукор один, і вершки. Я подумав, що професор просто недооцінив мене, і вирішив надурити його, піти ва-банк, змусити зізнатися у всьому. Я знав, що може бути небезпечно, але при мені був браунінг, і хіба міг я подумати про крісло, що провалюється, і про педаль під столом, яку професорові було достатньо лише натиснути ногою! Ну а вже у підвалі в мене не було шансів проти загону слуг. І вони справді не боялися смерті, не ухилялися від моїх куль, бігли на них, наче їм за велике щастя було померти.

Я згадав останні слова професора. І той слиз, який він мені показував. Я намагався відчути власну потилицю, торкнутися її не міг. Потилиця боліла. Здається, професор уже підсадив туди той клятий слиз. І він почав рости в мені. Витісняти мене, як зайвого, як чужого у тілі. Мені зробилося страшно. Я знав, що робити, коли на мене нападають чи коли треба когось знайти, вплинути на людину, злякати людину, я багато чого знав, але не знав, що робити із ворогом у власній голові. З якимось слизом, який проїсть мене, наче червак яблуко! Я стиснув кулаки. Стиснути кулаки та зціпити зуби. Це одні з небагатьох приступних мені рухів. Ворог у потилиці! З цим треба щось робити! Найкраще просто видерти його звідси. Хоч голіруч, роздряпати рану і видерти! Але я не доберуся до власної потилиці аж доти, доки той слиз не підкорить мене. І я стану слугою клятого професора!

Деякий час я бісився. Був злий на всіх. На Бенедіктова, який патякав зайве, на покійного Благово, який перечепив мене цією історією, на себе, що обіцяв більше не лізти, куди не треба, а поліз. Потім заспокоївся, наскільки це можливо було в моєму становищі. Подумав, що треба щось робити. Якось утекти звідси я не міг. Вирвати той слиз із потилиці теж не міг. Він сидів у мені, звикав до мене, починав жити в мені. Я згадав, як садив сад у свою першу весну на хуторі. Привіз півсотні саджанців, копав їм ями, поливав, присипав землею і торфом. Усі до одного деревця прийнялися. Наступної весни, щоправда, зайці погризли шість яблунь. Зайців я вполював, замість погризених посадив нові дерева, і вже коли був на фронті, Єлизавета Павлівна написала про перші яблука з дерев, які я посадив.

Я розслабився, бо згадав про Єлизавету Павлівну, про Моніку, а потім подумав, що цей чортів Лавессі виявився хитрішім за всіх. Бо якщо він зробить мене своїм слугою, то зможе накласти лапу і на мої гроші! Забере їх і хутір, хоч це все належить Моніці! А ще ж він може затіяти взагалі щось страшне. Наприклад, убити Моніку і Єлизавету Павлівну, щоб накласти лапу і на їхні гроші! Він же такий, він ні перед чим не зупиниться!

Я застогнав. Бо тепер, виявляється, мова йшла не лише про моє життя, але й про життя найдорожчих мені людей! Які мені стануть чужими, бо я служитиму Лавессі! Ні! Ні! Ні! Я затріпався у мотузках, якими був зв’язаний. Потім знову згадав ті саджанці. А що якби я встромив їх у суху землю? Не просто суху, а у палючу землю! Та вони б посохли, вони б не пустили коріння! Мені треба зробити власну голову отакою палючою землею, знищити слиз у мені, спалити його, отруїти, що завгодно! Вбити погань!

І я почав уявляти свою потилицю і той шматок слизу в ній. Я колупав його пальцями, вигризав зубами, різав ножем. Знищити, знищити, знищити! Заради Моніки! Заради моїх близьких! Я ненавидів той слиз, я думав тільки про потилицю. Крутився, прив’язаний, і знищував подумки слиз. Годинами. Коли моя ненависть закінчувалася, я уявляв, як професор накаже мені піти та вбити моїх дівчат, і я піду та вб’ю! І ненависть знову з’являлася, і я знову ненавидів! Годинами! Днями! Без висмички! Я навіть не спав! Лише ненависть!

А потім запалилося світло. Прийшов професор. Я побачив, що зараз перебуваю у великій кімнаті. Був прив’язаний до великого кола, що стояло, трохи нахилившись до підлоги, і неквапливо крутилося. Час від часу я опинявся головою вниз. Поруч на схожих колах крутилися кілька десятків людей. Всі голі, всі прив’язані, з заблокованими головами, всі крутились, а потім зупинилися. Лавессі почав оглядати людей. Точніше, їхні потилиці. Для цього у колах був отвір у ділянці потилиці. Щоб професору було зручніше. Він дивився, потім робив якісь позначки у журнал. Наблизився до мене.

– Іване Карповичу, що це у вас із обличчям? Ви не захворіли? – Він торкнувся мого лоба. У нього були холодні руки. – Та у вас підвищена температура! У вас хоч не запалення? Зараз!

Він пішов, потім повернувся і вставив мені градусник під руку. Стривожено оглядав мене.

– Невже якесь ускладнення? Я ж стільки зробив цих операцій, і все було добре, а тут ускладнення! Як таке може бути? – Він зайшов ззаду, почав оглядати мою потилицю. – Тут наче все нормально, рана загоюється. Паразит, щоправда, якийсь млявий, ну, це бува у перші дні, поки організм пручається. Але потім звикає і підкоряється. Паразит чудово вміє пристосовуватися до життя у чужому тілі. А що це у вас за кров на руках? Господи! Та ви роздерли свої долоні нігтями! Для чого, Іване Карповичу? Зараз я оброблю рани.

Він пішов, повернувся зі спиртом і ватою, обробив рани, потім перемотав їх бинтом. Дістав термометр.

– Нічого собі! Тридцять дев’ять! Та що з вами, Іване Карповичу? Ніхто так важко не переносив операції! Це у вас шок, чи що? Ви боїтеся? Та не бійтеся! Знаєте, для чого ви мені потрібні? Для того, щоб захопити владу! Несподівано, еге ж? – Лавессі зареготав. – Так, владу! Знаєте, Платон, такий давньогрецький мудрець, якось написав про ідеальну державу, влада у якій мала належати філософам. Саме філософи, найрозумніші люди держави, мали правити нею, віддавати накази воїнам, організовувати на роботи селян. У свій час Платону не вдалося побудувати цю ідеальну державу, бо його геніальні думки не спиралися на силу. А без сили у цьому світі ніяк. Я ж хочу повернутися до ідей Платона і побудувати ідеальну державу, де влада належатиме вченим. Так; ученим, бо наука, Іване Карповичу, це той паровоз, який везе людство у щасливе майбутнє! На жаль, у світі немає жодної держави, де влада б належала ученим. Але більшість держав, окрім найпримітивніших, радо використовують наші здобутки. Використовують не на добро, а на зло! Узяти хоча б війну, що триває. Вона стала можлива завдяки вченим, які розробили нові технічні процеси та речовини, що дало змогу виготовляти нові види зброї. І для чого? Для тупої бійні заради вдоволення комплексів меншовартості різноманітних монархів чи урядовців! Хіба для цього працювали вчені? Ні, не для цього, Іване Карповичу! Почекайте, я зараз.

Лавессі пішов і повернувся зі стільцем. Він був занадто огрядний, щоб довго стояти. Всівся біля мене.

– Вибачте, що турбую вас своїми розмовами, але нечасто мені випадає можливість поговорити з розумною людиною. Так ось, Іване Карповичу, нинішній устрій світу дуже недосконалий. І сталося так тому, що при владі або монархи, на яких вона звалилася неочікуваним даром, або популісти, які змогли захопити владу за допомогою виборів. І тим, і іншим плювати на науку, на ідеальну державу, вони хочуть лише одного: більше влади! Науку вони розглядають не як головну мету діяльності людини і людства, а як джерело сили, щоб підтримувати свою владу. Вони виділяють гроші на науку, але, по-перше, небагато, а по-друге, вони хочуть вказувати вченим напрямок досліджень. Так трапилося і зі мною! Якісь невігласи з університету намагалися примусити мене припинити досліди, мовляв, вони проти законів Бога та людини! Ну хіба не смішний аргумент у двадцятому столітті! Я вирушив ІЗ ДОПОВІДДЮ до государя. У мене були впливові друзі, які змогли домогтися аудієнції. Я розповів лише чверть того, що збирався, і государ наказав мені забиратися геть! Ви уявляєте? Мене, одного з найкращих учених імперії, він нагнав, наче якогось шахрая!

Лавессі хрипко зареготав, видно було, що та зустріч досі хвилює його.

– Бо государ нічого не зрозумів! Зовсім нічого! Щодо науки він звичайний обиватель, обиватель із короною на голові і порожнечею під короною! З яких причин влада належить йому, сірій посередності, яка у моїй лабораторії не могла би претендувати навіть на посаду лаборанта!? Після тієї зустрічі мене звільнили з університету, позбавили платні, а я зрозумів, що систему державної влади треба змінювати! І зробити це можна було тільки за допомогою науки і задля науки! То я з подвоєною силою взявся за дослідження. Часом бракувало грошей, але спочатку я отримав спадок від покійного дядька, а потім мені вдалося зацікавити революціонерів. Так, Іване Карповичу, бунтівників! Вони схопилися за ідею про перетворення світу на наукових засадах. Вона видалася перспективною, і бунтівники фінансували мої дослідження понад два роки. Аж поки я не зробив перші успішні операції і не отримав слуг. Результат партійцям дуже сподобався, вони мріяли назбирати грошей і збудувати підпільну фабрику, де можна поставити операції на конвеєр. У їхніх планах було створити цілу армію слуг, із якими атакувати столицю, знищити імператора і захопити владу. Вони любили про це помріяти, а я слухав їх і дратувався, бо ці люди були нічим не кращі за государя! Такі ж невігласи, які хотіли використати науку для своїх брудних цілей!

Професор скривився і спересердя плюнув на підлогу. Зразу підбіг слуга і все витер. Це і я буду таким запопадливим, якщо не зможу перемогти слиз!

– Я готував операцію, яка допоможе звільнитися від опіки революціонерів, коли охранка почала напередодні війни велику чистку столиці. Багато кого з революціонерів заарештували, дехто втік за кордон. Тих, хто знав про мене і залишився на свободі, я знищив за допомогою своїх слуг. А потім я зміг вирішити для себе всі фінансові проблеми. Одним із моїх студентів був син купця-старообрядця. Батько не схвалював захоплення дитини наукою, бо через власну дикість вважав це справою пустою, навіть гріховною. Син же хотів і любив учитися, мріяв стати лікарем. Спочатку я знищив батька. Запросив для розмови, під час якої напоїв отрутою. Такою хитрою, що діяти вона почала тільки наступного дня. Батько помер, а мій студент зробився дуже багатою людиною. Навколо нього почали увиватися різні люди, які теж хотіли відкусити шматок від тих грошей. Але я їм не дав. Зробив хлопцю операцію, і він став одним з моїх слуг. Завдяки його грошам я зміг займатися лише наукою, не відволікаючись на вульгарні питання грошей.

Лавессі мрійливо зітхнув, переживав власне щастя.

– Я розпочав виконання свого плану, який полягав у створенні цілої армії слуг, які б підкорялися мені. Зараз тут три дюжини нещодавно прооперованих слуг. Я дуже багато оперую сам, плюс на мене ще працюють кілька моїх учнів, яких я теж зробив слугами. Ми виробляємо приблизно по сто слуг на тиждень. За рік виходить п’ять із половиною тисяч слуг. Звісно, я не міг їх тримати тут, тому випускав. Вони влаштовуються на роботу, старанно працюють, а гроші приносять мені. Вже зараз їх кілька тисяч, і всі вони зосереджені у столиці. Це досить велика сила, враховуючи той факт, що вони не бояться вмерти і готові виконати будь-який мій наказ. Але справа в тому, що я вже застарий для повстань чи війн. І тут я подумав, що мені потрібен який-небудь харизматичний лідер, якій зможе сам очолити повстання і виконуватиме мої накази. І кращої кандидатури, аніж ваша, Іване Карповичу, просто немає! Бо ви розумний, хитрий, ви вмієте планувати і керувати! До того ж у вас велика популярність, вас підтримають не тільки мої слуги, але й багато стороннього люду!

Професор закахикав, дістав із кишені свого фрака фляжку і смачно ковтнув. Мабуть, щось спиртне.

– Ви скажете, що кількох тисяч людей замало, щоб захопити владу в імперії? А я скажу, що ні. Бо це тисячі, які можна зібрати в один кулак. До того ж, коли ви станете моїм слугою, я отримаю доступ до ваших грошей, за допомогою яких зможу наростити виробництво слуг, подвоїти чи навіть потроїти його темпи! Таким чином уже за рік у мене буде ціла армія у столиці! До війни б цього було замало, але зараз популярність государя впала, люди хочуть змін і можуть підтримати добре організоване повстання! А повстання буде добре організованим! У нас буде конкретний план дій, згідно з яким одразу після захоплення влади та повалення государя у Петрограді буде організовано великі фабрики з виробництва слуг. Ми будемо знімати дивізії з фронту, приводити їх сюди і переробляти на слуг. За кілька місяців я матиму сотні тисяч штиків та шабель, величезні армії, які готові будуть виконати будь-який мій наказ. Після цього я ліквідую опір усередині імперії і почну великий наступ на німців. Зробити це буде неважко, враховуючи, які самовіддані солдати в мене будуть. Всіх полонених німців, а також чоловіків із цивільного населення захоплених територій ми також перероблятимемо на слуг. Німці, австріяки, поляки, та хоч жиди, – всі вони служитимуть мені і виконуватимуть мої накази! Те саме стосується і революціонерів, і монархістів! Я зроблю так, що Микола Другий буде підносити мені чай і чистити черевики! Так і буде, повірте, Іване Карповичу!

Лавессі закахикався. Слуга підніс йому хустку. Професор іще покахикав, потім утерся.

– Бачите, так захопився величчю планів, що ледь не вдавився! Обережно треба. Але закінчу з планами. Великий наступ зі сходу знищить Німеччину, але ми не зупинимося і вдаримо по союзниках. Мусимо підкорити всю Європу і розпочати масоване виробництво слуг на захоплених територіях. Наша сила у тому, що з кожним захопленим містом чи країною ми ставатимемо міцнішими! Далі штурм Британії, атака на Схід і на Південь. Мільйони і мільйони наших солдатів, величезні армії, яких не знала історія, атакуватимуть усіх і усюди. Сила цих армій полягатиме в тому, що чисельність їх буде збільшуватися. За кілька років ми захопимо всю планету і встановимо новий державний порядок. Ми знищимо всі будяки у оранжереї світу і насадимо прекрасні квіти науки. Розтрощивши ворогів, ми збдуємо новий світ, у якому все слугуватиме саме науці. У тому світі всі ми почнемо займатися вирощуванням нової породи людей. Хворим, слабким фізично та розумово людям буде заборонено мати дітей. Усіх немовлят перевірятимуть на наявність вад ще під час появи на світ. Усі діти отримуватимуть початкову освіту, за допомогою системи перевірок ми будемо відбирати найкращих, здатних до наукової роботи. Їх ми відправимо в університети, а інших перетворимо на слуг, завдання яких працювати і плодитися. Талановиті та розумні складуть основу нового керівного класу, який, на відміну від усіх попередніх, займатиметься не утриманням влади, а наукою! На всьому світі встановиться спокій і порядок, слуги будуть працювати, а вчені – розвивати науку і коли-небудь неодмінно підступляться до проблеми безсмертя, отримати яке мріяв мій вчитель. Я, до речі, теж. Я сподіваюся дожити до встановлення нової влади у всьому світі, але моє тіло вже зараз не дуже здорове. Коли я помру, то накажу заморозити себе. З такого стану повернути до життя легше, аніж із вимоченого у формаліні. Ось такі справи, Іване Карповичу. На вас чекає блискуче майбутнє. Ви будете одним із командувачів нової армії! Поведете вперед незліченні війська і здобуватимете перемогу за перемогою! Здається, це життя значно цікавіше за пригоди якогось провінційного сищика. То одужуйте, Іване Карповичу, одужуйте.

Професор поплескав мене по плечу, потім щось увімкнув. Я та інші прооперовані почали крутитися далі.

– Це для того, щоб у вас не було пролежнів і застою крові, – пояснив Лавессі. – Моя авторська методика. До того ж оберти кола сприяють надходженню в голову додаткової крові, а це корисно для паразитів. Якщо ви хочете до туалету, то не хвилюйтеся. За кілька годин слуги допоможуть вам у цьому. До побачення, Іване Карповичу.

Світло погасло, я далі неквапливо обертався. Знову стиснув кулаки та зціпив зуби, далі ненавидів слиз. Знищував його подумки, згадував Моніку, щоб роз’ятрити себе сильніше. Ненавидів, аж поки не прийшли слуги. Вони зробили мені клізму, потім прийшли інші й погодували мене невеличкими кульками чогось солоного та жирного. Я скривився, але з’їв. Ненавидів далі. Безперервно до наступного приходу слуг. Потім трохи поспав і ненавидів знову. Час від часу прислухався до себе, чи не було в моїх думках чужого? Чи не проліз той слиз у мене? Ні, був тільки я, і я ненавидів далі.

За вісім днів, я рахував за появою слуг, знову прийшов Лавессі. Оглянув усіх, дивився уважно в очі. Я зробив скляний погляд, який бачив у інших слуг на колах.

– О, та ви ідете з випередженням! – зрадів Лавессі, потім підозріливо придивився. Відійшов, повернувся, подивився в очі знову, а потім несподівано прошепотів:

– Я накажу тобі, і ти поїдеш за кордон, привезеш свою Моніку, заріжеш її і зготуєш для мене. Чуєш, Іване Карповичу?

Він упритул дивився мені у очі. У скляні очі слуги, в яких не було жодного живого почуття. Скло. Він усміхнувся, поплескав по щоці.

– Ну ти ж незвичайний у нас, Іване Карповичу, то все незвичайно і іде. Нічого, все буде добре.

З тим пішов. А я далі ненавидів потилицю. Весь час, день за днем, думав тільки про потилицю. Я так затято ненавидів, що перестав рахувати дні. Лавессі приходив іще двічі, здається, був задоволений побаченим. А потім прийшли слуги і почали відв’язувати прооперованих. Вишикували нас і повели кудись. У велику залу на другому поверсі. Там на троні сидів Лавессі й задоволено дивився на нас. Потім заграла урочиста музика. Один зі слуг, що стояв біля Лавессі, закричав: «Слава пану професору!» Всі повторили. Я теж. Всі навколо були щасливі дивитися на професора. Я теж. «Пан Лавессі – наш володар!»

– Пан Лавессі – наш володар! – кричав я зі всіма.

– На коліна! – наказав професор. І всі стали на коліна. По одному на колінах пішли до професора. Перед ним схилялися до землі, цілували кінчики його черевиків. Цілував і я. Він несподівано став черевиком на мою руку, натиснув своєю вагою на пальці. А я цілував його черевик. Лавессі схопив мене за волосся, боляче підняв мою голову, щоб подивитися мені в очі. Я був щасливий, бо я був перед моїм повелителем!

Потім нас відвели кудись, видали сірі однострої. Приїхали вантажівки, у них садовили нових слуг. З розмов я зрозумів, що їх відправляють на роботу на верфі. Мені ж наказали залишитися. Лавессі викликав до себе. Він був із десятком слуг. Показав мені мапу Петрограда і спитав, як би я діяв. Де б накопичував сили, куди би бив в першу чергу.

– Треба захопити арсенали. Озброїти людей, потім атакувати військові частини, віддані владі. Розгромити їх, захопити залізничні в’їзди до міста, щоб не пустити підмоги. Далі вже атакувати, – бубонів я. Показував на мапі, що робити.

– Добре, Іване Карповичу, дуже добре, – усміхнувся щасливий Лавессі. – Тепер ходімо поснідаємо.

У підвалі будинку Лавессі була велика зала, зараз заставлена столами та стільцями. Там сиділо кілька сотень слуг. Інші слуги роздавали їм солодко-жирні кульки розміром із волоський горіх. Такими кульками нас годували весь час після операції. Слуги старанно жували і запивали чаєм. Перед їдою і після їди всі хором дякували панові професору. Той сидів на спеціальному троні, їв смажене м’ясо, запивав вином і тільки головою крутив від задоволення.

Після обіду слуг відправили на роботи. Доглядати прооперованих, яких було багато у підвалах, готувати їжу та чай, прибирати сніг на вулицях. Я чистив сніг, коли Лавессі викликав мене до себе. Виглядав трохи засмученим.

– Ваню, тут така історія. Виявляється, військова контррозвідка дуже схвилювалася через твою пропажу й зараз розшукує тебе як дезертира. Таємно розшукує, щоб не піднімати скандалу. Думають, що ти втік за кордон. Через це доступ до твоїх грошей закрито. Тобі треба буде здатися контррозвідці, пояснити, що ти був відсутній у справах. Я там знаю кількох впливових людей, спробую за допомогою хабарів домогтися, щоб тебе не судили. Тобі треба повернути легальний статус, інакше ми не зможемо узяти грошей, а вони нам потрібні, щоб збільшити виробництво слуг. Розумієш? Я вже дав нові об’яви в газети. До наших контор сотнями приходять приїжджі, які хочуть отримати роботу. Ми набираємо їх, відсилаємо сюди і оперуємо, роблячи слугами. Але нам потрібно організувати ще кілька операційних цехів. Думаю долучити до нашої справи і Бенедіктова. Він же талановитий хірург, він зможе робити десятки операцій щодня. І мені подобається його дружина, ця руда англійка!

Лавессі хтиво заплямкав, аж слина виступила на губах.

– Сьогодні Бенедіктов прибуде до мене з дружиною на вечерю. Прооперую його, а далі він працюватиме на мене. До речі, він дуже хвилюється за тебе, Ваню. Боїться, як би тебе не вбили якісь таємні вороги. – Професор узяв мене за підборіддя і повернув обличчям до себе. Очі – скло, очі – скло, жодної живої думки чи почуття. Він поплескав мене по щоці. – Молодець. Вигадай якусь історію, щоб пояснити контррозвідці, де ти був. Про шрам на потилиці скажи, що просто травма. Про мене не згадуй зовсім. Зрозумів?

– Так точно.

– Тепер іди працюй.

Я пішов далі чистити сніг. Чистив до самого вечора. Потім приїхав Бенедіктов із пані Олександрою. Лавессі запросив їх за стіл, їжу подавали слуги. Випивали, їли, сміялися, мені наказано було стояти за дверима з десятком слуг. Десь за годину Лавессі наказав зайти і мені. Я зайшов.

– Іване Карповичу! – скрикнув Бенедіктов.

– Ваня! – схопилася за серце пані Олександра.

– Узяти їх, – тихо сказав Лавессі, і слуги, я теж, кинулися на лікаря та його дружину, легко скрутили їх. – Що ж, колего, вітаю вас у новому світі майбутнього, – усміхнувся професор і погладив Бенедіктова по щоці. Той щось замугикав, не міг говорити через кляп у роті. – Спокійно, спокійно. Зараз я прооперую вас і вашу чарівну дружину. – Лавессі підійшов до Олександри і хтиво помацав її. – Я люблю рудих красунь, дуже люблю. Вона стане моєю наложницею. А ви, Андрію Іларіоновичу, – моєю правою рукою. У вас буде багато операцій щодня. Мені потрібно більше слуг. Чорт! – Лавессі подивився на свої руки, вони тремтіли. – Я занадто багато випив, доведеться відкласти операцію на завтра. У підвал їх!

Ми потягли подружжя Бенедіктових у підвал. Потім Лавессі викликав мене до себе.

– Ваню, треба вбити кількох людей у Петрограді. Вони родичі моїх слуг. Розшукували їх, тепер знайшли і піднімають шум, що з їхніми рідними щось трапилося. Бо ж слуги підкоряються тільки мені, а про все інше забувають. Ось їхні фотографії та короткі відомості про них. Треба їх прибрати, але зробити це по-різному: когось пристрелити, когось зарізати, хтось нехай потрапить під трамвай чи потяг або впаде з мосту на лід. Зробити треба так, щоб усі думали на пограбування, самогубство або на нещасний випадок. Зрозумів?

– Так точно.

– Завтра вранці візьмеш авто, ще трьох слуг і поїдеш.

– Слухаюсь.

– Зробиш справу, а потім будемо легалізувати тебе.

– Так точно.

– Зараз іди відпочинь. Скоро відбій.

Про відбій сповіщав дзвінок після якого всі слуги бігли до підвалу і там миттєво засинали. Мабуть, через спеціальні радіохвилі. Бо ось уже весь підвал, кілька сотень слуг, дружно сопів у темряві. Я лежав і чекав. Ненавидів свою потилицю. Кожної вільної хвилини я ненавидів свою потилицю. Коли переконався, що всі міцно сплять, обережно підвівся, підійшов до дверей. Вони були зачинені. Нагорі залишився десяток чергових, які охороняли маєток професора вночі. Я дістав шпильку, яку забрав у пані Олександри, коли хапав її. Потицяв у двері і відчинив замок. Тихенько вийшов. Ось зала для обідів, а ось кілька зал, у яких безперервно крутяться прооперовані. Лабораторія, кімната для хірургічних операцій. Підвали були дуже великі, займали, мабуть, усю ділянку, що належала професору. Я знайшов залу, куди кинули полонених. Розв’язав рот Бенедіктову, але зразу затулив його рукою, щоб він не закричав.

– Тихо! – прошепотів йому. – Це я, Іван Карпович. Нічого не запитуйте, у нас немає часу. Робіть те, що я скажу.

Лікар кивнув. Я прибрав руку.

– Де Олександра? – спитав лікар.

– Нехай поки побуде тут.

– Що?!

– Тихо! Зараз ви зробите мені операцію, – наказав я.

– Операцію?

– Так, ходімо.

Я відвів лікаря в операційну. Ліг долілиць, показав на потилицю.

– Розріжте по шраму і видаліть слиз, який там є.

– Потрібен наркоз!

– Ні, ріжте так, – сказав я і запхав у рот рушник.

– Іване Карповичу, це небезпечно! – засумнівався Бенедіктов. Довелося виплюнути рушник.

– Робіть те, що я сказав! Інакше ми всі загинемо! Ріжте!

Я заплющив очі і стиснув зубами рушник. Бенедіктов почав операцію. Було страшенно боляче, я кілька разів непритомнів, а потім думав, що більше у мене не буде слизу, і радів.

– Іване Карповичу, як ви? – спитав згодом Бенедіктов.

Я замугикав у рушник, бо не мав сили виплюнути його. Лікар почав витягати рушник, та виявилося, що я уп’явся у нього зубами так, що прокусив. Ледь видерли рушник з мого рота.

– Я почистив вашу потилицю. Там був якийсь слиз. Ось, – Бенедіктов показав мені. Слиз майже не виріс. Здається, він намагався пускати корінці у мою черепну коробку, але всі ці вирости померли, він так і не зміг в’їстися у мене.

– Це добре, – прохрипів я. – Рану зав’язали?

– Так, тепер вам необхідний спокій.

– Який там спокій! – Я спробував підвестися.

– Іване Карповичу, ви що! Не можна! – Бенедіктов спробував мені завадити.

– Треба, – відштовхнув його. Лікар кинувся до мене. – Тихо! – зашепотів на нього. – Якщо хочете вижити, то слухайте мене! Подивіться, чи є ефір.

Лікар побіг до шафи з ліками.

– Є!

– Беріть. І рушник якийсь або серветку, – наказав я.

Посидів трохи на операційному столі. Нудило, паморочилося. Зле.

– Підтримуйте мене, і ходімо.

Бенедіктов підхопив мене і повів. Ми зайшли по Олександру, звільнили її, тепер подружжя тримало мене з двох боків. Далі обережно піднялися нагору. Біля сходів на другий поверх, де, здається, була спальня Лавессі, стояв слуга. Чергував. Я пішов до нього, намагався не хитатися. Слуга спокійно дивився на мене, потім побачив на лівій руці рушник, здивувався і отримав удар у груди. Сильний удар, від якого він роззявив рот і вирячив очі. Я сунув рушник із ефіром під ніс, почекав, поки хлопець знепритомніє. Сам ледь теж не знепритомнів. Сидів на східцях, відпочивав. Бенедіктов за моїм наказом роздяг слугу і увібрався в його форму. Слугу ж зв’язали простирадлами і сховали під сходами. Далі пройшли до кабінету. Я знайшов ті кнопки, якими Лавессі всім керував. Побачив якийсь перемикач із написами латиною. Покликав Бенедіктова.

– Що тут написано? – показав йому.

– Це французькою. Покора, обожнювання, ненависть, радість, жах, – прочитав лікар. – Що це таке?

– Тихо! – наказав я, бо почув кроки. Ще один слуга. Довелося вдарити його глобусом, нічого іншого під рукою не було. Затягли у кабінет, я наказав перевдягнутися і Олександрі. – Треба озброїтися. Про всяк випадок. Пошукайте у шафах.

Бенедіктови розійшлися шукати, а я присів. Натиснув на велику зелену кнопку, на яку натискував Лавессі, коли ми з ним розмовляли. Потім установив перемикач на «ненависть». Найбільш можливу ненависть.

– Іване Карповичу, це ваш? – спитала Олександра і показала мій браунінг.

– Мій! – прошепотів я.

– Тут багато зброї!

– Беріть і собі про всяк випадок. – Я хотів підвестися, але мене зробилося зле. – Тримайте мене!

Бенедіктов підхопив мене, я взяв у Олександри браунінг, набоїв там не було. Як я вистріляв, так і залишилося. Запхав його в кишеню штанів, а сам узяв револьвер із набоями.

– Тепер ходімо до чорного ходу, – наказав я.

– Як ходімо? А професор? Лавессі! Його ж треба покарати! – сказала Олександра.

– Його покарають, не хвилюйтеся, – запевнив я.

– Що він тут робив? – спитав лікар.

– Потім розповім. Ходімо.

Вони допомогли мені вийти чорним ходом. Далі ми пройшли до гаража. Побачили двох слуг, які ходили навколо огорожі, стерегли, щоб ніхто не проліз. Слуги пройшли, я відчинив двері.

– Хтось уміє керувати авто? – спитав я, бо на власні сили не сподівався.

– Я вмію! – сказала Олександра, сіла за кермо.

– Відчиняйте ворота, лікарю, – наказав я.

Він відчинив, Олександра завела двигун, ми виїхали і поїхали геть. До воріт. Я дивився назад. У будинку не запалилося жодне вікно. Біля воріт стояло двоє слуг у кожухах. Я вийшов до них.

– Їдемо до Петербурга. Наказ професора, – твердо сказав їм. Один побіг відчиняти ворота, а інший почав щось записувати у журнал. Я оглушив спочатку його, а потім товариша.

– Ну що, їдьмо? – спитав Бенедіктов, він весь тремтів.

– Зараз, почекаймо.

– Чого? – не зрозумів лікар.

– Відплати. Дивіться, – я показав на будинок Лавессі.

Звідти почувся якийсь шум. Дивний, схожий на багатоголосе виття. Ось запалилося вікно нагорі. Окрема башта, мабуть, саме там була спальня Лавессі. Потім світло запалилося нижче, на другому поверсі. Мабуть, професор пішов подивитися, що діється. Потім постріли. У Лавессі, виявляється, була з собою зброя. Чотири постріли і крик, страшний крик чоловіка, якого рвуть на шматки. Потім із вікон почали вистрибувати люди, вони верещали і билися один з одним.

– Тепер їдьмо, – наказав я і знепритомнів.

Воля!

енедіктов відвіз мене до себе додому і доглядав наступні дві доби, які я проспав. Коли ж нарешті прокинувся, лікар сидів біля мене з дружиною.

– Нарешті, Іване Карповичу! Я вже почав хвилюватися за вас!

– Що з Лавессі?

– Він помер. Точніше, його вбили, розірвали на шматки. Коли поліція приїхала, то заарештувала більше сотні людей, які ходили біля маєтку. Всі чоловіки, у всіх сліди операцій на потилиці, всі без документів і з дивною поведінкою. Арештованих вивезли з міста, а загибель професора провели як самогубство, щоб не піднімати паніки. Все начиння, знайдене у підвалах професора, вивезли і спалили. Що там відбувалося, Іване Карповичу? Ми з Олександрою досі второпати не можемо! Якби не ви, вже б подумали, що це був якийсь кошмар!

Я розповів, не все, дещо.

– Господи, тобто професор підсадив того паразита вам у потилицю? – ошелешено спитала Олександра.

– Так, і збирався зробити те саме вам.

– Але як ви не стали його слугою, як не дали паразиту прорости у ваш мозок? – поцікавився лікар.

– Я його ненавидів. Я думав тільки про нього і про те, як вбиватиму його. Я не міг ніяк його дістати, тільки подумки, і тут я вже докладав усіх можливих зусиль.

– Господи, який жах! – Бенедіктов перехрестився.

– Ну, неприємно, – погодився я. – Як моя потилиця?

– Все добре, рана загоюється.

– Розріжте ще, – наказав я.

– Що?

– Продивіться все уважно, я мушу бути впевненим, що в мені не залишилося ані крихти того слизу.

– Та я видалив його!

– Ви поспішали, тепер не кваптеся, справа дуже важлива.

Бенедіктов зробив мені операцію, тепер уже з наркозом. Сказав, що продивився все уважно і слизу не знайшов. Зашив шкіру, замотав голову.

– Тепер вам потрібен спокій.

– Відвезіть мене до лікарні.

– Вас можуть арештувати як дезертира!

– Я знаю. Але не хочу підставляти під удар вас. А раптом контррозвідка дізнається про моє тут перебування?

– Іване Карповичу, ніхто нічого не дізнається. Залишайтеся тут, одужаєте, а потім уже вирішите, чи здаватися, чи, може, втекти за кордон.

– З останнім у мене не виходить, а здатися краще зараз, – сказав я похмуро.

– А що ви скажете? – спитав лікар.

– Що мене викрали невідомі, тримали на снодійному, потім привезли до столиці і викинули на вулиці. Більше нічого не пам’ятаю.

– Ви не збираєтеся розповідати про Лавессі? – здивувався Бенедіктов.

– Навіщо розповідати про те, у що ніхто не повірить?

– Іване Карповичу, ви дуже слабкий. Хоча б кілька днів почекайте.

– Ось саме таким слабким і треба здаватися. Відвезіть мене до лікарні.

– Ви впевнені? – перепитав Бенедіктов.

– Так, лікарю, впевнений. Їдьмо.

Він відвіз мене до лікарні. Я вийшов біля воріт і почовпав до корпусу. Дорогою впав. Мене підібрали якісь люди, занесли у будівлю, підійшли медсестри. Я назвався і знепритомнів. Коли розплющив очі, то був у ліжку. Окрема палата, за дверима солдати. Мені повідомили, що я під арештом.

– Вас хотіли відправити до тюрми, але я заборонив вас чіпати, бо ви дуже слабкі, – пояснив лікар, знайомий Бенедіктова. – Триматиму вас тут стільки, скільки зможу.

– Дякую.

Наступного дня мене відвідала Афродіта. Їй довелося одягтися медсестрою, щоб охорона пропустила.

– Що, Ваню, нові пригоди?

– Ага, – кивнув я і показав потилицю.

– Ого! – здивувалася графиня. – Ти б обережніше, а то так і без голови залишишся. І той, мені ледь-ледь вдалося відбити тебе від суду, де тебе збиралися засуджувати за дезертирство.

– Я ж не з власної волі зник, так трапилося, – зітхнув я.

– А що трапилося у Фінляндії, на кордоні? Чому ти не перейшов його?

– Заблукав, – сказав я і подивився повз графиню.

– Не бреши, – попросила Афродіта. – Поводир сказав, що привів тебе до самого кордону, і далі була натоптана стежка до Швеції.

– Що він іще казав?

– Що чув якийсь голос, дуже гучний, схожий на грім. Що це було, Ваню?

– Голос. Він сказав мені, щоб я залишався.

– Залишався?

– Так. Я все одно хотів піти, я ж усе вирішив, хотів поїхати звідси. Але тоді щось штовхнуло мене геть від кордону, штовхнуло дуже сильно, я аж покотився. Голос попередив, щоб я з ним не жартував. Мені довелося повернутися.

Афродіта придивилася до мене, потім поцілувала у лоб.

– Наче не гарячий. Чого ж ти мариш?

– Я не марю, так було насправді, графине.

– Голос, який ударив тебе?

– Так. Він був і під Карсом. Коли мене оточив загін курдів. Я б не втік і не відбився. А мене прикрили і розігнали ворогів.

– Хто прикрив? – скривилася Афродіта.

– Не знаю. Хтось. Із дуже гучним голосом.

– Янгол?

– Хіба янгол може бути у чоботях і кожусі? – засумнівався я.

– Чоботях і кожусі? – Графиня знову подивилася на мене підозріливо.

– Так, у чоботях і кожусі був той, хто прикрив мене дорогою до Карса. А ще від нього пахло бражкою.

– Бражкою? – Афродіта закрутила головою.

– І він розмовляв українською. Ну, як у наших краях говорять. Не російською.

– І хто це тоді був? – роздратовано спитала Афродіта.

– Я не знаю. Курди, які його бачили, я їх розпитував, вони казали, що лисуватий, ніс картоплею, з вусами.

– Що це, в біса, таке, Ваню? – ошелешено спитала графиня.

– Я не знаю, Афо, не знаю. Але там, на кордоні зі Швецією, голос був той самий, що і дорогою на Карс. Тоді він мене врятував, а згодом не пустив за кордон.

Вона замислилися, потім подивилася на мене.

– Може, це через травми? Тобі ж останнім часом багато діставалося по голові, так?

– Можливо, Афо, я не знаю.

Ми посиділи мовчки.

– Ну добре, Ваню, ти – живий, і це головне. Я зараз задіяла всі зв’язки, щоб тебе врятувати, мені допомагає той лікар, Бенедіктов, у нього теж є деякі корисні знайомства. Просто так засудити тебе у контррозвідки не вийде. Але не виключено, що тобі доведеться посидіти у тюрмі.

– Я не боюся цього.

– Але ми тебе витягнемо.

– Афо, дякую. Тепер уже не ви мій боржник, а я ваш.

– Ну, це дивлячись як рахувати… – вона усміхнулася.

– Сподіваюся, що моя справа не завадить підготовці ваших мандрів? – спитав я.

– Ні, Ваню, навесні знов вирушаю до Ріки Снів. До того, як зійде крига, треба витягнути тебе, і я це зроблю, не хвилюйся.

– Я спокійний, Афо, і нічого не боюся.

– Це добре.

Вона пішла. За тиждень мене справді перевезли до тюрми Трубецького бастіону Петропавлівської фортеці. Там посадили до окремої камери. Охоронці ставилися до мене добре, передавали посилки від знайомих, виводили погуляти двічі на день, часто приходили послухати мої розповіді. До того доходило, що навіть пропонували мені допомогу у втечі.

– Все одно зараз бардак у державі, і не помітить ніхто! – казав мені один з охоронців, прапорщик Сіроштан, із яким ми любили поспівати наших пісень.

– Та ні, навіщо бігти, мені й тут добре, – казав я.

Двічі до мене приходив слідчий, але більше не розпитував, куди я зник зі служби, а сам розповідав, що бозна-що коїться у країні і як би не було біди. Я тільки кивав. У тюрмі від’ївся, набрався сил, залікував потилицю, почав записувати спогади про останні пригоди. Не так вірив, що колись вдасться їх надрукувати, як щоб не закиснути, щоб голова працювала, бо ж голова – вона як м’язи, як не займати її, то слабкою стає.

Потім мене перевели до камери суворого одиночного ув’язнення, заборонили охороні зі мною спілкуватися. Кілька тижнів прожив, наче на острові, жодних новин, а потім прибіг до мене наглядач і наказав збиратися з речами. Я спочатку подумав, що таки судитимуть мене за дезертирство, а потім помітив, що наглядач дивиться на мене захоплено. Повів мене коридорами, я почув, що вся тюрма гуде. Трапилося щось.

Завели мене в окрему кімнату, де я побачив генерала Скоропадського, схвильованого і урочистого. Наглядач пішов, генерал спитав про моє здоров’я.

– Тюремне повітря виявилося для нього корисним, але я б не хотів передати куті меду, – пожартував я.

– У мене для вас хороші новини, Іване Карповичу, – сказав генерал українською.

– Слухаю вас.

– Пам’ятаєте нашу розмову?

– Так.

– Тоді я говорив, що може статися дещо важливе. І це сталося. Государ Микола Другий відрікся від престолу. – Це вже Скоропадський говорив російською.

– Що?

Я подивився на генерала. Він кивнув. Поклав на стіл кілька свіжих газет.

– Влада змінилася. Ми обіцяли, коли це станеться, виконати ряд ваших вимог. Ось, ознайомтеся з кількома документами. Перший – наказ про припинення стосовно вас розслідування за фактом дезертирства через відсутність складу злочину. Читайте. – Він подав мені аркуш. Гербовий, із печатками. – Другий – про звільнення у запас Івана Карповича Підіпригори за станом здоров’я. Ознайомтеся. Далі кадрові накази. Про звільнення та арешт генерал-майора військової контррозвідки Кузнецова Віктора Спиридоновича. Про звільнення та арешт генерала охоронного відділення Штейнера Андрія Людвіговича. Ну і наостанок про звільнення та арешт товаришів військового міністра барона Раузена та князя Нікітіна-Ухтомського. Я нічого не забув?

– Ні, – ошелешено сказав я, читаючи документи. Все як треба, на гербовому папері, з печатками та підписами.

– Ми виконали свої обіцянки і сподіваємося, що ви виконаєте свої, – вів далі Скоропадський.

– Так! – кивнув я. – Чи правильно зрозумів, що я вільний?

– Правильно, Іване Карповичу. Ось ваші документи, ви тепер вільна і цивільна людина. Які ваші подальші плани?

– Я б хотів побачитися зі знайомими і якомога скоріше відбути до свого хутора. Сподіваюся, мені не треба залишатися у Петрограді?

– Ні, ні, навіть краще, якщо ви поїдете, бо у столиці може бути неспокійно. Якщо хочете, я можу вас підвезти, куди треба.

– Буду вам вдячний.

І ми поїхали. Петроград весь вирував, я провідав Бенедіктових та графиню, після чого попросив завезти мене на поштамт, звідти дав телеграму до Іспанії, на одну адресу у Валенсії. «Єлизавето Павлівно радістю повідомляю відновлення спілкування демобілізація їду хутір будьте готові вирушити додому сповіщу додатково Ваня».

Грошей у мене не було, розплатився Скоропадський. Він весь час розповідав про блискучі перспективи нової Росії. Надихнув мене. Коли вже я в потязі їхав до Ромен, ніяк не міг заснути. Відчував, що починається нове чудове життя, де я зможу бути тим, ким хочу, і ніхто мені не вказуватиме. Воля!

Жовтень 2013 – березень 2014, Суми.

Владислав Івченко

Владислав Івченко народився 11 грудня 1976 року в місті Києві, де прожив тиждень, а потім був висланий за сарказм до Сум, де живе і досі.

Закінчив Вищі курси літературної майстерності при Будинку-музеі А. П. Цехова за фахом «Поміркований реалізм».

Закінчив із червоним дипломом і червоним обличчям економічний факультет Сумського держуніверситету.

З 2000 року працює у сумській газеті, де зробив карколомну кар'єру і досягнув посади заступника головного редактора.

Пише з 1998-го року, з 2004~го здебільшого українською.

Перед тим, як почати писати, деякий час терпів.

У творчості сповідує принципи.

Лауреат і стипендіат.

Content

Владислав Івченко
НАЙКРАЩИЙ СИЩИК ТА ПАДІННЯ ІМПЕРІЇ
1917
2015

Маленька переможна війна у Криму

Цісарський пес, або Надзвичайна місія у Суздалі

Імперія відповідає, а Іван Карпович зустрічає Афродиту

Дуже погане село

Вкрай небезпечна подорож до Ріки Снів

В останню путь, або Тайговий анабасис із чимось у кишені

Кавказьке полювання на шпигунів

Володар лісу

Кіно, бунтівники і рятівна газета

Імператорська фабрика повної переробки

Тримання у голову з подальшим знищенням

Воля!

Владислав Івченко