Владислав Івченко

ОДІССЕЯ НАЙКРАЩОГО СИЩИКА РЕСПУБЛІКИ

2016

У попередній частині Іван Карпович Підіпригора через інтриги ворогів потрапив до Петропавлівської фортеці. Звідти його звільнили лише завдяки Лютневій революції 1917 року, під час якої імператор Ніколай II зрікся престолу, а владу отримав Тимчасовий уряд. Івана Карповича відпустили, взявши обіцянку, що він залишить Петроград і не братиме участі в революційній боротьбі. Підіпригора погодився і одразу поїхав додому, на хутір Курбани Роменського повіту Полтавської губернії.

Вступ

отяг прибув до Ромен уночі, візників було кілька, їх швиденько розібрали, та я за ними не ганявся, бо не хотів, щоб про мою появу одразу стало відомо. Пішов собі пішки. Темряви, калюж і брудного снігу не боявся. Щойно вийшов за місто, мусив пригальмувати, бо відчув утому. Останні пригоди, особливо ув’язнення, забрали в мене забагато сил, я заслаб і вже не мав колишньої витривалості, яка дозволяла пробігти за ніч півсотні верст. На дорозі були калюжі, я зайшов до невеличкого гайка неподалік, сів на повалене дерево і з подивом відчув, що геть заморився. Не тільки тілом, але й духом. Піднесення від виходу на волю вивітрилося ще в потязі. Виснаженість нагромадилися. Пригоди вичавили з мене всі сили, хотілося спокою й тиші. Залізти на піч, закутатися в кожух і ні про що не думати. Уявляти було так солодко, що я задрімав, розслабився й гепнувся зі стовбура просто в талий сніг. Підхопився, закрутив головою – рано мріяти почав! – і пішов далі.

Вирішив більше не зупинятися, але невдовзі знову відчув утому, а потім зовсім у голові паморочитися почало. Сів під копою соломи відсапатися. Ніколи ще такого зі мною не було. Чи постарів ти, Іване Карповичу? Чи, як у тої ляльки механічної, закінчився твій накрут – іще кілька разів смикнешся і застигнеш назавжди? Думати про це було неприємно, але я не нервувався. До всього збайдужів. Постарів – і постарів, заслаб – і заслаб. Оце б залізти в солому, скрутитися і лежати, а все інше дрібниці. Почав було вже нору в копиці собі рити, коли схаменувся – додому мені треба, додому! Що я – безхатько якийсь, щоб серед поля ночувати, з мишами сусідити? Є в мене дім, і до нього мушу я дістатися.

Посидів трохи, підвівся і почвалав далі. Невдовзі знову втома мене охопила, густа й липка, наче кисіль. Сповільнювала рухи, хапала і обгортала, примушувала зупинитися, сісти, лягти, не рухатися. Але я їй не піддавався. Зчепив зуби і гріб далі. Коли вже зовсім важко стало, почав думати про дівчат своїх, заради яких дійти мусив, і це трохи додало сил. Жодного разу не зупинився, аж поки не вийшов на пагорб перед своїм хутором. Його в темряві й не видно було, але знав я, що він стоїть там, попереду. На пагорбі ноги самі підігнулися, і де стояв я, там і впав, прямо на брудний лід дороги. Але не злякався, що більше не підведуся. Поруч був хутір, який я побудував і в якому був щасливий. Він додав сили.

Невдовзі підвівся і почвалав далі. Хмари розійшлися, місяць трохи розсіяв морок, побачив я дім і зупинився приголомшений. Місце, яке колись було для мене рідним і найкращим у світі, зараз виглядало геть чужим і зіпсованим. Поламана в кількох місцях огорожа, забиті дошками вікна, дах із діромахами вкраденого заліза. Коли зайшов у двір, побачив там хащі будяків, вищих за людину. Пройшов до дверей. Вони були геть понівечені, бо до хати моєї кілька разів приходили злодії. Усі знали, що всередині нічого не лишилося, навіть меблів, однак поширювалися чутки, наче в хаті я, перед тим як піти на війну, сховав добряче золота та готівки, тому злодії все одно лізли, зривали підлогу, пробивали стіни і стелю, аби тільки скарби знайти. Звісно, нічого не знайшли, але хату потрощили добряче.

Я відідрав дошки, якими забито двері, зайшов усередину. Пахло сирістю й мишами. Батареї парового опалення, якими я так пишався, зрізали і вкрали. Те саме сталося і з котлом. Навіть грубку на кухні, де Уляна Гаврилівна варила їжу, – і ту геть розвалили. А в залі ще й понакладали лайна. Я стояв посеред сплюндрованої чужої хати, і всередині піднімалась лють. Хотілося помститися, вихопити револьвер, стріляти, кричати й погрожувати. Я вклав у цей будинок стільки душі та грошей. Усе знищили! Краще б спалили, щоб я не бачив такої наруги! Аж у голові загупало від гніву. Та я сам його спалю і назавжди заберуся звідси! Щоб не бачити цього жаху! Нехай мій дім залишиться назавжди в споминах таким, яким був, а не яким став! І я помщуся за нього! Страшно помщуся!

Мені хотілося вбивати і плакати. Я весь тремтів. Дав собі кілька хвилин. Потім почав глибоко дихати. Заспокоїтися і думати, що робити далі. Ні, я не віддам їм свого будинку. Я повернуся і відновлю його, знову зроблю своїм, таким, яким він був. І сюди знову приїдуть мої дівчата, і тут, із ними, я знову буду щасливий. Темне минуле залишиться позаду, бо почнеться нове життя. Принаймні в це хотілося вірити.

Я вийшов із хати. Подивився на виламані двері сарая. Заліз на горище, сховався там у залишках сіна і заснув. Точніше, намагався заснути, бо і твердо було, і холодно, і колотило мене, наче в пропасниці. Ввижалося дурне й страшне. Більше заморився, ніж відпочив. А вранці почув голоси. Це були мужики з Капітанівки. Побачили сліди на дорозі, зрозуміли, що хтось пішов на мій хутір, і приїхали перевірити, чи не злодій який. Коли я зліз, аж злякалися. Один схопився за батіг, інший за сокиру. Дивилися на мене вороже.

– Ти хто такий? – спитали грізно. – Кажи!

– Я це, хлопці, я. – Сказав тихо і усміхнувся, вдячний їм за службу. Якби не вони, від хутора зовсім би нічого не лишилося. Мужики здивовано дивилися на мене. Впізнали не одразу.

– Ви? Іване Карповичу! Господи! – Кинулися до мене обійматися. – А ми подумали, що злодій якийсь!

Посадили у віз і повезли до Капітанівки. Нагріли води, щоб помився я в балії, нагодували і вклали біля печі в найкращі перини. Я відмовлявся, мовляв, справ багато, але мужики і слухати не схотіли, сказали, що сам я на себе не схожий, схуд і пожовтів, треба відпочити, а вже потім про справи думати. Я хотів сперечатися, але вмивання, а потім борщ квасолевий із сальцем (воно-то Великий піст був, але сказали, що мені, подорожньому, можна) та з кількома чарками міцної горіхівки наче з ніг мене збили – і вже майже не пам’ятав, як вкладали мене. Проспав цілу добу! Коли розплющив очі, виснаженість не знати де й поділася, відчув я силу й від життя радість відчув, і не лежати скрутившись мені хотілося, а бігати й роботу робити. Аж заспівав від натхнення. Годували мене яєчнею з півдесятка яєць на салі. Хотів через піст відмовитися, але ж я досі додому не прийшов, досі мандрував, отже, мені можна. Сам отець Андрій із капітанівської церкви сказав, коли зайшов провідати, трохи переляканий.

– Що ж це воно буде, Іване Карповичу, без царя? – спитав. А я якраз останній шмендель яєчні в рот закинув, потім добрячу скибку хліба білого медом намастив і з глечика сиродою налив.

– Сподіватимемося, все добре буде. Є такі країни, що без царя живуть непогано.

– Хіба можна нашим людям без царя? Без влади, без твердої руки?

– Воно, звісно, незвично, але якось буде. Бо ж останнім часом від тієї твердої руки самі неприємності.

Лигнув хліба, сьорбнув молока, і такий рай у душі запанував, що хотілося думати тільки про приємне.

Дитина інженера Бойда

ване Карповичу, ідуть до вас! – крикнув один із робітників, що ремонтували дах. – Поштар? – спитав я, бо чекав звісток із Одеси і попросив знайомого поштаря в Ромнах одразу повідомляти, коли надійде телеграма.

– Та ні, не поштар, двоє якихось.

Обтрусився від стружки, причесався, вдягнув піджак. Біля воріт побачив двох чоловіків, які поспішали на хутір. Уже коли підходили, помітив я, що одягнені вони легенько, як для цієї погоди, а взуті взагалі погано – у черевики, які геть промокли. Але чоловіки бігли до мене, не зважаючи на свої черевики. Один був молодик років двадцяти п’яти, високий, худий, чорнявий, із трохи східними рисами обличчя. Другий – червонопикий та рудий, із пишними вусами і заплаканими очима, одягнений не по-нашому, мабуть, іноземець. Побачивши мене, гості перейшли на біг. Калюж уже не минали, шурували навпростець і поки наблизилися, були геть забрьохані і мокрі.

– Іване Карповичу, добрий день, – сказав молодший. Від холоду в бідолахи аж зуби цокотіли. – Мене звати Ілля Губайдулін, я прикажчик акціонерного товариства Роберта й Томаса Ельворті з Єлисаветграда. А це – головний інженер нашого заводу, пан Джозеф Бойд.

– Добрий день. Прошу за мною, – запросив я гостей у сарай. Не міг почати розпитувати їх про мету візиту, поки не завів у тепло. – Роздягайтеся, вішайте одяг і взуття сушитися, ось вам ковдри, а ось валянки, щоб зігріти ноги. Сенько, зроби чаю! – сказав хлопцю, який для артілі куховарив.

– До вас непросто добратися, – сказав Ілля. – Ми їхали на авто, але воно застрягло десь версти за дві звідси, вже після повороту з шосе.

– Поки я був удома, щороку ремонтував дорогу. Але під час війни ремонт не робили, ось і маємо, – розвів я руками. – Вип’єте?

Прикажчик спитав інженера не нашою мовою. Той закрутив головою. Дебелий чолов’яга, видно, що випити любив, але тепер відмовлявся і взагалі виглядав якось дивно. Заплаканий, весь аж тремтів, наче інститутка від нещасного кохання.

– Поки відмовимося, Іване Карповичу. Ми до вас у справі.

– Зараз я не беруся до справ, на жаль.

– Іване Карповичу, це особлива справа! І ми добре заплатимо.

– Питання не в грошах.

– Питання в дитині! Викрадено дівчинку! Доньку пана Бойда!

– Мені дуже шкода, але я справді не беруся зараз за справу, бо…

Інженер, мабуть, зрозумівши, що я відмовляю, палко заговорив до мене своєю мовою. Я не знав її, але розумів, про що він говорив і чому хапався за серце. На почервонілих очах знову виступили сльози. Наша б людина кинулася навколішки, але цей іноземець, мабуть, ніколи на колінах не стояв. Зараз просто просив мене відкрити серце, почути його.

– Пан Бойд благає, – тихо сказав Ілля.

– Є інші приватні детективи, є поліція. Чому я?

– Іване Карповичу, якби не йшлося про життя маленької дівчинки, ми б вас не турбували. Але в нас немає іншого виходу! – Інженер закивав і подивився мені в очі. Я сам батько, маю маленьку доньку, яку не бачив уже більш як два роки. Я розумів його. – Дирекція нашого товариства готова підвищити платню. Ми заплатимо стільки, скільки ви скажете. Власники заводу, вражені зникненням дитини, дуже співчувають пану Бойду. Вони готові на будь-які витрати, аби врятувати дівчинку. На будь-які.

Я підвівся, узяв із полиці пляшку з самогоном, настояним на горіхових перетинках, розлив по чарках. Пан Бойд щось заговорив по-своєму, поліз до кишені й вийняв фотокартку. Подав мені. Чарівне дівчатко в білій сукні, густе волосся кучериками, усмішка. Справжнє янголятко. Фотокартка тремтіла в руках. Я зітхнув, подивився інженерові в очі й кивнув. Не міг відмовити. Я ж теж батько. Він щось сказав.

– Пан Бойд дуже вдячний вам.

– Вип’ємо за успіх цієї справи. Розповідайте.

Ми почаркувалися, випили.

– Пан Бойд – англієць, як і власники нашого товариства. Він працював у Південній Африці та Індії, а потім його запросили до нас. Він дуже талановитий інженер, багато зробив для вдосконалення виробництва. Перша дружина містера Бойда померла від холери. Другу вбили під час нападу африканських дикунів. Третя довго не могла завагітніти. Не допомагали ані лікарі, ані прощі по святих місцях. Та потім сталося диво, жінка завагітніла і народила чарівну донечку, Мері.

– Мері! Мері! – Пан Бойд закивав і знову заплакав.

– Усе було добре, дівчинка зростала, їй уже минуло п’ять років. Вона жила з батьками в мальовничій місцевості на березі Інгулу. Тиждень тому гувернантка, мадемуазель Леґран, вийшла з нею до парку прогулятися. Вони там завжди гуляли. Але цього разу їх чекали. Мадмуазель Леґран начебто чула кроки позаду. Потім удар по голові. Вона знепритомніла. Її, скривавлену, знайшли в кущах випадкові перехожі, почувши стогін. А дівчинка, Мері, зникла. Скоєно страшний і зухвалий злочин, якого досі не бачив Єлисаветград. Ми підняли на ноги поліцію, добровольці з робітників заводу обнишпорили весь парк і навколишні райони. Дитина зникла. А потім ми отримали листа з вимогою викупу. Сорок тисяч рублів. Після виплати дівчинку обіцяли повернути. У пана Бойда не було такої суми, але власники товариства виділили необхідні для викупу гроші. Наш касир уночі поїхав за місто з валізою асигнацій. Дорогою його мусили зустріти викрадачі, забрати гроші і віддати дівчинку. Натомість касира було вбито, гроші щезли, а дитину так і не знайшли.

– Викрадачі порушили свої обіцянки? – кивнув я.

– Боюся, що ні. – Прикажчик скривився і подивився на Сеньку, який порався біля плити.

– Сеню, вийди, подихай свіжим повітрям, – наказав я.

Сенька здивовано зиркнув, але вийшов. Прикажчик мовчав.

– То що ж сталося?

– Я думаю, нашого касира вбила й пограбувала поліція, – хрипко сказав Ілля і подивився мені в очі. Дуже здивувався, не побачивши в них подиву. – Поліція! Поліція! – повторив він, наче намагався пояснити.

– Я зрозумів. У вас є якісь докази?

– Докази? Прямих немає. Але поліція знала, куди і коли поїде касир із грошима. Після тієї ночі справник улаштував гульбище в одному з будинків розпусти, купив собі авто й почав шукати новий особняк. А двоє стражів, які були вірними слугами справника, взагалі щезли.

– Щезли?

– Так. Наче й не було. Думаю, що одного з них міг застрелити під час нападу касир. Він був озброєний, рішучий чолов’яга, пережив кілька спроб пограбувань і просто так гроші не віддав би. А другого міг убити сам справник, щоб не ділитися й позбутися небезпечного свідка.

Англієць щось запитав у прикажчика, Ілля відповів.

– Пан інженер питає, про що я розповідаю. Я не кажу йому всієї правди.

– Чому?

– Бо ці англійці не можуть повірити, що поліція на таке здатна. Вони вірять поліції. Коли ми готували гроші для передачі, я наполягав, щоб час і місце залишалися таємницею. Але власники самі повідомили поліцію. Вони довіряють владі й поліції і вважають, що напали якісь випадкові розбійники. Я гадаю інакше, бо весь Єлисаветград балакає про те, що справник несподівано розбагатів.

– Потрібні надійніші докази. Але я не схильний відкидати ваше припущення, бо досить добре знаю нашу поліцію. Викрадачі більше не виходили на зв’язок?

– Виходили. Надіслали ще одного листа. Здається, вони стали свідками того пограбування, але не наважилися чи не змогли втрутитися. Вони знову призначили сорок тисяч рублів викупу і вимагають, щоб ми зберігали в таємниці деталі передачі грошей.

– Що за деталі?

Прикажчик подивився на інженера і щось спитав. Той кивнув.

– Завтра увечері наша людина мусить сісти в потяг у напрямку станції Помічна. За двадцять хвилин після відправлення вона мусить вийти з грошима в тамбур і дивитися у вікно праворуч по ходу потяга. Коли побачить біля колії три багаття, мусить одразу викинути валізу у вікно, повернутися у вагон і їхати далі. Заборонено подавати якісь сигнали чи зупиняти потяг. Викрадачі наполягають: якщо їх інструкції не буде виконано, дівчинку вб’ють. Власники товариства хочуть бути впевнені, що гроші потраплять до викрадачів, а ті повернуть бідолашну Мері батькам.

– Я відчуваю у вашому голосі якусь зневіру.

– Так, Іване Карповичу. Не хотів про це говорити, але я боюся, що малої вже немає серед живих.

– Чому?

– Викрадачі могли вбити її, щоб не заважала. Судячи з усього, вони дуже жорстокі люди. Вони проламали гувернантці череп, бідна мадемуазель Леґран досі в лікарні, невідомо, чи виживе. Якщо вони були готові вбивати гувернантку, де гарантія, що вони не вчинили те саме з дитиною? Але я не говорю про це вголос, щоб не травмувати пана інженера.

– Страшна історія.

– Дуже страшна. Власники нашого товариства попросили приватно переказати, що вони зацікавлені в поверненні дівчинки. Якщо ж, борони Боже, виявиться, що її вже немає серед живих, власники хочуть покарання злочинців. Жорстокого покарання.

– Я розплутую злочини, шукаю злочинців, але не виконую вироки.

– Іване Карповичу, про це не йдеться. Ми просимо знайти злочинців. Решта – вже наша справа, – запевнив прикажчик.

У сарай зазирнув Сенька.

– Борщ подивитися треба.

– Заходь.

– Щодо оплати. Я уповноважений задовольнити всі ваші побажання, – додав Ілля.

– Я назву суму по завершенні справи.

– Як вам буде зручно. Якщо ви згодні, нам треба поспішати, щоб встигнути на нічний потяг. Завтра ми мусимо бути в Єлисаветграді.

– Поки грійтеся і сушіть одяг, а я підготую візок, щоб не йти пішки, – відповів я і пішов запрягати Чалого.

Перед дорогою пообідали. Бідний батько не міг і ложки борщу ковтнути, але охоче випив іще кілька чарок. Узяли з собою Сеньку, щоб він повернувся з Чалим зі станції. По дорозі бачили авто, яке так і стояло у великій калюжі. Допомогли його витягти. Вже коли сіли в потяг, я докладно розпитав прикажчика.

– Чи не могла бути гувернантка причетною до викрадення?

– Що ви, Іване Карповичу, її ледь не вбили! – аж обурився Ілля.

– Це нічого не доводить. Може, викрадачі просто намагалися позбутися свідка.

– Ну, не знаю. Мадмуазель Леґран справляє враження працьовитої чесної дівчини. У неї, як мені відомо, були хороші рекомендаційні листи.

– Де вона працювала раніше?

– У Нижньому Новгороді, а перед тим у Ревелі. Я знаю, бо ми спілкувалися з нею, вона давала мені уроки французької. А тепер вона ледь жива. Жах якийсь. Я впевнений, що ваші підозри, Іване Карповичу, марні.

– Я просто звик перевіряти всі версії. Жорстокість викрадачів може свідчити як про їх кровожерливість, так і про те, що вони справді хотіли з якихось причин убити гувернантку. Як ви отримували інструкції від викрадачів?

– Листами. Їх кидали у поштову скриньку контори нашого підприємства. Останнього разу ми схопила хлопчика. Хлопчик розповів, що отримав гривеник од невідомого чоловіка, який і вручив листа.

– Викрадачі писали чи друкували?

– Писали. Досить гарний почерк, без помилок. Писала людина з освітою, це точно.

– У місті останнім часом траплялися якісь гучні злочини: вбивства, пограбування?

– Так, останнім часом у Єлисаветграді стало неспокійно. Було кілька нападів на пошту, банки, купців. Наше товариство встановило охорону в конторі й біля комплексу житлових будинків, де мешкає керівництво. Але грабували завжди дорослих, ніхто й подумати не міг, що злочинці зможуть підняти руку на дитину!

– У вас є якісь версії стосовно того, хто б це міг зробити?

– Жодної. Я не знаю. Ми спробували поспілкуватися з міськими кримінальниками, але вони нічого не чули. Можливо, це якісь приїжджі.

– У вас останнім часом не було скандальних звільнень? Якісь страйки чи судові процеси? Ні в кого не було бажання помститися вашому товариству, зокрема самому панові інженеру?

– Ні, страйків у нас не було жодного разу. Наші робітники отримують досить високу зарплатню, вдвічі більшу, аніж на інших заводах. Коли наші цехові збираються на свято, ви ніколи не подумаєте, що це робітники. Всі в капелюхах, у нових костюмах, із годинниками й ціпками. Завод надає дуже вигідні кредити під будівництво житла, наші робітники живуть не по бараках чи винайманих кутках, а у власних будинках. Харчуються в їдальні. Найкращим робітникам дарують тури для відпочинку і оздоровлення. Наші хлопці їздили аж на Лазурне узбережжя. Зараз через війну доводиться обмежуватися Кримом і Одесою, але й це непогано. Всі діти наших робітників ходять до школи, родини отримують медичну допомогу в заводській лікарні. Власники піклуються про трудовий колектив – у нас жодних страйків! – Прикажчик помітно пишався своїм підприємством.

– Якийсь прямо рай божий на землі, – аж трохи засумнівався я.

– Наші власники впевнені, що лише забезпечений робітник працюватиме якісно. А якість – це те, чим продукція нашого товариства відома у всій імперії!

– Але чому саме пан інженер? – спитав я. Бойд подивився у мій бік. Мабуть, здогадався, що я спитав про нього. – Чому не викрали когось із родин ваших власників?

– Власники з родинами живуть у Англії. На місці керують директори, але їхні родини теж в Англії. Лише пан Бойд перевіз сюди дружину та доньку, бо дуже за ними сумував.

– Чи не міг це бути привіт із минулого пана інженера?

– Пан Бойд стверджує, що ні. Ані в минулому, ані тепер у нього не було ворогів, готових на такий зухвалий вчинок. Я підтверджую, що пан інженер – вимоглива людина, але я не бачив, щоб він брав участь у якихось конфліктах. У нього є авторитет, і робітники його поважають.

– У поліції є якісь версії?

– Жодних. Справник останні дні не виходить із запою, інші тільки головами крутять. Наше товариство обіцяло нагороду тому, хто знайде дитину, але грошей так ніхто і не отримав.

– У вашого підприємства є конкуренти?

– Є, але це не вони. В нашій галузі не заведено вдаватися до якихось кримінальних дій, тим паче до викрадання дітей.

– А раніше були спроби вимагати гроші?

– Останнім часом ні.

– А не останнім?

– Років п’ять тому якісь революціонери намагалися шантажувати директорів. Погрожували збройним нападом, навіть стріляли у вікна з рушниці. Але їх дуже швидко затримали і відправили за ґрати. То було радше хуліганство, дуже несерйозне.

– Сам батько не міг бути причетний до викрадення? – спитав я. Ілля здивовано зиркнув на мене.

– Що ви маєте не увазі?

– Йому знадобилися гроші. Картярські борги, неприємності з коханкою, шантаж, щось таке.

– Іване Карповичу, та як ви тільки подумати таке могли! Ви ж бачите, що з ним робиться? – дорікнув прикажчик. – Він же стогне і плаче!

– Людина може зобразити все, що завгодно. Особливо якщо має хист. Ви вивчали справи батька?

– Ні, не вивчали, але він днями працює на заводі. Я не чув, щоб він ходив грати в карти чи до коханки. У нього молода дружина, і вони дуже тішилися зі своєї доньки. Тепер дружина з нервовим зривом у лікарні, а за серце самого інженера я вже боюся.

– Свідки викрадення у парку були?

– Ні. Напад стався на невеличкій алеї, серед густих кущів. Гувернантку вдарили, дівчинку забрали.

– Її треба було винести з парку. Можливо, бачили людей із багажем або якихось візників?

– Поліція опитала всіх і…

– Поліція працює погано.

– До нас приходило кілька десятків людей, які стверджували, що були свідками викрадення. Готові були розповісти, але тільки за гроші. Ми послухали одного, другого, третього, а потім виявилося, що всі брехали. Одні розповідали про циган, які схопили дівчинку, інші про жидів, знайшлися й такі, які розповідали, що доньку інженера викрали німці! Ми припинили платити, і потік свідків миттєво вщух.

– Листи від викрадачів з вами?

– Так, ось. – Прикажчик дістав із валізи конверт із листами. Я їх уважно вивчив. Білий папір, недорогий, без жодних позначок. Почерк красивий, без помилок, ще й зі стилем написано, з вибриками, як полюбляв мій приятель граф Осика-Маєвський, що був зараз десь на фронті.

У другому листі викрадачі обіцяли, що після того, як гроші викинуть із потяга у вказаному місці, вже до ранку «улюблена донька повернеться до невтішних батьків жива, здорова і сповнена незабутніх вражень про російську гостинність».

Інженер щось спитав англійською.

– Пан Бойд цікавиться, що ви про це все думаєте, – переклав прикажчик.

– Поки нічого, бо мало знаю.

Інженер спитав щось і заплакав. Дивився мені в очі.

– Пан Бойд питає, чи жива його донька. Як ви гадаєте?

– Я не знаю, але гадаю, що шанси є.

Для чого вбивати надію? А раптом усе справді закінчиться добре? Я не відводив очей. Інженер кивнув. Не зрадів, не обнадіявся. Він був розумною людиною, цей інженер, і все розумів сам. Стиснув кулаки, щось прошепотів.

– Він хоче вбити їх власноруч, якщо вони зробили Мері щось погане. Власноруч.

Я кивнув. Не став говорити, що треба сподіватися на краще. Англієць знову заговорив.

– Пан Бойд просить знайти викрадачів. Будь-що знайти. Вони прийдуть по гроші, вони – жадібні покидьки.

– Спробую, – відповів я.

У мене була фляга, ми трохи випили. Англійцю підливав більше, бо йому було дуже погано. Невдовзі він захмелів, а потім і заснув.

– Він уже кілька діб не міг заснути. А тепер он посопує! – здивувався Ілля.

– Хай спить.

Ми ще трохи поговорили і вляглися, щоб відпочити перед завтрашнім днем.

У Єлисаветград прибули вранці. Там чекало заводське авто. Я відпустив водія, Ілля сів за кермо, ми поїхали містом. Виявилося, що дуже багато в ньому було набудували коштом акціонерного товариства «Ельворті Роберт і Томас», головного тутешнього мецената. Ми заїхали до лікарні, поспілкувався з гувернанткою. Вона була ще досить слабка. Розповіла, що в парку не помітила нічого підозрілого, спокійна гуляла з Мері, а потім удар – і темрява.

– У парку до вас хтось підходив? Можливо, щось питав?

– Ні, ніхто не питав, – відповіла бідолашна. Вона добре розмовляла російською, хоча й чутно було, що іноземка.

– Може, підходив? Чи проходив повз? – спитав я і помітив, що бліда, аж біла гувернантка несподівано трохи зарум’янилася. – Як він виглядав?

– Іване Карповичу, вона ледь жива! – обурено прошепотів Ілля.

– То як? – наполягав я.

– Ну, підходив якийсь пан. Із ціпком таким красивим. Він зробив мені комплімент і пішов далі. Ось і все, все! – запевнила гувернантка.

– Як він виглядав?

Виявилося, що пан був середнього зросту, з борідкою, трохи шкутильгав і спирався на ціпок зі срібним руків’ям. Висловлювався вишукано, видно було, що з освічених, подарував цукерку Мері, але та їсти не стала, віддала виховательці. Пан пішов в один бік, гувернантка з дитиною в інший, а потім – удар на вузькій малолюдній алеї.

– Мадемуазель Леґран дуже пощастило, що вона, непритомна, почала стогнати і її почули. Інакше так би могла і сконати в кущах, – розповів мені молодий лікар, що займався пораненою.

– Можете сказати, чим саме завдали удару?

– Чимось важким.

– А форма? Що б це могло бути?

– Я не знаю, я так сказати не вмію.

– Обух сокири? Дерев’яна палиця, молоток, металевий набалдашник, рукоятка револьвера – що?

Лікар замислився.

– У нас тут нечасто голови пробивають, – наче вибачався він. – Може, молоток, а може, набалдашник.

– Коли дівчина була непритомна, нічого не казала?

– Ні. Тільки стогнала.

Я кивнув і вже пішов до виходу.

– А я вас упізнав, Іване Карповичу, – сказав лікар навздогін. – Я ж вас бачив, коли ви в нас тих поляків-футболістів, що банки грабували, арештовували. Дуже тоді добре вийшло. Потім я про ту вашу пригоду читав і аж здивувався, що ані слова не прибрехали. Все по правді написали! А я думав, що ви вигадуєте все.

– Ніколи не вигадував. Уява в мене занадто бідна.

– А Мері ви знайдете?

– Спробую.

– Знайдіть. Я їй запалення легенів лікував. Дуже хороша дівчинка. Не уявляю, що мусить бути замість серця в людини, яка зробить їй шкоду.

– На жаль, покидьків не бракує, – кивнув я. – Ви про мій візит поки не розповідайте, щоб бандити не почали нервувати і не зробили Мері гірше.

– Так, добре.

Я вийшов, сів до авто, де на мене чекав Ілля.

– На заводі є надійні люди, що вміють поводитися зі зброєю? – спитав його.

– А для чого?

– Спробуємо взяти на живця. Пустимо чутку, наче гувернантка впізнала чоловіка, який брав участь у викраденні.

– Але це ж неправда!

– Це може примусити викрадачів занервувати.

– Не можна ризикувати життям мадемуазель Леґран! – закричав Ілля. Так звали гувернантку, в яку прикажчик, здається, був закоханий.

– Ілля, ви вирішіть, треба нам ловити викрадачів чи ні.

– Мадемуазель Леґран і так настраждалася!

– Якщо ми спіймаємо викрадачів, її кривдників буде покарано. Якщо ж ні, її життя буде під постійною загрозою. Ми мусимо піти ва-банк, – наполягав я. – Дайте людей, і в нас буде шанс спіймати злочинців. А поки я хочу поговорити з хлопчиком, який приносив листи.

Мене відвезли кудись на околицю міста. Дорогою я побачив цілий район ошатних хаток, біля яких гуляли вгодовані й добре вдягнені діти. Я спочатку подумав, що, може, колонія якась німецька, але Ілля сказав, що так добре живуть робітники заводу.

– Аж не віриться.

– У нас тут революціонери неодноразово намагалися діяльність розпочати, агітували робітників, але марно. Тут і так люди добре живуть, навіщо їм усілякі революційні примари? – похвалився прикажчик.

А от далі почалися бідацькі халупи, де наче зовсім інше плем’я жило. Облуплені хатки, діряві тини, замурзані діти. До авто привели хлопчика років десяти. Він розповів, що якийсь дядько біля вокзалу дав гривеник і наказав віднести листа до контори Ельворті. Що за дядько, хлопець не пам’ятав, раніше його не бачив.

– Пане Ілля, вийдіть, будь ласка, – попросив я. Прикажчик здивовано глянув і вийшов із машини. Хлопчик, що сидів поруч на задньому сидінні, трохи перелякався.

– Ну, що, тепер ніхто не чує, розповідай, – сказав і строго на нього подивився. Помітив переляк і не помітив здивування.

– Про що розповідати?

– Про того чоловіка. Дивися мені в очі! – гримнув, коли малий спробував відвести погляд.

– Я нічого не знаю…

– Знаєш. Дивися, який у тебе вибір. Розкажеш – отримаєш рубль. Цілий рубль. Мовчатимеш – я відвезу тебе до поліції. Вирішуй сам.

Я тиснув на нього поглядом. Я не знав, чи хлопчик справді щось знає, але звик усе перевіряти. Десять разів тицьнеш навмання і промажеш, а в одинадцятий поцілиш. Зараз, здається, я поцілив. Хлопчик заплакав.

– Ніхто не знатиме, – запевнив я. Узяв із гаманця рубль, пошелестів купюрою. – Ну!

– Я його в шинку біля пивоварні раніше бачив. Він там пиячив.

– Як звати?

– Не знаю.

– Я думав, ти хочеш рубль заробити… – зітхнув і сховав гроші.

– Чума! Чума його звати. Він із ножем завжди ходить. Бояться його.

– Чума, кажеш… – подивився, наче не бреше хлопець. – Чому він тебе обрав?

– А я втекти не встиг. Усі геть побігли, а він мене за вухо. Дав гривеник і наказав лист віднести. Ножиком ось тут полоскотав. – Хлопець показав на шию. – З Чумою краще не жартувати.

Був він наляканий, але рубль схопив.

– Добре, дякую, – кивнув я і двері відчинив. Хлопець побіг геть. Ілля сів за кермо.

– Налякали ви малого, Іване Карповичу. Так побіг, наче п’яти йому сверблять. Щось дізналися?

– Трохи. Вези тепер мене у поліцію.

– Та чи варто?

– Варто, варто.

Відвіз мене Ілля у відділок. Там усі сидять нетверезі й сумні. Нетверезі, бо справник відро виставив, а сумні, бо думають, що в начальника стільки грошей з’явилося, а в них ані копійки не додалося. Зі мною й балакати не хотіли, але я одного городового розговорив. Запросив пообідати. Пішли в трактир, там усілися, я горілки замовив, бульйону гарячого й пиріжків із горохом. Городовий випив чарку, перестав кректати, по другій – посміхнувся, а по третій – заговорив.

– Чума? Та знаю я Чуму, як же не знати. Відомий злодій. Уже тричі в тюрмі сидів і ще кілька разів сісти міг, але обережно працює, гад такий.

– А з ким працює?

– Та сам любить. Гордий дуже, щоб із кимось. Норовисте цабе.

– А зараз де він?

– Зараз якось притих. Уже кілька днів його не видно. Кажуть, десь за містом відпочиває.

– А де саме?

– Цього не знаю, – закрутив головою городовий. Я ще йому чарку, і ще. Але про Чуму він справді не знав. Натомість розповів про стражів, які зникли. – Вони справнику служили, бігали за ним, наче собаки, кістки підбирали. А потім зникли. Справник родинам по сто рублів відправив і наказав мовчати. І мовчатимуть же, мовчатимуть!

Про викрадачів Мері городовий нічого не знав, окрім того, що добре було б її знайти та отримати нагороду від товариства Ельворті. Але де шукати – бозна. Ще чарку випив і остаточно сп’янів. Підскочили два полових, під руки потягли кудись. Видно, не вперше поліцейський чин так напивався. А ми поїхали на вокзал. Дорогою купили в магазині мапу Херсонської губернії. Залізничники розповіли, де приблизно будемо за двадцять хвилин по відправленню з Єлисаветграда. Самі степи з розкиданими хуторами. А де саме багаття палати будуть і де викрадачів чекати – невідомо.

– Ну що, Ілля, їдьмо десь пообідаємо.

– Вас у конторі чекають.

Відвіз мене Ілля до контори, пообідав я з керівництвом товариства братів Ельворті. Двоє цибатих довгоносих англійців із суворими поглядами мене докладно розпитали про хід справи, але чимось значним порадувати їх я не міг. По обіді приклеїв чорну бороду, одягнув димчасті окуляри і пішов у шинок за вокзалом. Розпитував там про Чуму. Казали, що з тиждень уже не з’являвся. Начебто справа якась у нього солодка. Обіцяв повернутися й славно погудіти. А що за справа, де і з ким, місцеві не знали і на мене почали підозріло дивитися. Я розмову на викрадення дитини інженера перевів, цю тему всі підхопили. Одні уявляли, скільки викрадачі викупу візьмуть, інші хотіли про все дізнатися, англійцям викрадачів продати і отримати десять тисяч. Балакали, що викрадачі, швидше за все, не місцеві, бо місцеві так би хитро все не зробили, що досі їх не спіймали. Пустив чутку, що гувернантка наче впізнала чоловіка, який із нею розмовляв. Про це загомоніли. Послухав іще трохи, дізнався, що в Чуми жінка була неподалік. Пішов у гості. Якраз сонечко визирнуло, пригріло. Тут, у степах, куди більше весна відчувалася, ніж у нас на Посульщині. Вже і снігу не знайдеш, і трава де-не-де висохнути встигла. Дороги більш-менш просохли.

Прийшов до хатинки старої, давно не біленої, не мазаної. Навколо тин стоїть, аж покосився, торішній бур’ян у дворі, горіх старий височіє. У цих краях у кожному дворі горіх, а то й два. Мабуть, добре родять. Постукав. Відчинила жіночка якась. Червонопика, з похмілля, дихає, а запах – наче у винокурні. Спитав я про Чуму – вона в крик, мовляв, знати нічого не знає і нехай би я забирався звідси. Я браунінг вийняв, замовкла.

– Будемо говорити чи мовчатимемо?

Була наче й п’яна ще, а зробилася шовкова. Розповіла, що Чума у степу десь, справи там має. А що за справи, вона не знає.

– З ким працює?

– А ви з поліції? – спитала обережно.

– Аби я з поліції був, я б із тебе полтину вимагав, а не про Чуму розпитував. То з ким працює?

– Та двоє, не місцеві босяки, наче з Бессарабії. А один панич, мабуть.

– Розмовляє красиво?

– Ага, соловейком співає.

– Ціпок у нього з набалдашником?

– Ціпок із набалдашником, – здивовано подивилася на мене.

– Як звати його?

– Та Паничем і звуть. Йому подобається.

– Що за справа?

– Не знаю, мовчали про неї. Чума тільки сказав, що як повернеться, два тижні гулятиме. Чекаю.

– А де саме вони у степах?

– Не знаю. Чума вночі втік, нічого не сказав, мерзотник такий. А ви хто?

– Та ніхто. Дякую.

З тим і пішов. Повернувся в контору. Там директори сидять, дивляться на мене.

– Що будемо робити? – питають. Вони добре розмовляли російською.

– Гроші готові?

– Готові.

– Тоді відправляйте людину. Нехай це буде Ілля. – Я подивився на прикажчика, він кивнув.

– А ви, Іване Карповичу?

– Мої плани нехай залишаться таємницею.

Не те щоб я їм не довіряв, але хто не знає, не розпатякає. Директори перезирнулися. Потім кивнули Іллі. Той вийшов.

– У нас теж є план, – сказав один.

– Який?

– Річ у тому, що ми мусимо визнати – бідолашна Мері мертва.

– Ви знайшли тіло?

– Ні, але ми думаємо, що викрадачі вбили її ще тоді, під час першої спроби передачі грошей. Вони вдали, наче гроші хтось забрав. Насправді їх забрали вони самі. Тепер вони хочуть іще сорок тисяч. Ми багата компанія, але ми не можемо розкидатися грішми. Не можемо. – Вони говорили по черзі, речення за реченням. – У нас є інший план. Причепити до замка валізи гранату. Після відкриття граната вибухне. Викрадачів буде покарано.

– Ви говорили про свій план пану Бойду?

– Джозеф сам усе розуміє. Йому важко, але він мужня людина.

– Ви говорили?

– Ні. Ні. Просто немає сенсу перекладати відповідальність на бідолашного батька. Він і так забагато пережив.

– У валізі мусять бути гроші, а не бомба. Якщо є хоч невеличкий шанс, що дівчинка жива, ми мусимо ним скористатися.

– Іване Карповичу, не треба обманювати…

– Не вчіть мене. Ви найняли мене, і я виконуватиму свою роботу. Я спробую врятувати дівчинку і зберегти гроші. Іншого виходу я не бачу.

Як батько я дуже співчував інженерові і не міг допустити, щоб сорок тисяч рублів переважили життя доньки. Директори невдоволено подивилися на мене.

– Ви гарантуєте повернення викупу?

– Я гарантую, що зроблю для цього все необхідне.

Вони ще раз перезирнулися, кивнули. Я вийшов. Сказав Іллі придбати білу валізу. Її мусило бути краще видно вночі. Потім поїхав до лікарні. Палату гувернантки охороняли, але ніхто не приходив. Нічого дивного, банда готувалася прийняти гроші. Я трохи повечеряв і всівся вивчати мапу місцевості. Позначив кілька місць, де викрадачі могли нас чекати. Потім поїхав на вокзал. Поговорив із машиністом, який мав вести потяг. Дав йому п’ять рублів і попросив стишити хід, коли побачить три багаття. Поговорив з Іллею. Той приніс аж два револьвери.

– Викинь валізу з грошима і їдь далі. Навіть не думай втручатися. – сказав я йому. Він кивнув. Не дуже переконливо. – Я розумію, тобі подобається та гувернантка і ти хочеш помститися. Але ти можеш зробити тільки гірше. – Прикажчик мовчав. – Коли я беруся за справу, злодіїв завжди чекає покарання.

– Вони мусять померти. І за мадемуазель Леґран і за Мері, – тихо сказав він. – І я їх вб’ю!

– Ти не залишаєш мені вибору, – зітхнув я і різко заламав Іллі праву руку. Він засичав, я повалив його долілиць, натиснув коліном на спину, забрав обидва револьвери. Допоміг йому підвестися.

– Віддайте зброю! – засичав прикажчик.

– Ні.

– Віддайте! – він кинувся до мене. На перон почали виходити люди.

– Просто викинь валізу, коли побачиш багаття.

Я пішов, щоб не привертати уваги. Купив квиток третього класу, одразу за паровозом. Пасажирів було небагато. Невдовзі рушили. Я почекав хвилин п’ятнадцять, потім вийшов у тамбур і став дивитися праворуч. Ілля був на сім вагонів позаду.

Навколо був темний нічний степ. Згідно з мапою, навколо не було не те що лісів, а навіть якогось гайочка. Лише степ. Проїхали кілька роз’їздів. Ілля вже мусив вийти в тамбур. Гарячий хлопець, аби дурниць не наробив. Хоча, може, і я зараз робив дурниці. Може, треба було залишатися в місті й чекати, поки до гувернантки прийдуть або Чума з’явиться? Тільки тоді був ризик, що викрадачі отримають свої гроші і зникнуть з ними. І хоч рік тут чекай, а не дочекаєшся. Тому й вирішив я поїхати.

Он наче блимнуло щось. Ага, багаття! Три! Потяг трохи стишив хід, проїхав. Я двері відчинив, визирнув у темряву, стрибнув. Покотився по траві, яка пом’якшила удар. Наче щось гупнуло. Але не чутно ж, бо гримотів потяг. Ось проїхав він – і стало тихо. Помітив щось біле на схилі. Обмацав себе, наче цілий, підвівся і пішов у бік багать. А їх миттю не стало, наче й не було. Мабуть, тримали поруч ряденця з землею, висипали й загасили великі багаття, як цигарку пальцем. Темно стало. Почув попереду голоси якісь. Тіні помітив. Місяць слабенько, але світив. Присів я.

– Є валіза, є! – зашепотів хтось хрипко метрів за тридцять.

– Де? – це ще хтось.

– Сюди тягни! – і третій у темряві.

Зашелестіло щось. Підповз ближче, не боявся, що помітять, бо дуже хлопці валізою зацікавилися.

– Відчиняй, зараз подивимося! – наказав один. Клацнули замки, сірник запалав. Присвітили, щоб подивитися. – Грошики! Грошенята! Ходімо!

Схопили босяки валізу і побігли геть від колії. Я за ними. Тихенько так іду, не відпускаю далеко.

– Сорок тисяч, мужики! Сорок тисяч! І що ж, оце половину Паничу віддавати? Чума, ну хіба справедливо це? – шепочуться між собою. – Га, Чума? Для чого кульгавому стільки грошей?

– Він із Сибіру, йому здоров’я поправляти треба.

– А ми ж усе робили! Ми!

– Панич теж робив.

– Чума, нам і по сім тисяч не буде, а йому двадцять. Ну як так, Чума? Неправильно це!

– Ми ж у нього переховуватися будемо. Чи одразу хочете до міста, щоб замели вас?

– А ми в іншому місці переховаємося! На південь подамося! До Одеси! В Одесі з грошима розкішне життя! А, Чума?

Ішли вони втрьох. Один попереду (його Чумою називали), а двоє позаду. Шепотілися між собою, мене не помічали. Попереду форкнув кінь. Босяки в якийсь ярок зайшли. Ага, тут їх коні чекали, зараз сядуть верхи, і шукай вітру в полі. Вирішив я їх брати за зябра. Пришвидшився. Отих двох спочатку покласти, а потім Чуму. Чума нікуди не дінеться, без валізи не втече. Прямо переді мною щось нечутно гупнуло на траву. Я й подумати нічого не встиг, просто стрибнув убік і покотився. Вибух. Гранату мені під ноги кинули. А далі – постріли, крики, потім тупіт копит. Мене оглушило добряче, нічого й зробити не встиг. Лише браунінг вихопив, якщо кинуться босяки мене добити. Але хитріші виявилися, не полізли, стрибнули на коней і зникли. А я навіть тупоту кінського не чув, бо вуха заклало. Ще раз себе оглянув. Намацав мокру пляму на спині. Осколками добряче шинель на спині порвало. Аби не стрибнув убік та не припав до землі, посікло б на смерть. Але навчив мене фронт, і врятувався я.

Відпустило вуха, знову чути став, тільки пізно. Тиша в степу. Аж вилаявся. Не чекав, що босяки такі хитрі й когось залишать дивитися, щоб хвоста не було. Це, мабуть, Панич той. Дуже мені стало цікаво його схопити. Підвівся я і почапав до залізниці. А що було робити? Ризикнув, не вдалося, тепер треба було сподіватися, що в місті з’являться.

Коли підходив до колії, почув стогін. Здивувався. Присів. Підійшов обережно.

– Ти хто? – спитав тихо, відкотився, наставив браунінг. У відповідь – мовчання.

– Це ви, Іване Карповичу? – спитав Ілля. – А я думав, убили вас. Вибух чув і постріли.

– Аби мене легко було вбити, вже б давно вбили. А ти що тут робиш?

– Стрибнув-таки з потяга. Але невдало, здається, ногу зламав.

– Дурню, казав же, щоб їхав собі спокійно!

– А де викрадачі, Іване Карповичу? Ви їх убили? Бодай одного?

– На жаль, ні. Втекли.

– Чорт! – Ілля застогнав. Я присів поруч, помацав ногу. – Тепер ми їх ніколи не знайдемо.

– Знайдемо, – відповів я, згадав мапу. До станції було верст вісім. Далекувато, щоб на собі пораненого тягнути. – Ось тобі револьвер, чекай, я по допомогу.

І пішов собі рейками. Ішов, думав. Дратувало мене, що в дурні пошився, і водночас відчував я, що десь тут мотузочка, за яку варто тільки потягнути – і розкрию справу. Тільки де вона, та мотузка, як її схопити? Поспішав, замислився, перечепився й гепнувся. Забив коліно, але замість лаятися підхопився й затанцював. Здається, знайшов. Аж побіг до станції. Засапався, поки добудився місцевих, поки запрягли віз, поки доїхали. Коли забирали Іллю, світати почало.

– Слухай, ти казав, що колись із товариства вашого думали гроші вимагати революціонери якісь, – спитав прикажчика.

– Ага, було.

– А скільки їх?

– Та троє. Анархісти. Один єврей з Умані, двоє місцевих. Один – нашого робітника син. Той дитині освіту забезпечив, за університет платив, а йому така дяка. Батько тоді сина прокляв, так йому соромно стало перед дирекцією.

– А як звали невдячного сина?

– Степан Кравченко. Він коли в університеті вчився, Стефаном став зватися, щоб по-модному. Казав, що Степанами лише мужики бувають, а Стефанами – лише благородні. Але коли анархістом став, знову в Степани повернувся.

– Ти його знав?

– Та трохи. Навіть подумати не міг, що він у революціонери подасться. Він же такий модник був, все щоб нове та паризьке, а тепер, бач, узявся світле майбутнє будувати. Та ще й шантажем.

– А він часом не накульгував?

– Ні, ходив прямо. А чого ви питаєте?

– Згадалося просто. А де той Степан-Стефан зараз?

– Та на каторзі, в Сибіру. Коли арештовували, він по поліції стріляти почав і найбільше отримав. Потім листи писав, перепрошував. Кажуть, і на фронт просився, щоб на війні спокутувати провину. Але не взяли його до армії. Бунтівник же. Ох! – застогнав Ілля, коли візок на вибоїні стрибнув.

Довіз я Іллю до лікарні, там мені подряпини на спині обробили і нову шинельку дали, бо стара наче сито була. Потім швиденько в контору поїхав. Хотів зі Степановим батьком поговорити. Але виявилося, що старий Кравченко помер кілька років тому від серцевого нападу. Всі казали, що за сина, за Стьопку переймався. А Стьопка ще восени з каторги втік і зник. Усі вважали, що десь у тайзі помер, і не було ні звісточки від нього. Почав я розпитувати про родичів і з’ясував, що Степанів дядько жив на хуторі у степу. Подивився на мапі. Виходило, що верст за десять від того місця, де Ілля гроші викинув. Зовсім цікаво стало. Вийшов із контори, домовився з мужиком, який мене з Іллею в Єлисаветград привіз, щоб іще повозив. Мужик погодився, а коли гроші наперед отримав, зовсім повеселішав. Але тільки від’їхали, зупинив нас городовий. Той самий, якого я вчора напував. Тепер он із похмілля руки трусяться і щоки порізані, бо голився невдало.

– Пан справник вас бачити бажає.

– Увечері заїду.

– Ні, зараз вимагає. – Городовий був переляканий. Я на нього гримнув, але побачив, що переляк не переб’ю. Сказав їхати в поліцію. Вже коли під’їжджали, дав я візнику рубль і сказав трохи осторонь почекати.

– Як за півгодини не вийду, лети до лікарні, до того хлопця, якого ми привезли, скажи, що зачинили мене в поліції, виручати треба. Він тобі ще рубль дасть. Зрозумів?

– Зрозумів, – кивнув візник.

Я вийшов і пішов пішки. Мене провели в кабінет до справника, чоловіка років п’ятдесяти, вже добряче п’яного.

– Чим зобов’язаний? – спитав я холодно.

– Що ж ви, Іване Карповичу, правила порушуєте? – спитав він. Мабуть, очікував побачити моє здивування. Але я не здивувався, бо нітрохи не сумнівався, що приїзд мій не залишиться в таємниці.

– Які такі правила?

– Я у повіті господар, і якщо збираєтеся тут рити щось, дозволу спитати треба.

Справник дивився на мене роздратовано.

– Тон вашої розмови видається мені неприпустимим. Я працюю тут на прохання акціонерного товариства «Ельворті Роберт і Томас» і… – Я хотів показати йому, що маю потужну підтримку в Єлисаветграді, але справник наставив пістолет. Такий самий браунінг, як і в мене, тільки мій був у кишені, і це різко зменшувало його корисність.

– Руки вгору! – сказав справник. Якось не помітив я в його очах сумнівів щодо того, чи буде він стріляти, якщо я чинитиму опір.

– Ви що творите?

– Руки вгору! – У цього п’яниці з непевними руками погляд несподівано зробився холодним, гадючим. Руки я підняв. – Дарма ти сюди приїхав! За грошима полюєш? Тільки не бачити тобі грошей! Не бачити!

– А тобі бачити тюрму, каторгу. У Сибіру бував? А доведеться. – Я навмисно намагався його розбурхати. Бачив, що нічим його не переконаю, і сподівався лише на те, що роздратується справник і дасть шанс його обеззброїти. Але цей змій не підходив близько і тримав мене на прицілі.

– Узяти його! – крикнув. Я почув позаду кроки. Озирнувся. На мене бігло одразу троє стражників. І не просто так, а з кийками. Одного я відштовхнув, але два інших почали мене гамселити, збили з ніг, повалили, зв’язали.

– Не рипайся! – Справник приставив мені до потилиці дуло пістолета.

– Ти розумієш, що підписуєш собі смертельний вирок? – спитав я. Справник хрипко засміявся. – Всі знають, що я до тебе пішов! Ельворті тебе знищать!

– Не знищать! Це за царя англійці сміливі були, бо мали в столиці придворних покровителів. А зараз не мають, а я маю! Хай тільки полізуть! Одразу їх знищу! Та й не полізуть! Бояться вони! Я в них сорок тисяч забрав – і хоч би щось писнули!

– Я – не сорок тисяч! За мене тебе зітруть на порох!

– Хто зітре? Та ти в тюрмі сидів, і якби царя не погнали, на світ білий би не вийшов! Нікого в тебе немає, і нікому ти не потрібен! Ходив тут, рознюхував! Хотів гроші забрати? А вони мої! Хто в мене щось забрати хоче, той довго не житиме! Навіть Іван Карпович Підіпригора, найкращий сищик імперії! – Він неприємно зареготав. – Читав я твої пригоди, читав. І знаєш, що мене дивувало? Чого всі з тобою панькалися? Патякали щось, гралися, інтриги якісь розводили, обдурити намагалися чи залякати. Але ж ти хитрий жук, ти їх завжди дурив і перемагав. І от я подумав: навіщо з тобою зв’язуватися, в ігри грати? Пристрелю – і все. Куля ж не розбирає, найкращий сищик імперії чи простий мужик. Куля всіх зрівняє!

– І ти її отримаєш, якщо мене не відпустиш! – захрипів йому, а він реготати почав.

– Я, Ваню, людина проста, малоосвічена, книг про мене не писали. Але навіть я розумію, що відпустити тебе – собі смертний вирок підписати. Краще вже я тебе вб’ю, а там якось розбиратимуся.

– Про пана Бенціона з Одеси чув? Його люди тебе на смуги різатимуть за мене, – спробував налякати.

– Чув, чув. Тільки я ж, Ваню, по-простому все роблю. На сто кроків, як ти, не обмірковую. Я на один, але вже так, щоб надійно. Зроблю крок, уб’ю тебе, а приїдуть із Одеси хлопці – з ними вирішуватиму, як бути. Немає в мені польоту, Ваню, але на землі я стою міцно, не зішкребеш! – І знову зареготав, огидний такий. – Підніміть його!

Підняли мене, а справник ударив кулаком по губах. Заюшило. Пішов до столу, узяв журнал із моїми пригодами й портретом на обкладинці.

– Ось, Ваню, твої пригоди. Хочу, щоб ти підписав. Так підписав, як ніколи ще не підписував! – зареготав він і притиснув журнал мені до губ. Потім подивився на кривавий відбиток. – О, те що треба. Погано, що не зможу я розповісти, як закінчив свої дні найкращий сищик імперії. Що це я тобі віку збавив. Ну нічого, я не марнославний. Заберіть це стерво, вивезіть за місто, у ярок, як завжди!

Я ще щось хотів сказати, але мені запхали в рот кляп, на голову надягли мішок і потягли кудись. З того, як уміло все робили, зрозумів, що не одне тіло з кабінету справника вже виносили. Тягли сходами, потім запхали в ящик, повантажили на віз і поїхали. Уб’ють – тут у мене сумнівів не було. Якось не врахував я цього справника, захопився викрадачами, лише про них думав. А справник вирішив, що мене англійці найняли, аби гроші повернути, і вирішив убити мене, щоб від гріха подалі. Тупий був справник, і не врахував я його тупості та зухвалості.

Згадав про візника. Він мусив у контору повідомити, але ж міг злякатися, не спокуситися зайвим рублем. А якщо навіть повідомить? Ну, прийдуть із контори в поліцію, а там скажуть, що не чули про мене і не бачили мене. І городовий скаже, що нічого мені не казав, а справник ще й ображеного вдасть. Усе. Був Іван Карпович і зник, а де зник, невідомо. Може, якісь вороги його вбили? А може, сам вирішив зникнути? Бозна.

На візника надії мало, власноруч треба рятуватися. Але як ти врятуєшся, коли руки зв’язані, а в роті кляп? Непросто. Прислухався. Цокотіли бруківкою, потім трамвай поруч проїхав. Трамваї в Єлисаветграді теж англійці завели. Багато для міста зробили. Думаю аби про що, а сам кляп жую. Чиргикаю зубами, давлюся слиною, руками смикаю, тільки ж міцна мотузка.

– Що він там робить? – питає один з охоронців. – Ану не смикайся!

– Та хай смикається. Вмирати ж скоро, – сказав другий.

– Перед смертю нехай насмикається, – пожартував третій.

Далі почали говорити, що справник дав рубль, щоб увечері випити, й домовлялися, куди б ото краще піти, в який трактир. Сперечалися, різне пропонували, а я знай собі жую кляп. Не жую, а тру зубами, як ото корова жуйку. Ось уже бруківка закінчилася, путівцем поїхали. Степ почався. Охоронці про якихось жінок розмовляти почали, а я знай собі желіпав. Уже щелепи зводити почало, але я не зупинявся. Поспішав, бо треба було кляп пережувати й заговорити. Єдина надія на порятунок – язик мій.

Аби проїхали ще півгодини, пережував би, але зупинилися. Охоронці зістрибнули і щось робити почали. Наче яму рили. Могилу мені. Потім зняли ящик, відкрили кришку, мішок із голови смикнули.

– Диви, у слині весь! А ще найкращий сищик імперії. – Сміялися з мене. А я до них замугикав.

– Чого ти мукаєш, корова, чи що? Ну, хай останнє слово скаже, в суді ж дають.

Кляп зняли. Дивлюся, в якомусь ярочку ми. І яма вирита. Неглибока, але скільки там людині треба.

– Ну, чого мовчиш? – спитав один. – Від страху заціпило?

– Та я такий самий мертвий, як і ви, – сказав тихо і посміхнувся.

– Це ти про що? – Бачу, що здивувалися.

– Думаєте, справник таких свідків, як ви, живими залишить? За відомості про мене товариство Ельворті велику нагороду дасть. Тисяч двадцять, не менше. Гадаєте, справник не подумає, що ви можете спокуситися на гроші?

– Ти нам тут не заливай! – сказав один охоронець і ногою мене вдарив. Я повалився на землю.

– Двоє ваших товаришів, які сорок тисяч справнику добули, – де вони тепер? Мертві, черваків десь готують. Бо не хотів справник ділитися і свідків небезпечних мати не хотів. Думаєте, з вами інакше вчинить?

Дивляться вони на мене, вже не б’ються.

– Рубль на кабак дав. Отак він вас цінує. Брудну роботу переклав на вас, щоб кров’ю заплямувати, а потім іще й продасть. Англійцям. Скаже, що знає вбивць моїх, нагороду отримає, а ваші тіла в контору привезе. Мовляв, ось негідники, які найкращого сищика імперії вбили, але я їх викрив і застрелив, коли втекти намагалися. Диви як виходить – і мене вб’є, і гроші за мене отримає, і свідків позбудеться. Красиво, – закивав я.

Мовчать, замислилися, злякалися. Давайте, хлопці, думайте, думайте!

– І що ж нам – тебе просто відпустити? – спитав один.

– Тоді справник нас точно знищить! – злякався другий.

– Краще не треба! – скрикнув третій.

– Ні, не просто відпустити. Я вас на викрадачів доньки інженера Бойда виведу. Вони вночі новий викуп отримали, знову сорок тисяч, – закинув я гачок.

– Що? Та не бреши! За дурнів нас маєш? Викуп же справник забрав!

– Перший він забрав, а другий узяли викрадачі. Я їх намагався зловити вночі, але втекли, гади, гранату в мене кинули.

– Ага, щось казали, наче біля залізниці вибух був. Та бреше він, обдурити хоче! Ви ж чули, що він хитрий, цей Іван Карпович! Вигадав про викуп і про викрадачів! – гомоніли охоронці.

– Чуму знаєте? – спитав. Здивував їх, вирячилися. – Чума серед викрадачів, ще двоє з Бессарабії босяків і Степан Кравченко, пам’ятаєте такого?

Ще більше здивувалися стражі. Стоять, перезираються.

– Той Степан, що англійців потрусити хотів, але спіймали його, – нагадав я.

– Так він же на каторзі, в Сибіру! – сказав один.

– Утік він, іще восени! Нам депеша приходила! Ми до батька їздили, щоб дізнатися, чи не з’являвся. Але виявилося, що батько помер, – згадав інший.

– Явився Стьопка і затіяв те, що раз не вдалося. Тільки тепер уже підготувався краще, – пояснив я.

– І ти знаєш, де вони?

– Де вони, і де гроші. Сорок тисяч. Знаю.

– Кажи де! – посунули на мене, а я посміхнувся.

– Е, ні, хлопці, так діло не піде. Я вам зараз скажу, а ви мене в яму! Давайте так. Я вас відведу до хати у степу, де викрадачі ховаються. Разом візьмемо їх. Вам – гроші, сорок тисяч, а мені – дівчинка, інженерова донька. Я ж її обіцяв знайти. Так поділимо і розійдемося з миром. А що ви зі справником зробите – ваш клопіт. Але щось робіть, бо він вас так не залишить.

Дивлюся, сонечко з-за хмар вийшло, наче весна. Добре так. Невже, думаю, не доведеться в сиру землю лягати? Але радіти не поспішаю.

– Сорок тисяч? – спитав один.

– Сорок. У білій валізі. В степу викрадачі ані копійки не витратили. Все при них.

– А раптом вони вже втекли?

– Ні, вони планували ще ніч пересидіти на випадок, якщо шукатимуть їх. Поспішати треба. Я ж до них їхав, коли схопили мене.

Тупцюють. І гроші ваблять, і справника бояться.

– Ви ото, хлопці, просто поміркуйте, що і як. Справник вас так не залишить. Усе одно вб’є, бо йому свідки не потрібні. Якщо вже дуже боїтеся, просто візьмете гроші і втечете. З грошима вам усі раді будуть. Тоді я справником займуся. Бо тут так: або йому не жити, або нам. Іншого виходу немає. Самі вирішуйте, хто труп.

І вже вирішили вони, вже й порахували, скільки буде сорок тисяч на трьох, коли тупіт копит почувся. Мчав хтось сюди. Один побіг подивитися.

– Справник! – крикнув. Інші стражі злякалися.

– Ага, вирішив не чекати. Зараз тут усіх нас і покладе, – сказав я.

– Мовчи! – гримнули на мене, встромили кляп, надягли мішок на голову, а самі наче яму копають. Тупіт уже близько. Залетів у ярок справник. Коня на мене направив, ледь не затоптав. І ну реготати!

– А я вже думав, Ванько, що ти отрути у вуха моїм накапав! Сидів я, випивав, а потім змикитив, що зразу ж треба було тебе вбивати! Килим кабінетний пожалів, дуже вже килим у мене добрий, перський, чи не тисячу коштує, не хотів кров’ю бруднити. Відправив тебе, а потім згадав, скільки разів ти зі смертельної пащі рятувався. Непростий же ти, хитрий, і знаєш, як людей зваблювати, як отруту їм у вуха заливати. Що він вам казав, хлопці?

– Нічого не казав, ваша благородь, у нього ж кляп у роті! Лише мугикав! – доповіли стражі.

Справник зірвав мішок, почав роздивлятися. Добряче п’яний був.

– Диви, Ваню, а ти ж кляп майже перегриз. Хитрий. Хотів заговорити і обдурити людей моїх? Так? Тільки не вийде, Ваню. Ти хитрий, а я ще хитріший. Вчасно згадав про підступність твою, про те, скількох ти обдурив. Згадав – і на коня, гайда сюди! – Справник зірвав кляп. – Ну, що ти там казати збирався, говори, говори! А ми посміємося! Чого мовчиш?

– Кінчайте, хлопці, цього клоуна, – сказав я. І побачив переляк у його очах. Ото вже не чекав так не чекав справник! Аж підстрибнув, озирнувся і ще більше злякався.

– Що він таке каже? Що він таке каже? Брехун! Хлопці, кінчайте його, я вам ще по рублю дам! – Він поліз у кишеню, але замість гаманця вихопив браунінг, мій браунінг! Наставив на охоронців. – Ах ви ж сучі діти! Зрадили мене! Та я вас! Як куріпок перестріляю! Ану на коліна! На коліна!

Наче й хитрою цей справник був людиною, підступною і небезпечною, а от повернувся спиною, забув про мене. Дарма. Не можна Івана Карповича за спиною залишати, якщо він тобі ворог. Бо я навіть зв’язаний небезпечний. На коліна кинувся, з розгону головою під коліна вдарив, справник завалився на спину, вистрелив у небо, заверещав, хотів підвестися, аж охоронці на нього накинулися. Вирвали браунінг, руки заламали. Справник лаятися почав, погрожував голови відірвати, а його зв’язали. Мій кляп йому в рот, руки за спину – і в яму. Засипати почали живого ще. Швиденько так усе зробили, земельку притоптали. Мовчки, вміло. Потім згадали про гаманець та портсигар. Розкопали. Справник уже мертвий був. Забрали і хрестик, і кільця золоті, й годинник, навіть чоботи зняли і рукавички лайкові. Зарили знову, речі поділили. Сіли перекурити.

– Ач який! Рублем хотів відкупитися! Жадібний пес! Усе йому замало було, а могили вистачило! – затягувалися хлопці тютюном, спльовували. Потім подивилися на мене.

– Ну що, Іване Карповичу, веди нас до викрадачів.

Хотіли грошви і вже нічого не боялися.

– Руки розв’яжіть, – попросив. Розв’язали, тільки попередили, щоб не намагався втекти. – А чого мені тікати? Мені доньку інженерську знайти треба.

Дістав із кишені мапу. Хлопці показали, де ми приблизно, узяв на південь, до хутора, де Стьопа Кравченко ховався. Іду, а самого аж нудить трохи. Не так через те, що на межі смерті був, як через те, що чужу смерть побачив. Як подумати, то чого б мені ото за справником побиватися, – але неприємно дуже. Огидно від смерті. Якось від убивства мене стало вернути. Раніше не замислювався. Коли нападали – відбивався. А зараз аж нудило. Аби дали мені пістолет, не зміг би справника вбити. Хоч той справник і покидьок, і злодій, і мерзотник, і в пеклі йому палати, – а не зміг би. Чи постарішав, чи що воно таке? А може, Господь напоумлює потроху, відвертає від гріха. Аби ще я не ліз куди не треба, а сидів на хуторі спокійно! Так ні, поперся бозна-куди. І сам ледь не загинув, і людину ледь не вбив.

Та пізно сумувати, треба справу до кінця довести й додому повертатися.

Озирнувся навколо і аж замилувався степом. Наче й одноманітний він – ані тобі лісочка, ані пагорба, рівний, наче млинець. Але є якась краса в оцьому розгоні до самого виднокраю. І хоч зараз пожухлий він, іще мертвий, та вже невдовзі заквітне й набереться життя та краси. А дихається як у степу легко! Ото їхав, милувався, і якось так добре стало, що почав подумки вихваляти Господа за творіння його чудові, на кшталт цього степу.

Проїхали ми години зо дві, побачили праворуч горбок, а на ньому чорніє щось. На мапі нічого не позначено.

– Що то, хлопці?

– Курган. Якісь давні люди його посеред степу насипали і зверху кам’яну бабу поставили, – розповів старший з-поміж трьох. – Подейкують, що там скарби зариті. Начебто хтось намагався їх добути, але гинув, бо прокляття на них.

– Тьху, прокляття, – сплюнув молодший. – Та попа б привели, аби службу провів і прокляття зняв, а потім копай собі.

– Не так просто все. Справник наш у той бік теж дивився, але не наважився лізти. Бо то землі генерала Колоксаєва.

– О, генерал – грізний, – закивали охоронці. – Проти генерала ніхто не піде.

За пагорбом село було, на мапі позначене як Паралатівка. Назва дивна, але тут часто дивні назви траплялися, бо населяли цей край різні народи. Окрім наших, німці тут були, болгари, серби, волохи та інші. Тому й назви незвичні.

За Паралатівкою зупинилися відпочити у ярку. Охоронці сіли в карти грати на речі справника. Балакали між собою, що шукатимуть його, тільки ж ніхто не знатиме де. І не знайдуть, гада такого, який за рубль усе хотів купити. Особливо за рубль, який справник пропонував, хлопці образилися. Якби хоч по сотні дав, я б у тій могилі лежав. А він жадібний був, людей не поважав, беріг сотню, а голову втратив.

Поснідали ми трохи, чим було. Можна було в Паралатівку заїхати, їжі купити, але вирішили не світитися дарма.

– Та й паралатівські чужих не люблять, тим паче з поліції, – сказав охоронець, який місця знав.

До хутора потрібного залишалося ще верст десять. Чоловіки мені довіряли, бачили, що веду їх упевнено, не плутаюся. Приїхали вже під вечір. Сіріти почало. Коней залишили в ярку неподалік, а самі тихенько наближалися. Охоронці з револьверами, а мені кийок дали. Підійшли, роздивилися. Хатинка невеличка, сарай, поруч колодязь і кілька горіхів, як у цьому краї заведено. У вікнах темно, вже злякався я, чи не втекли викрадачі, коли з труби дим пішов. Та й коні в сараї форкали. Почекали ми, щоб стемніло, і пішли. Обережно наближалися, прислухалися. Раптом у хаті почали стріляти. Один, два, три… Дзвін розбитого скла. Наче хтось у вікно вистрибнув, разом із шибкою виніс.

– Уб’ю, падло, уб’ю! – аж ревів хтось. Як би не Чума, судячи з голосу.

– Наздогнати спочатку спробуйте, мон шер! – крикнув якийсь чоловік і забіг за ріг. Пролунав іще один постріл. Ми лежали на землі, придивлялися, намагалися второпати, що воно тут робиться. Чума тим часом почав страшно лаятися. Виліз із вікна і впав. Кректав на колінах чи блювати намагався.

– Отруїв, сука, отруїв! – аж ревів бандит.

– А ти ж мене зі своїми дружками вбити хотів! Тільки я за вас розумніший, за дурнів таких! Побачили горілку – і ну дудлити! Випити, а потім убити мене і гроші забрати хотіли? Дулю! Екскременту вам на лопаті, а не грошей! Бо вони мені належать, мені! Я всю операцію розробив! То все моє! А ти конай, Чума. Я на твоїй могилі танцюватиму!

– Тварюка! – Чума спробував підвестися, ледь зіпнувся на ноги і знову впав. Його почало судомити, він хрипів, лаявся, стогнав, а потім заскавчав, кілька разів сіпнувся і закляк.

– Ну що ти там, віддав богу душу, га, Чума? – спитав чоловік і обережно визирнув з-за хати. – Який ти грізний був, усе ножичком своїм хизувався, а навіть подумати не міг, що мозок небезпечніший за будь-який ніж! Дурнем мене вважав. А я ж, Чума, Сибір пройшов. З каторги нас восьмеро тікало, один я політичний, а інші кримінальники, такі самі зухвалі, як і ти. Вели вони мене, щоб з’їсти, дурня такого, коли харчі закінчаться. Це в них звалося «втеча з бичком». Вони ж досвідчені, вони ж хитрі, вони ж сильні, а я що, я каліка кульгавий, політичний, нічого не знаю, крім світлого майбутнього, але вгодований, «бичок» – що треба. Так вони думали. І от закінчилася їжа, і вже нічого вечеряти. Сіли двоє ножі точити. Для мене ножі. А я наче не розумію, балакаю собі, вишукано, як умію. Бачу, пішов один до річки водички попити. Ну, і я з ним. Потім повернувся, кажу, що Шнурок упав і головою об каміння вдарився. Пішли вони, лежить мертвий Шнурок. Каміння ж мокре, послизнувся, впав, та так невдало, просто на каменюку, мозок аж пирснув. Шнурка їсти почали, а мене на потім залишили. Далі тайгою йдемо. Коли доїли, нашептав я Мітяю, що Санька Ніс про нього погано сказав. Дуже погано. Мітяй до Носа, а той молодий, гарячий – за ножі взялися. Мітяй мертвий, Ніс доходить. Знову ми при свіжині. Далі я у Сохатого його тютюн украв і Соплі в торбу поклав. Сохатий кинувся, а тютюну немає. Почав торби перевіряти, знайшов, назвав Соплю щуром, а той битися кинувся і Сохатого вбив, одним ударом. Здоровий же був, чисто тобі Голіаф. Але інші потім Соплю вбили, бо щура не можна залишати. Так і далі йшло. Коли сам старий Арап лишився, він щось підозрювати про мене почав. Але взнаки не дав, ночі чекав. А я чекати не став. Забив його ціпком, із яким ішов. Їсти не їв, бо старий він і худий, наче тараня. Сам на станцію вийшов. Без нікого. Ось як! А дражнили ж мене Паничем, мовляв, не знаю я звичаїв злодійських і розмовляю, наче інститутка якась. Воно-то, може, й так, але я був від усіх хитрішим. І від тебе, Чума, теж. Хотів ти мене на ніж підняти, а натомість сам у блювоті сконав.

Чоловік вийшов з-за хати, помітно накульгуючи. Уважно вдивлявся у темряву. Мабуть, боявся, що Чума вдає мертвого й чекає, аби вистрелити. Постояв-постояв, потім підійшов. Перевірив тіло. Засміявся.

– Подолано Чуму, я переможець, браво, тепер я поспішаю до грошей на забаву! – виразно продекламував, узяв Чуму за ноги й потягнув до хати. Важко було, аж захекався. Тут охоронці підхопилися, скориставшись його зосередженістю на тілі, наблизилися й кинулись на викрадача. Збили з ніг, може б, і вбили, але я крикнув, щоб залишили мені. Обшукали, забрали зброю і все цінне. Панич злякався, мовчав, тільки тремтів. Я схопив його за барки й потягнув до хати. Там горіла пара свічок. Біля столу лежали двоє мертвих босяків із піною на губах.

– Де дівчинка? – спитав я. Панич вирячився на мене й мовчав. Довелося дати кілька ляпасів.

– Іване Карповичу! – видихнув він. Упізнав, мерзотник, мабуть, у журналах портрет мій бачив. – Як ви мене знайшли?

– Дівчинка де? – поки я питав, охоронці схопили валізу, вивалили грошву на стіл і почали ділити. Панич сумовито за цим спостерігав. – Не туди дивишся, мерзотнику.

Повалив його на підлогу і притиснув горлянку ціпком. Він закахкав, захрипів. Я потримав його, а потім відпустив.

– Востаннє питаю, дівчинка де?

– Я скажу, скажу! Тільки ви мене не вбивайте! – прошепотів Панич.

– Кажи.

– Як скажу, то навіщо я вам? – Спитав і несподівано підморгнув мені. Поглядом показав під лавку. Там на підлозі тьмянів револьвер. Кивнув у бік охоронців, які страшенно напружено і серйозно рахували гроші. Пропонував мені схопити револьвер і всіх перестріляти, щоб гроші забрати. – Дівчинка вам, гроші мені – й розійдемося, – ледь чутно прошепотів. Аж очі в нього запалали. Я ударив в обличчя.

– Де дівчинка? – спитав і взявся за кийок, знову душити.

– Не треба! Не треба! – злякався Панич.

– Де тіло лежить?

– Яке тіло? – Панич дуже щиро здивувався й цим мене втішив. – Яке тіло? Та жива вона! Продав я її, продав. Усе розповім – і кому, і коли, і де. Тільки не вбивайте! Навіщо вам мене вбивати? Навіщо?

Я намагався зрозуміти, бреше він чи ні, але не міг. Такі вже очі масляні, що не розбереш нічого. Міг брехати, а міг і правду говорити.

– Кому продав?

– Більше нічого не скажу. Бо ви ж потім мене вб’єте! Не скажу, хоч ріжте мене на шматки!

– Різати? Це ти добре вигадав! – Я підвівся. – Хлопці, ножа не бачите? Треба цього товариша на смуги пустити.

Хлопці й уваги на мене не звернули, аж прикипіли до грошей, усе рахували. А Панич злякався, затремтів.

– Не треба, не треба, не треба! – задзявулів.

– Заберіть його звідси, заважає! – сказав один. Я свічку взяв і витяг Панича на вулицю. Дорогою ніж помітив, узяв, показав йому.

– Жартувати я не буду, а буду різати. Чи одразу все розповіси, чи потім, коли тебе поменшає, – твоя справа. Але розповісти доведеться. Почну з носа. – Схопив я його за ніс і ножа приставив. Тут Панич усе і розповів. Що дівчинку ще першого дня продав циганам, табір яких на Катеринослав прямував. Я спочатку не повірив, бо часто брешуть, що цигани чи жиди дітей крадуть. Але Панич присягнув, що саме циганам продав.

– Їм дівчинка була потрібна, білява або руденька. А в мене ж якраз руденька. Вони ж із Єлисаветграда їхали, чому б не продати? І давали триста рублів.

– Звідки в циган такі гроші? – засумнівався я.

– Не знаю. Думаю, хтось замовив їм дитину. Бо гроші в конвертику були. Бачили ви, щоб цигани гроші в конвертику носили?

– Не бачив. Що за табір? Як їх головного звали?

Про головного Панич не знав, але коли я йому ножем до носа торкнувся, дуже докладно розповів, які там вози були, які коні, що за люди. Серед іншого згадав, що був у циганів ведмідь, який, коли німецьку мову чув, страшенно дратувався і ревіти починав.

– На початку війни той ведмідь великі гроші приносив. А зараз уже все одно людям, хоч німець, хоч австріяк, а хоч і турок. – Панич зітхнув, а сам дивився на хату. – І що ж оце вам, Іване Карповичу, не хочеться отих грошей? Сорок тисяч! Великими купюрами!

– Не хочеться.

– Святий ви, чи що?

– Я не зажерливий.

– Невже багатим стати не хочете?

– Я й так не бідний.

– Сорок тисяч, а візьмуть їх якісь невігласи. Скажіть хоч, хто вони, бо я не роздивився.

– Охоронці поліцейські.

– Справникові люди? А щоб йому! Та чи першого викупу йому замало! – аж образився Панич. – Усе ж так розплановано добре було! Не операція, а мрія! Я ж її з осені обмірковував, кожну дрібницю сто разів обдумав. І ось приїхав касир із заводу, я метрів за сто ховаюся, вискочили люди справника. Касир давай стріляти. Одного поклав, і його вбили. Я вже хотів другого покласти і гроші взяти, коли тут сам справник з’явився. Схопив валізу, у візок кинув і поїхав геть, гад такий! Хоча яке він право на ті гроші мав? Та ніякого! Мої вони були, мої!

– То ти збирався касира застрелити й гроші забрати, а справник тебе випередив?

– Випередив, гад такий, випередив. Я ж і подумати не міг, що ті дурні англійські поліцію сповістять. От навіщо? Хіба вони не знали, що справник наш – гірший за всіх злодіїв мерзотник?

– Навіщо ти гувернантку так ударив? Ледь не вбив. Упізнала вона тебе?

– Упізнала. Я ж і раніше підходив, коли слідкував, коли вона до парку з дитиною ходить. Нащо мені свідок? Убивати збирався, але в останню мить рука зрадила. І слава Богу.

– Хоч про Бога не згадуй, покидьку, – сказав суворо.

– Та я, може, Іване Карповичу, і покидьок, і мерзотник, і вбивця, і плоть людську їв, але все одно крові на мені менше, аніж на вас, улюбленці публіки, найкращому сищику імперії. Скільки вже ви людей на той світ відправили? Мені до вас далеко, дуже далеко. Тож про Бога мені говорити не забороняйте. Бо раз вам можна його згадувати, то мені – тим паче, – засміявся він так тихенько і отруйно.

Погано, що правду каже. Справді на мені гріхів багато. Оце поверну Мері батькові, може, хоч трохи відмолю. Тільки подумав, коли в хаті почулися постріли. Я до землі припав. Постріли припинилися, почалися стогони. Обережно зазирнув, а там темрява.

– Що тут робиться? – спитав. А у відповідь тихенька лайка. Ще почекав – припинилися і стогони. Вийшов у двір, узяв свічку, повернувся. А там лежать охоронці. Всі в крові, кожен по револьверу тримає у правій руці й по жмутку грошей у лівій. І на столі пачки грошей лежать, кров’ю забрьохані. Аж плюнув я. Ну це ж треба таким дурнем бути, щоб замість частину грошей узяти й жити, інших повбивати й самому загинути, ані копійки не отримавши! Правду кажуть, що засліплюють гроші людей, дурними роблять.

– Хлопці, хлопці, ну що ви тут затіяли!

Оглянув їх. Двоє вже мертві, третій непритомний, із кількома пораненнями в грудях. Почав рани перемотувати. На моїх руках і помер бідолаха. Вийшов надвір, дивлюся – Панича немає. Втік. Швидко все зметикував. Відпускати його не хотілося. По-перше, я до кінця не вірив історії про циган, а по-друге, спокійніше б мені було, аби він до Сибіру повернувся. Я поліз на дах. У степу не дуже-то і сховаєшся. Побачив тінь, що накульгувала. Аби Панич здоровий був, може б, і втік. Я з хати зліз, забіг усередину, прихопив свічку з сірниками – і чкурнув услід. Швидко біг, хвилин за п’ять наздогнав. Панич, мабуть, почув мої кроки, стрибнув в улоговинку і принишк. Я спокійно свічку запалив і став ходити навколо. Знайшов негідника. Привів його до хати, прив’язав і ліг спати, бо заморився. Прокинувся вже вдосвіта, зайшов у сарай. Там віз був. Запряг коней, почав вантажити тіла.

– Що ви зі мною зробите, Іване Карповичу?

– Та що. Поліції здам.

– Оцій, продажній, яка гірша за будь-якого злодія?

– Та вже яка є.

– Вони ж мене до Сибіру відправлять! – аж сліз в очі підпустив Панич.

– І добре.

– Мені не можна до Сибіру! Я ж каліка! Мені колодою ногу причавило! Відпустіть, Іване Карповичу. Я ж вам усе розповів! І дівчинка жива!

– Погана ти людина, Стьопо. Краще будеш на каторзі.

– Чим погана? Що Чуму отруїв та інших злодіїв? Так вони ж зарізяки були страшні, на них крові багато! І мене вбити хотіли! Що ж мені було – сидіти й чекати, поки на ножі мене піднімуть, щоб частку не віддавати? Так?

Носив я тіла на віз. Про справника вирішив не згадувати, а про охоронців сказати, що загинули від рук викрадачів. Може, хоч родинам пенсію якусь платитимуть.

– Іване Карповичу, відпустіть мене і забирайте все гроші, – сказав Панич. – Я зникну, назавжди зникну! А гроші вам будуть, усі гроші! Сорок тисяч!

Я далі тіла носив.

– Це що ж ви, гроші тим англійцям повернете?

– Поверну, бо гроші їхні.

– Та в них же грошей – наче в собаки бліх! І хіба не заслужили ви нагороду? Хіба не ризикували ви життям?

– Спокушаєш? – Посміхнувся я. – Дарма. Нагороду мені заплатять, як домовлялися, коли дівчинку поверну. А зайвих грошей мені не треба.

– Та хіба ж гроші бувають зайвими! – аж зойкнув Панич.

– Бувають.

Повантажив я останнє тіло.

– Іване Карповичу, краще відпустіть мене, по-доброму.

– Погрожуєш?

– Погрожую! Я ж повернуся. Я вже з Сибіру тікав і ще раз утечу! Легко! До вас першого в гості прийду! До вас і до доньки. Є ж у вас донька, є? – аж зашипів, зміюка.

– Ти зовсім дурний? – скривився я. – Може, хочеш на возі проїхатися разом з іншими?

– А я не проїдуся! Я ж вас розкусив, Іване Карповичу, розкусив! Слабак ви! Найкращий сищик імперії, зірка пригодницьких романів, те-се, а слабак! Слабак! Убивати ви боїтеся! Мене б мусили давно вбити, але не хочете руки кров’ю бруднити! Повезете до поліції. А ось я вбивати не боюся, я – надлюдина! Чули про німецького філософа Ніцше?

– Не чув і чути не хочу.

– Надлюдина має право на все! Жодних обмежень і побоювань! Убити – убити! І я вб’ю! Краще вам зі мною не зв’язуватися, краще просто зараз відпустити і забути, як про страшний сон! Чесно вам кажу, Іване Карповичу. Слабкий ви, щоб із такою людиною, як я, боротися! Мені вбивати за радість, ані бога я не боюся, ані диявола. Потраплю в пекло й там убиватиму, бо надлюдина! – Він зареготав демонічно.

– Дурень ти. – Я пішов у хату. Помітив у кутку якусь торбу важеньку. Це були речі Панича. І схема парку, і записи часу прогулянок гувернантки, і мапа з позначеним місцем, де треба розвести багаття біля колії. Парфуми, дзеркало, лезо для гоління, кілька книжок. Німецька граната з дерев’яною ручкою. Я такі бачив на фронті. Такою, ж мабуть, і в мене кидав, коли спину подряпало. Подивився я на неї, покрутив головою, розкрутив ручку. Випав шнурок із кулькою. Я пошукав і знайшов голку з ниткою. Міцно пришив шнурок до торбини, гранату всередину закинув. Виніс торбу, поклав на землю, біля Панича. Той уважно дивитися почав.

– Ти молодець, хлопче, всі докази проти себе зібрав. Я ж думав, як у суді доводити, що ти до викрадення причетний? Важко. А тут у торбині все є, щоб жоден суддя не сумнівався.

Панич аж загарчав на мене. Я вивів за ворота коней із возом і пішов по валізу з грошима. Зайшов до хати, але одразу визирнув і побачив, що Панич почвалав до торби. Відкрив, зв’язаними руками взяв бритву і перерізав мотузку. Швидко так, умілий був мерзотник.

– Ти що робиш! – гримнув я. Він схопився за гранату, хотів вийняти. Смикнув, але граната шнурком до торби пришита. Хотів кинути, а як її кинеш, гранату з таким причепом?

– Бувай, дурню! – сказав йому і сховався за дверима. Він закричав страшно, залишив гранату, спробував утекти, та де там. Кілька осколків у дверях застрягло, один пробив, просвистів наді мною. Я підхопився, вийшов у двір. Панич лежав на землі, посічений, але живий, лаявся, що обдурив я його. Помітив, що мені байдуже, іншої завів.

– Ти вбив! Ти! На тобі гріх, Іване Карповичу! Ти!

– Ні, Стьопко, ти сам себе вбив. Поганою людиною ти виявився, схопився за гранату. Раз мене ледь не вбив, лише спину подер, думав, удруге вийде? А не вийшло.

– Ти! Ти! Покарає тебе бог. – Хрипів він і кров’ю швидко стікав.

– На все його воля, Стьопко, – сказав йому, а він знову на мене лаятися. – Слухай, ти ж помираєш. Може, хоч покаєшся? За життя своє безпутне.

– Жив, як хотів, весело жив!

– Батька в могилу звів.

– Батько мій рабом був! Усе життя верстату англійському кланявся! А я не такий! Надлюдина я! Все мені належить, і на все право маю, беру, що схочу! – хрипів Панич.

– Та бачу, взяв ти сповна. Хотів, щоправда, золота, а вийшов свинець. Ну, буває.

– Надлюди не вмирають! Я до тебе з того світу прийду і вб’ю! Вб’ю!

– Приходь, Стьопко, приходь.

Він іще полаявся трохи і помер. Я вийшов із двору, привів коней, які в степ утекли разом з возом, бо злякалися вибуху гранати. Повантажив Панича, залишки з торби та валізу з грошима. Поклав у кишеню свій браунінг, який побував спершу в руках у справника, а тоді в охоронців. Поїхав у Єлисаветград. Моя поява біля контори з возом трупів і грошима спричинила справжній фурор. Питали й про зниклого справника, але я відповідав, що після вчорашньої розмови його не бачив, а де дівся, не відаю. Прибіг до мене інженер Бойд, бідолаха ледь на ногах тримався, геть виснажений. Я йому сказав, що донька його, дуже ймовірно, жива, але треба ще пошукати. Іллі, який до мене на милицях пристрибав, розповів, що чоловік, який мадемуазель Леґран ледь не вбив, сам загинув.

– Ви його вбили, Іване Карповичу?

– Ні, я жодної людини не вбив. Пощастило, – запевнив його, а сам подумав, що справді важко мені стало вбивати. Правий був Панич. Чи то заслаб я, чи то постарішав. Багато над цим розумувати не став, поїхав у Катеринослав. Там потрібного табору не було, але місцеві цигани підказали, де шукати. Наздогнав уже аж під Юзівкою. Вони й звідти вже їхали, перестрів на дорозі, крикнув кілька фраз німецькою, які ще на фронті вивчив. В одному з возів заревів ведмідь. Вони.

Барон зі мною говорити спочатку не хотів, але коли побачив чотири Александри III, ставлення змінив. Я спитав про дівчинку. Барон знову злякався.

– Не знаю! Не пам’ятаю! Не було такого! Немає про що говорити!

– Бароне, як вона до вас потрапила, я знаю. Панич усе детально розповів. Мені цікаво, де вона ділася, і тут вам краще розповісти, бо без цього я не піду. – Показав свій браунінг, щоб не було сумнівів у серйозності моїх намірів.

– Продали ми її. Нам замовили, ми добули.

– Як замовили?

– А як. Сказали: біленьку чи руденьку, років до шести, дівчинку, з хорошої родини. Аванс дали, потім обіцяли вдвічі більше. А тут Панич прийшов, дівчинку привіз, саме таку, як потрібно. Де він її взяв, я не знаю, – перелякано запевнив барон, і стало зрозуміло, що все він добре знає.

– Кому була потрібна дівчинка?

– До мене прийшов чоловік. Ми тоді стояли під Вінницею. Років за п’ятдесят, з освічених. Заплатив аванс, залишив адресу, куди давати телеграму. Коли дівчинка в нас з’явилася, я повідомив. Домовилися зустрітися в Катеринославі. Там він заплатив, як і обіцяв, забрав малу, сів на візника, і більше я його не бачив. Чесне слово!

– Як він виглядав? – спитав я. Барон детально описав.

– Де він жив?

– Не знаю, він завжди сам приїздив до табору.

– З різними візниками?

– Ні, з одним. Гніда кобила і бричка зеленого кольору.

– На яку адресу треба було відправляти телеграму?

– Готель «Версаль» у Києві, для пана Хованського.

– Може, ще щось згадаєте? – спитав я, уважно слідкуючи за бароном, але той був досвідчений жук, дивився мені в очі, наче на сповіді.

– Більше, на жаль, нічого. Я передав йому дівчинку й відтоді не бачив малої.

Я передав йому одного «александра».

– Занадто мало ти знаєш, – пояснив я. Барон скривився, але сперечатися не став. Я поїхав. За першим поворотом з’їхав у кущі й чекав. Сподівався, що барон пошле когось до міста дати телеграму своєму спільнику. Але барон нікого не послав, табір посунув кудись на південь.

Довелося їхати до Києва. В готелі «Версаль» пана Хованського пам’ятали, він жив у номері на третьому поверсі кілька тижнів. Чоловік років за п’ятдесят, сивий, у пенсне і з елегантним ціпком. Він з’їхав, не заливши адреси, куди переправляти листи. Та листів йому і не було, лише одного разу надійшла телеграма, після якої пан Хованський розплатився і виїхав. Це мені розповів портьє. Коли я спитав, чи бачив він паспорт Хованського, чоловік розхвилювався, запевнив, що, звісно ж, бачив, але, здається, Хованський обійшовся грошовою подякою. Отже, прізвище, швидше за все, вигадане. Я поговорив із покоївками, які прибирали в номері. Вони розповіли, що гостей у Хованського не було, сам він днями читав і лише інколи виходив пообідати в готельний ресторан. Там Хованського теж пам’ятали. Їв він небагато, алкоголю не вживав, залишав непогані чайові. Одного разу забув гаманець, але йому повернули. Я розпитав офіціанта, який знайшов гаманець, що там було. Офіціант запевняв, що не дивився всередину, але рубль покращив його пам’ять. Виявилося, що в гаманці було близько двадцяти рублів, фотографія якоїсь білявої жінки і візитна картка харківського торгівця.

– Німецьке якесь прізвище чи жидівське, на вулиці Сумській крамниця, – пригадав офіціант. Яке саме прізвище, згадати не зміг, хоча заробив би п’ять рублів. – Чесне слово, не пам’ятаю!

– А чим хоч торгував?

– Мануфактурою.

Зачіпка поганенька, але інших не було. Поїхав до Харкова з поганим передчуттям. Можу й не знайти дівчинку. Дуже вже старанно хтось ховав сліди. Навіщо тому чоловікові дівчинка, думати не хотілося.

У Харкові пройшовся Сумською. Виявилося, що підходящих крамниць там чотири. Поговорив із власниками двох, за описами на Хованського не схожими. Третя лавка, купця Боргмана, була зачинена. Розпитав сусідів. Виявилося, що купець закрив справу й переїздив до Москви. Я спитав, чи не від’їздив він куди останнім часом. Виявилося, що від’їздив, і приблизно в ті самі дати, коли Хованський жив у Києві. Я спитав, як виглядав Боргман, а прикажчик із сусідської лавки показав фотографію. Боргман відповідав описові Хованського, і серце моє застукало швидше. Я дізнався домашню адресу купця і поїхав на Павлове поле. Там, трохи осторонь від вулиці, якраз над яром, стояв кам’яний двоповерховий будинок. Я спитав у місцевих, чи вдома власник, ті відповіли, що купець їздив до Москви, але вже два дні як повернувся. Я підійшов до дверей, натиснув на дзвінок. Двері відчинив чоловік, у якому я одразу впізнав Хованського, але нічим це показав. Був спокійним.

– Слухаю вас. – Чоловік теж не нервувався.

– Мені потрібен пан Боргман.

– Це я.

– Я чув, що ви будинок продаєте. Прийшов оце спитати за ціну.

– На жаль, будинок уже проданий. Новий господар в’їде наступного тижня. – Чоловік розвів руками. Уважно дивився на мене. – Ще щось?

– Може, я переб’ю ціну?

– Уже запізно. Купчу підписано. Якби ви прийшли на тиждень раніше! А так – нічим не можу допомогти. – Боргман уважно придивився. – А скільки ви хотіли запропонувати?

– Ну, треба спочатку подивитися.

– Це просто. Прошу. – Він пропустив мене до будинку, геть порожнього. – Вибачте, меблі я вже всі вивіз. Переселяюся до Москви.

– Неспокійний час обрали.

– Я ж раніше планував. А часи, сподіваюся, заспокояться. Так, це була вітальня. Є камін! Ось, дивіться!

У великій кімнаті на мене кинулося двоє чоловіків. Одного я встиг повалити, інший збив мене з ніг, ми покотилися підлогою, я опинився зверху, вдарив нападника кулаком, хотів підскочити, відчув на потилиці дуло.

– Ану спокійно, – сказав мені пан Боргман. – Руки догори, і я не раджу вам робити різких рухів.

Я підняв руки.

– Тепер підведіться і станьте обличчям до стіни, – наказав Боргман. Я підвівся, разом зі мною підвелися і двоє нападників. Надягли на мене наручники, забрали браунінг і дали кілька болючих стусанів. – Усе, досить! – наказав Боргман. Нападники зупинилися. Молоді, кремезні хлопці. – Принесіть стілець і прикуйте до нього.

Один вийшов, притягнув дебелий, грубий стілець. Мабуть, ним користувалася прислуга, тому його й не забрали до Москви. Мене пристебнули до нього ще одними наручниками. Непомітно для Боргмана якийсь із нападників висмикнув мій гаманець. Я не пручався. Хай беруть.

– Ось, як домовлялися. А це премія. – Боргман відрахував гроші, нападники мовчки взяли їх і пішли. Зачинив за ними двері, повернувся до кімнати разом зі стільцем. Із якогось гарнітуру, але пошарпаний, теж залишили. Господар усівся навпроти мене, метрів за чотири.

– Ну що, Іване Карповичу, я вражений. – Він посміхнувся. А я вже в цій справі заморився дивуватися. Звідки він мене знав? – Ви таки змогли знайти мене! Я, чесно кажучи, до останнього не вірив. Але все одно готувався.

– Де дівчинка?

– З нею все добре, не хвилюйтеся.

– Де вона?

– Вона в родині, з коханою матір’ю, до якої ось-ось приєднається щасливий батько. – Боргман усміхнувся.

– Що ви маєте на увазі?

– Я маю на увазі те, що Аріна знайшла нову родину.

– Аріна?

– Нова родина – нове ім’я. Дівчина вивчить російську, забуде англійську, і все буде добре. – Чоловік кивнув. Він не був схожий на злочинця.

– Я нічого не розумію.

– Дивно це чути від найкращого сищика імперії.

– Навіщо ви викрали дівчинку?

– Я не викрадав, я врятував її з рук циган. Яке б у неї там було майбутнє? А так вона житиме в Москві, оточена любов’ю та увагою, матиме все, що схоче.

– Для чого вона вам?

– Так сталося, що ми з коханою дружиною не мали дітей. Ми витратили досить багато часу та грошей на лікування, дружина їздила на прощі до святих місць, але марно. Вона не могла завагітніти. Я думав, що справа в ній, завів молоду коханку, яка мусила народити нам дитину. Але виявилося, що справа в мені. Ніколи не скаржився на здоров’я, досі не обділений чоловічою силою, але щось не те з сіменем. Лікарі нічого не могли зробити, дружина дуже переймалася, бо хотіла дитину. Я дуже кохаю свою дружину, і я не хотів, щоб вона збожеволіла. Вирішив виправити цю прикру помилку долі. Розумієте, в цьому світі дуже багато людей мають дітей, яких не хочуть. Народжують, а потім не знають, що з ними робити. А ми, ми дуже хотіли дитину, але не могли народити. Це несправедливо, і я вирішив усе змінити.

– Ви ж могли просто всиновити дитину з притулку!

– Що за діти потрапляють до притулку? Якесь сміття! Нащадки жалюгідних людей, які несуть на собі відбиток цієї жалюгідності! Ні, нам була потрібна значно краща дитина. Гарненька лялечка, яку б ми любили і яка б не розчарувала нас. Я почав думати, як це можна зробити. Гроші в мене були, за рік я склав план. Найняв циган, які, за чутками, могли мені допомогти. Зробив усе, щоб ті цигани не змогли мене потім знайти. Я не хотів стати жертвою шантажу. Тримав їх на безпечній відстані. Як-от вас. Я поїхав до Києва, чекав там телеграму, потім виїхав до Катеринослава, побачив Аріну…

– Мері!

– Аріну! Тільки Аріну, ніякої Мері вже немає! – гримнув Боргман. – Дівчинка мені дуже сподобалася. Справжній руденький янгол. Так, вона була перелякана, цигани не надто добре вміють поводитися з дітьми. Але я дав їй цукерку, механічну ляльку, чистий одяг, я піклувався про неї, і Аріна заспокоїлася. Ми виїхали до Москви. За планом ми мусили змінити місце проживання, щоб ні в кого не було питань щодо появи Аріни. В Москву ми приїхали вже з нею, це була наша дуже хвороблива донька. Вона поки не виходить з дому. Зараз моя дружина Ангеліна вчить її російської. Думаю, що ще місяць-два – і Аріна почне називати нас мамою і татом.

– Ви хоч уявляєте якого болю завдали її батькам?

– Уявляю, Іване Карповичу, дуже добре уявляю. А ви уявляєте, що таке роками лікуватися, чекати, сподіватися і щоразу дивитися на сльози коханої жінки, коли в неї починалися місячні? Ви це уявляєте? Місяць за місяцем, рік за роком! Навколо всі народжують, якісь плебеї плодяться, наче таргани, а ми – освічені і забезпечені люди, біла кістка суспільства – ми тільки чекаємо і втрачаємо надію. Ви знаєте, що таке сидіти біля непритомної дружини, яка наковталася пігулок після чергової невдалої спроби? Уявляєте, як це?

– Не можна красти дітей у батьків!

– Іване Карповичу, це жорстокий світ. Світ у якому виживає і перемагає сильніший. Хутчіший, розумніший, хитріший. Я склав чудовий, досконалий план, завдяки якому майже не ризикував і отримував результат. Я все обміркував і все виконав. Так, я не врахував вас, Іване Карповичу, чесно кажучи, я про вас не дуже-то й знав. Я серйозна людина, негоціант, я не читав бульварну літературну. Так ось, я заслужив Аріну. Ми з моєю дружиною заслужили її. Всіма нашими стражданнями, але головне – нашою роботою, щоб отримати дитину. Ну а те, що комусь там боляче… Іване Карповичу, завжди комусь боляче. Хтось багатіє, а хтось біднішає, хтось хворіє, а хтось одужує, хтось народжується, а хтось помирає. До того ж мені важко відчувати сентименти до англійців, цих острівних варварів. Росія мусила вступати в союз із Німеччиною, а не з жабоїдами й бульдогами. Тоді б ми перемогли! Але государ помилився. І тепер його позбавили трону. Сподіваюся, Росія вийде з війни і дозволить Німецькій імперії перемогти ворога. Горе англійцям. І на фронті, і тут!

– Крадене не приносить щастя.

– Маячня, Іване Карповичу, маячня, і ви це знаєте. У Росії всі крадуть. Якби від крадіжок ставали нещасними, всі б уже давно полізли у зашморг. Але щось не лізуть. І знаєте, я завжди торгував першокласним товаром, моїми клієнтами були багаті люди, серед них було немало тих, хто крав. Щось я не помітив, щоб їм ті гроші ставали поперек горла. Ну і взагалі, я не крав, я отримав належне. Аріну я щиро полюбив, дружина щаслива, ну хіба можна бажати чогось кращого? І от уявіть, я тільки розсмакував щастя, як дізнався, що ви прибули в Єлисаветград, шукати дівчинку. Я ж знав, звідки привезли Аріну, стежив за пошуками бідолашної Мері. Газети написали, що приїхав найкращий сищик імперії. Я не ставився до вас серйозно, але звик усе перевіряти. Я спитав про вас у кількох розумних людей у Москві і отримав надзвичайно схвальні відгуки. Мені сказали, що якщо Іван Карпович узявся за справу, він неодмінно її розкриє. Я не хотів у це вірити, я ж розробив досконалий план, який блискуче виконав! Я не залишив жодних слідів! Але мої знайомі казали, що ви маєте ірраціональні здібності розплутувати найзагадковіші злочини. Деякі казали, що ви продали душу дияволу. Ну, в це я не вірив, але зрозумів, що мушу готуватися до вашої появи. Я купив у книгарні кілька ваших книжок, за ніч проковтнув їх і зрозумів, що ви можете розплутати справу. Я не знав як, я досі не знаю, яким чином ви знайшли мене, але я вирішив піти назустріч біді. Я переконався, що від вас не сховаєшся, але навчився у вас діяти несподівано. Робити те, що ви називаєте «хід конем». Мисливець не чекає нападу з боку дичини. Я вирішив завдати удару першим. Повернувся в свій харківський будинок, найняв двох бевзів і чекав. Інколи мені здавалося, що це дурниці, що ви не зможете мене знайти, але я мусив бути готовий захистити свою родину. І ось ви з’явилися, Іване Карповичу. Це диво якесь. І я дуже хочу довідатися від вас, де саме я помилився, залишив слід, який вивів на мене. Отже, я вас слухаю.

– Поки що все можна відіграти. Ви повернете дівчинку її батькам, а я забуду про вас.

Він засміявся. Потім зробився сумним.

– Уже запізно, Іване Карповичу. Ви можете мені не вірити, але я полюбив ту дівчинку як рідну. Я не уявляю, як житиму без неї, і тим паче не уявляю, як житиме без неї моя кохана дружина. Ні, про повернення не може бути й мови.

– Ну, тоді чекайте в гості поліцію.

– Так, я знаю цей прийом. Ви зараз будете казати, що все записали і лист із інформацією про мене потрапить до поліції, якщо ви не повернетеся. Але я вам не вірю. Бо ви не знали, чого шукали. Коли ви розпитували прикажчика на Сумській, ви не знали, хто я. Прикажчик – я заздалегідь заплатив йому – повідомив про вашу появу і зацікавленість. Ви не знали про мене. Іване Карповичу, не блефуйте. Краще розкажіть те, що мене цікавить. Де я проколовся? Якщо будете щирі, я обіцяю вам безболісну та швидку смерть. А коли ні, я прострілю вам живіт і дивитимуся, як ви будете конати. Судячи з книг, це дуже боляче. – Боргман вийняв із кишені сюртука люгер. – Аюблю німецьку зброю. Ви, наскільки я знаю, полюбляєте браунінг. Дарма – англійці погано знаються на зброї. То що, розкажете, як знайшли мене? Чи спробуєте провернути одну з ваших історій із дивовижним порятунком? Ви ж справжній фахівець виймати голову з зашморгу, який ось-ось має придушити. Про що ви будете мені говорити, як обдурите?

– Ті двоє вас чекатимуть.

– Хто?

– Босяки, яких ви найняли, щоб схопити мене.

– Ні. Вони вже зараз пропивають отримані гроші. Дні зі мною, коли я забороняв пити, були для них важким випробовуванням.

– Вони досвідчені злодії, вони вміють чекати, і вони побачили, що у вашому гаманці ще залишилося грошей. І в поліцію ви не підете. Ідеальна жертва.

– Звідки ви знаєте слово «ідеальна»? Ви ж мужик, Іване Карповичу, без освіти! От звідки у вас це «ідеальна»?

– Знайомий навчив високого штилю. – Я посміхнувся, згадавши графа Осику-Маєвського.

– І ви думаєте, що змогли мене налякати?

– Я не думаю, я бачу на власні очі. Подивіться на пістолет. – Дуло люгера помітно тремтіло разом із рукою. Боргман сховав зброю, спробував посміхнутися.

– Дурниці. Ви завжди так робите. Намагаєтеся налякати людей, роздратувати або спіймати на жадібності. Якось вивести зі спокою, примусити відмовитися від плану, почати діяти нераціонально і схибити. Але ж я вас непогано вивчив. Поки чекав, тільки те й робив, що читав книжки про ваші пригоди. Усе, що вийшло під час війни, оті ура-патріотичні помиї, – це ж не ви писали?

– Ви ладні говорити хоч про слововжиток, хоч про книжки, аби тільки не думати, що двоє бевзів чекають на вас.

– Я озброєний!

– Ви торговець, а вони вбивці.

– Вони силачі з цирку! За два дні вони сядуть у свої кибитки й поїдуть із Харкова геть!

– Ще раніше вони вб’ють вас.

– Для чого? Якщо їм потрібні гроші, я просто віддам їм усе, що в мене є.

– А ви не чули, що грошей завжди мало? Якщо ви віддасте все, що у вас в гаманці, ті хлопці захочуть усе, що у вас у банку.

– Ну, там я вже розберуся.

– Як? У поліцію вам іти не можна.

– Чому ж не можна?

– Бо хлопці розкажуть про мене.

– А хто їм повірить? Вони якісь циркачі, а я поважний член громади!

– Вони скажуть, що бачили мене, а я зник. Розслідував викрадення дівчинки. А у вас невідомо звідки з’явилася донька. Неважко все зрозуміти.

– Поліція не схильна до зайвих розумувань! Особливо якщо їй приплатити!

– Так, але англійці готові заплатити ще більше. І в грошах ви не можете змагатися з товариством Ельворті. До того ж ви німець.

– Це зараз уже не так важливо! Важкі часи позаду.

– Але війна триває.

– Стоп, Іване Карповичу! Стоп! – Він підхопився. – Ну, це щоразу так і буває! Тільки почнеш із вами говорити, й ви маніпулюєте! Ви занадто небезпечний…

Мабуть, він хотів сказати «тому мені доведеться вас убити». Але я не дослухав, бо знав: якщо Боргман витягне пістолет, шансів у мене вже не буде. Я підхопився разом зі стільцем, до якого був припнутий, і побіг на купця. Той устиг відстрибнути, висмикнув із кишені люгер. Думав, що я спробую ще раз його збити, але я побіг далі, до вікна. Це дало мені ще секунду чи дві за рахунок розгубленості Боргмана. Я стрибнув сторчголов у вікно. Нічого іншого мені не залишалося. Була надія, що стілець додасть ваги, я вивалю скло і опинюся на вулиці. Там треба буде швидко підвестися, бігти під стіною і кричати: «Поліція! Вбивають!». Боргман зможе підстрелити мене з вікна, але, можливо, побоїться, бо ж постріли неодмінно почують. Все ж таки, хоч і околиця Харкова, але не зовсім глухі місця.

Шанси в мене були, і розігнався добряче, але вікно виявилося міцним. Скло вибив, але вивалитися на вулицю не зміг, застряг, зачепився тим клятим стільцем.

– Поліція! Вбивають! Поліція! – останнє слово я вже сказав пошепки. Боргман за ноги втягнув мене назад і приставив до голови пістолет.

– Тихо! – прошепотів він. Прислухався. Я чув, як б’ється його серце. Моє теж неслабо билося. – Ану ходімо!

– Ні, не піду.

– Ходімо, я сказав! – розгнівався Боргман. Але я знав, що тут він стріляти не буде, бо у вибите вікно звук буде добре чутно. Мене треба відвести в іншу кімнату, а краще у підвал.

– Я тебе пристрелю! – зашипів він.

Ага, пристрелить. Та він говорити вголос боїться. Не пристрелить!

– Ходімо, я сказав!

Він спробував потягнути мене разом зі стільцем, але я всіляко пручався. Боргман вилаявся німецькою. Я спробував ударити головою. Не вийшло. Він повалив мене зі стільцем на підлогу. Відійшов, важко дихав.

– Ну, Іване Карповичу, а ви справді вмієте битися до останнього! Це ж треба – зі стільцем у вікно стрибати! А ще мене хотіли збити! Небезпечний ви. Але я хитріший.

Я спробував ударити його ногами, але Боргман тримав дистанцію. Можна було б спробувати кричати, але тоді він міг почати стріляти. Поки що не схотів ризикувати. І дарма. Боргман несподівано замахнувся і вдарив мене руків’ям пістолета по голові. Цілив у скроню, але я встиг смикнути головою й удар пройшов трохи повз. Додав іще, по потилиці, і я знепритомнів. Коли розплющив очі, він мене кудись тягнув разом зі стільцем. Сходи. Отже, точно в підвал. Там зможе спокійно пристрелити. Я смикнувся, щоб хоч якось завадити, він штовхнув, і я покотився кудись униз.

Дивом не зламав шию. Це я вже зрозумів, коли опритомнів. Навколо сира й холодна темрява. Покрутив головою, витягнув ноги, смикнув скутими руками. Наче цілий. А де Боргман? Чому досі не пристрелив мене? Що йому завадило? Чи, може, збирається залишити тут, помирати від голоду? Але якщо так, він би неодмінно розповів про це, щоб побачити мій переляк чи гнів. Не міг же він просто піти? Не знав, що і думати. Раптом почув голоси.

– Іване Карповичу, ви тут? – спитав хтось. Темряву прорізало світло гасового ліхтаря. Голос не Боргмана. Я подумав, що гірше мені вже не буде.

– Тут, допоможіть.

Світло почало наближатися. Сліпило очі, я не міг роздивитися хто до мене йде.

– А ми вже злякалися, що ви мертвий!

– Та майже. Витягніть мене звідси!

– Зараз!

Мене підхопили сильні руки й разом зі стільцем витягли з підвалу. Вже нагорі, у хаті, я побачив тих двох хлопців із цирку, які допомагали Боргману схопити мене.

– Ну нарешті! Чого так довго? Я чекав вас раніше!

– Ви знали, що ми прийдемо?

– Ну а чого б я дозволив вам узяти мій гаманець! Там же візитні картки!

– А ми їх викинули й не дивилися. Вже потім я подумав, що десь вас бачив. А далі згадав стос журналів у нашого фокусника. Він любить почитати про ваші пригоди! І тут я второпав, що це ж сам Іван Карпович Підіпригора! Мабуть, потрапив у біду! Ми вирішили вам допомогти.

– Правильно зробили, хлопці. За це буде вам нагорода.

– Та не треба, не треба! – сказали вони нерішуче. З голосу чутно було, що дістати нагороду вони зовсім не проти.

– Де Боргман?

– Зараз принесемо.

Вони пішли і повернулися зі скривавленим купцем. Руки зв’язані ремінцем. Боргман був притомний, але ошелешений. Мабуть, не чекав, що так вийде.

– Візьміть у нього ключі від наручників, – сказав я. Хлопці звільнили мені руки і відстебнули від стільця.

– Вам до лікарні треба, Іване Карповичу, ви у крові весь.

– Устигну до лікарні, спочатку хочу поговорити з паном купцем. Яка твоя адреса у Москві? – спитав Боргмана. Він не відповів. Дивився в підлогу, мов оклунком ударений. Я дав йому ляпаса. – Адресу кажи!

– Як? Як це вам вдається? – спитав він і подивився на силачів. – Чому вони прийшли?

– Бо ми впізнали Івана Карповича! А це ж найкращий сищик імперії! Нам фокусник про нього багато розповідав. Ось ми й вирішили врятувати. А тут іще почули, як він кричав: «Поліція! Вбивають!».

Боргман заплакав.

– Так нечесно! Це неправильно! Я не заслуговував на це!

Дав йому ще ляпаса.

– Адреса у Москві!

– Я не скажу. Не скажу! Хоч що робіть, а не скажу!

– Хлопці, дайте мені його гаманець. – попросив я. Хлопці дали, вже порожній, без грошей. Але візитні картки були. Крамниця Боргмана на Тверській вулиці. На дорогім папері, золотом виписано. По-багатому.

– А-а-а-а-а-а! – Боргман підхопився й кинувся на мене. Я відстрибнув, він, коли пробігав повз, намагався схопити хоч зубами. Хлопці його повалили, зв’язали ноги.

– Що з ним робити?

– Посидьте тут. Ось вам гроші. Потім іще додам, бо ви мені життя врятували, за це я вам вдячний.

– У крові ви весь. Хоч умийтеся. – Хлопці принесли води, я вмився. Голова трохи гуде, подряпини від скла, забої від падіння у підвал, а так більш-менш цілий.

Увечері вже на Москву їхав. Наступного дня у крамниці дізнався домашню адресу і прибув до п’ятиповерхового будинку, де Боргман винаймав шестикімнатну квартиру. Подзвонив, відчинила покоївка. Сказав, що до пані Боргман. Прийшла вона – статечна білявка, висока і гарна. Сказав, що забираю Мері й повертаю батькам. Жінка спробувала вихопити дамський браунінг, але я був готовий і зброю забрав. Жінка влаштувала істерику, а я вийшов до репортерів. Їх багато зібралося на сходах. Кілька англійських кореспондентів забалакали з дівчинкою, й мала розповіла, що вона справді Мері Бойд. Коли поліція приїхала, мене якраз шанували оплесками. Пані Боргман арештували, й того ж дня вона спробувала повіситися у тюрмі, але її врятували.

Ціла делегація московських англійців забажала їхати зі мною в Єлисаветград, куди вже дали телеграму про те, що дівчинку знайдено. Нас зустрічав оркестр і величезний натовп щасливих городян. Тільки-но я вийшов із вагона, завили сирени на заводі Ельворті. Керівники підприємства зустрічали мене особисто. Бідний інженер Бойд ледь устояв на ногах, коли побачив доньку. Мері підбігла, й вони удвох заплакали. Дуже щемка сцена, яка потім розійшлася фотографіями. Я отримав великий аванс від видавця, який хотів докладний опис розшуків доньки англійського інженера. П’ятсот рублів з авансу я відіслав хлопцям-циркачам, подякувавши за порятунок. У Єлисаветграді мене носили на руках, товариство Ельворті заплатило вдесятеро більше від звичайного гонорару і окремо покрило всі витрати. Інженер Бойд подарував діамант, зароблений під час роботи в Південній Африці. Я намагався відмовитися, але щасливий батько був невблаганний. Я дивився, як вони з дружиною сидять біля Мері й не можуть на неї надивитися, і сам змахував сльозу. Сентиментальний якийсь зробився.

Попросив окрему кімнату на території заводу, де мене не повинні були турбувати. Кімнату мені надали, і я сів там писати ці пригоди – дуже важкі й подекуди страшні, але зі щасливим кінцем, як і вимагав видавець. Виснажувався, рано лягав спати, прокидався пізно, сідав писати й коли заново все переживав, здавалося, що сил геть не залишилося. Але я не дозволяв собі розкисати. Писав, чекав на звістку з Одеси, отримавши яку, збирався вирушити в далеку подорож. Але сталося не так, як гадалося.

Скіфське золото

же дописував свої пригоди з пошуками доньки інженера Бойда, коли мені в контору товариства Ельворті надійшла телеграма. Я зрадів, думав, це з Одеси, дуже вже чекав звісток звідти, але телеграма була з Іспанії, від Єлизавети Павлівни, яка писала, що слава про мої нові пригоди вже досягла Європи. Єлизавета Павлівна вітала і передавала привіт від Моніки. Я аж заплакав, коли читав цю телеграму, бо скучив за дівчатами і все ніяк не міг дочекатися, коли вже їх побачу. Прийшов до свого готельного номера, впав на ліжко не роздягаючись і лежав. Потім прийшов інженер Бойд із дружиною. Їхня родина їхала до Мурманська, щоб там сісти на пароплав і відбути додому, в Англію. Тут залишатися нізащо не хотів. Його можна було зрозуміти. Інженер знову подякував мені, пані Бойд подарувала гарний гаманець і сердечно запрошувала до них у гості, якщо доля приведе мене до Англії. Маленька Мері подарувала мені свого ведмедика. Я так розумію, це найдорожчий подарунок, який вона могла зробити. Ми дуже тепло попрощалися, вони пішли, а я засумував за рідними. Останнім часом цей сум накочував дедалі сильніше. Дійшло до того, що я й на хутір не хотів повертатися, бо боявся, що там без своїх дівчат зовсім впаду у відчай. Отримував доповіді про хід будівництва листами, у відповідь надсилав вказівки, а сам думав про Моніку. Вже давно не бачив доньку, вона підросла, он якою стала. Аби не піддаватися суму, встав і почав робити вправи з гантелями, щоб бути сильним.

У двері постукали. Ще раніше я почув кроки – якісь дивні, незвичні. Наче хтось крався.

– Хто там? – спитав я. У руках тримав уже не гантелі, а браунінг, який зі мною побував у бувальцях.

– Це Ілля. – Він був на милицях, тому і кроки незвичні.

Я відчинив, Ілля зайшов. Я знав, що мадемуазель Леґран почувалася вже добре, загрози її життю не було. Ілля частенько навідував її в лікарні.

– Сідайте, – запропонував я. Із трохи заклопотаного обличчя Іллі я здогадувався, що прийшов він із якоюсь справою, але й гадки не мав, із якою саме.

– Дякую. – Сів, поставив милиці поруч. – Іване Карповичу, я хочу запропонувати вам одну справу. Точніше, ми хочемо.

– На превеликий жаль, мушу відмовитися, бо ось-ось маю їхати з Єлисаветграда.

– Іване Карповичу, справа займе кілька днів. Ви зможете поїхати, коли вам знадобиться. Головне – забезпечити вашу присутність на початку.

Я подивився на Іллю, той трохи зашарівся.

– Так, справа не зовсім звична, але я знаю, що вам доводилося надавати охоронні послуги. Тому купцю, Пімєнову, якого потім страшно вбили, поки ви були поранені.

– Охоронні послуги?

– Так, Іване Карповичу. Але не хвилюйтеся, вам не доведеться стояти на варті чи ходити за кимось. Нам потрібна просто ваша присутність на місці. Займайтеся чим хочете, пишіть чи відпочивайте, вистачить, щоб найкращий сищик імперії був у нашому таборі. А платити ми будемо, як за справжню справу. Гроші наперед, про це не хвилюйтеся.

– Усе це звучить досить незрозуміло.

– Я знаю, тому запрошую вас до моїх товаришів. Вони дуже хочуть познайомитися з вами, бо вражені вашими подвигами під час пошуків доньки інженера Бойда. Ми докладно розповімо, на яку роботу хочемо вас найняти.

– Сподіваюся, ви не пропонуєте щось незаконне?

– Борони Боже, Іване Карповичу. Все цілком легально, у нас є необхідні дозволи. І ви можете вільно потім написати про нашу експедицію, жодних обмежень.

– Експедицію?

– Так, ми все розповімо. То ви зустрінетеся з моїми друзями? Я б міг і сам розповісти, але ми разом почали одну справу і намагаємося разом її продовжувати. Дуже вас прошу, Іване Карповичу.

– Ну що ж, послухати я послухаю, але нічого не обіцяю.

– Тоді ходімо!

Під готелем стояло авто, яке відвезло нас до невеличкої контори біля театру. Там чекало четверо молодих людей. Ілля нас відрекомендував.

– Іван Карпович Підіпригора, найкращий сищик імперії. Отто Гермгольц – присяжний повірений, Кшиштоф Лопуховський – залізничний інженер, Борис Рошаль – купець третьої гільдії, Лісімах Гнатович – учений.

Ми потиснули один одному руки і сіли за стіл. Видно було, що хлопці схвильовані.

– Отже, Іване Карповичу, ми, окрім пана Лісімаха, – випускники однієї гімназії, товаришуємо вже багато років. Ми походимо з небагатих родин, мусили працювати на когось, але завжди мріяли отримати стартовий капітал. І ось зараз ми, сподіваюся, дуже близькі до цього. Ви щось чули про скіфів, Іване Карповичу?

– Скіфів? Ні.

– Це давні кочовики, які жили в цих місцях кілька тисяч років тому.

– А хіба тут не татари жили? – здивувався я.

– Татари прийшли значно пізніше. Тут змінилося багато народів, але одним із перших, історично відомих, були саме скіфи, могутні володарі земель між Дніпром та Доном, – пояснив пан Лісімах. Що за ім’я таке? Невже батьки не могли попросити у панотця кращого? – Це був сильний і багатий народ, яким керували царі. Вони водили війська в походи за Дунай та Кавказ, аж до Малої Азії, де тепер Туреччина. Вони поверталися з багатою здобиччю, золотом, прикрасами. Коли хтось із царів помирав, його ховали у степу, а згори над могилою насипали величезний пагорб. Ховали не просто так. Вважалося, що цар вирушає у подорож світом мертвих, тому разом із правителем відправляли його рабинь та рабів, бойових коней, зброю, золото, прикраси.

– Що, закопували в землю живих людей?

– Коли живих, а коли спочатку вбивали, а потім закопували, – кивнув Лісімах.

– Господи, дикуни які.

– Такі були часи, – втрутився Ілля. – Але для нас головне, що в курганах разом із царем опинялися справжні скарби.

– І ви думаєте, що їх не розікрали? За стільки років? – здивувався я. – Банки он грабують, а щоб могилу посеред степу не розкопали? Та не може такого бути!

– Може, Іване Карповичу, може. Бо скіфи готувалися до можливого візиту злодіїв. Робили фальшиві ходи та камери, де залишали лише незначну частину скарбів. Злодії нею задовольнялися, бо не знали, що треба шукати ще, – заявив Лісімах. – Я брав участь у розкопках на кількох курганах і добре вивчив ці хитрощі скіфів. Ми знаходили вже розграбовані камери, але під ними, якщо знати, де копати, були цілі, повні скарбів поховання!

– Я, може, чогось не розумію, але чому ви досі не скористалися своїми знаннями?

– Бо я вирішив діяти легально. Спробував отримати дозволи, і на цьому все загальмувалося. Річ у тому, що при дворі були впливові супротивники цього проекту, які йому заважали. Коли імператор зрікся престолу, вороги втратили вплив, і я зміг отримати схвалення від Тимчасового уряду. Але ж для організації експедиції потрібен капітал. Самотужки я б не зміг фінансувати цей проект. Тому звернувся з пропозицією до хлопців, які висловили бажання вкласти гроші. Ми провели ретельну підготовку, і тепер саме час перейти до активних дій.

– І що потрібно від мене?

– Іване Карповичу, нам потрібна ваша присутність у нашому таборі біля місця розкопок. Ми намагаємося зберігати мету експедиції в таємниці, але коли почнемо розкопувати знаменитий царський курган, усі здогадаються, що ми там шукаємо. Не виключено, що з’являться охочі спробувати позбавити нас законної здобичі, знайденої під час розкопок… Але якщо з нами будете ви, Іване Карповичу, мало хто наважиться спробувати напасти на табір. Ваш авторитет був високий, але після знайдення доньки інженера Бойда вас узагалі вважають чимось на кшталт надлюдини, – пояснив Ілля.

– Що за маячня?

– Ходять чутки, що ви чи то продали душу дияволу, чи то маєте підтримку янголів. Ми люди освічені, у всілякі чутки не віримо, але те, що вони циркулюють, – дуже добре. Жоден босяк не полізе до нас, якщо знатиме, що в таборі сам Іван Карпович Підіпригора.

– Я б не перебільшував свого впливу на злодіїв. Блиск золота засліпить будь-який страх.

– Золото з’явиться у самому кінці, його швидко вивезуть. А до того ми б хотіли, аби ваш авторитет захищав нас. Іване Карповичу, у вас буде окремий намет із ліжком, столом і стільцем, а також пічкою на випадок похолодання. Нам потрібно, щоби ви просто були у таборі. Займайтеся своїми справами, описуйте пригоди. Ми готові платити вам щодня по сто рублів. Просто за перебування. Вам не треба буде чергувати чи стерегти табір уночі. Просто будьте з нами. Цього вистачить.

– У мене може виникнути потреба поїхати у справах, – попередив я, згадавши звістку з Одеси, що документи для виїзду готові.

– Ви зможете поїхати, коли схочете.

– Щоб ви розуміли, ми не збираємося копатися довго, плануємо встигнути за три-чотири дні, – пояснив Лісімах. – Завтра вранці виїздить наш караван, який поставить табір. Уже по обіді почнемо розкопки. Приблизно два дні піде, щоб досягти прихованих камер, день – щоб забрати всі скарби та інші знахідки. Як учений я стежитиму за збиранням речей, які мають велику наукову цінність. Та головне, звісно, – золото.

– Скільки ви плануєте його добути?

– Курган, який ми будемо розкопувати, належить до категорії царських, найбагатших. В інших курганах цієї категорії знаходили по кілька кілограмів золота. Але треба розуміти, що це не просто золото, це давні прикраси, ювелірні вироби стародавніх майстрів, вони коштують значно більше, ніж те золото, з якого вони зроблені. Якщо наші очікування справдяться, ми отримаємо справжні скарби.

– І де той курган? Чи це таємниця?

– Мало знати, де курган, треба ще знати, де і як копати, – усміхнувся Лісімах, помітно пишаючись своїми знаннями. – Курган розташований у степу біля села Паралатівка. Зазвичай місцевий степ розораний, але жителі Паралатівки переважно займаються скотарством, тому їм потрібні пасовища. У них досить багато худоби, здебільшого овець і коней.

– А, це той, на якому стоїть кам’яна баба? – згадав я, і всі вмить напружилися.

– Так, – кивнув Лісімах, який уже не усміхався. – А звідки ви знаєте?

– Я проїздив поруч, коли розшукував доньку інженера. Місцеві розповідали про курган якісь недобрі історії.

– Та то пусті балачки. Ви ж знаєте, як наші люди вміють навигадувати. – Ілля нервово засміявся.

– Так, є чутки, що курган біля Паралатівки проклятий і кожного, хто його розкопає, чекає смерть, – сказав серйозно Лісімах. – Але такі легенди складають про багато археологічних пам’яток. Люди люблять загадки й містичні заборони. Можете розпитати хоч кого, і вам розкажуть усілякі жахи – мовляв, один заліз на курган, почав копати, а його блискавка вбила, а когось змія отруйна вкусила, а ще хтось послизнувся, впав, покотився схилом і поки зупинився, помер. Звучить загадково і страшно, всі люблять про це слухати, паралатівські мужики навіть худобу свою на кургані не випасають. Що там казати про мужиків, якщо колишній власник Паралатівки князь Колоксаєв, якому досі належить більшість земель навколо села, коли виступав проти розкопок, теж згадував нещасні випадки зі злодіями, але чомусь не сказав, що вісім років тому курган уже розкопувала експедиція Харківського університету.

– Розкопувала? – здивувався я. – То що ви плануєте там знайти?

– Вони розкопували відповідно до тодішнього рівня знань. Знайшли верхні камери з людськими та кінськими скелетами, подумали, що це похований цар та його слуги. Щоправда, інвентар був небагатий. Майже без золота, кілька залізних мечів, глечики, залишки одягу, кістки баранів, зарізаних, щоб харчуватися в дорозі на той світ. Я вивчав матеріали експедиції, вони розчаровують. Тоді не змогли докопатися до справжніх поховань. Задовольнилися крихтами, відновили верхівку кургану й повернулися до Харкова.

– І ніхто не помер?

– Ніхто. Ані блискавок, ані змій, ані падінь із висоти, – запевнив Лісімах. – Саме після вивчення матеріалів я зрозумів, що курган треба розкопувати знову, бо головні поховання не знайшли! Спробував зацікавити університет – я викладаю у Харкові, – але там сказали, що більше не цікавляться курганами. Пізніше я дізнався, що князь Колоксаєв переконав ректора не відправляти нову експедицію. Він же всіляко гальмував отримання дозволу в Петербурзі. Знаєте, до чого дійшло? На засіданні в уряді князь заявив, що спроби розрити курган біля Паралатівки – підкоп під самодержавство. Мовляв, якщо люди будуть вільно розкопувати могили колишніх царів, у них не буде поваги до царів нинішніх! І це подіяло. Мені не дали згоди, хоч питання було вже майже вирішене! Я втратив надію розкопати паралатівський курган. Але прийшла революція, цар зрікся престолу! Колоксаєв, який був одним із командирів кінної гвардії, намагався умовити Миколу II чинити збройний спротив, його арештували, і зараз він у Кронштадті. Я знову подав прохання, і цього разу його задовольнили за умови, що половина знайдених скарбів відійде державі. Бюджет потребує грошей на військові витрати.

– Але чому князь так захищав той курган, якщо не збирався розкопувати його сам? – спитав я.

– Не знаю. Можливо, він справді вірив у те, що говорив.

– Колоксаєв – якесь прізвище дивне.

– Так, він східної крові. Та там уся Паралатівка відрізняється від навколишніх сіл. Розмовляють своєю мовою, майже не займаються рільництвом, лише скотарством. Здається, ще за Катерини II переселилися сюди, може, з Балкан, тоді звідти багато переселялося, – розповів Лісімах. – Там було б цікаво провести етнографічну експедицію, але селяни не налаштовані на контакти з зовнішнім світом. Мої знайомі з університету хотіли їх досліджувати, Колоксаєв викликав поліцію, і вчених вивезли з села. Та й місцеві ставилися до них вороже. Але нас не цікавить Паралатівка, нас цікавить курган.

– Точніше, золото, – сказав Ілля, і всі закивали.

– Хочете розбагатіти? – спитав я.

– Так, хочемо. Але не для того, щоб спустити гроші на гулянки, – пояснив Ілля. – Кожен із нас мріє розпочати власну справу або істотно розширити наявну. Наприклад, я працюю на товариство Ельворті. Англійці добре платять, але моя мрія – працювати на себе. Щоб розпочати справу, потрібен стартовий капітал. Усі ми заощаджували гроші, щоб назбирати бодай кілька тисяч рублів. Але це було не дуже просто. А тут у нас є можливість отримати стартовий капітал і вкласти його у справу. Розумієте, нам нізвідки чекати спадку чи посагу. На блискучу державну кар’єру ми теж не могли розраховувати, бо я – татарин, Отто – остзейський німець, Борис – єврей, Кшиштоф – поляк. Лісімах, правда, росіянин, але він сидів за зв’язки з революціонерами. Нам немає на кого сподіватися, крім як на себе. Ми хочемо працювати і багатіти. Але для цього потрібен перший крок, трамплін, який дасть можливість злетіти. Ми покладаємо великі надії на скіфське золото.

– Пошуки скарбів – ризикована справа.

– Так, Іване Карповичу, ми готові ризикнути. – Вони дружно кивнули.

Я подумав: чому б і ні? Повертатися на хутір без Моніки та Єлизавети Павлівни я не хотів, бо сумував би та дратувався, що досі до них не пливу. У Єлисаветграді мені було нудно, їхати до Одеси зарано. Доводилося чекати. Чому б не почекати за справою і допомогти цим хлопцям? Вони викликали в мене симпатію після всіх бачених у минулій справі покидьків. До того ж пошук стародавніх скарбів міг сподобатися видавцям. Вони просили чогось легкого, веселого, світлого і обов’язково зі щасливим закінченням. Ця історія мені підходила. Та дещо завадило мені одразу погодитися.

– Про що ви замислилися, Іване Карповичу? – спитав Ілля, який помітив, що я скривився. У мене перед очима стояла хатка в степу, стіл із валізою грошей, забрьоханих кров’ю, і тіла мертвих охоронців, які не витримали спокуси.

– Ви дорослі люди. Може, й не варто вас попереджати, але чи замислювалися ви, що вас чекає, якщо скарби буде знайдено?

– Звісно, Іване Карповичу! Нас чекає важка й цікава робота – розбудова своїх справ! Кожен із нас знає, на що витратить гроші! Всі плани вже розписані до рубля! – у захваті сказав Ілля.

– А чи готові ви до спокус, які чаять у собі скарби?

– Ви про що? – вони щиро здивувалися.

– Гроші, особливо великі, – як та сокира, що збиває компас. Вони дуже впливають на людей, примушують їх робити неочікувані вчинки. Поліцейські стражі, які могли забрати собі сорок тисяч рублів на трьох, перестріляли один одного, бо кожен подумав, що може забрати все і не ділитися. Вони не були дурнями, але гроші засліпили їх і штовхнули на смерть.

– Іване Карповичу, ми знаємо ціну грошей і звикли до них, – запевнив Ілля. – Кожен із нас тримав у руках досить великі суми грошей, щоправда, чужих. До того ж ми – товариші, ми не дозволимо жадібності задурити нам голову.

– Ні, – рішуче і впевнено сказали всі хлопці.

– Що ж, добре, коли так. Я пристаю на вашу пропозицію, але нагадую: якщо мене викликають, я муситиму одразу вас залишити.

– Добре. Нам важливо, щоб ви завтра проїхалися вулицями Єлисаветграда на чолі нашої експедиції. Щоб усі знали, що найкращий сищик імперії з нами! – урочисто промовив Ілля.

– Пропоную підняти чарки за успіх нашої справи, – сказав Лісімах.

Хлопці підхопилися, виставляли чарки, пляшки з коньяком, закуски.

– А що за ім’я – Лісімах? – спитав я вченого.

– Давньогрецьке. Так звали кількох другорядних філософів і одного полководця, що боровся за спадок Александра Македонського. Мій батько був людиною неосвіченою, але дуже любив читати, особливо історичні книжки. Набрав звідти імен – мені і ще шістьом дітям. Клеопатра, Селевк, Помпей, Антигона, Одіссей і Солон – царі, мудреці, герої міфів. Уявляєте, як із нас сміялися в школі та на вулиці? Колись я дуже мріяв про просте ім’я на кшталт Володимира чи Ігоря, але потім звик. Лісімах – то Лісімах. – Він підняв чарку. – Що ж, друзі. Зібралася хороша команда, яка після приєднання Івана Карповича стала просто чудовою. Успіх не звалиться на нас нізвідки, ми вже доклали багато зусиль, попереду кілька днів важкої роботи, але ми виконаємо свій план і досягнемо мрії. Тож вип’ємо за те, щоб доля не оминула нас і паралатівський царський курган став першим кроком для здійснення наших мрій!

Усі почаркувалися і випили до дна. Після третього тосту стали збиратися, бо завтра о шостій мусили виїжджати. Хлопці були серйозні й дисципліновані, за пиятикою не забували про справу, і це мені подобалося. Ілля відвіз мене до готелю. Дорогою розповів, що вже найняв артіль землекопів з-під Брянська, щоб не залежати під паралатівських мужиків. Куплено реманент, навантажено вози, все розплановано і готово.

– Іване Карповичу, кожен компаньйон досягнув успіхів у справі, якою займається. До пошуків скарбів ми підготувалися ідеально, – запевнив Ілля. Він весь був у мріях, розповів, що хоче відкрити свій цех, а потім і завод, який стане гідним конкурентом товариства Ельворті. Мені подобалося, що людина горить своєю справою. Я теж колись горів, а зараз лише хотів побачити своїх дівчат, які були так далеко.

Побачив уві сні, прокинувся – ще темно було, одягнувся, перевірив зброю і вийшов із готелю. Портьє проінструктували, куди надсилати мені телеграму. Пройшовся ще порожніми вулицями до площі біля театру, де збиралися компаньйони. Побачив навантажені вози, а біля них копачів із лопатами. Вийшли і хлопці, одягнені якось чудернацько: штани іноземного фасону, шкіряні жилетки, теплі клітчаті сорочки, квітчасті хустки на шиях, широкополі капелюхи на головах. Усі озброєні револьверами системи Кольта, які тримали в кобурах. Я привітався і трохи відійшов, хлопці ж почали перевіряти, чи нічого не забули.

– Правда, смішні? – почув я жіночий голос. Здивовано озирнувся й побачив поруч дівчину, одягнену так само, як і хлопці. Штани, широкий ремінь із пряжкою та кобурою, сорочка, безрукавка, хустка, капелюх, з-під якого вибивається красиве світле волосся. Вона вправно сиділа в дамському сідлі й тримала повід іще одного коня. – Мене звати Агнешка. – Вона подала руку.

– Іван Карпович. – Я елегантно поцілував її. Приємна, ніжна шкіра, від якої трохи паморочилося. Жінки, жінки! Аж зрадів, бо якщо так реагував на жіночу шкіру, значить, не такий старий, як здавалося.

– Та я знаю, хто ви. Всі тільки й балакають про найкращого сищика імперії, що знайшов доньку інженера Бойда. Я читаю ваші пригоди. – Агнешка засміялася і показала книжку моїх пригод під час армійської служби у Туркестані. Книжка була подарункова, з товстою обкладинкою і багатьма малюнками. На обкладинці я сидів у двоколісному візку, що його в тих місцях звуть арбою. В арбу впряжені тигр і албаста – дика лісова людина, яку я в тих пригодах переміг. – Оце взяла в дорогу.

– Ви теж їдете з нами? – здивувався я. Якось незвично було бачити дівчину у штанях. Таке з відомих мені жінок полюбляла лише Афродіта Клейнміхель. Щоправда, чарівна Афа любила аероплани, а не коней.

– Так. Брат, Кшиштоф, був проти, але я переконала, щоб мене взяли. Одяг купувала сама, за заощаджені кишенькові гроші.

– Одяг якийсь дивний, – сказав я. Давненько, ще коли служив філером у охоронному відділенні, під час однієї дивовижної подорожі я бачив чоловіка в такому одязі.

– Хлопці перечиталися книжок про ковбоїв…

– Про кого?

– Про ковбоїв. Вершників з Америки, які переганяють худобу і воюють із тамтешніми дикунами. Не читали?

– Не читав, але чув. Схожі на наших запорозьких козаків?

– Ага, десь так. І от вони ганяють худобу, воюють з індіанцями, які там, як у нас колись татари. А ще шукають скарби. Хлопці любили про це читати і вирішили виглядати не гірше. Ось бачите, не пожалкували грошей на форму. Схожі на клоунів, але думають, що виглядають досвідченими мандрівниками. – Вона засміялася. – Ось ваш кінь, його звати Кардинал.

Агнешка подала мені повід. Я подивився на коня, спокійного, вже в літах мерина гнідої масті. Узяв повід, погладив коня і сів у сідло.

– Бачу, хлопці не дуже покладаються на мою охорону. – Я побачив, що хлопці, на додаток до кольтів, розібрали ще й манліхери, які закинули на плечі.

– Часи неспокійні, компаньйони не хочуть, щоб хтось забрав їхній скарб. До речі, а чому ви не попросили собі частку?

– Частку?

– Ну, хлопці боялися, що ви вимагатимете частку. Домовилися, що готові дати вам п’ять відсотків. Це великі гроші.

– Якщо скарби будуть. А якщо ні, то це ніщо.

– Ви думаєте, скарбів може не бути?

– А що, є банківська гарантія?

– Хлопці вклали всі свої заощадження, ще й у борги залізли, щоб отримати дозвіл і організувати експедицію.

– Так, вони ризикують. Я ризикувати не хотів, тому обрав сто рублів за день у руці замість тисяч у небі.

Ілля на милицях пострибав уздовж колони. Хлопці, що сиділи на возах, кивали йому. Урочисті, зосереджені, впевнені в успіху. Заліз на перший віз, поклав милиці й рушив. За ним котилися інші вози, потім їхали копачі, а за ними вже ми з Агнешкою, яка досить добре трималася в сідлі.

– Ви коли-небудь шукали скарби, Іване Карповичу? – спитала дівчина.

– Я – ні, але часом скарби шукали мене.

Ми їхали ще порожньою ранковою вулицею, але з багатьох вікон на нас дивилися. Пізнавали мене, показували пальцями. Хтось крикнув: «Слава Івану Карповичу!». Біля мене пролетів невеличкий букетик, який Агнешка вправно спіймала.

– Слухайте, а непогано бути найкращим сищиком імперії! – Вона усміхнулася. – Ось ваш букет.

– Дякую. – Я прийняв квіти. – Дозвольте їх вам подарувати.

– Дякую. А вас часто переслідують читачі?

– Останнім часом ні, бо я був на фронті.

– А перед тим?

– Жив на віддаленому хуторі. Якщо до мене і приходили, то у справах.

– А жінки? Вони ж такі вразливі. Невже вони не прагнули познайомитися з героєм свої снів і мрій?

– Це ви про кого?

– Про вас, Іване Карповичу, про вас, не прибідняйтеся.

– Ви знаєте, якщо хтось і мріяв, то тихенько, мене про це не сповіщаючи.

– Та не може бути! Що, не приїздили ніжні гімназистки, які бачили себе вашими дружинами? Слухайте, кілька моїх гімназичних подруг були у вас закохані!

– І що, поїхали до мене?

– Та ні, не наважилися.

– От і я про це. Нерішучість і лінь уберігають людей від багатьох дурниць.

– Але ж вам подобається бути зіркою?

– Це дуже заважає вести справи. Доводиться ліпити бороди, носити перуки й темні окуляри, щоб мене не впізнавали.

Агнешка смикнула мене за шевелюру, я аж засичав від несподіванки.

– Ну, зараз ви з природним волоссям. – Вона засміялася.

– Вам весело, а хлопці дивляться на нас не дуже вдоволено.

– Так, Отто і Борис закохані в мене. Тепер до них доєднався і Лісімах. – Агнешку помітно тішила дієвість своїх чар.

– То для чого ж ви викликаєте в них ревнощі?

– Просто так. У них все одно немає жодних шансів.

– Чому?

– Родичі ніколи не віддадуть мене за німця, бо мого двоюрідного брата, що вчився у Познані, пруссаки арештували за політичну діяльність. Він досі за ґратами. Отто не може стати моїм чоловіком. Борис вихрестився в католика, але для моїх близьких, попри все, він залишається жидом.

– А Лісімах?

– Він атеїст! Це, мабуть, іще гірше за німця чи жида. – Вона знову засміялася. – А у вас були жінки інших національностей, га, Іване Карповичу?

– Я не готовий обговорювати подробиці свого особистого життя.

– Чому ви не пишете про це? Всім же цікаво, чи спали ви з тими прекрасними дамами, з якими зустрічалися під час справ.

– Мої видавці кажуть те саме, але я вважаю, що цікавість людська часто виводить за межі пристойності.

– Ну а мені скажіть, спали? З тою співачкою з Кубані чи з медсестрою з Сибіру? А з прекрасною Афродітою Клейнміхель, яка взагалі стала моєю улюбленою героїнею? Ну хоч її ви не випустили з рук?

– Пані Агнешко, у своїх книжках я розповідаю про те, про що хотів розповісти, і більше ані слова.

– Дивно. Чоловіки завжди охоче прибріхують, а ви навіть не хочете говорити про те, що було насправді.

– Мабуть, я інший.

– Іване Карповичу, ви ж дуже добре пишете, що треба вчитися нового, але самі чомусь міцно тримаєтеся застарілих моральних настанов. Час прискорюється, і все змінюється. Нас чекає свобода, і вона не тільки в тому, що цар пішов і цензуру ліквідовано, а і в тому, що людина стає значно вільнішою у стосунках. Не треба триматися вікових забобонів та заборон!

– Це говорить людина, яка цурається інших через їхню кров? – здивувався я.

– Я жартувала. Я одружуся з тим, із ким схочу. Якщо взагалі буду одружуватися. Бо мені здається, що шлюб, як той государ, зайвий у новому прекрасному світі. Навіщо шлюб? Чому людина мусить обирати когось одного і триматися його все життя? Кохання не триває довго, доводиться жити з людиною, яку не кохаєш. Хіба це не жахливо?

– Часи, може, і змінюються, пані Агнешко, але людина змінюється значно менше, якщо взагалі змінюється.

– Ви ж самі неодружені.

– Тільки тому, що жінка, з якою я живу, цього не хоче.

– А ви?

– Я, пані Агнешко, вважаю, що сам по собі шлюб не хороший і не поганий. Таким його роблять люди, які шлюб укладають.

– Але зараз шлюб є інститутом поневолення!

– Звідки ви знаєте?

– Я бачила шлюби багатьох знайомих! Це якесь жевріння, а не життя. Почуття давно минули, а люди для чогось тримаються одне одного, мучать одне одного, страждають, але й подумати бояться, щоб розірвати ці кайдани! Шлюб треба знищити!

– Не кричіть, пані Агнешко, бо можна подумати, що в нас тут мітинг.

– Просто я думала, що ви сучасніша людина, а ви застрягли в середньовіччі!

– Не знаю, де я застряг, але знаю, що люди схильні обманюватися щодо простих рішень. Їм здається, що досить позбутися царя чи скасувати шлюб – і одразу буде щастя.

– Ви що, за царя?

– Та ні. Якби государ не зрікся, я б досі сидів за ґратами. Я на волі, дуже цьому радий. Але я не думаю, що відсутність царя або шлюбу зробить усіх вільнішими чи щасливішими.

– Чому? – запально спитала Агнешка. – Ви що, не вірите у світле майбутнє, у щастя для всього людства?

– Не вірю. Людина нещасна за своєю природою. Усе наше життя – втрати, і народжуємося ми, щоб померти.

– Ні, ви помиляєтеся! Людина народжується для щастя і мусить за те щастя боротися!

– Я не хочу сперечатися з вами, пані Агнешко. Але я скажу вам те, що бачу зі свого досвіду. Людина народжується не для щастя і не для нещастя, а через зустріч своїх батьків. У житті людини горя значно більше, аніж щастя. Будь-яке життя закінчується смертю.

– То чому ви досі не застрелилися? Як можна жити з такими депресивними переконаннями?

– Та непогано можна жити. Просто я розумію, що щастя – це зовсім не обов’язковий стан. Це диво, з якого треба радіти. Звичний стан для людини – нещастя. Тому, я не чекаю чогось попереду, не вірю, що колись щось там трапиться і настане якесь світле майбутнє чи загальне щастя. Я радію з того, що маю. Зараз я живий, більш-менш здоровий, їду верхи в приємному товаристві, маю роботу, навколо вже майже весна, а невдовзі я сподіваюся побачити свою доньку. Це диво, це випадковість, це тимчасово, це не житній хліб, це паска. Я розумію так і тому значно гостріше сприймаю. І нічого не чекаю.

Агнешка замислилася. Ми вже виїхали з центру, почалися околиці. Хати, тини, городи, садочки. Кінь мій ішов неспішно та м’яко, пахло весною, сонце сходило. Проїхали близько години, коли попереду з’явився хутір. Копачі сказали, що пити хочуть. Були вони всі з похмілля, вчора бражки набралися, тепер мучила їх спрага. Зупинилися біля криниці й ну воду брати. А криниці в степах глибокі, і вода в них така собі. Бідний на воду край. Поки пили, я від’їхав трохи й дивився, як Агнешка носиться степом на своїй чубарій конячці. Добре їздила.

– Ну справжня ж амазонка! – почув я голос поруч. Це підійшов Лісімах. Він теж захоплено дивився на дівчину.

– Хто?

– Амазонка. За легендою був у давнину такий народ, де жінки якось вигнали чоловіків і почали жити самі. Аби захиститися, навчилися воювати, відрізали собі праве персо, щоб не заважало стріляти з лука. Були вони дуже войовничі, не злазили з коней, часто ходили в походи, чоловіків брали в полон, злягалися з ними, а потім убивали. Коли народжували, дівчаток годували, а хлопчиків залишали в степу помирати, бо не довіряли чоловікам, – пояснив Лісімах. – Здається, пані Агнешка з тих самих амазонок. Тільки, дякувати богові, перса цілі. І які ж перса! Персик!

Він усміхнувся, а я ні, бо вважав, що так дивитися на ще зовсім молоду дівчину не треба. Позаду почувся якийсь гомін. Ми озирнулися, побачили, що копачі стоять біля криниці, до них підійшли компаньйони і щось говорять. Та мужики не дуже слухали.

– Що це там? – спитав Лісімах.

– Зараз дізнаємося. – Я повернув коня в бік колодязя. З’ясувалося, що до хлопців вийшло кілька місцевих, спитали, куди артіль іде, а коли дізналися, що на курган біля Паралатівки, то злякалися, перехрестили і втекли у двір. Лише сказали, що багато хто ту могилу копав і всі там смерть знайшли через прокляття стародавнє. Копачі перелякалися й іти тепер відмовлялися. Компаньйони нервувалися, намагалися переконати, що ніякого прокляття немає, але артіль і слухати не хотіла.

– Ну і що робити? – Це Агнешка зі степу повернулася, рум’яна, весела. Кивнула в бік копачів. – Невже через таку дрібницю все полетить догори дриґом? Чи, може, сам Іван Карпович втрутиться і явить світові чергове диво? Допоможіть, Іване Карповичу, бачу ж по очах, що є у вас задумка, як усе владнати. Без копачів експедиція сенс втрачає, багато там земляної роботи. Будь ласка!

Агнешка несподівано нахилилася до мене і поцілувала в щоку. Пахло від неї, як від саду райського, аж у голові запаморочилося, бо давно вже я позбавлений був жіночого товариства. Подумував в анахорети податися, але тепер відчув, що живий і рано мені в монастир чи в печеру.

– Лише заради вас, пані Агнешко.

Поїхав до артілі, а там уже зовсім крик і ґвалт почався. Компаньйони напирали, копачі не відступали. Так і до біди недалеко. Я вийняв браунінг і вистрелив. Усі замовкли.

– А послухайте-но мене, хлопці. Ото злякалися ви прокляття, і не хочу я сперечатися, дарма чи ні. Є воно, немає його – справа темна. Але от що хочу сказати. Якщо привезти на курган панотця, щоб він службу відслужив, ніяке прокляття проти цього не встоїть. Бо Господь наш будь-яке прокляття здолає. Він сильніший від усіх хитрувань нечистої сили? Згодні?

– Згодні, – закивали копачі.

– Ось і добре. Тоді давайте так. Ідіть до кургану, а ми тим часом по панотця з’їздимо, щоб службу він відслужив і курган убезпечив. Усі згодні?

Кивнули і копачі, і компаньйони.

– Тоді рушаємо.

Компаньйони сіли на вози, валка рушила, за нею копачі пішли.

– Браво, Іване Карповичу, браво! – Це Агнешка під’їхала. – Я прямо в захваті від вас, попри вашу зашкарублість у питаннях вільного кохання. Як же ви тонко скористалися мужицькими забобонами!

– Пані Агнешко, моє спілкування з різними верствами засвідчило, що панські забобони нічим не кращі за мужицькі. Так само, як і забобони людей, які вважають, що не мають забобонів. Треба комусь їхати по панотця.

– Мабуть, вам, Іване Карповичу. Бо Отто – лютеранин, що захоплюється язичництвом, Борис – католик-жид, мій брат – просто католик, Ілля – магометанин, а Лісімах – безбожник.

Тут якраз мене покликав Ілля. Я під’їхав до його воза. Побачив, що мій роботодавець трохи розгублений і розлючений, стукає милицею по голоблі.

– Іване Карповичу, чи не могли б ви з’їздити в найближче село по панотця? Замовте йому службу, бо, бачу, без цього працювати артіль не буде. – Ілля прикусив губу.

– Ну, треба так треба. Але панотці люблять бачити готівку, – нагадав я. Ілля кивнув, дав мені грошей.

– Нам він потрібен сьогодні, щоб почати роботу.

– Спробую вам допомогти.

– І одразу повертайтеся. Ви нам дуже потрібні.

– Гаразд. – Я повернув коня. У степу добре, що видно на багато верст. Он удалині й село виднілося з церквою, яка мені потрібна. Я з’їхав з дороги й попрямував степом.

– Іване Карповичу, я з вами! – крикнула Агнешка і швиденько мене наздогнала. Я помітив нервові погляди частини компаньйонів, що помітно ревнували. Я не хотів наражатися на якісь пригоди і було скривився, але Агнешка засміялася, і я несподівано відчув, що оживаю. Весна буяла в повітрі, кров грала, мені хотілося нагнати коня і нестися степом. Ледь стримався.

– Чому ви так усміхаєтеся, Іване Карповичу? Згадали щось приємне?

– Ага. Згадав, що живий.

– Хіба про таке можна забути? – здивувалася Агнешка.

– Можна, але не в вашому віці.

– Ви думаєте, що я маленька? Але я вже доросла, доросла! – Вона поставила коня дибки і помчала в бік села. Я неквапливо поїхав за нею, бо кінь мій був застарий для перегонів. Такий, як і я? Кров моя вирувала.

Доїхав до села, зустрів кількох мужиків, які зацікавлено на мене дивилися. Мабуть, думали, що за пан приїхав. Аби було це десь на Волині чи Уманщині, вклонилися б мужики, бо були під панами. А тут ні, вільні козаки, стояли, роздивлялися.

– Дівку шукаєте? – спитав один.

– Та ні, до панотця вашого справа є. Не знаєте, вдома він?

– Удома, вдома, – кивнули.

Я дивився на мазанки, на городи, де вже весь сніг розтанув, на горіхи у дворах і на колодязі. Судячи з того, скільки намотано на них було ланцюгів, – глибокі-глибокі. Важкенько тут було водичку добувати.

Проїхав вулицею, виїхав на площу біля церкви, побачив Агнешку, яка біля конячки стояла. З-за тинів дивилися на нею здивовані селянки. Незвично, коли жінка верхи їздить, та ще й сама.

– Он будинок пароха, – вказала Агнешка. Та я і сам бачив цегляний будиночок біля церкви. Зліз, припнув коня до воріт, озирнувся до панянки.

– Зі мною не підете?

– Та чого ж, піду. Цікаво мені подивитися, як ви працюєте.

Я постукав. Вийшла селянка, провела мене до отця Ігнатія. Той виявився молодим рум’яним хлопцем, який одразу мене впізнав.

– Іване Карповичу, ви! Господи, очам своїм не вірю! – Кинувся обійматися. – Оце так гість! Оце так щастя! Машко, на стіл подавай! Найкращий сищик імперії в гостях!

Розмовляв панотець російською, сам був родом з-під Твері, тут трохи нудився.

– Степ, Іване Карповичу, не для руської людини! То тільки агаряни невірні можуть без лісу жити та хохли оці. А руській людині ліс потрібен! Берізки. Розумієте?

– Та не дуже. Я ж сам із малоросійських губерній, мені від лісу сумно стає, хоч вий. Мені лани потрібні, ярки та луки.

– Як – із малоросійських? – здивувався панотець, придивився до мене, чи не жартую. – Хохол?

– Полтавська губернія, – розвіяв я його сумніви.

– Але як же вам дозволили стати найкращим сищиком імперії?

– Ну, не жид же. Нашому брату дещо й дозволити можуть, якщо хвоста розпушувати не буде.

– Ой та ви ще й говіркою цією балакаєте? – зовсім знітився священик.

– Балакаю, звісно.

– Ви не подумайте, я проти хохлів нічого не маю. Народ вони працьовитий, п’ють мало, в бога вірують, на служби ходять і треби платять. У нас у семінарії казали, що південно-західні губернії – найкраще місце. Це вам, не Сибір якийсь, де самі дикуни й каторжани, не Азія, де вузькоокі та магометани, чи, борони Боже, Кавказ, де самі розбійники і бандити. Товариша мого в Польщу перевели, у Холмську єпархію, так там важко, самі папісти, відвертаються від світла православ’я. У нас тут, щоправда, теж штунда є по селах, але сидять тихо. А так, тепло тут і земля багата. Я супроти хохлів нічого не маю, так і знайте, Іване Карповичу.

Отець Ігнатій кліпнув, помітно розгублений. Зайшла Агнешка. Панотець побачив її і вмить утратив до мене цікавість. Підбіг, вклонився і ручку поцілував, улещував її, як міг, ходив колами, наче півень навколо курки. Тим часом служниця самовар поставила, а потім почала щось на кухні смажити. Пахло приємно.

– Це, пані Агнешко, знамениті бобринецькі біляші! У мене служниця звідти, тішить мене ними частенько, – пояснив панотець.

– Та наче ж піст, – засумнівався я, бо біляші явно були скоромні.

– Подорожнім можна!

– Ми взагалі до вас у справі.

– О, розслідуєте щось? Залюбки допоможу! – зрадів отець Ігнатій.

– Хотіли б у вас молебень замовити.

– Можна, – кивнув панотець. – Тільки де? У нас же все поділено, коли один священик на чужу парафію залізе, це не дуже добре. Хоча, звісно, якщо хочуть і платять, можна трохи обійти єпархіальні настанови.

– Та серед степу молебень, не хвилюйтеся.

– Серед степу можна, – зрадів отець.

– На кургані, біля Паралатівки, – сказав я і помітив, як панотець умить зблід і задихав частенько, наче після бігу.

– Біля Паралатівки? Могила, чи що? – спитав хрипко. Служниця якраз принесла першу сковороду біляшів, пухких і ніжних.

– Так. Сьогодні треба, – кивнув я, наче не помічав його сполоху.

– Не можу, не можу, дуже зайнятий! – закивав панотець. Мені до повіту треба їхати, до повіту! Вже вибачайте, але… – Він аж зблід, хоча пика ж он яка, здавалося б, тільки червоніти! Захвилювався, перелякався.

– Що не так? – спитав я його прямо.

– А що не так? Справи у мене просто. Ви краще в сусіднє село з’їздіть, тут, неподалік. Там отець Йов служить, він вам і допоможе, дуже добра людина, а я…

– Що не так? – перепитав я. Дивився в очі, дивився строго. Панотець закрутився на стільці, наче вугор на пательні. Хоча де ти таких вугрів вгодованих знайдеш?

– А що не так? Що не так? Все так, тільки зайнятий я. Ну, ви ж розумієте, може людина бути зайнята…

– Отче, ви ж знаєте, хто я. Мабуть, книжки про мої пригоди читали, мусили б розуміти, що відповіді на свої питання я звик отримувати вичерпні та щирі. І зараз хочу отримати. Еге ж?

Панотець кивнув. Потім подивився на Агнешку, що їла біляш, елегантно тримаючи його тонкими пальчиками.

– Це моя помічниця, – пояснив я. Агнешка серйозно кивнула і відірвалася від їжі.

– Машко, відстав біляші, ходи на вулицю! – крикнув панотець. Служниця вийшла. Він хвилювався, я чекав і уважно спостерігав. – Розумієте, про ту могилу, ну, біля Паралатівки, балакають різне.

– Що саме?

– Недобре там місце, – тихо сказав панотець.

– Чим недобре?

– Краще туди не ходити. Бо хто туди піде, той там і залишиться.

– Чого це ви якихось пліток боїтеся, отче?

– Не пліток. Не тільки пліток. Попередник мій, отець Миколай, на тій клятій могилі загинув! – прошепотів священик.

– Як загинув?

– А так. Запросили його службу там провести. Спочатку навіть не сказали де, нібито просто в степу кар’єр якийсь збиралися розкопувати. Коли побачив, що до могили під Паралатівкою везуть, не схотів служити, бо теж погане чув. Запропонували вдвічі більшу плату. Скоро до парафії архієрей мусив приїхати, а для такої справи треба грошей. Ключник його відмовляв, але отець Миколай заливав за комір, боявся, що виженуть, і мусив добре зустріти єпископа. Отже, вирішив грошенят заробити, щоб візит відбути. Відслужив молебень на могилі, вже збирався вертатись, але запросили на обід. Слабка людина – пообідав, та так, що вже і їхати нікуди не міг. А зранку привезли сюди його тіло. Сказали, що біла гарячка з ним трапилася, що підхопився серед ночі, побіг бозна-куди, впав у яму й шию зламав. І з тими, хто могилу розкопував, теж біда сталася. Поліція приїздила, сказала, що нічого підозрілого. Може, руку їм помастили. Подейкували, що князь Колоксаєв, якому всі землі навколо Паралатівки належать, справу замилив. Так чи інакше, а всі тут знають, що до могили тієї краще не лізти, бо швиденько в могилу сам ляжеш. Не поїду я, Іване Карповичу, не ображайтеся, а не поїду. Я – молодий, пожити мені хочеться.

Панотець був наляканий, наче не брехав. Спробував я його розпитати, в чому саме полягає небезпека відвідування паралатівської могили, але він пояснити не зміг. Тільки запевняв, що краще туди не їздити.

– Забудьте про ту кляту могилу. Наші мужики, коли на ярмарок їдуть, гак роблять у сім верст, аби такою дорогою їхати, з якої могилу біля Паралатівки не видно. Бо кажуть, що й дивитися на неї не можна. Хто дивиться, той смертю набирається, – розповів панотець.

Я гроші показав, пообіцяв іще додати. У Писанні, звісно, написано, що любов перемагає страх, але в житті значно частіше його перемагає жадібність. Та тільки не цього разу. Відмовився отець Ігнатій від будь-яких грошей.

– Іване Карповичу, я вас поважаю. Але не поїду, хоч які гроші не пропонуйте!

– Невже ви не вірите, що Господь вас захистить від усякої небезпеки?

– Вірю. Але коли хата палає, я всередину не полізу й не сподіватимуся на захист божий. Не треба долю спокушати. А для чого вам та могила здалася, Іване Карповичу?

– Не мені, а моїм роботодавцям. Більше я сказати не можу. Що ж, як не допоможете, тоді поїдемо ми. – Я підвівся.

– І біляшів не скуштуєте? Знаменитих бобринецьких біляшів! Та це гріх супроти Господа!

– Та піст же. – Сказав, а сам під столом ногою Агнешку копнув трохи. Вона подивилася на мене здивовано, а я на панотця, який мене заспокоювати взявся.

– Іване Карповичу, ви у подорожі, а мандрівникам послаблення! Жодного гріха немає в тому, щоб підкріпитися, та ще амброзією такою!

Ну і підкріпилися ми. Біляші справді були чудові, в наших краях таких не робили. Я три ум’яв, і така ситість на мене накотила – тільки би прилягти. Агнешка почала на панотця зиркати, сміятися та приємне казати.

– Ви такий сміливий, отче. З обличчя бачу, що герой!

– Та ну що ви! – А сам аж почервонів, усміхнувся задоволено.

– Статура у вас потужна, як у билинного богатиря. Це ж, мабуть, співаєте ви добре, голос у вас, як труба єрихонська?

– Та є голос, ніде правди діти, – кивнув він.

– Ну ж бо, заспівайте, послухати хочеться!

– Та, якось насухо і не співається, – зітхнув панотець.

– І то правда! – Я підхопився й побіг до полиці, на якій угледів графинчик. Налив чарочку міцненького чогось, що аж памороки забивало. Отець випив, наче за себе кинув, нічим не закушував, тільки покахикав, – і заспівав. Романс про дзвоник. Голос у нього був приємний, але іноді давав півня. Але Агнешка дивилася з таким блиском в очах, наче то Шаляпін співав. Коли закінчив, ще й оплесками нагородила. А я ще чарку. Тут треба сказати, що чарки у отця Ігнатія були під стать господарю, такі, що й за чотири ковтки не подужаєш. Священик ще випив і ще заспівав, потім іще випив, а потім Агнешка пожалкувала, що доведеться нам їхати і покидати такий талант.

– У вас, отче, істинно голос золотий, наче янгольські співи в ньому чую! Їдьмо з нами! – запросила Агнешка і так закліпала, що будь-яке серце не витримало б.

– Ну, давайте ще по чарці – і нехай панотець подумає, – запропонував я.

Отець Ігнатій чарку взяв, але спробував переполовинити.

– Ну що ви! Це ж за красу пані Агнешки тост! – суворо сказав я, і священик допив. На наступній вже й умовляти не довелося, а потім він заснув прямо за столом. Я вийшов, спитав про візок. Була у панотця бричка. Наказав її закладати, сам узяв речі для молебню. Удвох ми ледь вивели панотця, всадили у бричку, і він захропів. Служниця спитала, чи точно треба отцю Ігнатію кудись їхати, я запевнив, що точно, наказав зібрати валізку. Служниця засумнівалася, я дав їй гривеник, і вона швиденько винесла чорну шкіряну валізку з усім необхідним. Я подякував, а в самого в голові аж гуло, бо мусив кілька чарок випити. А там такий напій – лупить наче з гармати. Усівся в бричку, коня свого прив’язав, і рушили.

– Про що це отець розповідав? – спитала Агнешка, вже коли виїхали за село. Була помітно стривожена і перелякана.

– Не знаю. Боїться того кургану під Паралатівкою.

– Це справді може бути небезпечно?

– Та всяке може бути.

– Ви з чимось подібним стикалися?

– Ще жодного разу кургани не розкопував.

– Треба хлопців попередити.

– Та вони й так знають.

– Чому ви так вважаєте?

– Бо озброїлися, як на війну, і мене найняли, а це задоволення дороге. Знають про якусь небезпеку і готуються до неї.

– Але яка тут небезпека? Бандити?

– Подивимося, пані Агнешко, подивимося.

– Хлопці в цю авантюру всі свої гроші вклали.

– Я знаю.

– Хочуть у люди вибитися, хочуть на себе працювати, а не на когось! Що тут поганого?

– Нічого. Окрім того, що гроші можуть дуже змінювати людину, і саме в цьому велика небезпека.

– Як змінювати?

– Плавити, наче вогонь залізо. Ось воно ще тверде, не ламається, а ось уже потекло і може будь-якої форми набути. Людина без грошей така, а з грошима стає зовсім інша.

– Я не розумію, про що ви!

– Про те, свідком чого я неодноразово ставав.

Агнешка невдоволено наморщила носик. Ми їхали степом. Удалині вже стало видно могилу біля Паралатівки. На якійсь ямі бричка стрибнула, і панотець вивалився на дорогу. Добре, що нешвидко їхали. Я його підняв і затягнув назад. Священик щось забурмотів. Усміхався – мабуть, бачив приємний сон.

– А от чому ви весь час мені заперечуєте? – спитала Агнешка. – Всі зі мною завжди погоджуються, а ви – ні!

– Усі підкоряються вашій красі, пані Агнешко.

– А ви? Я вам не подобаюся?

– Як ви можете не подобатися?

– Але ви все одно суперечите?

– Я кажу, як є.

– Чому інші так не кажуть?

– Бо вони хочуть сподобатися вам.

– А ви?

– А я думаю, як добре виконати свою справу. Робота, до якої мене залучили, не змушує вам подобатися.

Агнешка нагнала коня і від’їхала геть. Здається, насуплена. Прекрасне дитя, якому я бажав забути про владу своєї краси. Я бачив жінок, які повністю зосередилися саме на своїй красі, повністю порожніх усередині. Коли краса починала потроху жухнути, жінка залишалася тільки з нервами і ненавистю до всього світу.

Я щось міркував собі, панотець позаду мирно посопував, могила наближалася. Я вже наче помітив під нею валку компаньйонів. Агнешка несподівано скрикнула. Я озирнувся і побачив, що вона впала з коня. Цього ще бракувало. Зупинив бричку, зіскочив і побіг по вже сухій траві.

– Що з вами?

Агнешка у відповідь застогнала. Вона лежала на траві, я нахилився, щоб підняти і віднести до брички, коли вона раптово обійняла мене. Обхопила шию і почала палко цілувати. Я зазвичай був готовий до всього, але зараз не чекав і розгубився. Дівчина почала зривати з мене одяг.

– Припиніть. – Я знайшов у собі сили дослухатися розуму. – Не треба!

Я спробував звільнитися від її обіймів, але вона не відпускала. Її язик ліз мені в рот, я відчув, як б’ється її серце і як уся вона тремтить, наче в лихоманці.

– Не треба, – прошепотів я тихо, коли зміг вирватися.

– Що не так? – прошепотіла вона.

– Перший раз мусить бути в коханні. Чесне слово. Перший раз – він запам’ятовується, і я хочу, щоб ви пам’ятали не пожухлу траву та підтоптаного сищика, а щось приємніше.

– З чого ви взяли, що це вперше? У мене були коханці! Багато! Я – досвідчена жінка! Чому ви смієтеся! – Вона ледь не заплакала.

– Пані Агнешко, я не хочу вам суперечити, але повірте, я знаю, як поводяться досвідчені жінки.

– Я робила щось неправильно? Що саме, що не так? – спитала вона. Я підхопив її на руки.

– Земля холодна, не треба на ній лежати.

Вона спробувала вирватися.

– Я не мала дитина! – Я поставив її на землю. Агнешка розлючено дивилася на мене. – Ви – імпотент?

– Хто?

– Імпотент? Ну, неспроможні, як чоловік?

– Я досить давно не перевіряв, але не думаю, що так.

– А може, ви содоміт? Хоч це слово ви знаєте?

– Це – знаю, але ні, не содоміт.

– Тоді чому ви байдужі до мене?

– Тому, що ви мені дуже подобаєтеся, і я хочу, щоб ви були щасливі.

– Хіба жінка може бути щасливою, коли нею нехтують?

– А хіба жінка може бути щасливою, коли дарує своє кохання абикому? Не поспішайте, у вас іще все життя попереду. Дочекайтеся людину, яка призначена для вас.

– А якщо її не буде?

– Ну, ви хоч трохи почекайте.

Вона ображено задихала. Почервоніла, на очах виступили сльози.

– Ви вважаєте мене дурною?

– Борони Боже. Ви просто ще занадто молода. Ваше тіло оживає, ви ще звикли до цього, не знаєте, як ним керувати. Але ви навчитеся, ви розумна і добра. Просто важливо зараз не наробити помилок, і в цьому вже я спробував вам допомогти.

– Я… – Вона витерла сльози. – Одна моя подруга позбулася цноти з офіцером, ще одна – з відомим актором, а інша – з художником, що приїздив на вакації. Тільки мені доводилося щось брехати.

– Не виключено, що не вам одній. Брехати могли і вони.

– Ні, вони все знали, всі подробиці, як це сталося.

– Про подробиці можна прочитати в книжечках або подивитися на відповідних фотокартках. Але смію вас завірити, що не всі ті подробиці відповідають дійсності.

– Ви думаєте, подруги брехали мені?

– А ви їм?

Агнешка замислилася. Потім витерла сльози, подивилася на мене.

– Я думала, що розповідатиму, як стала жінкою з найкращим сищиком імперії.

– Я думаю, у вас буде цікавіша історія. А тепер їдьмо, нас чекають. Сідайте до брички.

– Ні, я поїду верхи. – Вона легко стрибнула на коня і помчала вперед. Навмисно вона впала, бо трималася у сідлі міцно, наче справжній кавалерист.

Я сів у бричку. Серце гупало, тіло збудилося на її запах, губи, шкіру, погляд. Я тільки дивом утримався. І був радий. Бо Агнешка – ще дитя.

Приїхали ми до кургану і побачили, що біля нього вже розгорнуто цілий табір, оточений возами. Усередині стояли два великих намети, трохи осторонь – багаття, на якому вже грівся великий чавун. Біля багаття вкопали довгий стіл із лавами, поруч повісили кілька вмивальників. Зараз якраз закінчували майструвати загін для коней. Усе робилося швидко, кожен знав свою справу, аж приємно було дивитися. Агнешку одразу оточили її женихи, про щось питали, вона зі сміхом відповідала. Я розбудив отця Ігнатія. Той спросоння попросив води, я дав йому флягу. Він зробив ковток чи два, але коли побачив, де він, вдавився і почав кахикати.

– Спокійно, спокійно. Зробите свою справу, отримаєте гроші й поїдете ще засвітла.

– Але я не хотів їхати! Я ж сказав!

– Пізно, отче, відмовлятися, бо ви вже на місці. Ну, відслужіть молебень і їдьте собі.

– Я не буду, я не зголошувався, я…

– Невже не виконаєте наполегливого прохання найкращого сищика імперії?

Отець Ігнатій скривився.

– Просто проведу молебень і поїду?

– Так точно. Он уже й копачі чекають. – Кивнув у бік артілі, яка розсілася на схилах могили. Лопати в руках тримали, заступи та ноші, але до роботи не бралися. – Ось вам гроші.

Передав гроші, панотець іще трохи вагався, але я дивився суворо, давав зрозуміти, що не відступлю. А тут іще й компаньйони до нас попрямували, всі при зброї, у дивному вбранні.

– Господи, не руські, чи що? – спитав отець Ігнатій.

– Та наші, з Єлисаветграда. Для походу так убралися, – заспокоїв я.

Познайомив їх з отцем Ігнатієм і запропонував підніматися на курган. Той був величенький, сажнів п’ятнадцять заввишки. Я підхопив панотця під руку, щоб не страшно йому було, і потягнув нагору. Не тільки його, але й валізку.

– Спокійно, отче, спокійно, – прошепотів я священику, бо в того ноги почали заплутуватися. Не так через те, що не протверезів, як через нерви. Фактично витягнув отця Ігнатія, той почав готуватися до молебню, а я навколо роззирнувся. Степи, куди не кинеш оком, самі степи. І жодної тобі ріллі, тільки пасовища, на яких череди коней та овець. Онде і Паралатівка, немаленьке таке село. Дворів так на триста-чотириста. Видно було панський будинок, мабуть, того князя, який тут головний був. Дивно, що хати в селі всі були не звичайні, крейдою побілені, а сіруваті, з каміння викладені. А ще тільки під селом було трохи городів, а так рільництвом тут ніхто не займався. А от худоби було багато.

– Готовий я, – сказав отець Ігнатій.

– То починайте. І не спішіть, а справжній молебень, не врізаний, відслужіть. Попросіть у Господа очистити це місце від проклять та ворожби.

Панотець почав служити. Старався, не поспішав. Початкову молитву душевно проголосив, потім тропар заспівав, прочитав Євангеліє та єктенії, далі попросив у Господа очистити місце від усього поганого. Обійшов пагорб, покропив його водою і запевнив артіль, що тепер усі на пагорбі під захистом Господнім, нічого можуть не боятися. Компаньйони подякували, артіль стала до роботи, а я пішов проводжати священика. Той трохи заспокоївся, радів, що сяде зараз і поїде геть звідси.

– А ви, Іване Карповичу, тут теж не лишайтеся. Погане це місце, дуже погане.

– Та місце як місце. А ви от поясніть, чого в Паралатівці церкви немає?

– Нема і ніколи не було.

– Як це село без церкви може?

– Так і може. Ані тобі храму, ані панотця!

– А куди поліція дивиться?

– А куди князь Колоксаєв скаже, туди й дивиться. Він при дворі поважною особою був – коли іменини свої справляв, до Паралатівки і губернатор у гості приїздив і єпископ, і інші поважні люди. Тому й кажу, що краще не залишайтеся ви тут, Іване Карповичу.

– Так був князь впливовий, а зараз що – зараз двору немає.

– Ну дивіться. Бувайте, Іване Карповичу. – Стрибнув панотець у бричку і покотив геть.

Я знову на курган подерся, де почалися земляні роботи. Артіль під керівництвом Лісімаха зрізала верхівку і звалювала землю на схили. Лісімах наказував впевнено, мабуть, знав, що робив. З ним поруч був хтось один із компаньйонів, іще троє чергувало в таборі, де підліток і старий з артілі куховарили. Я узяв у Іллі бінокль і почав оглядати Паралатівку. З подивом помітив, що панотець поїхав саме туди. А до кургану прискочило кілька вершників із пастухів, що випасали череди. Я уважно їх роздивився. Були вони неозброєні, тільки з батогами. Їздили верхи добре, коней мали справних. Обличчями трохи відрізнялися, але не сказати, що азіати якісь. Прискочили до кургану, гарцювали навколо, все роздивлялися. Компаньйони, що стерегли табір, напружилися, поховалися за возами, наче бій готові були прийняти.

– Іване Карповичу, не хочете спуститися? – спитав Ілля, що швиденько стрибав на милицях. Разом спустилися, а копачі на чолі з Лісімахом продовжили роботу. Ми зайшли до табору, мені вручили манліхер про всяк випадок, однак вершники розвернули коней і поїхали геть. Нічого не питали, просто роздивилися і поїхали.

– Схоже, розвідували, – припустив я.

– Уночі доведеться чергувати. По двоє на зміну, – сказав Ілля. Здається, великим сюрпризом поява вершників для нього не стала.

Ми знову повернулися на курган, у центрі якого більшала яма. До вечора вирили десь у людський зріст. Вже сіріти почало, коли Лісімах наказав завершувати. Артіль дружно спустилася вниз, де чекала вечеря. Я їв окремо від компаньйонів. Харч у нас був кращий, а потім іще Агнешка пригостила кожного яблуком. Ми поділили чергування. Мені випало з Отто Гермгольцом, наша пара була першою. Хлопці були мовчазні і серйозні, видно, що дуже хвилювалися. Я попросив Отто бути обережним зі зброєю і не стріляти за будь-якої підозри. Агнешка принесла нам кави, а потім ми, вже у темряві, піднялися на вершину, звідки зручно було спостерігати за табором.

– Вам не страшно? – тихо спитав Отто.

– Ні, я не боюся темряви.

– Я думав, що теж. Але зараз якось не по собі.

– Подумайте про щось приємне. Це допомагає.

Він замислився. Найімовірніше, думав про Агнешку. Та я теж про неї думав, бо розхвилювала ж, бісова дівка! Сиділи в темряві, Отто хотів закурити, але я сказав, що вогник буде здалеку видно. Він погодився. Вже трохи заспокоївся, звик.

– Я вас дуже поважаю, Іване Карповичу, – пошепки сказав мені. – Бо ви ніколи не робили з німців чудовиськ. Навпаки, кілька разів добре відгукувалися про нас.

– Чому ж мені про вас погано відгукуватися, коли народ працьовитий і порядний?

– Ну, ви ж на війні були, ледь не загинули від німецької кулі. Я боявся, що зненавидите нас.

– За що ненавидіти, коли на тій війні клятій і ваші, і наші гинуть? Війна для всіх страшна. Тим паче, за що війна? Жили собі німці, і ми жили. Що нам ділити було? Так ні, влаштували ото.

– Небезпечні речі говорите, Іване Карповичу. Мене б за таке і арештували. Знаєте, яке тепер ставлення до німців. Зараз уже легше, а в перші роки війни на мене нападали кілька разів, у будинку вікна били, брата, який у Москві працював, звільнили. Наче ми в чомусь винні. Сподіваюся, тепер зміниться все, без царя?

– Не знаю, але теж сподіваюся. Ходімо, обійдемо табір. З двох боків. Дивіться уважно, але не панікуйте. І мене випадково не підстрельте.

Ми спустилися з могили і обійшли табір. Усі мирно спали. Нічого підозрілого не помітили і повернулися на курган. Уночі було досить прохолодно, Отто сходив у табір по ковдри, в які ми вкуталися. Хмари розійшлися, і стало видно небо, вкрите зірками. Багато їх було, наче розсипав хтось.

– Краса яка… – прошепотів я, підкорений дивовижністю небосхилу.

– О, і ви в небо дивитеся! – зрадів Отто. – Я у вільний час займаюся астрономією. Спостерігаю за зірками.

– А як за ними спостерігати можна?

– У телескоп.

– А це ще що таке?

– О, ви не знаєте? Це така зорова труба на тринозі. З неї можна спостерігати за небом.

– А що за ним спостерігати? Хіба воно не однакове?

– Що ви, Іване Карповичу! Небо різне, дуже різне! Все ж рухається! Земля, зірки!

– А куди?

– У просторі. Наша Земля, як і інші планети, обертається навколо Сонця, нашої зірки.

– А Місяць?

– Місяць обертається навколо Землі.

– А хто їх обертає?

– Самі по собі.

– Але ж хтось їх запустив колись?

– Ну, тут, Іване Карповичу, є різні думки. Точної відповіді наука ще не знає, але неодмінно дізнається! – Отто говорив захоплено, і як почав мені розповідати про дива небесні, то слухати його було – не переслухати. Не сказати, що я все тямив, але хоч щось. І стежити не забував. Ще раз обійшли табір, який спав собі спокійно. Уже час було наступну зміну будити. Знову ми видерлися на пагорб і знову дивилися у небо. – Там іще багато загадок, Іване Карповичу, дуже багато! Тому я й зацікавився астрономією. Мало хто мене розуміє, але як же цікаво сидіти ночами на горищі й дивитися в небо. Був такий німецький філософ Кант. Так той сказав, що найголовніше – це зоряне небо над нами і моральний закон усередині нас.

– Який-такий закон?

– Моральний, який примушує людину вчиняти правильно. Звісно, не завжди так буває, інколи людина вчиняє неправильно, іде проти своєї природи. Але це лише невеличкі винятки.

– Та я б не сказав, що невеличкі. Може, воно в Німеччині й так, а в нас і звичайних законів не дотримуються, що там казати про внутрішні.

– У кожній людині є моральний закон. Ну, хіба що крім якихось дикунів-людожерів, – запевнив Отто. Хотів далі продовжити розмову, але я почув дещо підозріле.

– Тихо! – прошепотів. Отто вмить замовк. Сиділи, прислухалися. Наче біля табору ворушилося щось. Отто узяв мене за руку. Я побачив, що він вихопив свій кольт. Ще прислухалися. Ну точно, хтось ворушився під одним із возів у таборі.

– Це паралатівські мужики! Треба їх налякати! – прошепотів Отто.

– Спокійно! Стріляти тільки за моїм наказом. Залишайтеся тут і спостерігайте. – наказав я. Сам зняв чоботи і тихенько почав спускатися. Вухам я своїм вірив, тож не сумнівався, що там хтось вовтузиться, але дивно – під возом і якось одноманітно. Якби прийшла людина, що б вона під возом шукала? Та ще так довго! Я зброю сховав і обережно та неквапливо підійшов. Шурхіт ущух. Я почекав. Знову якийсь рух. Я чиркнув сірником. І тут з-під возу вилетіла лисиця, морда якої була забруднена кулешем. Тварина зникла у темряві, я зазирнув у віз і побачив там чавун із залишками вечері. Причинив його і повернувся на курган. Підійшов до Отто так тихо, що він не помітив. Міг бути на нервах, тому я тихенько зітхнув.

– Хто? – спитав він.

– Свої, – відповів я і сів одягати чоботи.

– Що там?

– Лисиця.

– Лисиця?

– Куліш приходила під’їдати.

– Ну це ж треба! – Отто розсміявся. – А я ж стріляти хотів! Мені здавалося, що людина там. Навіть бачив її!

– Уночі частенько здається, – кивнув я і згадав одну свою давню пригоду. – Слухайте, а от може таке бути, щоб сонць кілька було?

– Як кілька?

– Три штуки. По всьому небу розкидані. Одне заходить, одне сходить, а одне високо в небі.

– Ну, з теоретичного погляду, мабуть, може, – відповів Отто після тривалого міркування. – Зірок багато, чому б їм якусь потрійну систему не скласти. Але така система, з трьох елементів, не дуже усталена. А чому ви питаєте, Іване Карповичу?

– Та просто цікаво стало. – Розповідати, що колись я бачив аж три сонця, не наважився.

Ще трохи побалакали, потім пішли будити зміну. Я зайшов до намету, де були дерев’яні ліжка з матрацами, ковдрами й подушками. Все дуже добре хлопці продумали, коли готувалися до експедиції. Попередив наступну пару – Лісімаха та Бориса – про лисицю, яка могла повернутися, та влігся спати. Перед сном узяв за правило читати «Отче наш» і просити в Господа можливості побачити дівчат моїх, за якими сумував. Прочитав, позгадував і заснув. Уже під ранок пролунав постріл. У таборі зчинилася метушня. Я обережно вийшов. Сіріло. Ілля, що чергував в останній двійці, сказав, що побачив рух біля табору, поклав гвинтівку на милицю і вистрелив. Ми взяли два гасові ліхтарі й пішли дивитися. Спочатку побачили плями крові, а потім знайшли й мертву лисицю. Виявилося, що друга пара не попередила третю про звіра, який хотів поїсти.

– Ну і добре. Нехай усі знають, що ми напоготові! – сказав Ілля.

Табір ожив, артіль доїла розігрітий куліш, попила гарячого чаю, ми теж поснідали й вирушили на курган. Там Лісімах наказав копати далі. Десь за годину лопати копачів почали битися об щось тверде.

– Це дошки перекриття першої камери, – сказав Лісімах. Тримав у руках якісь креслення.

Землю прибрали, і під нею справді виявилися дошки. Їх почали зривати, коли Ілля крикнув, що до нас гості.

– Перекур, – наказав Лісімах. Ми почали роздивлятися в бінокль візок, який прямував із Паралатівки. Там сидів чоловік у пальто і з пенсне. Четвірку коней наганяв візник. Гість швидко вискочив. Уже з обличчя було видно, що вкрай невдоволений.

– Хто ви такі і що тут робите? – закричав.

– А ви хто? – спитав Ілля.

– Я – Руслан Сидорович Арпоксаєв, управитель маєтку князя Колоксаєва, якому належить ця земля! – Чоловік говорив російською, але з трохи дивною вимовою.

– Земля кургану належить державі, в якої ми отримали всі необхідні дозволи. Ось, прошу ознайомитися. – Ілля вистрибав на милицях уперед, вийняв зі шкіряної теки всі необхідні документи.

– Була заборона уряду провадити тут розкопки! – крикнув Арпоксаєв.

– Була, але тепер уряд змінився і заборону скасовано. Ось документ про це. – Ілля показав.

– Я вимагаю припинити розкопки! – крикнув Арпоксаєв, вивчивши папери.

– На яких підставах? – поцікавився Ілля.

Підстав Арпоксаєв назвати не міг, покричав ще і поїхав геть, пообіцявши привезти поліцію.

– Хай спробує. – Ілля усміхнувся. – Справника немає, а інші проти петроградських дозволів не полізуть!

– До роботи! – наказав Лісімах.

– Ми вже досягли скарбів? – спитав я.

– Ні, це поки що лише верхня камера. Її розкопувала попередня експедиція. Тоді вони подумали, що глибше копати немає сенсу. Але я знаю, що є таємні ходи до глибшої камери, де є те, що нас цікавить! – пояснив Лісімах.

Артіль продовжила роботу.

– Не хочете проїхатися, Іване Карповичу? – спитала Агнешка, що тримала в руках книгу з моїми пригодами. У дівчини був серйозний вираз обличчя, очі заплакані.

– Залюбки, – погодився я.

Ми пішли до коней, дівчина поклала книжку в шкіряну торбинку, яку закинула за спину. Стрибнули в сідла і рушили.

– Я б хотіла попросити у вас пробачення, Іване Карповичу, за свою вчорашню поведінку.

– Вам немає за що перепрошувати, пані Агнешко.

– Я поводилася, як дурна.

– Ви поводилися відповідно до свого ніжного віку. Вас розбурхують почуття, але послухайте моєї поради: не поспішайте. Дочекайтеся того, хто буде вартий вас.

– Це ви про кохання?

– Про нього.

– Невже ви, така досвідчена людина, вірите в кохання? Це ж маячня для маленьких дівчат, і не більше.

– Ви помиляєтеся, пані Агнешко. Кохання є, принаймні в мене воно було.

– І куди поділося? Минуло, наче грип?

– Моя кохана померла.

– Господи, вибачте. – Агнешка розчервонілася.

– Я досі згадую про неї й відчуваю те саме, що відчував колись.

– Але ви ж живете з іншою жінкою!

– Жив. Зараз ми і з нею розлучені долею.

– Як можна кохати одну, а жити з іншою?

– Пані Агнешко, коли хтось дорогий тобі йде з життя, можна зосередитися на горі, побудувати йому пам’ятник, думати тільки про нього, жаліти себе бідолашного. А можна спробувати жити. Я спробував, у мене є донька, за яку я відповідаю.

– Ну ви хоч трохи кохаєте ту жінку, з якою жили до війни?

– Звісно. Але скажу чесно, що на початку нашого знайомства я кохав її менше. Я думав, що мені потрібна дружина, а Моніці – мати. Я розмірковував спокійно і зважено, вирішував розумом, а не серцем. Та минуло кілька років, і я зрозумів, що люблю цю жінку, нас уже багато що пов’язує.

– Ви хочете сказати, що покохали в процесі спільного життя?

– Так. Апетит з’являється під час їжі. Чому б коханню не з’явитися під час спільного життя?

– Чого ж ви відпустили її до Європи?

– У мене були владні вороги, які могли вдарити по доньці чи тій жінці, щоб влучити у мене. Я не хотів наражати їх на небезпеку і мусив вивезти подалі, де б їх не змогли зачепити.

– А ваші романи? Всі ці інтрижки, якими рясніють ваші книжки? Як ви це суміщаєте з коханням?

– Пані Агнешко, романтичних історій вимагають видавці. Я іду їм назустріч. Це, мабуть, єдине, в чому я дозволяю собі трохи відходити від правди. Насправді я не якийсь ловелас, що не пройде повз жодну спідницю.

– Але як же… – Вона щось хотіла спитати, коли ми почули крики позаду. Озирнулися і побачили, як копачі бігли з кургану. Кидали інструмент і бігли, наче армія, що втікає з поля бою.

– Що сталося? – злякалася Агнешка.

– Їдьмо, дізнаємося!

Ми помчали учвал. Побачили, що копачі забирають речі і збираються йти, попри на вмовляння Іллі, що спересердя аж милицею махав.

– Що сталося? – спитав я у Отто, який саме чергував у таборі.

– Там щось знайшли, – кивнув він у бік кургану. З виразу обличчя компаньйона я зрозумів, що знайшли зовсім не золото.

Ми видерлися нагору.

– Агнешко, тобі сюди не можна! – кинувся до неї брат.

– Кшиштофе, пропусти! – Вона була дівчина вперта і не збиралася відступати. Я підбіг до ями на верхівці кургану. Побачив зірвані дошки, під ними приміщення, де лежали тіла кількох людей. Я подивився на Лісімаха, який скривився і сидів поруч.

– Хто це?

– Не знаю. Тут нікого не мусило бути! Нікого! – Лісімах був явно ошелешений. Я стрибнув у яму. Всі аж зойкнули від жаху. Зірвано було тільки невеличку частину дощок, тому приміщення переважно закривала тінь. Вона всіх лякала, крім мене. Бо я не боявся темряви і не чув, щоб трупи були небезпечні. Звісно, кілька разів і таке траплялося, але то були винятки.

– Іване Карповичу, що там? – спитав Лісімах.

– Ліхтар давай, – наказав я. Мені швидко подали ліхтар, але жоден із компаньйонів не наважився злізти у яму. Я пройшовся всією камерою.

– Так, трупів четверо. Всі чоловіки. Ще за життя їм зв’язали руки, – розповідав я про свої спостереження. – Але одному вдалося звільнитися. Він намагався вирватися. Дряпав стелю камери, зірвав нігті й помер. Як і його товариші. Думаю, вони задихнулися.

– Чому ви так думаєте? – спитав згори Лісімах.

– Бо тіла цілі. Якби смерть не настала швидко, бідолахам би довелося почати їсти один одного. Але вони не дожили, померли раніше. А потім тіла висохли, наче тарані.

– А це не можуть бути старовинні, ще скіфські поховання? – спитав Отто. Лісімах закрутив головою.

– Ні. Тілам кілька років. Не думаю, що більше трьох-чотирьох. А коли була остання експедиція?

– Дванадцять років тому.

– Значить, вони приходили сюди пізніше. Приходили і залишилися. Точніше, їх хтось залишив.

– А де їхній одяг? – спитав Лісімах. – Навіть у старовинних похованнях залишаються бодай частки одягу!

– Здається, бідолах поклали сюди голими. Так, а це що? – я присвітив ліхтарем на стіну камери, якраз біля подряпин. Там було щось написано. Чимось чорним, цілком можливо, кров’ю. Літери налазили одна на одну, наче писав п’яний. Я уявив людину в темряві, приречену на смерть. Тут уже не до каліграфії.

– Що там, Іване Карповичу? – спитала Агнешка, яка таки прорвалася до могили.

– Напис. Загиблий зробив напис перед смертю.

– І що там написано? – Лісімах нарешті наважився зістрибнути. Підійшов, і ми удвох почали роздивлятися.

– Це, здається, «мене», – вказав я. – Оце може бути «вбив».

– Так, схоже на те, – кивнув Лісімах. Ми присіли читати ім’я вбивці, але воно було написано вкрай нечітко. – Літер навіть не розбереш. Борисе, лізь сюди, будь ласка, і перемалюй. Ну ж бо, це важливо!

Борис скривився, але зліз. У нього була шкіряна торбинка, в ній кілька білих аркушів і олівець. Ми підсвічували, він замальовував.

– Ти можеш прочитати? – спитав Лісімах.

– Та ні. Перша літера наче «А». Далі все заплутано, – відповів Борис.

– Ну що тут? – спитав Ілля, який забіг на курган.

– Що копачі? – спитав Лісімах.

– Я їх ледь зупинив. Вони чекають. Треба швиденько вирішити, що робити.

– А що робити? Викликати поліцію, – сказав Кшиштоф.

– Доведеться платити, – зітхнув Отто.

Ілля поліз до камери. Я йому допоміг, прийняв спочатку милиці, а потім і його самого. Ілля нахилився над тілами, потім подивився на мене.

– Що думаєте, Іване Карповичу?

– Думаю, хтось залишив вам попередження.

– Людей убито багато років тому. Коли ще ми й самі не знали, що опинимося тут.

– Не обов’язково ви. Це послання всім, хто прийде розкопувати цю могилу. Першими прийшли ви. Отже, послання вам.

– Ви хоч не вірите у якусь там містику?

– Навіщо вигадувати містику, якщо все можна пояснити без неї? Але зараз треба зрозуміти, що ми будемо робити.

– Нам не потрібна поліція. Бо це тільки зайві витрати на хабарі. Вони можуть загальмувати роботу.

– Але тіла…

– Скажемо, що це давні, ще скіфські поховання! – втрутився Лісімах. – Копачі люди неосвічені, звідки вони знають, як мають виглядати тіла після двох тисяч років під землею?

– Хороша ідея! – зрадів Ілля. – Кажемо всім, що це старе поховання.

– Царських слуг. Вони стоять біля дверей царського палацу, яким і є курган! – додав Лісімах.

Хлопці помітно зраділи, я допоміг Іллі вилізти з ями, він пострибав на милицях до копачів, пояснити, що тіла давні. Кричав гучно, ми чули, як пояснював, що тим залишкам багато років і то раби стародавнього царя. Довелося додатково заплатити, щоб артіль повернулася до роботи. Витягли тіла, прикрили їх брезентом, Лісімах наказав копати далі. Артіль працювала злагоджено, але щоразу, коли лопата чи заступ чиргикали об щось у землі, всі напружувалися.

Я спочатку уважно обдивився тіла, потім відійшов із Борисовою замальовкою, роздивлявся її, бо дуже вже хотілося прочитати ім’я вбивці. Але літери сплутувалися, бо ж нелегко писати кров’ю з розідраних пальців, ще й у темряві, коли відчуваєш, що помираєш.

– Гості до нас, – сказала Агнешка. Показала біноклем на степ, їхала ціла делегація на трьох візках. – Так, першим той управитель княжий, за ним якийсь поліцейський чин, і ще віз стражників.

– Серйозна справа, – кивнув я.

На кургані залишився один Лісімах, щоб керувати роботами, а ми з компаньйонами спустилися вниз, до гостей. Ті не забарилися. Ось стрибнув із брички управитель Арпоксаєв, підбіг до посадовця, який виявився новим єлисаветградським справником. Він вийшов з брички урочисто, наче якийсь маршал на параді. Так задер голову, що ніс у небо дивився. Підійшов до нас.

– Ось ці негідники, які невідомо що роблять на землях князя Колоксаєва! – доповів управитель і вказав на нас.

– Що ви тут робите? – грізно спитав справник, а потім побачив мене, й одразу голова його повернулася в звичайне положення. – Іване Карповичу, ви? Іване Карповичу!

Підбіг, ледь руку не став цілувати, обійняв і виголосив цілу промову про велику допомогу, яку я надав поліції в розкритті викрадення доньки інженера Бойда. Всі здивовано слухали, а управитель губу кусав.

– А що ви тут робите, Іване Карповичу? – обережно поцікавився справник.

– Та ось допомагаю хлопцям зробити відкриття, що прославить країну нашу, – дипломатично заявив я. – З самого Петрограда слідкують за цією експедицією, і я сподіваюся бути корисним для уславлення нашого Отєчєства!

– З самого Петрограда! – закивав справник і якось недобре подивився на управителя.

– Це земля князя Колоксаєва і… – почав було той.

– Князь зараз перебуває під арештом, – втрутився у розмову Ілля. – За наказом Тимчасового уряду. Як монархічний заколотник. Давайте про нього особливо не згадувати. Дочекаємося, чим закінчиться слідство.

– Під арештом? – аж злякався справник і вже відверто гнівно подивився на управителя.

– Це помилка, помилка! – перелякано забурмотів той.

– Чи бажаєте оглянути розкопки нашої експедиції? Поки що нічого цікавого не знайшли, окрім кількох старовинних поховань. Але сподіваємося, що значущі знахідки ще будуть, – сказав я. Справник подякував, але на курган лізти не схотів, побажав нам успіхів і поїхав геть, разом із управителем, який усю грізність свою втратив. Компаньйони полегшено зітхнули.

– А він же нас арештовувати збирався, справник той! – тихо сказав Ілля, що спирався на милиці. – І арештував би, якби не Іван Карпович. Дякуємо вам!

– Та аби на здоров’я.

Ми повернулися на курган, де тривали розкопки аж до самого обіду. Потім артіль сіла їсти біля вогнища, а ми в окремому наметі. Гречка з бараниною, тушкована капуста і чай. Годували непогано, подавав їжу підліток. При ньому компаньйони, усі, крім Кшиштофа, який залишився чергувати на кургані, мовчали, а коли він пішов, заговорили.

– Не прочитали, що було написано, Іване Карповичу? – спитав Лісімах.

– Не прочитав. Літери сплуталися.

– А на тілах нічого підозрілого?

– Та ні. Тільки кілька ран.

– Кулі?

– Ні, більше схоже на стріли, – відповів я, а Лісімах аж закашлявся. Постукав його по спині. – Аби досвідчений лікар подивився, він би точніше сказав.

– То їх убитими в камеру поклали, принаймні частину? – спитав Ілля.

– Та ні, на дні видно сліди крові. Видно, як люди плазували. Частину поклали туди пораненими, але живими.

– Навіщо? Просто щоб налякати?

– Не знаю. Можливо ще з якоюсь метою.

– З якою? – спитав Лісімах. – З якою ще метою?

– Я не знаю. Як думаєте, тут іще багато роботи?

– Два дні, не менше, – сказав Лісімах і підвівся з-за столу. Всі інші також устали. Пішли до кургану, звідти спустився Кшиштоф, щоб пообідати.

Я дивився, як працюють копачі, й час від часу спостерігав за степом, яким пересувалися череди худоби. Бачив пастухів, що легко та красиво їздили верхи. Здається, вони уважно слідкували за нами. Один чи два були постійно поблизу. Потім кілька під’їхали до табору. Їх зустрів Кшиштоф, що тримав зброю напоготові. Я теж спустився. Пастухи запропонували купити в них вівцю, молока й сиру. Пропонували, а самі уважно роздивлялися, як облаштовано табір. Кшиштоф сказав, що нічого не треба, і вони неохоче поїхали геть.

– Розмовляють дивно, – сказав я.

– Ага, наче іноземці, – кивнув Кшиштоф.

– Може, треба було щось купити?

– Та ні, в нас харчів на тиждень.

Я сів у наметі роздивлятися замальовку, потім пішов до зірваних дощок зі слідами крові, але так і не розібрав напису. Артіль заглиблювалася в землю, Лісімах уважно спостерігав за роботою, іноді зупиняв її, придивлявся до землі в розкопі, наче шукав якісь сліди. Інші компаньйони стояли навколо з гвинтівками за спинами. Мабуть, щоб усім показати, що непрошених гостей тут зустрінуть свинцем. Дивитися було кому, бо пастухи постійно никали поруч. Наче не просто так, наче їхали за чередою, але одні проїдуть, трохи віддаляться, а вже й інші поряд. Я дивився за ними в бінокль, помітив, що коли від’їздили від кургану, один поспішав у ярок за дві версти. Там побуде трохи і повертається. Роздивився я той ярок. Спочатку нічого не видно було, а потім коні вийшли з нього. Мабуть, їх попастися відпустили. Такі самі коні, як у княжого управителя. Отже, він слідкував. Чого ж йому так цікаво?

– Стійте! – знову крикнув Лісімах. Заступи перестали гупати. – Є хід до другої камери! Тут рийте!

– Точно хід? – спитав Ілля.

– Точно!

Я теж підійшов подивитися.

– Он бачите, Іване Карповичу, хід камінням викладений, а потім землею засипаний. Зараз ми землю виберемо й підійдемо до входу у камеру, – пояснив Лісімах. – Мужики, працюємо! Нумо!

Копачі кидали землю швидко, приємно було дивитися. Занурювалися в хід, який вів униз, і досить стрімко. Я знову почав спостерігати за степом навколо. Побачив, що Агнешка збирається на прогулянку верхи. Пішов до неї.

– Не проти, якщо складу вам компанію?

– Ну що ви, Іване Карповичу, ви ж головна зірка нашої експедиції!

– Зірка-то, може, і я, а от окраса – ви.

Ми засідлали коней і виїхали. Зробили велике коло степом. За нами спостерігали. Пастухи не відпускали нас, дивилися, куди їдемо. Коли поверталися, я зробив гак, щоб проїхати через ярок. Хотів зненацька застати княжого управителя, але пастухи його повідомили. Коли ми приїхали, візник якраз запрягав коней, а управитель нервово курив. Я кивнув йому, і ми з Агнешкою проїхали далі. Я помітив, що до табору підійшло двоє чоловіків. Коли ми під’їхали, вони вже йшли геть.

– Хто це був? – спитав у Іллі, який тепер чергував у таборі.

– Торгівці. Товар пропонували, але я сказав, що нам нічого не треба.

Цим словам я не дуже повірив, бо торгівці з товаром ходять, а ці гості були з порожніми руками. І що вони в степу, осторонь доріг та сіл, забули? Але головне – не сподобалися мені погляди їхні. І як ішли вони та оглядалися, теж не сподобалося. Сказав про це Іллі.

– А що з поглядами? – здивувався Ілля. – Наче звичайні.

– Холодні у них погляди. Дивилися вони на табір, наче на здобич. У розбійників я такі погляди бачив.

– Та ну, Іване Карповичу, звідки тут розбійники? А як і вони, так нам є їх чим зустріти, – поплескав по манліхеру.

– Може, і так, – погодився я, бо ж доказів жодних не мав.

Видерся на курган і почав дивитися, куди ті двоє пішли. Прямували вони дорогою, а потім несподівано повернули в степ і там зайшли за невеличкий горбок, де вже не було їх видно. Я мапу подивився, знайшов горбочок. За ним ані села, ані дороги. Захотілося з’їздити, подивитися, куди ті товариші пішли. Раптом поруч гупнуло щось і заволали копачі. Я кинувся до розкопу і побачив, що частина ходу обвалилася.

– Ванька там! І Федяй! І Стьопка! – кричали.

– Відкопуємо! – Лісімах сам у розкоп стрибнув, схопив лопату, почав землю вигрібати. Усі землекопи до роботи стали. Одного свого витягли швиденько, живого, але непритомного. Потім другого, який уже не дихав. Третього витягли десь за годину. Цей якимось дивом іще дихав, але був непритомний, тільки стогнав.

– Ребра в нього поламані! Землею притиснуло! – крикнув артільний староста.

– На дошки його покласти! – наказав я. – На віз і до лікарні!

Пораненого знесли з могили, повантажили на віз, і Отто повіз до найближчої лікарні. На кургані крик зчинився. Лісімах показував, що земля не просто так обвалилася, а пастка це була.

– Ось, дивіться, як кладка зв’язана – якщо глибше вритися, неодмінно обвалиться! Ось вона і обвалилася! І це ж не одна така пастка ще попереду може бути! Припиняти треба розкопки, інакше можемо людей втратити! – кричав Лісімах.

– Не можна припиняти! Копати мусимо і докопатися! Нумо, мужики, до роботи! – Ілля теж кричав. Копачі стояли на місці, за лопати не бралися. – Давайте! Трохи тут докопати – і все! Премію отримаєте!

– Це небезпечно! Жодна знахідка не варта того, щоб люди гинули! – несподівано сказав Лісімах.

– Ми гроші вклали, останні гроші! Нам дороги назад немає! Рийте! – Ілля аж тупнув милицею.

Та артіль копати відмовилася. Тут іще їхній непритомний, якого першим відкопали, озвався. Заплакав на весь голос, мабуть, зі страху. Пережила людина. Бачив я на фронті тих, кого живцем у землю закопувало. Агнешка сиділа біля приваленого, тримала його голову на колінах, давала попити води, заспокоювала Аж сама заплакала Артільні мужики підхопили обох привалених, і живого, і мертвого, й пішли з могили до табору, не зважаючи на крики Іллі, який навіть кольтом погрожував. Тільки не подіяло. Копачі речі зібрали і швиденько забралися геть. Ілля лаявся їм услід, махав милицею, обіцяв, що сам усе зробить, докопається до знахідок, якщо рік знадобиться, то й рік копатиме!

Верещав гучно, але чулася мені в криках цих якась нещирість. Та й інші компаньйони, замість артіль зупиняти, стояли й просто дивилися. А як копачі відійшли, то й усміхатися стали.

– Ну що, вдалося! – сказав Лісімах. До того був сумний та знесилений, а тепер зареготав і ледь не танцював.

– Вдалося! – Ілля, який щойно мало не плакав, тепер засміявся. – Вдалося!

– Що це було? – спитав я.

– Мавр зробив свою справу, мавру треба йти. – Лісімах удавано зітхнув, але обличчя його світилося радістю.

– Мавр тут до чого?

– Артіль виконала основні обсяги земельних робіт. Ми майже досягли другої камери, в якій мусять бути скарби. Отже, артіль більше не потрібна. Відправити її після того, як ми до чогось докопаємося, було б помилкою, бо копачі б рознесли чутки. А так вони всім розкажуть, що у нас тут повне фіаско, в кургані чатують пастки, і взагалі ми тут усі скоро загинемо. З нас будуть сміятися і казатимуть, що не радили лізти на цю могилу, але нам так тільки краще. Нехай сміються, нехай бояться! – Лісімах був задоволений, хлопці теж. Мені ж це не сподобалося, бо коли людина починає дурити інших, вона може обдурити саму себе.

– То це був ваш план?

– Так, Іване Карповичу, наш план! Кажу ж, ми добре все обміркували! – сказав Ілля. Він хитався на милицях, і обличчя у нього було задоволене.

– А пастка, якою привалило копачів? Ви про неї знали? – спитав я.

– Ми здогадувалися, що вона може бути. Скіфи знали, що поховання їхніх царів приваблюють грабіжників, і намагалися захистити могили. Робили подвійні камери, фальшиві ходи, пастки, – пояснив Лісімах.

– Тобто ви знали, що копачів може привалити, і не попередили їх? – Я скривився.

– Якби ми сказали їм, вони б відмовилися копати! А нам би самим знадобилося кілька тижнів, щоб доритися до другої камери. Стільки часу в нас немає, тому ми були змушені використовувати артіль. Але ви ж самі бачили, Іване Карповичу, що коли трапилася біда, я доклав усіх зусиль, щоб урятувати копачів, – відповів Лісімах.

– Іване Карповичу, ми знаємо з ваших книг, що ви дуже погано ставитеся до несправедливості, – втрутився Ілля. – Але ми не знали точно, чи пастка буде, і де саме вона буде. Якби знали, то знешкодили б її. Ми не хотіли, щоб копачі гинули.

– Та слухайте, це мужики! Вони завжди гинуть то від важкої праці, то від горілки! – скривився Лісімах.

– Мовчи! – гримнув на нього Ілля. – Іване Карповичу, можете не сумніватися, що ми допоможемо і травмованому, і родині загиблого. Коли знайдемо скарби, у нас буде така можливість. Нам дуже прикро, що так сталося, але ми не могли цьому запобігти.

Я не вірив йому. І я здивувався. Ніхто з компаньйонів не відкинув цей план. Вони ж були поважні члени суспільства, освічені, забезпечені, вони хотіли розпочати власну справу. Не злочинці, не пияки, не дурні. Але жоден із них не побачив нічого поганого в тому, що хтось із копачів загине. Загине і загине, сільські баби народять ще. Потім я зрозумів, що компаньйони просто не вважали мужиків за людей. Мужики – худоба. Раніше її можна було продавати, як коней чи корів, тепер можна було винаймати за копійки. Але берегти їхні життя – ні, це було зайве, тим паче, що скарби вже були поблизу. І компаньйони аж тремтіли в передчутті. Блиск в очах, піт на чолах, пересохлі губи. Ці хлопці вже забули, що хтось загинув, вони бачили лише скарби.

– Іване Карповичу, залишіться, будь ласка, у таборі, а ми продовжимо розкопки, – попросив Ілля. Не дочекавшись моєї відповіді, вони побігли на могилу. Ілля дерся останнім, двічі падав, але підхоплювався, спирався на милиці й ліз далі.

Зі мною залишилася лише Агнешка. Бліда від хвилювання, заплакана.

– Як же так? – спитала тихенько. – І брат мій, і хлопці – вони ж хороші. Як же так?

– Золото, пані Агнешко, золото. Гроші та влада людей з пантелику збивають, очі затуляють, і не бачить людина нічого, таке витворяє, про що раніше й подумати не могла.

– Чому ж не скажете їм про це?

– Бо зараз голос мій для них – шурхотіння травинки, а у вухах їхніх єрихонські труби скарбів грають. Тьху! – Ніколи я не любив людей, які під владу грошей підпадали. Сам грошей ніколи не цурався, ціну їм знав, але не дозволяв собою верховодити. Бувало, що видавці просять щось, грошей обіцяють. Наприклад, щоб удівцем мене зробити, а Єлизавету Павлівну кудись подіти. Мовляв, овдовілого Підіпригору краще жіночки купуватимуть, бо кожна з них мріятиме, що саме вона ощасливить найкращого сищика імперії. А один мерзотник із видавців до того дійшов, що запропонував мені, щоб Моніка в книжці померла. Мовляв, сльози продаються краще за сміх, а на уявній смерті доньки можна великі гроші заробити. Прямо у вікно вилетів той видавець, шию зламав, у гіпсі ходив, позивався до мене. Тоді я розповів усім, що воно за один, і після того ніхто з ним справ мати не схотів, і збанкрутував негідник. А хотів же грошей заробити. Не знаю, на що людина не здатна за гроші. Особливо за великі гроші й швидко.

– Той хлопець буде жити? – спитала Агнешка про копача, якого повезли до лікарні.

– Не знаю, сподіваюся. – Я зайшов у намет і всівся за стіл. Відчував слабкість. Почав було оживати й набиратися сил, а зараз геть розклеївся. Мені подобалися ці хлопці, мені здавалося, що вони і є тими новими господарями країни, які заступлять чиновників і знать. А вони виявилися такими самими душогубцями. Від цього на душі зробилося гидко. І я подумав, що не хочу тут залишатися. Нехай шукають свої скарби, нехай що хочуть роблять, тільки не зі мною. Поїду геть, а там, може, і телеграма з Одеси надійде. Та телеграма, якої вже зачекався.

Пішов збирати речі. Їх у мене було небагато.

– Що ви робите, Іване Карповичу? – спитала Агнешка.

– Поїду я звідси. Не можу тут залишатися. Якщо бажаєте, можу вас до Єлисаветграда відвезти.

– Та ні, я не залишу хлопців.

– Краще вам поїхати. Великі гроші – велика небезпека.

– Ні, Іване Карповичу. Тут мій брат. І його друзі. Ні, не можу поїхати.

– Тоді залишайтеся з богом.

– Ви й попрощатися з хлопцями не підете?

– Їм зараз не до того.

– Не зліться на них. Вони просто так довго про це мріяли. Вони хороші, просто хочуть досягти чогось у житті.

– Бережіть себе, Агнешко.

– А гроші? Вони ж винні вам гроші.

– За перший день заплатили, а за другий я ось бінокль візьму та гвинтівку. Цього досить.

Сів на коня, яким і їхав сюди. Агнешка відчинила ворота табору, і коли проїздив, потягнулася до мене. Поцілувала, у самої сльози на очах.

– Я вам дуже вдячна, Іване Карповичу.

– А я вам, пані Агнешко.

– Мені за що?

– Ви повернули мене до життя. Тому і їду звідси, щоб не розхлюпати відчуття радості та весни, яке ви розбудили. Нехай вам щастить. – Поцілував її в лоб і поїхав собі.

Десь за годину по дорозі зустрів тарантас із Отто, вже без пораненого копача. Встигнути з’їздити до Єлисаветграда Отто б не встиг, то, мабуть, залишив бідолаху в якомусь селі чи хуторі. Тепер наганяв коней, біля мене навіть не зупинився, тільки рукою помахав і помчав уперед. Поспішав, щоб без нього скарби не знайшли. Я поїхав далі, згодом побачив іще один тарантас. На ньому їхало шестеро чоловіків. Не поспішали.

– Добрий день. А до Паралатівки далеко? – спитав мене один. Я відповів, а сам придивлявся до тих, хто в тарантасі. Підозрілі такі мужики, загомоніли між собою, та не просто так, а тою говіркою, якою злочинці розмовляють.

– Чого вирячився? – спитав один, мабуть, головний, коли помітив, що я їх слухаю. Середнього зросту, голомозий, зі шрамом на все обличчя. Він спитав, а інші замовкли.

– А ви хто будете, якого роду-племені? Бо наче й російською розмовляєте, а наче й ні.

– Бродяжого роду-племені ми будемо, а ти їдь собі! – гримнули на мене і подивилися недобре.

Я і поїхав. Озирнувся кілька разів, щоб подивитися, чи не до кургану прямують. Та потім вони повернули в степ. Що за босяки, куди поїхали? Я про всяк випадок зброю перевірив, бо злодіїв не любив. Поїхав далі, потім наче позаду стукіт копит почув. Спочатку сумнівався, а далі пересвідчився, що хтось за мною їхав. В улоговинці невеличкій з коня зістрибнув, зачаївся. Побачив вершника, пастуха з мужиків паралатівських. Той не поспішав, усе придивлявся, мабуть, не розумів, куди я подівся. Я з улоговини виїхав, штани поправляв, наче до вітру сходив. Пастух за мною ще з версту проїхав, а потім відстав. Ну то й добре.

Їхав собі далі. Воно б і швидше хотів, та кінь у мене був не з тих, щоб швидше їздити. Вже вечоріти почало, коли подумалося мені, що, можливо, від’їзд мій для хлопців сюрпризом не буде. Бо вони ж могли все навмисне так зробити, щоб прибрати мене. Знали, що не люблю я, коли людей гноблять, одразу й артіль прибрали, й Івана Карповича, щоб не заважав. Мабуть, дуже вже близько підійшли до скарбів, раз усі їм зайві були. Ач, хитруни. Згадав я лисяче обличчя Іллі, та й Лісімах той теж хитромудрий. Аж засміявся. Подумали хлопці, що обдурили мене. Тільки нащо мене дурити? Я на їхні скарби не претендував, частки собі не хотів. Нехай спробують золото обдурити, тоді подивимося.

Ще трохи проїхав, а потім подумав про Агнешку. І стало мені за неї лячно. Дитя ж іще, дитя безневинне, яке могло постраждати. Зупинив я коня. Подумав. Хто вона мені? Ніхто. Винен я їй щось? Не винен. Чи впевнений, що загрожує їй щось? Не впевнений. Чи смішно виглядатиме, що поїхав спочатку, а потім повернувся? Смішно, несерйозно.

Тільки повернув я коня і назад поїхав. Бо інколи не голови слухатися треба, а серця. Хай би що голова не казала, а знав: як трапиться щось із пані Агнешкою, до кінця життя картатиму себе. Нехай краще блазнем виставлюся, а спробую її захистити.

Поїхав назад, уже і їсти хотілося, і заморився, потім іще й задрімав, а кінь із дороги зійшов. Трохи заблукали. Довелося згадувати мапу, на небо дивитися і так з’ясувати, де північ і куди мені їхати. Поїхав. Степом наблизився до паралатівської могили, яку здаля видно було, бо палали там смолоскипи на горі. Здається, поспішали хлопці, працювали і вночі. Я коня відпустив пастися в ярку, а сам заліг на краю і спостерігав. Згодом побачив одного вершника з паралатівських мужиків, потім іще одного. Крутилися вони навколо Кургана навіть уночі. Вже збирався їхати, коли помітив рух. Компаньйони вилізли з розкопу й потягли вниз до табору якісь ящики. Невже знайшли скарби? Он серед них і Агнешка була, помітна у світлі ліхтарів. Але зовсім не радісна, на відміну від інших. Хлопці усміхалися, вона їм щось казала, а ті не чули. Наче глухі. Зайшли до табору. Невдовзі з нього вийшов хтось і почав гасовою лампою миготіти. Тричі, потім іще тричі, і ще. Наче знак якийсь комусь подавав. Але кому і що за знак? Не роздивився я, хто саме то був, бо ж усі компаньйони одягнені однаково, ще й у широких капелюхах, які обличчя прикривають.

Чоловік сигнал подав і повернувся до табору. У світлі місяця, що вийшов з-за хмар, я помітив якісь рухи у степу. Придивився. Наче хтось наближався. Обережно так, майже плазував. Один, іще один. От уже біля огорожі вони. Я бінокль навів, думав, що то мужики паралатівські. А воно ні, не мужики, принаймні одягнені по-міському. І пішки, а не верхи. І так наче при зброї, хоч точно я роздивитися не зміг. Нарахував гостей із півдесятка, як не більше. Усі в табір пролізли. Потім постріл пролунав, мабуть, із кольта. І тиша. Я трохи почекав і пішов обережно до табору. З того самого боку заходив, звідки й гості. Наблизився, почув, що вози розвертають. Ще ближче підійшов, побачив, що коней запрягають.

– А що з тими робити? – спитав хтось.

– Прирізати, нам свідки не потрібні,– відповів інший. З голосу я впізнав голомозого, якого ввечері зустрів. – Бабу тільки залиш. Бабу продамо, мед-баба.

– А того, вченого-гриба моченого?

– Теж прибрати, дурня такого. Думав бродяг втемну використати.

Засміялися. Хрипко, напружено.

– Вантажте ящики, кінчайте дурників, і поїдемо, – наказав голомозий.

– Слухай, Мох, давай зараз усе поділимо, – сказав один. З голосу чутно, що боявся, але говорив.

– Що? – аж гримнув голомозий.

– Усі так хочуть. Зараз поділити, а не потім, на малині. Щоб кожен зі своїм рижйом розходився, так спокійніше. – Це другий уже сказав, а інші закивали.

– Ви що ж мені не вірите? – спитав Мох.

– Віримо, віримо. Тільки власній кишені ми більше віримо. Давай зараз ділитися, Мох. Зараз, ніхто вечора не чекатиме, – загомоніли.

– Дурні, нам зараз кігті треба звідси рвати, а не ділитися! Паралатівські мужики можуть налетіти! І голови тоді втратимо! – рішуче сказав Мох.

– Ні, ділимо. Всі бродяги так вирішили.

– Дурні!

– А ти, Мох, проти всіх не при.

– А ти мені не вказуй, що робити! – заревів Мох, і почалася бійка.

– Бля! Ножем! Ножем штирконув! – закричав хтось.

Я забіг до табору і побачив бродяг, що качалися на землі, намагаючись зв’язати свого ватажка.

– Ану спокійно! Руки догори! Руки догори! – наставив на них браунінг. Бродяги завмерли, здивовано дивилися на мене.

– Ти хто? – спитав один.

– Та це той, сищик. – Скривавлений Мох сплюнув.

– Ти ж поїхав геть? – здивувалися бродяги.

– А тепер приїхав. І не рипайтеся краще. Бо пристрелю.

– Лікаря мені треба. Лікаря, – захрипів один із бродяг, що лежав і тримався за бік, почорнілий від крові.

– Частку хочеш? – спитав Мох. – Нас семеро було, одного пристрелили. – Кивнув на тіло, що лежало посеред табору. – Один дійде вже скоро. – Кивнув на пораненого ножем. – Ти тепер шостим можеш стати. Поділимо все на шість частин. Тут жирний шматок, багатим будеш, Іване Карповичу.

– Диви як, тебе свої ледь не придушили, весь у крові, а про шматки думаєш, – здивувався я.

– Думаю, завжди думаю. Тим-то ми, Іване Карповичу, від лопухів і відрізняємося.

– Ми? – здивувався я.

– Ми, Іване Карповичу, ми. Ви ж не лопух, ви вбити можете і вбиваєте. А лопух не може. Бо він – слабкий. Лопух для того і потрібен, щоб його дурити, шкіру з нього зняти, за дурня мати. А ми з вами, Іване Карповичу, не лопухи. Ми – люди. Нам усе тут належить, і ми маємо право брати, маємо право вбивати, на все що завгодно маємо право. І ви це знаєте і неодноразово цим користувалися. А як такого почастуєш, то ніколи не забудеш. – Мох зареготав. – Беріть частку, Іване Карповичу, і розійдемося спокійно.

– Люди, кажеш?

– Люди. Ми – люди, а ото непотріб! – кивнув Мох на зв’язаних компаньйонів.

– Слухай сюди, лайно злодійське. Ніколи я з вами не був і ніколи не буду. До нігтя приводив вас, душогубів клятих, і робити те саме буду далі. Бо ви, злодюжки, – непотріб людський, лайка в бік Господа. Бо він створив вас за своїм образом та подобою, а ви плюнули на милість божу і варті лише покарання.

Мох недобре подивився на мене, інші злодії теж.

– Бий його! – крикнув. Хитрий був, першим не побіг, а штовхнув на мене одного з босяків. Я вистрелив і відстрибнув. Інші теж кинулися, але набої в мене були, всіх поклав. Окрім Моха.

Він ішов на мене з ножем. Посміхався недобре.

– Ну що, сука, дострибався!

Набоїв у браунінгу не було, на перезаряджання часу не мав, слідкував за ножем злодійським.

– А я ж тобі пропонував по-доброму. Так ні, на принцип пішов, лікувати почав за злодійство. Дурень. – Мох несподівано вдарив. Я ледь відстрибнув, ніж просвистів зовсім поруч. Я хотів ударити бандита рукояттю браунінга, але відскочив, гад. Далі кружляли табором, наче танцювали. Мох наступав, хотів на тому спіймати, що мені озиратися треба було, аби не перечепитися і не гепнутися. Доводилося бути уважним.

– Чого ти сюди прискочив? Тут же твого немає нічого! Чи схотів-таки золота взяти? Схотів! Золото – воно будь-кого засліпить!

Я кивнув. Відступав, намагався не підпустити босяка ближче.

– Чи не по золото? Казали мені, що до золота ти не жадібний. Тоді нащо ти сюди приїхав? Заради чого життям ризикуєш, га, Ваню? – засміявся дуже вже недобре. – А може, за дівкою ти приїхав? Га? Чув я, що дуже ти не любиш, коли дівок ображають! А тут є ж одна, що все навколо тебе крутилася? Сучка білява, яку ми продати зібралися. Через неї, Ваню? Через неї?

– Агнешко, тікай! – закричав я щосили. Хоч не могла вона тікати, бо лежала зв’язана по руках та ногах, із кляпом у роті. Тільки дивилася на нас. Не для того я кричав, щоб вона тікала, а щоб Мох озирнувся. На мить. А мені й тієї миті вистачило, щоб чоботом пісок загребти.

– Обдурити хочеш! – аж заревів Мох, коли побачив, що лежить Агнешка. Кинувся на мене з ножем, а я йому носаком – та пісок в обличчя. Засліпив, закрутився він на місці, ножем у всі боки тикає, а я схопив бінокль, розкрутив його на ремінці й по руці з ножем вдарив. Заверещав Мох, побіг, а я йому ногу підставив – аж покотився. Хотів підвестися, а я босяком мертвим його привалив, потім ну рукояттю браунінга гамселити по руці, яка ніж стискала! Поки на відбивну не перетворив, не зупинився, і аж тоді тільки випустив він ніж. Лаятися почав, бо зрозумів, що здолав я його. – Де ти взявся, гад такий? Моє золото, моє! Я його вполював! – Знову лаявся так огидно, що довелося кляп у рот запхати, аби не гнівив бога.

Зв’язав я Моха, пішов до Агнешки. Розв’язав її, втер кров із губів розбитих.

– Іване Карповичу! – Вона обійняла мене і заплакала. Тремтіла вся зі страху, дитина дитиною.

– Тихо, тихо, тихо. – Гладив її по голові. Пережила вона страшне. – Все буде добре, не плач.

Посидів із нею, аж поки виплакалася.

– Я, мабуть, негарна? – спитала згодом. Почала обличчя втирати. – Негарна?

– Гарна, Агнешко, гарна, не хвилюйся.

Пішов я до компаньйонів, які зв’язані на землі лежали і вже сіпатися почали. Зрізав мотузки. Підхопилися, добряче побиті босяками.

– Іване Карповичу, дякуємо! – Ілля сіпнувся обійматися, аж милицю кинув. – Як ви здогадалися, що розбійники на нас напали?

– Та здогадався.

– Врятували ви нас, Іване Карповичу, врятували! – Це Отто підбіг, руку тиснув.

– Я вже з життям попрощався! – Підбіг і Борис.

– А я думав – ну як же так! Скільки ми про ті скарби мріяли, тільки здобули, а тут помирати! Хіба не жах! – Це Кшиштоф підійшов.

– Ми вам дуже вдячні, Іване Карповичу, – урочисто сказав Ілля. – Заплатимо вам велику премію за цю неоціненну допомогу! Слава Івану Карповичу!

Підхопили мене і почали підкидати на руках. Навіть Ілля одною приєднався. Аж шаленіли від радості, що і живі залишилися, і скарби вберегли.

– Досить! Досить! Досить! – сказав я. Поставили мене на землю.

– А де той гад? – спитав Борис. – Утік!

І тут усі побачили, що Лісімаха немає.

– Лови його! – закричав Ілля і застрибав на милицях.

Побігли хлопці. Я приніс Агнешці води. Вже не плакала дівчина, вмилася. Потім обійняла мене і поцілувала.

– Наше кохання нас урятувало, так, Іване Карповичу? Так?

– Врятував більше браунінг, пані Агнешко. – Руки її прибрав. Почув крики. Наче вбивали когось. – Це ще що?

Побіг за табір і побачив, як четверо компаньйонів оточили Лісімаха та гамселили його ногами, а Ілля милицями. Не просто били, а вбивали. Той уже й не кричав, а тільки стогнав.

– Ви що робите, припиніть! – крикнув компаньйонам. А вони й уваги не звернули, далі били. – Та чи показилися ви! Стійте!

Довелося кинутися, відштовхнути їх від бідолахи.

– Він нас злодіям здав! Бандитів привів! Які б нас убили! Він заслуговує на смерть! – Дуже збуджені були, кричали, хотіли знову на Лісімаха кинутися.

– Та стійте ви! – крикнув і зацідив Кшиштофу, який перший копнув Лісімаха. Аж покотився.

– Чому ви його захищаєте? – закричав Отто.

– Тому, що не можна ось так людей убивати!

– Та ви тільки-но он скількох босяків застрелили! – крикнув Борис.

– Застрелив, бо захищався! А від Лісімаха вам зараз жодної небезпеки немає!

– Він утекти хотів! – зауважив Ілля.

– Він – вільна людина, куди хоче, туди й піде!

– Він нас знову здати хоче! – Це вже Кшиштоф підхопився.

– Кому?

– Владі! – крикнув Кшиштоф, і замовкли всі. Наче він зайве щось сказав.

– Владі? – перепитав я. Не відповіли компаньйони. – А хіба ви не з відома влади все робите?

Дивився на них, компаньйони ноги свої босі (бо ж бандити чоботи забрали) роздивлялися.

– Ну добре, – кивнув Ілля. – Брехати вам, Іване Карповичу, марно. Спробували ми вас обдурити, щоб поїхали ви й не заважали, та ледь самі себе не обдурили, бо без вас зарізали б нас, наче баранів. То скажу так, як є. Не хочемо ми з державою ділитися скарбами. Збираємося забрати все собі. І це буде по справедливості, бо ми самі експедицію готували, гроші вкладали, життям ризикували, все самотужки робили. А що держава? Тільки хабарі чиновники брали – і все. То чому ми зобов’язані ділитися? Так справи не робляться – одні вкладають гроші, ризикують, а інші тільки прибутки отримують. Неправильно це.

– До того ж до держави скарби й не дійдуть. Усе золото, яке ми здамо, розкрадуть чиновники, свої кишені наб’ють, тут уже можете не сумніватися, – запевнив Борис.

– Чому ми мусимо віддавати наше, добуте потом та кров’ю золото, якимось чиновникам? – спитав Отто.

– Цей покидьок, – Кшиштоф кивнув на непритомного Лісімаха, – зрозумів, що ми не дамо йому частку, і хотів продати нас чиновникам. Ми мусили його зупинити.

– І ви готові вбити його? – спитав я.

– Він збирався нас убити, привів злодіїв, які мусили нас зарізати! Що нам іще залишається, Іване Карповичу, окрім як убити його? Що? – спитав Ілля.

– Не вбивати, – сказав я і присів над побитим ученим. Він дихав, скривавлений і непритомний. Компаньйони махнули руками й повернулися до табору. До мене вибігла Агнешка.

– Господи, що з ним?

– Принесіть води.

Дівчина збігала в табір, принесла кружку, вирячилася на скривавленого бідолаху.

– Не дивися! Мала ти ще на такий жах дивитися! Біжи до хлопців. Я наказую! – Довелося гримнути, щоб вона пішла.

Лісімах розплющив очі. Точніше, одне око, бо друге дуже запухло. Застогнав.

– Я що, живий?

– Спльовуй кров і зуби, щоб не захлинувся, давай!

Він спльовував.

– То я живий? – перепитав Лісімах. – Чи вони і вас убили?

– Живий.

– Тікайте, Іване Карповичу, – прошепотів він. Я здивовано подивився. – Тікайте. Залиште мене, все одно мені не жити. А ви спробуйте втекти, бо вони не залишать вас живим.

– Ти мариш, чи що?

– Їм не потрібні свідки. До того ж такі свідки, як ви. Я знав, що вони спробують убити мене, але я розраховував їх випередити. Я привів злодіїв. Але це виявилося дурістю, бо босяки обдурили мене. І я ж читав у вас, Іване Карповичу, що ніколи не треба мати справ зі злодіями. Читав! Але подумав, що я хитріший, що зможу обдурити! Приготував десять пляшок горілки зі снодійним. Думав, що злодії накинуться на неї й поснуть, а я втечу. Але їх цікавило лише золото. Так, як і всіх. Тікайте, Іване Карповичу, тікайте.

Він захрипів.

– Я відвезу вас до лікарні. Є запряжений віз, за півгодини вже будемо на місці. Вас сильно побили, але ви житимете.

– Ні, Іване Карповичу. Вас не відпустять. Воно вас не відпустить.

– Воно?

– Золото. – Він хрипко засміявся. – Воно не відпускає, воно всіх убиває. Я знав про це, але воно засліплює і задурює, я вірив, що зможу бути сильнішим за нього. Тепер воно вбило мене і вб’є вас. Тікайте, Іване Карповичу. Залиште мене і тікайте, врятуйтеся і напишіть історію про цей клятий метал, напишіть!

– Усе буде добре, зараз я приїду возом. – Побіг до табору. Там компаньйони стояли над скарбами. Я взявся за віжки. – Вивантажуйте ящики, нам потрібен віз.

– Для чого, Іване Карповичу? – спитав Ілля.

– Відвезу Лісімаха до лікарні. Якщо не надати йому допомоги, він помре. Мені потрібен віз. – Я почув позаду знайомі звуки. Зведені курки кольтів. Озирнувся і побачив застиглі очі чотирьох дул.

– Руки вгору, Іване Карповичу, – сказав Ілля, що спирався на одну милицю.

– Що? – я був здивований, не чекав.

– Я розумію, що це дурість – починати конфлікт із найкращим сищиком імперії, – але в нас немає іншого виходу. – Ілля знизав плечима. – Будь ласка, не намагайтеся чинити опір, бо ми змушені будемо вас убити.

– Та який там опір, у нього набої закінчилися! – Кшиштоф побіг до мене.

– Стій! Не наближайся до нього! Не наближайся! – закричав Ілля. Компаньйони здивовано подивилися на нього. – Іван Карпович – дуже небезпечна людина, яку краще тримати на відстані. Інакше він зможе скористатися будь-якою вашою помилкою. Іване Карповичу, будь ласка, станьте на коліна і заведіть руки за голову.

Ілля цілився в мене з кольта, інші компаньйони теж.

– Вашому товаришу необхідна допомога. Він загине!

– Він нам не товариш – він клятий зрадник! – сказав Отто.

– Іване Карповичу, зробіть те, що ми від вас вимагаємо. Не сперечайтеся, – попросив Борис.

– І що далі? – спитав я. – Що? Ви ж розумієте, що вам доведеться вбите мене? А це призведе до скандалу, до грандіозного скандалу, якого ви так боїтеся!

– Жодних скандалів, Іване Карповичу, жодних. – Ілля посміхнувся. – У нас є договір, згідно з яким ви охороняєте нас, поки не прийде телеграма з Одеси. Є і телеграма.

– Що?

– Бачу, ви здивовані. Це добре. Я дуже гордий, що зміг здивувати найкращого сищика імперії. – Ілля виглядав щасливим. Лівою рукою спирався на милицю, а правою тримав кольт. – Я заплатив людині на пошті, й звістка про телеграму надійшла мені. Отже, маємо договір і телеграму. Все це засвідчить, що ви покинули нас і поїхали в якихось своїх справах до Одеси. А що вже там із вами трапилося, цього ми не знаємо. Така буде наша лінія захисту. Повірте, досить переконлива. Ставайте на коліна, Іване Карповичу, руки за голову, і навіть не думайте робити різких рухів. Так буде краще для всіх.

– Ви зробили помилку, Ілля. – Я посміхнувся.

– Яку? – Він занервував. – А, це ви хочете мене обдурити, змусити сумніватися і нервувати! Не вийде!

– Ви ж самі тільки-но сказали, що все підготували до вбивства. І що мені немає сенсу сподіватися на вашу милість. То чому б це я зараз виконував ваші накази? Що мені втрачати?

– Ми застрелимо вас! – Вони навели на мене кольти.

– Давайте. І так уже пролунало багацько пострілів, цілий залп неодмінно приверне увагу до того, що відбувається біля паралатівської могили! – Я намагався розхитати їх. Але все пішло не так, як я очікував.

– Припиніть! Що ви робите? Опустіть зброю! – закричала пані Агнешка. Підбігла до мене, стала попереду, наче намагалася прикрити від кольтів.

– Агнешко, відійди від нього! – крикнув її брат.

– Пані Агнешко, відійдіть! – наказав Ілля.

– Ні! Не відійду! Чому ви наставили зброю на Івана Карповича? Він урятував нас! Ви що, забули? – спитала вона дзвінким від хвилювання голосом. Я скривився. Це дівча, хоробре та віддане, в’язало мене по руках і ногах гірше мотузок. Бо сам би я міг ризикувати, але з нею – ні. – Опустіть зброю! Опустіть!

– Агнешко, Іван Карпович справді врятував нас. Але тепер може погубити. Ми змушені знешкодити його. Але ми не збираємося завдавати йому шкоди, – запевнив Ілля.

– Вони просто вб’ють мене, – сказав я.

– Що? Ні! Ні! Хлопчики, що з вами сталося? Це ж Іван Карпович Підіпригора, про якого я вам стільки розповідала! Найкращий сищик імперії! Герой та богатир! Приберіть зброю, перепросіть, скажіть, що помилилися! Це ж таки була помилка! – Вона дивилася на компаньйонів, а ті стояли, бліді.

– Бачу, ми зайшли у безвихідь. Пропоную вчинити так. Зараз я заберу Лісімаха і відвезу його до лікарні. Потім поїду до Одеси. Якщо ви кажете, що телеграма звідти прийшла, мене чекають там справи. На цьому я забуду про ваше існування, робіть що хочете зі своїми скарбами.

– Я поїду з вами, Іване Карповичу! Дозвольте я буду вашою помічницею! Секретарем! У мене красивий почерк, і я вмію друкувати на машинці! Я буду записувати ваші пригоди! Добре, Іване Карповичу? – Агнешка дивилася на мене, я ж дивився на компаньйонів. Вирази облич у них були невтішні. Вони дивилися один на одного, а потім дружньо захитали головами.

– Ні, Іване Карповичу. Я б дуже хотів завершити справу з вами миром, але ми розуміємо, що це неможливо, – сказав Ілля. Його товариші закивали. – Станьте на коліна і заведіть руки за голову.

– Що ви робите? Ні, ні! – закричала Агнешка і притиснулася спиною до мене. Наче хотіла захистити мене від куль. Я обережно відсунув її.

– Пані Агнешко, будь ласка, відійдіть. Зараз бути поруч зі мною небезпечно.

– Я не боюся! Я нічого не боюся! Я готова померти за вас, Іване Карповичу, готова! – закричала вона. Здається, говорила щиро, а я тільки зітхнув. Тепер мусив відповідати ще й за це дитя.

– Агнешко, заспокойся. – Погладив її по голові. – Сьогодні був важкий день, ти виснажилася, я теж. Ми просто розмовляємо, і ніхто не збирається стріляти. Так?

– Так, – кивнув Ілля.

– Тому не бійся, а принеси мені води, бо горлянка вже пересохла, – попросив я і показав, щоб хлопці опустили кольти. Ілля опустив свій, його товариші теж. Агнешка зраділа, коли побачила. – Будь ласка, кухоль води.

– Добре, зараз. – Вона побігла. Я став на коліна і заклав руки на потилицю. Компаньйони обережно наблизилися, зв’язали руки і обшукали.

– Зніміть чоботи. У чоботах Івана Карповича можуть бути різні несподіванки, – наказав Ілля. Тут повернулася Агнешка з водою, почала кричати, до неї кинувся брат і силоміць відвів геть. Дівчина кричала, виривалася, але нічого не могла зробити. – А я думав, що всі історії, як ви захищаєте жінок, – вигадки. Та бачу, що ні, правда. Ви ж зараз рятували її, а не себе! Дива. Піднімайтеся.

Мене відвели до воза зі скарбами, посадили поруч.

– Що ж, треба кидати жереб, – сказав Ілля.

– Може, поїдемо всі разом? – спитав Борис.

– Ми не можемо залишити табір, бо це викличе підозри, – сказав Ілля. – Робимо, як планували. Кидаємо жереб. Кому випаде – відвезе ящики і сховає в тому місці, про яке ми знаємо. Потім повернеться. Ми переночуємо, ще трохи покопаємося в могилі й скажемо, що експедиція закінчилася провалом, золото вкрали раніше. Доведеться зробити нещасний випадок для Лісімаха, наче його завалило землею. Викличемо поліцію, будемо розгубленими. І вони повірять.

– Ілля, ми не хочемо залишати скарби. А раптом вони зникнуть? – сказав Отто.

– Як це зникнуть? Ми знайшли добре місце, де їх можна буде надійно сховати. Нікуди вони не зникнуть!

– А що як той, хто поїде, не витримає спокуси? – спитав Кшиштоф, який уже повернувся. Без сестри. Чутно було плач Агнешки, здається, брат зв’язав її.

– Хлопці! – роздратувався Ілля. – Ми складали цей план разом! Обговорювали його багато разів! Дотепер строго дотримувалися його, і це принесло нам успіх. Треба й далі діяти за планом! Чи ви хочете, щоб усе покотилося шкереберть?

Ілля гнівно дивився, інші компаньйони мовчали.

– Хлопці, цей план приніс нам успіх і приноситиме його далі. Кидаємо жереб, і той, кому випаде, повезе скарби до схованки. А нам треба буде почекати добу. Завтра увечері ми заберемо золото, і в нас почнеться нове життя, про яке ми так багато мріяли! Згодні з цим, чи ні?

Компаньйони закивали.

– Що ж, тоді скористаємося картами. – Ілля дістав колоду. – Є охочі зрізати?

Усі три компаньйони вирішили зрізати.

– Що ж, тепер, як ми й домовлялися, я здаю по одній карті кожному. У кого буде найбільша, той і їде. Якщо найбільша карта буде у двох чи трьох, здаю ще по карті – і так поки не залишиться один. Правильно? – спитав Ілля. Всі кивнули. – Може, ще хтось хоче зрізати?

– Ні, роздавай, – відповів Отто. Всі дуже напружено дивилися за руками Іллі. Той поклав одну карту на долоню Борису, потім Кшиштофу, потім Отто, останню – собі.

– Дивимося.

У нього був король, у Бориса сімка, у Кшиштофа десятка, в Отто теж король.

– Чорт забирай! – зашипіли ті, кому не пощастило.

– Ще по карті, – сказав Отто. Він переможно усміхався, здається, відчував, що зараз йому пощастить. Ілля подав карту, наступну взяв сам.

– Дивимося.

У Отто знову виявився король. Він аж скрикнув, підстрибнув, показав усім. Але Ілля перевернув свою карту, і це був туз. Ілля зблід.

– Що? – Отто ошелешено дивився на туза. Ілля знизав плечима. – Як це? Що це за лайно! – Отто перейшов на крик.

– Заспокойся, – сказав Ілля.

– Я не хочу заспокоюватися! Звідки взявся туз? Звідки?

– Звідти ж, звідки твій другий король.

– Так не може бути! Так не буває!

– Ти бачив усе на власні очі. Всі бачили. Так? – спитав Ілля і подивився на інших компаньйонів. Ті не дуже охоче, але кивнули. – Слухай, це просто жереб того, хто поїде ховати скарб. Завтра ми його поділимо, потім будемо збиратися і згадувати про цю справу, яка зробила нас багатими. Ось і все.

Отто гнівно закрутив головою, тупнув, поклав руку на кобуру.

– Не треба цього, – тихо сказав Ілля.

– Заспокойся, Отто, ми все бачили, – втрутився Борис.

– Ілля поїде й за кілька годин повернеться, – запевнив Кшиштоф.

– А ви поки сховайте тіла босяків, – попросив Ілля. – І зарийте Лісімаха. Завтра викличемо поліцію, скажемо про нещасний випадок, що бідолаху привалило у могилі й ми зупиняємо роботи через цю трагедію.

Компаньйони кивнули.

– Тоді я поїхав. – Ілля заліз на віз. Намагався робити це спокійно, наче просто їде по воду. Віз рушив, компаньйони дивилися йому вслід.

– Треба сховати тіла, – сказав Борис. – Беріть лопати.

Вони відгородили ділянку загону, де стояли коні, й почали копати там. Видно було, що до важкої праці не звикли, швидко заморилися.

– Може, нам Івана Карповича задіяти? – спитав Борис.

– Не треба. Мені сестра розповідала про його пригоди, він кілька разів рятувався прямо з могил. Викопаємо, покладемо, засиплемо, так надійніше, – відповів Кшиштоф. Копали далі. Я засміявся. Настав час рятуватися. Компаньйони здивовано глянули на мене.

– А він же вас обдурив! – сказав я.

– Що ви верзете? – Борис скривився.

– Не слухайте його! Він небезпечний! – сказав Кшиштоф, а ось Отто подивився на мене зацікавлено.

– Обдурив, як дурників. Він же махлював.

– Ми бачили, як він роздавав карти, ми зрізали. Все було почесному! – запевнив Борис.

– У нього були мічені карти, – тихо пояснив я. – Розумієте, мічені! Як не зрізай, а він усе одно б виграв. Він обдурив вас.

Отто зі злістю увігнав лопату в землю.

– Я так і знав! – аж закричав він.

– Звідки ви це взяли? – спитав Борис.

– В Іллі була брошурка про картярські фокуси. Коли ми їздили рятувати доньку інженера Бойда, Ілля уважно її вивчав, робив виписки, робив вправи з картами. Я ще здивувався, бо досить незвичне захоплення для прикажчика. Ну, ось тепер второпав, для чого це було.

– Брошурка про фокуси! Я так і знав! – закричав Отто. Інші компаньйони розгублено дивилися один на одного.

– А ви знаєте, що Ілля виправив собі закордонний паспорт? – спитав я.

– Ця магометанська тварюка нас обдурила! – Отто вихопив кольт. – Поки ми тут будемо ховати трупи, він зникне з нашими скарбами! Поїде до Персії чи Індії, де ми його ніколи не знайдемо! Зміюка! Татарва! Я не віддам йому своє золото!

Отто побіг до коней. Борис і Кшиштоф вагалися лише мить, потім Кшиштоф підбіг до мене, наставив кольт.

– Звідки ви знаєте про паспорт? Брешете?

– Ілля сам похвалився. Сказав, що збирається налагодити постачання якихось деталей через Персію. І паспорт у нього зараз із собою, в таємній кишені під підкладкою жилета.

Коли брешеш, деталі додають переконливості.

– За ним! – закричав Борис.

Компаньйони побігли сідлати коней. Я почекав, поки помчали в степ. Підвівся. Ці хлопці були розумними й досвідченими, але золото пошило їх у дурні. Ноги в мене були зв’язані, довелося стрибати за межі табору, хотів подивитися, що там із Лісімахом. Думав, що він вже сконав. Але його не було. Он плями крові там, де він лежав, а його самого немає. Кудись утік. Можливо, не так уже й помирав, як показував. Я був радий, що він урятувався. Нехай тікає. Пострибав до табору. У наметі, який був їдальнею, знайшов ніж. Довго різав ним мотузку. Нарешті звільнив руки, потім ноги. Десь удалині почулися постріли. Багато. Я пішов до Агнешки. Вона, коли побачила мене, дуже зраділа. Розв’язав її.

– Пані Агнешко, нам зараз краще поїхати звідси, бо тут небезпечно.

– Де хлопці?

– Вони засліплені золотом і готові на все. Ходімо звідси, пані Агнешко.

– З вами хоч на край землі, Іване Карповичу. – Вона притулилися до мене і поцілувала. Вдалині ще раз пролунали постріли.

– Та ні, так далеко не треба, – запевнив я і вирвався з її обіймів. Швиденько запряг в один із возів коня. Знайшов свій браунінг, ми сіли й поїхали. Я хотів залишити пані Агнешку в Єлисаветграді й рушити до Одеси, де мене вже чекали.

Та не встигли ми проїхати й версти, як позаду почувся кінський тупіт. І коней було більше, ніж три. Тобто переслідували нас не компаньйони. Я озирнувся, спробував знайти місце, де б можна було сховатися, але навколо був плаский степ. Перезарядив браунінг. Хотів було залишити Агнешку на возі й спробувати зупинити переслідувачів, та потім побачив у світлі місяця, що їх кілька десятків і летять вони широким крилом від якого не втекти. Впізнав паралатівських мужиків. Спробував їх налякати пострілом у повітря, але не налякав. Мужики несподівано вихопили луки – справжні луки! – й вистрелили. Ціла хмар стріл полетіла в нас. Аби хотіли поцілити, поцілили б, але стріли пролетіли повз. Я кілька разів вистрелив, але переслідувачі навіть не думали відступати. Ще залп. Стріли вже свистіли зовсім поруч. Якби я був сам, я б спробував дати бій, але Агнешка… Її життям я ризикувати не схотів.

– Тпру-у-у-у! – Я зупинив віз і підняв руки.

– Що з нами буде, Іване Карповичу? – спитала Агнешка і притиснулася до мене.

– Не знаю.

– З вами мені нічого не страшно! – прошепотіла вона і поцілувала мене. Тут уже я розізлився, бо розумів, що схопили мене паралатівські мужики не для того, щоб автограф узяти. А дівчина своє торочила. – Кохання перемагає страх, Іване Карповичу!

– Тьху! – роздратовано сказав я. Тут уже й підскочили пастухи. – Дівчину відпустіть, – попросив їх, але вони не слухали, зв’язали і мене і її, кинули у віз і повезли кудись. Розмовляли між собою якоюсь дивною мовою, якої я не розумів.

Дивився, куди везуть, намагався зрозуміти, нащо схопили. З першим усе вирішилося швидко. Везли мене до табору під паралатівською могилою. Коли привезли, побачив я там тіла компаньйонів. Усіх чотирьох. Ілля й Кшиштоф мертві були, а Борис і Отто доходили, всі скривавлені. І поранили їх не паралатівські мужики, озброєні луками.

– Один одного перестріляли, дурні такі, – почув я голос Лісімаха. Він сидів на землі, теж зв’язаний. – Погналися за Іллею, бо думали, що той зі скарбами втече. Ілля почув погоню і став відстрілюватися. Поранив Отто, сам загинув, Борис із Кшиштофом залишилися, але кожен подумав, що може ж сам скарбами заволодіти. Ще постріли. Тепер Кшиштоф мертвий, а Борис доходить. Він мені й розповів, як воно було. Дурний фінал. Тьху!

– Це ти паралатівських привів? – спитав я.

– Та для чого їх вести? Вони самі тут за всім стежили.

– Нащо ж ти тікав?

– Сховатися хотів. Я ж бачив, що все до цього йде, що перестріляють один одного хлопці, а тут я вийду, і моє буде золото. Моє! Я його, Іване Карповичу, найбільше заслужив! Я про нього здогадався, я розкопками керував! Мені воно належить, по праву мені! – Аж заплакав він.

– Хто такі ці паралатівські? – спитав.

– Скіфи, – тихо відповів Лісімах.

– Хто?

– Скіфи. Залишки давнього народу, які дивом тут збереглися.

– То що це, їх поховання?

– Їхніх далеких предків. Могутніх і багатих, які володіли всім степом між Дунаєм та Волгою. А тепер скіфів залишилося мало, оце лише одне село, Паралатівка. Але звичаї вони свої зберегли, і мову зберегли, і рільництво так само зневажають, як і предки. Вершники чудові, лучники вправні, скотарі. Тисячі років минули з часів розквіту скіфської держави, а паралатівці залишилися такі самі. Не знаю, яким дивом їм це вдалося, бо ж степ – місце неспокійне та мінливе. Але якось пережили всі хвилі нападників. Тримаються могили, де поховані царі зі скарбами. Вважають, що поки цілою буде могила царська, доти і скіфський рід існуватиме. Тому й охороняють її. Володар Паралатівки князь Колоксаєв – царського скіфського роду. Служив при дворі, такий вплив мав, що ніхто б і не подумав могилу розкопувати. Але ж ось арештували його, і подумав я, що це слушна нагода до золота добратися. До шести пудів золота! Шести, Іване Карповичу, пудів! Можете уявити, скільки це?

– Не можу уявити, чого ви сюди полізли, якщо знали про цих скіфів.

– Поліз, бо обдурити думав. Блискучий же план був! Спочатку задіяв компаньйонів, аби допомогли золото знайти. Далі злодії мусили компаньйонів прибрати, отримати гроші й горілку, перепитися і заснути. Я б багаття розпалив, патефон увімкнув би, наче свято в таборі. А сам би сів на віз із бочкою, яким воду возили, і поїхав би до джерела. Разом би зі скарбами поїхав. А потім чкурнув би куди подалі із золотом, із моїм золотом! Заслужив я! Ну чому, чому не далося мені золото, чому? – Аж закричав він і заплакав.

– Господи, далося вам те золото, – скривився я. Лісімах плакати припинив, вирячився на мене.

– Зачекайте, а куди ви поїхали з табору? – спитав він.

– У Єлисаветград.

– А скарби? Золото ж як?

– На нього й без мене охочих достатньо було.

– Ви що, скарби залишили? Ви плюнули на золото?

– Плюнув і розтер.

– Не можна так, Іване Карповичу, не можна! Золото поважати треба, любити треба! Та хіба ж можна ось так із золотом! Воно помститься вам! Воно непокірних не любить, воно…

– Ти краще скажи, для чого я паралатівським мужикам? Навіщо вони мене спіймали? Золото їхнє мені не треба, їхав я геть, чому завернули?

Лісімах замислився. Добряче побитий був, але наче й не помічав синців та забоїв.

– Я думаю, Іване Карповичу, що принесуть нас у жертву.

– Що? – здивувався я.

– Так, у жертву. Пам’ятаєте тіла, які ми в могилі знайшли? То ж теж жертва була. Тих, хто могилу розрити хотів, золото вкрасти, принесли скіфи в жертву богам своїм.

– Але я могили не розривав і до золота не торкався.

– Не торкалися, – кивнув Лісімах. – І дивно, бо як людина перед золотом встояти може? А раптом це скіфам і сподобалося?

– Що саме?

– Міць духу вашого, Іване Карповичу. Що ви перед спокусою золота встояли.

– І навіщо мене хапати?

– Щоб у жертву принести богам.

– Зачекай, у жертву ж приносять злодіїв, які золото вкрасти хотіли. Я – не хотів, – нагадав Лісімаху.

– Богам приносять у жертву найкраще, що є. Який сенс із того непотребу, який перебив один одного, засліплений скарбами? А от ви, Іване Карповичу, – майже свята людина, бо виявилися сильнішим за золото, не про скарби думали, а про те, як дівчину врятувати. Цінний ви подарунок, найкраща жертва для богів, тому і схопили вас.

– А дівчина?

– І дівчина так само золоту не піддалася, теж жертва чудова.

– І як же нас уб’ють?

– Кинуть зв’язаними у верхню камеру, що в могилі. Поруч покладуть усіх убитих, і злодіїв, і компаньйонів, усіх. Це буде почет ваш, Іване Карповичу, на тому світі, де чекатимуть вас скіфські царі. З вами поховають коней, щоб було на чому їздити, коли опинитеся на небесних пасовиськах. І луки покладуть, бо хіба може воїн бути без вірного лука з сагайдаком стріл? Іще вам дадуть їжі, бо подорож до того світу триває певний час.

– Нас живими кинуть у яму?

– Живими. Тільки це ненадовго. Ну, помучитися встигнете, коли повітря бракуватиме, а потім помрете, і вирушить душа ваша у подорож потойбічну.

– А з тобою що буде?

– Приріжуть мене. Бо хто я – простий раб золота, заради нього на все здатний. Хотів я, Іване Карповичу розбагатіти, хотів у золоті купатися, а натомість купатимуся в землі сирій. Не пощастило! – сказав Лісімах розчаровано і засумував. А потім підхопився і пострибав у степ.

– Куди ти? – спитав пошепки я, бо це ж було божевілля.

– Не хочу, щоб мені перерізали горлянку, наче барану!

Стрибок, іще один, іще. Його втечу швидко помітили. Мужики паралатівські зареготали, потім послали двох підлітків із луками. Ті і наближатися не стали, з відстані розстріляли бідолаху. Вони добре стріляли і мали потужні луки, стріли яких пробили вченого наскрізь. Він упав, збитий з ніг, і невдовзі сконав. Підлітки підбігли, висмикнули стріли й потягли тіло за ноги до кургану. Навколо почалася метушня. Пастухи, чи скіфи, як їх називав Лісімах, розібрали весь табір. Усе, що могли, повантажили на вози, а що залишилося, спалили. Скарби у ящиках потягли на могилу. Невдовзі приїхало кілька возів із товстими дошками. Їх теж понесли нагору, де невдовзі загупали молотки й сокири. Щось там будувалося, а що саме – не видно було. Потім потягли тіла загиблих. Поранені компаньйони вже померли. За тілами повели на гору і нас з Агнешкою, в якої за спиною так і висіла шкіряна торбинка з моїми туркестанськими пригодами. Там посадили біля купи землі, а самі сіли вечеряти. Невдовзі приїхав управитель Арпоксаєв. Підійшов до мене, вклонився.

– Велика честь бути знайомим із такою людиною.

– Обставини знайомства мене не тішать. – Я кивнув на зв’язані руки.

– Ми піклуємося про своїх богів і дбаємо про те, щоб принести їм прекрасну жертву. А тут сам найкращий сищик імперії, який до того ж виявився вільним від спокуси золотом!

– Дівчину відпустіть. Вона ще зовсім дитя.

– Не можемо, бо дбаємо, щоб не залишати свідків. До того ж богам подобаються ось такі чисті та невинні жертви, як вона. – Арпоксаєв чомусь нервово засміявся і подивився на Агнешку, яка злякалася його погляду. – Чисте дитя, невинна душа у квітучому жіночому тілі.

Він було посунувся до дівчини, але потім зупинився. Закрутив головою, покахикав.

– Що ж, Іване Карповичу, готуйтеся до смерті. Запевняю, що ховатимуть вас, наче царя. Великий почет слуг і воїнів супроводжуватиме вас. Лука зі стрілами ми вирішили вам не давати, бо ви ж не нашого гордого племені, а якийсь мужик із мерзенних земледерів. Але й без лука ми справимо вам багаті проводи. Хліб, вуджене м’ясо, сир, глеки з вином! Троє бойових коней і ця красуня! Та вашій подорожі в потойбічний світ неможливо не заздрити! – Арпоксаєв засміявся. Не міг відірвати погляду від Агнешки. Так і їв її очима. Потім закрутив головою. – Ну, добре, останнє прохання. Я візьму у вас трохи волосся. Обіцяв синові, він ваш великий поціновувач, читає всі оповідання.

– Ви ж розумієте, що мене шукатимуть?

– Та будь ласка. Ми ж нічого не знаємо. Приїхали якісь, трохи порили, потім поїхали. Іван Карпович? Не знаємо ні про якого Івана Карповича. Спитайте в Єлисаветграді, звідти люди приїздили. Степ, Іване Карповичу, будь-кого прийме, та так, що жодних слідів не знайдеш. Це вже повірте. – Він підійшов до мене зі спини і обережно зрізав жмуток волосся. – Дякую, Іване Карповичу. А зараз змушений відбути до Паралатівки. Після жертвопринесення за нашими звичаями відбувається великий бенкет Ми обов’язково пом’янемо вас, Іване Карповичу. Вся Паралатівка буде пити вино за ваше щасливе життя на тому світі, Іване Карповичу!

Агнешка заплакала.

– Відпустіть його, відпустіть! Убийте краще мене, мене! А його відпустіть! Івана Карповича не можна вбивати, бо він – герой!

– Іване Карповичу, та ви справді герой, якщо змогли так закохати цю прекрасну дівчину! Заздрю вам! І співчуваю. Бо як же прикро буде помирати вам у такому бентежному товаристві!

– Відпустіть! Прошу вас, відпустіть його! – плакала Агнешка.

– Не можу. Іван Карпович, як ви влучно підмітили, – справжній герой, і тільки герой може стати гідним товариством нашим великим царям, – сказав Арпоксаєв. – Бувайте.

Він пішов. Я спробував заспокоїти Агнешку, сам смикав руками, але мотузки були міцні. Паралатівські мужики почали опускати ящики зі скарбами до нижніх камер. Потім засипали їх землею й камінням. Трамбували. Виклали з дощок верхню камеру, куди спочатку спустили тіла. Потім забили трьох коней, сточили з них кров, яку пили зі срібних келихів. Коней теж опустили до камери, а потім уже й нас з Агнешкою. Дівчина, коли побачила кров, скрикнула і знепритомніла. Дуже вже любила коней. Зверху щільно поклали товсті дошки, що мусили стати кришкою нашої труни. Ми опинилися у суцільній темряві. Застукали молотки, вбиваючи довгі цвяхи. Далі чутно стало, як сиплеться зверху на дошки земля. Нас ховали.

– Ми загинемо, Іване Карповичу? – спитала Агнешка, опритомнівши. Я промовчав, бо що тут було казати. – Але мені не страшно, Іване Карповичу. З вами мені нічого не страшно!

Вона підсунулася до мене, почала тикатися обличчям, потім знайшла губи і поцілувала. Ми лежали в камері заввишки в метр, забитій тілами людей і коней. Зв’язані по руках та ногах. За деякий час повітря закінчиться, і ми почнемо задихатися.

– Іване Карповичу, поєднаймося у коханні, – прошепотіла Агнешка. – Візьміть мою цноту, яку я берегла для вас. Кохання перемагає смерть, тож будемо кохатися й не думатимемо про темряву попереду!

Тут уже я не витримав.

– Господи, дівчинко, звідки ти всього цього набралася! – аж закричав. – Я тобі в батьки годжуся!

– Для кохання немає жодних перешкод! – закричала вона, я хотів щось відповісти, а потім зрозумів, що вона ж іще дитя. Дивно сперечатися з дитиною всерйоз.

– Іване Карповичу, я розумію, ваше серце скам’яніло від незліченних бід і образ, які випали на вашу долю. Але не стримуйте його, дайте йому розтанути у вогні кохання, пориньте у пристрасть, не дайте холодному розуму знищити квітку наших почуттів! Кохайте мене, Іване Карповичу, візьміть мене, Іване Карповичу, з’єднайтеся зі мною, Іване Карповичу! Було двоє, а стало одне – чарівна квітка кохання, – шепотіла вона, і я остаточно переконався, що Агнешка божевільна. Вона вигадувала щось і починала в це вірити, вона не хотіла бачити нічого такого, що б суперечило її вигадці. – Ваню, Ванюшо, Ванечко!

Вона притискалася до мене, стогнала, намагалася вкусити гострими зубками, але найгірше було, що тіло моє починало виходити з-під контролю розуму, відгукувалося на ці невмілі пестощі, і я відчував, що стою над прірвою, куди можу впасти.

– Ванюшо, Ванюшо, Ванюшо, візьми мене! Зі мною твоя книжка! Я підкладу її під голову, а ти візьмеш мене!

– Зачекай, зачекай! Я візьму, візьму, тільки мені треба звільнити руки. Я хочу обіймати тебе, притискати до себе, м’яти тебе! Розумієш?

– Так, розумію!

– Відсунься трохи, мені треба звільнити руки.

Це подіяло, вона відсунулася. Почала говорити про свої почуття. Господи, бідне дівча, чого тільки вона не навигадувала! Вона вже бачила в найдрібніших подробицях наше весілля, вже знала, які візитні картки собі замовить, уже розпланувала наше подальше життя, як допомагатиме мені писати й розслідувати, як народить мені четверо дітей, двох хлопчиків і двох дівчат, як…

Поки вона розповідала, я поплазував до тіл і спробував їх обшукати. З руками, зв’язаними за спиною, це було непросто. Я сподівався, що в бандитів чи в компаньйонів залишилося щось гостре. Ніж або хоч якесь лезо. Лазив скривавленими тілами, нишпорив по кишенях, залізав у взуття.

– Ванюшо, я так кохаю тебе! – Вона не питала про мої почуття, вона була впевнена у відповіді. – Два роки тому ми з подругами ворожили на картах про женихів. І мені випав чирвовий король. Я одразу зрозуміла, що мене покохає старший чоловік. Мені подобаються дорослі чоловіки. Я почала уявляти, яким би він міг бути. А потім випадково побачила журнал із твоїм портретом. І одразу, одразу зрозуміла, що це ви, Іване Карповичу, ви – мій коханий, єдиний і неповторний, на все життя! Я тоді аж розплакалася, почала читати ваші історії, і що більше читала, то більше переконувалася, що не помилилася. Ми створені одне для одного, Іване Карповичу. Так, як я, вас не кохатиме ніхто! Я буду для вас всім! І вірною подругою і пристрасною коханкою і надійною помічницею! Так, знаю, у вас було багато жінок, але зі мною ви забудете про них, поринете у світ небувалих відчуттів! Як же я вас кохаю, Іване Карповичу, мій Ваню!

Вона говорила і говорила, а я лазив по тілах, наче червак якийсь. В одного з бандитів знайшов фляжку зі спиртним, у когось із компаньйонів, їх у темряві важко було розрізнити, – якийсь нотатник. Ще два гребінці, табакерка, кілька цукерок і окуляри у футлярі. Все. Агнешка продовжувала говорити про наше кохання, а я всівся подумати, що ж робити. Спробувати розбити скло окулярів і ним перерізати мотузку? Навряд чи вдасться. Ця робота затягнеться на багато годин, яких у нас не було. Я помацав табакерку. Якби були гострі краї, можна було б спробувати перетирати мотузку нею, але краї були гладкі.

– Ваню, іди до мене! Обійми мене, Ваню! Зустріньмо смерть разом! Я не боюся помирати, бо я зустріла тебе! Моє кохання на все життя! Господь послав тебе, і ми зустрілися! Ваню! Як же я тільки кохаю тебе! Мій Ваню, мій дорогий, мій любий! Ванюшо!

Вона говорила і говорила, плакала, знову говорила, а мені вити хотілося, бо я сидів під землею і мав померти, хоча вмирати не збирався. Хотів крикнути на пані Агнешку, примусити замовкнути, але не міг кричати на жінку. Далі поліз борсатися в тілах. Ну мусило ж бути хоч щось, що дозволить перерізати мотузку і бодай спробувати врятуватися! Так, угорі товсті дошки, прибиті великими цвяхами, а над ними кілька метрів землі. Навіть із вільними руками я можу не вибратися, але краще здиратиму шкіру об землю, аніж сидітиму тут і потроху задихатимуся, наче риба, викинута на берег.

Я знову і знову перевіряв тіла загиблих, але нічого гострого в них не було. Зовсім. Агнешка все кликала мене до себе, пропонувала кохатися, поки ми ще живі. Та несподівано я наче почув якийсь шум згори.

– Агнешко, тихо! – прошепотів я.

– Що? Що таке, Ваню? Іди до мене, благаю! Я кохаю тебе, я…

– Помовч, благаю!

– Ваню, не бійся смерті! Це величезне щастя – померти у коханні, це…

– Замовкни, якщо кохаєш мене! – прошепотів я, і це подіяло. Агнешка замовкла. Я прислухався. Так, точно, наче якісь глухі, ледь чутні удари вгорі. Що б це могло бути? Може, паралатівські мужики влаштували якісь танці на кургані? Та ні, навряд чи, на могилах же не танцюють. Тоді що?

– Ваню, я задихаюся, йди до мене, мій коханий! – прошепотіла Агнешка. І тут я сам відчув нестачу повітря. Дихати доводилося частіше. – Ваню, я…

– Мила Агнешко, я б так хотів обійняти тебе, але руки мої зв’язані, і я не знайшов, чим їх можна звільнити. Але я дещо згадав. Не знаю, як попросити тебе про це.

– Проси що хочеш, Ваню! Ми ж кохаємо одне одного, між нами не мусить бути таємниць чи недоречностей!

– Агнешко! В тебе ж такі гострі та красиві зуби. Може, ти спробуєш перегризти мотузку на моїх руках, щоб я зміг тебе обняти, як належить коханим?

– Звісно, Ваню, я залюбки! Іди до мене!

Ходити в камері не виходило, бо дуже вже низько було, доводилося плазувати. Я повернувся спиною до Агнешки, вона схопила мотузку й почала гризти. Я не вірив, що вона зможе, просто мені треба було, щоб вона мовчала. Щоб ті, хто копає згори, не чули наших голосів. А в тому, що хтось копає до нас яму, я не сумнівався.

– Агнешко, та не цілуйте мені руки, а гризіть мотузку!

– Ваню, я ж вас так кохаю! – Здається вона плакала. Узялася гризти далі. Мені було соромно перед нею, але я заспокоював себе тим, що спробую врятувати її й відплачу за всі незручності.

Я намагався стишити подих. Після видихання рахував до десяти, й тільки потім знову набирав повітря. Небагато, не повні легені. Мусив заощаджувати, щоб дочекатися тих людей, які лізли до нас. Я зовсім не був переконаний, що ці люди мали добрі наміри. Не забував, що внизу багато золота, яке могло привабити негідників. І для них ми з Агнешкою були б зайвими свідками, яких слід було вбити. Інша справа, що ми могли б удати мертвих, аби злодії не звернули на нас уваги, а почали копати далі, до золота.

– Вона не піддається, не піддається, Ваню! – прошепотіла Агнешка. – І я задихаюся.

Я смикнув руками, але мотузка була міцна. Жодних шансів. Я скривився. Потім попросив Господа: якщо вже сам загину, нехай врятується це безневинне дитя, яке задурило собі голову всілякими романтичними мріями.

– Усе, не гризи мотузку, лежи тихо й намагайся рідше дихати.

– Я кохаю тебе, Ваню!

– Я знаю, мила.

– Іди до мене!

– Ми залишимося разом назавжди. Але поки що давай помолимося.

Вона почала шепотіти молитви, здається, польською. Я ж прислухався і думав. Так, копачі потроху наближалися до нас. Якщо вони не зупиняться, нам мусить вистачити повітря, щоб дочекатися їх. Навряд чи ми їм потрібні, вони полізуть далі, по золото, від якого тут усі божеволіли. Нам треба буде сховатися і спробувати якось урятуватися. Головне, щоб нас не помітили, бо всі ці мисливці за золотом дуже вже не люблять свідків. Завмерти й не рухатися. А потім спробувати вислизнути і втекти. Якось так.

Я нахилився до Агнешки.

– Слухай сюди, кохана. Мені тільки-но було видіння. Янгол зі срібними крилами сказав, що ми врятуємося, якщо ти…

– Що, що – якщо я, Ваню? Я готова на все, кажи!

– Якщо ти даси обітницю мовчання і не промовиш жодного слова, аж поки ми не опинимося в Єлисаветграді. Ти зможеш це зробити?

– Так, звісно!

– Обіцяй мовчати і виконувати те, що я скажу.

– Обіцяю. Присягаюся. Заради нас, заради нашого кохання, я мовчатиму!

– Ані слова! Ані слова! Що б не відбувалося! – прошепотів. Вона палко поцілувала мене. – Лізь, сховайся за конем і лежи там. Ані слова!

Вона полізла, куди я сказав. Я ж сховався серед тіл. Далі треба було чекати і сподіватися, що повітря вистачить. Копачі поступово наближалися. Думав, хто це може бути. Хто б це не був, але він обрав зручний момент, бо ж скіфи зараз святкують жертвопринесення своїм царям, та й хто б міг подумати про пограбування могили одразу після її відновлення! Я лежав, намагався дихати повільно і чекав. Почало трохи паморочитися. Нічого, ось зараз грабіжники проб’ють стелю цієї камери, піде повітря. Потім вони почнуть рити далі, а в мене з Агнешкою може з’явитися шанс утекти.

Я посміхнувся, а потім подумав: щось не те. Щоб докопатися до скарбів, потрібні десятки копачів. Навіть коли доводилося закопувати, тут працювало близько сотні скіфів. Щоб відкопати скарби, потрібно не менше. Принаймні щоб зробити це за ніч. Але не чутно було, що копачів багато. Здається, працювали дві лопати. Вони й за тиждень не дориються. То на що розраховують грабіжники? Я не знав, але щось тут було не так. Раптом одна з лопат ударила по дошці. Копачі були вже поруч.

– Дошка, здається! – почув я голос. Говорили російською.

– Зірвіть її і ще одну. Ось вам ломи! – Це був голос Арпоксаєва, управителя з Паралатівки! Що він тут забув?

– Страшно лізти в могилу, – сказав хтось, мабуть, копач, і постукав лопатою.

– Що там страшного? – розізлився Арпоксаєв. – Там усі мертві. Живі лише один чоловік і дівка. Дівку витягнете, потім швиденько зариємо і поїдемо!

І тут я згадав його погляд. Як він дивився на Агнешку! Товстий кнур вирішив спробувати молодого тіла й задля цього поліз оскверняти могилу своїх царів! Ну негідник! Долинули удари. Дошку намагалися підчепити ломами.

– Ще відкопайте, бо так не вирвете! – наказав Арпоксаєв. І тут я згадав той напис кров’ю на стіні в камері, написаний кимось із попередніх жертв. Літера «А», потім «р», а потім було «п», «о», «к» і так далі! Арпоксаєв! То він убив попередніх бідолах! Як же я не здогадався!

Та пізно було бідкатися. Потрібен новий план. І швиденько. Бо копачі постукали лопатами й почали знову ламати дошку. Ось у темряву потрапив промінь світла. Здається, копачів було двоє, плюс Арпоксаєв. Забагато, як на одного, нехай і найкращого, сищика імперії зі зв’язаними руками. Дошка тріснула, вони її таки вивернули. Я заплющив очі, щоб не засліпило, і набрав повні груди повітря.

– Давайте швидше! – поспішав Арпоксаєв. – Дівка потрібна мені жива! Така гарненька!

– А вони точно не нападуть? – спитав копач. Із голосу було чутно, що він боїться.

– Ні, в них руки зв’язані! Лізь і витягни звідти дівку! Швидше! – крикнув Арпоксаєв.

– Зараз, зараз. – Один із копачів почав спускатися до нас у печеру. Я вже виліз з-за тіл і чекав. У мене не було іншого виходу, крім як напасти. Інакше вони б забрали Агнешку і зарили мене знов. Гірше вже не буде, мені не було чого втрачати. Щойно копач став на дно печери і присів із лампою, я вдарив його. Він дивився в мій бік і дістав підбором чобота в лоб. Зойкнув і завалився на спину непритомний. Лампа впала й розбилася, а гас, на щастя, не загорівся.

– Тимку, що з тобою? – крикнув другий копач. – На нього напали!

– Нема кому на нього нападати! – запевнив Арпоксаєв. – Просто знепритомнів, бо там повітря немає. Полізь, витягни його, а потім дівку. Хоч би не померла вона, така ж красуня! Лізь, чого дивишся?

– Тимку, Тимку, що з тобою?

– Та посвіти і подивися! – наказав Арпоксаєв.

Копач опустив іще одну лампу. Я удав мертвого, просто лежав. Копач зазирнув у печеру, але сам не злазив.

– Щось не видно дівки!

– Вона там, злазь і знайди її! Вона потрібна мені жива!

– Я не хочу туди лізти!

– Лізь!

– Не хо…

Удар. Здається Арпоксаєв ударив копача ногою, бо той звалився у печеру. В темряві, бо лампа залишилася на горі. Лише відблиски. Копач іще не звик до темряви, а я – вже цілком. Знову вдарив ногою. Цілився в голову. Знову влучив. Копач зойкнув і впав.

– Микито, що з тобою? – перелякано спитав Арпоксаєв. Посвітив лампою, обережно зазирнув. У правій руці тримав револьвер. – Та що це тут робиться?

Він важко дихав, боявся. Заговорив своєю мовою. Наче щось пояснював. Потім перейшов на російську.

– О царі скіфські! Навіть подумати я не міг, щоб спокуситися на золото! То ваші скарби! Я ж хочу забрати дівку. Для чого вона вам? У небесних степах ви маєте багато бранок! А мені сподобалася ця! І хіба я не заслужив її своєю вірною службою? Я візьму її, зарию могилу й піду, залишу вас у спокої, буду охороняти, щоб ніхто не смів потурбувати вас! Добре?

Арпоксаєв знов посвітив лампою. Не помітив нічого підозрілого. Спробував злізти сам, але він був огрядний і застряг між дошками. Мабуть, вилаявся своєю мовою, спробував звільнитися. Нарешті проліз, став ногами на підлогу. Якби в мене були вільні руки, я б схопив револьвер і легко б здолав його. Але руки були зв’язані. Залишалися ноги. Арпоксаєв присів, посвітив у мій бік. Я лежав, наче мертвий. Міг би спробувати вдарити ногою, але не хотів ризикувати, бо управитель тримав револьвер. Відвернувся, посвітив в інший бік, де була Агнешка. Я щосили вдарив його ногою в потилицю. Він скрикнув, поточився і гепнувся вперед. Міцний, не знепритомнів, як копачі. Вистрелив. Іще раз. Добре, що кулі пішли в землю. Я вдарив ногою по лампі й розбив її. Темрява.

– Це ти, клятий сищик, ти? – закричав Арпоксаєв. – Я тебе пристрелю, гада такого! Пристрелю! Звідси нікуди не дінешся!

Він вистрелив навмання. Куля цілком випадково пролетіла зовсім поруч. У відблиску він побачив мене і вистрелив знову, але я встиг перекотитися.

– Ах ти ж гад! – закричав Арпоксаєв, а потім несподівано заревів, наче поранений звір. Іще один постріл, чомусь у стелю. Я побачив, що Агнешка кинулася на управителя і вкусила його за вухо. Він спробував скинути її, а я підхопився й навприсядки побіг, наче гопак танцював. Розігнався, вдарив його лобом в обличчя, завалив на спину, ліг зверху і ще кілька разів ударив, аж поки він не знепритомнів. Коли сповз з управителя, у голові гуділо. Почув рух. Здається, хтось із копачів опритомнів.

– На коліна! – крикнув я.

– Ти хто?

– Янгол небесний, що прийшов творити суд! Чому заліз у чужу могилу!

– Прости, прости, янголе! Пан мій примусив сюди лізти, а я що?

– Ніж у тебе є?

– Ножа немає, сокира є, тільки нагорі вона.

– Давай сюди, а то прокляну і тебе і рід твій до сьомого коліна!

– Не треба, янголе, не треба! Зараз я! – Виліз, потім знову зістрибнув. – Ось сокира, бери.

Якось, спиною, повернувся і зв’язаними руками узяв.

– А тепер молися! Молися і проси господа про порятунок! – наказав я.

Копач молитися почав, а я поставив сокиру лезом догори, підпер ногами, присів і почав водити мотузкою. Копач шепотів молитву.

– Тимко, ти чого? – спитав його товариш, який теж опритомнів.

– Янгол тут, молися, Микито! – порадив копач.

– Тут я, і страшний я у гніві! – підтвердив, щоб не сумнівалися, а сам усе смикав мотузку по сокирі. – Хто бачив мене, той довіку не забуде!

Ось уже і Арпоксаєв застогнав.

– Що ви робите, дурні? – спитав копачів.

– Молимося! Так янгол наказав!

– Хто? Який янгол? – Арпоксаєв був злий.

– Правосуддя янгол, – сказав я. Нарешті мотузка з моїх рук упала. Ох, яка ж це радість – отримати волю. – Не смикайся! – Я приставив сокиру до шиї Арпоксаєва.

Лівою рукою намацав револьвер.

– Тікайте, хлопці, звідси. Швидше тікайте.

Повторювати не треба було, вискочили і побігли копачі.

– Відпусти мене, – прохрипів Арпоксаєв.

– Відпущу. Ти головне не смикайся, – погодився я, бо вбивати нікого не хотів. – Агнешко, вилізай звідси.

– Дівка моя! – заричав управитель. – Сам забирайся, а дівку залиш!

– Вона ще дитя, не чіпай її, – сказав я, коли Арпоксаєв кинувся на мене. Цього я не чекав, вистрелити не встиг, а управитель схопився за револьвер і дуло відвів. Був він сильний і важкий, кілька разів буцнув мене головою. Раптом заревів, закрутився, наче вугор на пательні. То знову Агнешка на нього кинулася, знову вкусила боляче. Поки скинув її, я револьвер вирвав і зацідив руків’ям у голову. Завалився Арпоксаєв. Зіпхнув я його майже ведмежу тушу, віддихався. Почув плач. Агнешки. – Іди до мене. Я тут.

Вона підповзла, поцілувала скривавленими губами, мовчала.

– Вилазь.

Допоміг їй підвестися, зрізав мотузки з рук, довів до щілини в печеру, підсадив. Агнешка вилізла. Я з нею. І побачив небо. Аж завмер. Все у зорях небо. Гарне і величне, справжнє створіння боже. Господи, дякую тобі, що врятував ти нас, що дозволив небо ще раз побачити! Зраділо серце моє.

Але часто буває так, що коли серце радіє, голова сліпою стає. Ось і тоді – замість вилізти з могили, я почав роззиратися. Коли як схоплять мене за ноги! За обидві! Та як потягнуть назад до могили! Арпоксаєв опритомнів, гад такий.

– Пусти! Пусти! – закричав я, гепнувся, і револьвер у мене з руки випав. Агнешка закричала, я бився ногами, гріб руками землю, а управитель тягнув у яму. Там, у обмеженому просторі, не переміг би я його. Не знаю, що б і було, але Агнешка зняла торбинку з моїми туркестанськими пригодами, закрутила на ремені, а потім ударила, наче обушком. Закричав Арпоксаєв. Але не відпустив. Агнешка ще вдарила, і ще, по голові цілила, аж поки не заслабли руки управителя. Вирвався я від нього, вискочив і став кидати дошки.

– Молоток! – закричала Агнешка, помітила молоток, який лежав поруч. Мабуть, сам Арпоксаєв і приніс, щоб цвяхи забивати. Застукав я по дошках, управитель заволав, почав битися, вилізти хотів, але дошки були міцні й забив я їх добре. А потім почав землею прикидати. Загрібав лопатою і кидав. Униз – не вгору. Засипав десь на лікоть, пострибав, щоб землю прибити. Трохи чув, як унизу ревів Арпоксаєв.

– Ванюшо! – закричала Агнешка. А я їй і відповісти нічого не міг, бо засапався. – Ваню!

Лише захрипів. Агнешка обійняла мене і цілувала.

– Живий! Живий! – Притиснулася, тремтіла, наче в лихоманці. – Це твоя книга нас урятувала! Ось який у тебе талант! Візьми мене!

– Потім, потім, не час зараз!

Боявся я, що постріли могли в Паралатівці почути. Вилізли з ями, побачив я валізку – мабуть, управительську. У ній торбинка з набоями. Я обличчя до неба підняв, але вітер наніс хмар, ані зірки не видно. І тут побачив я, як із боку Паралатівки тече вогняна ріка. Вершники зі смолоскипами. Кричали страшенно. Таки почули постріли і ось тепер їдуть подивитися, хто знову царську могилу потурбував!

– Біжімо! – крикнув я Агнешці, схопив її за руку, і побігли ми з могили. До брички покійного управителя. Стрибнули, я коней нагнав і рушив подалі від Паралатівки. Хотів у темряві заховатися, але побачив, як ріка вогняна розлетілась вогняними бризками, розсипалася степом, так що годі сховатися було. Просто гнав бричку геть від села. Сподівався, якось сховаюся. Але помітили нас – і ось уже полетів услід цілий загін. Гнали ці скіфи добряче, видно, що нікого в степу не боялися, ні від кого не ховалися. – Агнешко, віжки візьми! Жени коней, а я відстрілюватися буду!

Тільки ж бачив, що наздоженуть. Не втекти від них. Ну, спробую відстрілюватися, ну, застрелю кількох, а потім вони стрілами нас закидають. І що робити? Не знав. Мчали ми степом, а нам вітер в обличчя, а позаду переслідувачі зі смолоскипами. Коли помітив я – бовтається щось. Нахилився, а то каністра з гасом. Брали, щоб лампи заправляти. І якось одразу в голові все склалося. Кинувся я до сидіння, біля нього ящичок маленький, де візники завжди сірники тримають. Є сірники!

– Стій! – крикнув.

Хоч би слово поперек сказала! Зупинила, я вискочив, хлюпати гасом почав, а потім підпалив. А трава ж уже суха, сонцем вигріта, тут ще й вітер поміг. Запалала – і погнав вогонь назустріч скіфам. А ми далі тікати. Побачив, як злякалися кочовики вогню, більша частина коней повернула – і тікати. Але ті, хто скраю були, фронт вогненний об’їхали й далі за нами мчали. Ми ще від’їхали, я залишки гасу виплескав і знову підпалив. – Жени! – крикнув. Помчали ми далі, вже тільки декілька вершників за нами гналося. Я по них стріляти почав. Темно, у вухах вітер свище, стріляв навмання. Просвистіла стріла біля мене, Агнешка зойкнула.

– Що з тобою?

Кинувся я до неї й підхопив в останній момент, коли вже падала з брички. Притиснув до себе, перехопив віжки, коней нагнав. Побачив стрілу, що в спині стирчала.

– Тримайся, дівчино! – крикнув. Поклав її на сидіння, а сам знову стріляв по вершниках. Їх уже мало було, а потім узагалі відстали. Я ще з півгодини гнав коней, а потім стишив, кинувся до Агнешки. Вбила б дівку стріла, та страшенно пощастило, що в шкіряну торбинку потрапила, а в тій торбинці – мої туркестанські пригоди. Вони стрілу загальмували, не пробила вона дівчину наскрізь.

– Жити будеш! Будеш! – Притримував бідолаху і гнав далі коней. До самого Єлисаветграда не зупинявся. Там відвіз до лікарні. Втратила Агнешка багато крові і була слабка. Я до ранку чекав, потім заснув. Удень уже прокинувся, до мене лікар підійшов.

– Як вона?

– Життя в безпеці, але дуже слабка. Дозвольте вас оглянути, Іване Карповичу, бо ви весь у крові.

– Зі мною добре все, – запевнив і пішов до поліції. Там розповів історію про скарби й поставив вимогу охороняти Агнешку. Нізащо б мені не повірили, якби не був я Іваном Карповичем Підіпригорою, найкращим сищиком імперії. Виїхав загін цілий до Паралатівської могили. Знайшли тіла вбитих, а до золота, глибше, не лізли. Я ж зайшов попрощатися з Агнешкою, поки вона спала, бо не хотів істерик. Подивився на бліде, але щасливе обличчя й поїхав на вокзал, щоб сісти на потяг до Одеси. Чекали мене там. Дуже сподівався, що пригоди на цьому закінчаться, а мандри почнуться. Дуже сподівався.

Уже в Одесі надійшов мені лист від князя Колоксаєва з Петрограда. Князь пропонував мир і просив забути все, що довелося побачити. Я був не проти, відписав, що мир буде, якщо Агнешку не чіпатимуть. Князь погодився.

Вибухонебезпечні пригоди в Одесі

о Одеси я приїхав при повному параді: одягнув перуку, вуса наклеїв, не хотів, щоб про візит дізналися. Вийшов на перон, а там оркестр заграв. Мабуть, когось важливого зустрічали, генерала чи князя. Хоча ні, зараз же, як царя скинули, генералів уже не дуже шанують. Може, співака якогось? Шаляпіна? Чи діяча з Тимчасового уряду? Бозна. Я хотів пройти далі, коли побачив пані Анетту, давню тутешню знайому, що співала в найкращому одеському клубі «Варшава». З пані Анеттою пов’язували нас карколомні пригоди, після яких ми й потоваришували. Я був дуже радий її бачити. Вона, мабуть, теж зустрічала поважного гостя, бо тримала в руках величезний букет квітів і уважно дивилася в натовп пасажирів. Я хотів підійти, але вирішив зараз не заважати. Нехай зустріне гостя, вручить йому квіти, а далі я вже тихенько привітаюся. Але гостя щось не було, оркестр усе грав і грав, натовп витріщак, які зібралися подивитися, що за цабе приїхало, почав розходитися. Пані Анетта розгублено дивилася на перон, який потроху порожнів. Я посунув до неї, але мене зупинили двоє плечистих чоловіків.

– Чого тобі? – спитав один не надто ввічливо.

– Хотів привітатися з пані Анеттою.

– Вона зайнята.

– Я її давній знайомий.

– Вона зайнята! Проходь, не заважай! – гримнув на мене один із хлопців.

– Якось неввічливо ти розмовляєш, – зітхнув я. – Хіба Бенціон Менделевич не казав тобі, що треба бути ввічливим?

Хлопець здивовано придивився до мене, потім трохи ошелешено глянув на товариша.

– А ви знаєте Бенціона Менделевича? – спитав той. Роздивлялися мене удвох.

– У нас були деякі справи, – кивнув я. – Перекажете пані Анетті, що я хотів би з нею привітатися?

Вони завагалися, не розуміли, чи справді я вартий уваги, чи просто блефую. Не знали, що робити, але тут оркестр припинив грати, пані Анетта озирнулася й помітила вагання охоронців.

– Борю, що там? – спитала одного з хлопців.

– Ось він каже, що знає вас і хотів би привітатися.

Пані Анетта підійшла. Виглядала розгублено з тим великим букетом. Мабуть, не дочекалася того, кого хотіла.

– Ми знайомі? – спитала вона. Не впізнала.

– Так, пані Анетто. У нас було з вами кілька пригод на суходолі та в морі, якщо пам’ятаєте, – кивнув я. Вона здивовано придивлялася, наче щось згадувала.

– Я не впізнаю вас, але голос…

– Колись ви обіцяли мені, що заспіваєте, якщо приїду до Одеси. Так ось, я тут. – Усміхнувся їй.

– Іване Карповичу! – Вона кинулася до мене, обійняла і розцілувала. Хлопці ошелешено дивилися на все це. – А я ж вас чекаю! Вже боялася, чи не трапилося щось із вами в дорозі! Бо ж мусили бути, а немає! Оркестр, туш! – Вона крикнула, і оркестр заграв. – Вітаємо вас на одеській землі!

Вручила мені букет і ще раз поцілувала. Я здивувався.

– То це ви мене чекали?

– Ну звісно! Бенціон Менделевич наказав, щоб вас зустріли на найвищому рівні. Оркестр, кортеж, квіти. Ну, і я попросилася вас зустрічати, бо дуже скучила і хотіла побачити першою.

– Я б не хотів афішувати свій приїзд.

– А ви й не афішуєте. Всі думають, що ми зустрічаємо якогось негоціанта з Уралу. Ходімо. – Пані Анетта взяла мене під ручку, і ми пішли з перону під здивованими поглядами витріщак. Мабуть, вони чекали, що мусить приїхати хтось у бобровій шубі, з купою багажу та прислуги, а тут якась сіра миша з маленькою валізкою.

Біля вокзалу нас чекало дві машини. Ми з пані Анеттою сіли в одну, хлопці-охоронці в другу. Хлопці були при зброї, дивилися навколо насторожено, наче чекали нападу. Анетта постукала по склу, яке відокремлювало нас від водія. Той рушив.

– Дуже рада вас бачити, мій рятівнику. – Поцілувала мене.

– Навзаєм, пані Анетто.

– Іване Карповичу, тут нас ніхто не чує, можете називати мене Анютою. Що вас привело до Одеси?

– Справи, Анюто, справи. А чому ви з охороною? В Одесі зараз неспокійно?

– Трохи. Два дні тому вбили одного з людей Бенціона Менделевича, що збирав гроші на Лузанівці. Людину вбили, гроші зникли, хто це зробив – невідомо. Їх шукають, а поки Бенціон Менделевич наказав усім бути обережними. Тому й надіслав вам охорону.

– То це не ваша охорона?

– Іване Карповичу, я лише співачка з кабаре, навіщо мені охорона? Хлопці будуть берегти вас, найдорожчого гостя, як сказав Бенціон Менделевич. Бажаєте шампанського? Чи хочете чогось міцнішого? – Анюта відчинила дверці невеличкої шафи, де стояло кілька пляшок і келихи.

– Давайте щось міцніше.

– А, згадала, ви ж шампанського не любите. Я, до речі, перечитала всі ваші пригоди, Іване Карповичу.

– Сподіваюся, не жалкуєте?

– Ні, що ви! Останні книжки читала щодня по дві сторінки, щоб надовше розтягнути. Ви – чудовий письменник.

– Письменники, а головне критики, так не вважають.

– Я так вважаю, для мене це важливіше. То коньяку?

– Не відмовлюся.

Анюта налила по чарці. Виглядала дуже добре і щиро раділа моєму приїзду.

– За зустріч, Іване Карповичу.

– Коли вже я вас називаю Анютою, то й ви мене називайте просто Ванею.

– Ні, не можу, ви ж найкращий сищик імперії! Тільки Іван Карпович. За вас!

Ми почаркувалися й випили. Коньяк був якісний.

– Добрячий напій. Уже і забув, коли куштував такий.

– Це контрабандний. З самої Франції. Війна війною, а випивати люди хочуть. – Анюта усміхнулася. – Зараз з’їздимо до ресторану, поснідаєте з дороги. Потім відпочинете в готелі. По обіді вас чекає Бенціон Менделевич, а ввечері я співатиму для вас у «Варшаві».

– І я знову плакатиму, бо ваш голос крає мені серце.

– Для вас я старатимуся особливо. А що з вами, Іване Карповичу? Ви якийсь трохи наче розгублений? Я вас таким ніколи не бачила.

Я, мабуть, надто розслабився, бо раніше ніхто не міг помітити, що в мене на душі. А зараз аж трохи знітився.

– Якщо не хочете, не розповідайте, – заспокоїла мене Анюта.

– Так, трохи я розгубився.

– Ви закохалися? – спитала співачка.

– Якби ж то. – Я зітхнув. – Здивувався.

– Здивувалися?

– Так. Усе почало якось швидко змінюватися, особливо люди. Змінюватися не в кращий бік. Так сталося, що мені довелося розслідувати кілька справ, і в кожній люди якось надто легко пускалися берега. Анітрохи не сумнівалися, зовсім не вагалися, готові були порушувати закони Божі та людські. Вбити – як раз плюнути. Вкрасти – наче це й не гріх зовсім. Обдурити, вдарити у спину, збрехати, намахлювати, зробити будь-що без жодних сумнівів! Злочин тепер не те, про що замислюються.

– Хіба злочинів не вчиняли раніше?

– Вчиняли. Але раніше не сумнівалися лише злодії, для яких злочин був звичайною справою. Завжди існували мерзотники й душогуби, але їх було небагато. Та останнім часом я неодноразово ставав свідком того, як звичайна людина живе собі, працює, законів не порушує, а потім несподівано пускається берега і витворяє що завгодно, аби тільки грошви прихопити. Що завгодно! Обдурити? Обдуримо! Слабкого образити? Образимо! Вбити? Вб’ємо! Ось так! Тільки навіщо ж тобі грошва, якщо ти людину вб’єш? Навіщо, коли тобі потім у пеклі горіти? Не розумію. Але бачу, що не думають люди ані про пекло, ані про рай, тільки про грошву. Так, наче тільки сьогодні жити, а що завтра – вже байдуже. Щось із людьми сталося, а що – не розумію.

Анюта закивала.

– Щось таке і я відчуваю, Іване Карповичу. Сама спостерігала. Була в мене покоївка. Більше року пропрацювала. Працьовита, спокійна, двоє дітей у неї малих, а чоловік завіявся десь. Непросто їй було, я допомагала грішми час від часу, щоб діти не голодували, мали що одягнути. А потім одного дня вона коштовності мої забрала і втекла. Я спочатку аж розгубилася. Це ж дурість! Ну от на що вона розраховувала, Іване Карповичу? На що? Та мені ж варто було тільки Бенціону Менделевичу слово сказати, і її б і під землею знайшли! Але як мені було говорити, якби її вбили? Не сказала. Якісь коштовності залишилися, ними обходилася. А потім каблучку мою до ювеліра принесли на продаж. Ювелір її впізнав, бо в нього її купували свого часу. Звернувся до Бенціона Менделевича, той мене спитав. Я розповіла, що трапилося. Бенціон Менделевич доручив Борі – ну, цьому хлопцеві, який вас охороняти буде, – розібратися. Боря знайшов чоловіка, який приніс каблучку на продаж. Двадцять років, аферист, закрутив моїй покоївці голову, буцімто закоханий, запропонував коштовності вкрасти і втекти подалі, почати нове життя. Та дурепа погодилася, вкрала, привезла на орендовану дачу. Аферист їй чаю налив, а в чаї отрута. І дітям підніс. Старший, хлопчик, чай випив, а молодша, дівчинка, – ні. Так аферист її задушив. Потім тіла закопав біля дачі й поїхав продавати. Спочатку сережки. Гроші отримав, одразу ж напився і заснув у борделі, де його обібрали. Тоді поїхав каблучку продавати, далі його знайшли швидко. Навіть не били, одразу все розповів, вказав і де коштовності, і де тіла. Ну, тіла поховали на цвинтарі, а його в тій же ямі живого зарили. Чотири трупи – і все заради чого? – Анюта знизала плечима, приголомшена.

– І в мене історії схожі, – кивнув я. Анюта ще чарку налила.

– Може, це тому, що можливості люди відчули? А можливості ваблять.

– Які можливості?

– А як ото бунтівники співають – хто був ніким, той стане всім. Царя скинули, захитався порядок. І тут уже хто відірве побільше, той побільше й матиме. Бенціон Менделевич каже, що в Одесі теж неспокійно стало. Особливо серед молоді. Кажуть: якщо в Росії царя не стало, то нащо в Одесі цар? Прибрати – і жити як заманеться. Хочуть усе і зараз, і за це готові і вбивати і самі гинути.

– Ага, життя в копійку цінять, і своє, і чуже. І якісь швидкі всі зробилися. Ні щоб поміркувати, про наслідки подумати. Спочатку роблять, а потім уже як буде. То я зараз – наче сільський кінь серед авто. Розгубився від усього цього. Звик до спокійного життя, в якому коли щось і трапляється незвичайне, то нечасто. Як і є злочинець, так один, а оточують його прості люди, які вже чи Бога бояться, чи поліції, але закон не порушують. А тепер пришвидшилося все, закрутилося, зірвало багатьох людей, які про коріння забули, про минуле та майбутнє, тільки нинішнім днем живуть. А хіба ж можна так? На моїх очах п’ятеро хлопців із порядних родин, чесні та сумлінні, перетворилися на вбивць. Наче був компас у людини, ішла вона в потрібному напрямку, а потім закрутилася стрілка – і показує бозна-куди, і жене людину прямо в пекло, а вона й сама туди поспішає охоче. Прикро від цього і страшно, Анюто. Тому я трохи приголомшений. Але ви уваги не звертайте. Зараз поїм і розвеселюся. А як ваші справи?

– Та як, виступаю. Справжньою зіркою зробилася. Квитків на мої виступи не купити, а якщо треба, щоб я комусь на ювілеї заспівала, вже під тисячу рублів гонорар маю.

– Але не веселять гроші?

– Гроші важливі, коли немає їх, а коли є, то й не помічаєш їх, Іване Карповичу.

– Ага, це як із повітрям Дихаєш і дихаєш, не зважаєш. А коли вже придушить, тоді розумієш, – згадав я своє сидіння в кургані. – То вип’ємо, щоб ми цінували те, що маємо.

Почаркувалися і знову випили. Їхали вулицями Одеси, де вже світило справжнє весняне сонце.

– Як родина ваша, Іване Карповичу?

– За кордоном. Ледь їх туди відправив, щоб урятувати від своїх ворогів. Там їм спокійніше, але сумують дуже. Донька часто сниться.

– Це добре, коли є за ким тужити.

– Краще – коли є за кого радіти. – Я відчув, як хміль розтікається по крові. – А ваші як справи? Чи маєте за кого радіти?

– Ох, Іване Карповичу, та все щось прибиває до мого берега, то лайно, то тріску. – Анюта посміхнулася. – Наче й людина добра, а як до справи дійде, побачить мене при світлі й миттєво гасне, наче свічка на вітрі.

Анюта і зараз була в одязі з високим коміром та довгими рукавами. І під одягом були в неї шрами, сліди бід, які з нею свого часу трапилися і з яких я допоміг їй виплутатися.

– У мене була знайома із залізною ногою. Розповідала, що нога теж діяла на чоловіків, як сніг на вогонь, – згадав я.

– Це та, що на аеропланах літала? – Анюта усміхнулася. – Яскрава жінка.

– Так, пані Афродіта. Вона розповідала, що про її залізну ногу говорять більше, ніж про всі її аероплани і подорожі.

– Так про мої шрами теж багато говорять, – кивнула Анюта. – До того добалакалися, що нещодавно вбили фотографа одного одеського. Начебто під час пограбування. Бенціон Менделевич такого не схвалює, наказав грабіжників знайти. А тут якраз двоє босяків із Казані гуляти почали по ресторанах, натякали, що гроші в них після вдалої справи. Допитали босяків, ті зізналися, що фотографа вони вбили, але не задля пограбування: замовили його. Один купецький синок. Прихопили й синка. Той розповів, що фотограф йому обіцяв фотографію мене голої. Щоб усі шрами видно було. Фотограф казав, що в лазні, де я миюся, апарат поставить і зніме. Купецький синок півтори тисячі рублів заплатив за три фотографії. Але дуже грошей шкода було. Найняв босяків, щоб ті фотографа зарізали, а гроші йому повернули. Босяки зарізали, але грошей не віддали, почали гуляти. Синок став гроші вимагати, а босяки його ножем налякали, забрали гаманець і годинник, упевнені були, що в поліцію не піде. Але виявилося, що не поліції треба було боятися. Найцікавіше, що у фотографа жодних моїх фотографій не було. Він найняв якусь дівку, одягнув перуку, щоб зачіска схожа на мою, розмалював тіло смугами, наче то шрами, і сфотографував. Думав обдурити купецького синка, купецький синок думав, як би не заплатити, найняв бродяг, ті взагалі ні про що не думали, коли в Одесі працювати задумали. Ось і маємо ще чотири трупи. Це до нашої розмови про те, що люди змінилися. А ми вже приїхали.

Авто зупинилося біля якогось дорогого, мабуть, ресторану, де нас зустрічав десяток офіціантів і метрдотель. До землі вклонялися – таким дорогим гостем я їм був. Ми з Анютою пройшли в залу, сіли за найкращий стіл. Окрім нас, нікого в ресторані не було. Тільки двоє хлопців з охорони сіло біля входу. Нам принесли меню, метрдотель запропонував допомогти з порадою, щоб замовити. Я таких страв, які в меню були, навіть не знав.

– Пані Анетто, замовте щось для мене, повністю довіряю вашому смаку. – Вона замовила, коли метрдотель пішов, усміхнулася.

– Бачу, якось незатишно вам у дорогій ресторації, Іване Карповичу.

– Та я ж людина проста. Почуваюся наче на параді, коли перед командуванням крокувати треба. А тут он, бачите, самих виделок півдесятка і ножів стільки само. І ложки ще кількох видів. А мені ж завжди однієї вистачало.

– То навіщо мучитися? Ходімо! – Анюта підвелася. До нас прибіг переляканий метрдотель. Злякався, сердега, що нам щось не сподобалося, але Анюта його заспокоїла, попросила відвести нас до окремого кабінету, щоб офіціанти не турбували.

– Пардон, але ж подавати, наливати… – забубонів метрдотель.

– Я сама наллю і подам, – перервала його Анюта. – Нехай поставлять усе на стіл і йдуть.

Метрдотель сперечатися не став. Ми зайшли до окремого кабінету.

– А тепер, Іване Карповичу, сідайте, як зручно, їжте, чим зручно, хоч руками. Я ж поки наллю.

Ми випили, офіціанти нанесли їжі повен стіл і вийшли. Я взявся закусювати, бо з дороги був голодний. Одною ложкою їв, як звик. Міг би й виделкою з ножем, але якщо вже в задоволення, то в задоволення. Анюта ще налила. Цього разу тільки мені.

– Бережу голос, увечері хочу бути в найкращій формі. Для вас, – сказала вона і відставила чарку.

– Тоді за ваш чудовий голос. – Підняв я чарку, випив до дна і теж відставив. – На сьогодні досить. А чого ви нічого не їсте?

– Я не дуже люблю їсти. – Анюта взяла виделкою шматочок сиру й надгризла його. Сиділа якась замріяна.

– Ви теж у якихось думках ширяєте, – помітив я. – Кохання?

– Ні, Бог милував. У мене колись було кохання, і це досить таки боляче. Я про інше хотіла спитати. Іване Карповичу, у вас же донька є. Що ви відчули, коли вона з’явилася?

Я дожував, відіслав ложку, витер серветкою губи.

– Що відчув? Відчув, що все геть змінилося. Раз і назавжди. З того самого моменту, коли я вперше взяв Моніку на руки, я зрозумів, що тепер буду до кінця життя хвилюватися за неї. Боятися, аби з нею не сталося чогось поганого. Це такий тягар, який залишиться з тобою назавжди. Поки в мене не було Моніки, я нічого не боявся. Навіть умерти. Я часто бував на межі смерті, щоразу байдужий до того, виживу чи ні. Коли ж з’явилася Моніка, я став боятися померти. Я хотів жити, бути поруч із нею, виростити її. Але ще більше боявся не за себе, а за неї. Це важко. Але це такий тягар, за який можна віддати все. Коли дитя притискається до тебе, щось бурмоче під ніс, а потім солодко засинає на твоїх руках, із цим не можна нічого порівняти. Це рай. Найбільше щастя з приступних людині. Ось бачите, у мене аж сльози на очах. Якийсь я став тонкосльозий. Завжди, коли згадую про Моніку, плачу. Дуже скучив за нею. – Я витер очі серветкою. – Мабуть, найкращий сищик імперії не мусить отак плакати.

– Найкращий сищик імперії може робити все, що заманеться. – Анюта відірвала кілька виноградин від розкішного кетяга. Була весна, звідки взявся виноград? Я не знав. – Останнім часом мене охоплює якийсь дивний неспокій. Він поглиблюється, коли я бачу маленьких дітей. На очах одразу з’являються сльози, хочеться взяти малюка на руки, хочеться пестити його, співати колискову, годувати, слухати, як воно сопе і плямкає. Ось такі дурниці.

Анюта трохи зніяковіло усміхнулася.

– Я дуже вас розумію. Щоправда, в мене не було жодного неспокою, аж поки мені привезли Моніку. Я не думав про дітей, взагалі про родину не думав. Просто жив собі, займався розслідуваннями, писав історії для журналів. Почав потроху багатіти, ставати відомим – і тут народилася Моніка. Я спочатку розгубився. Чесно скажу, наполіг на тому, що буду виховувати доньку, лише через провину перед Ізабеллою, її матір’ю, яку відпустив до Італії саму, і там її вбили. Але вже за кілька днів я дякував Богові за те, що хоч цього разу не схибив. Діти – це щось надзвичайне. Вони змінюють життя назавжди, але ти ніколи про це не жалкуватимеш. Принаймні я не жалкував.

– А для вас дуже важливо, що це саме ваша донька, Іване Карповичу? – спитала Анюта. – Що це саме ваша кров. Чужа дитина змогла б викликати такі почуття?

Я замислився, бо ніколи про це не думав.

– Знаєте, Анюто, річ у тому, що ми познайомилися з Ізабеллою в досить буремний час і за дуже незвичних обставин. Не хочу вдаватися у подробиці, але цілком можливо, що я й не батько Моніки. По крові. Але я дуже кохав Ізабеллу, і якщо вона заповіла відправити дівчинку мені, то це моя донька без жодних застережень. Так було на самому початку, а згодом мої почуття тільки посилилися. Я люблю Моніку, щодня думаю про неї, а все інше не має жодного значення.

– Чи не надто ви щиросердні зі мною, Іване Карповичу? – обережно спитала Анюта.

– У світі дуже мало людей, з якими я можу бути чесним. Ви – одна з них.

– А ви взагалі єдиний, Іване Карповичу, з ким я можу бути відвертою. У мене є коханці, є подруги, але відкрити душу я можу тільки з вами. Вип’ємо за це фруктової води.

Вона налила по келиху, ми випили. Приємна вода, трохи солодкувата. Я згадав, що зараз на хуторі вже починався березовий сік. Я завжди сам свердлив коловоротом кору, підставляв глечики, потім зливав сік у діжку в погребі, кидав кришеників і чекав, поки він забродить. Як починалася спека, не було кращого напою, ніж той березовий квас, холодний і смачний.

– Я думаю всиновити дитину, – сказала Анюта. – Сама народити не можу, бо сцена не відпускає мене. Люди готові сприймати співачку в шрамах, але миттю втратять цікавість до співачки з черевом. Співати для мене дуже важливо. Я не можу залишити свою справу, так само, як і ви не можете залишити свої розслідування. Я все обміркувала, і, здається, варіант із усиновленням найкращий. У мене залишалися тільки сумніви, чи зможу я любити цю дитину, як свою.

– Зможете, – запевнив я. – Дитина є дитина. Звісно, є якісь недолюдки, які навіть власних дітей не люблять. Але не бійтеся цього.

– Якщо в мене з’явиться дитина, зголоситеся бути її хресним батьком?

– Вважатиму за честь, Анюто.

– Ну, тоді можна трошки випити. – Вона налила у чарки на палець коньяку. – За те, щоб наші мрії збулися.

– Дай боже, Анюто.

Ми почаркувалися і випили.

– Зараз вам принесуть солодке. Як поїсте, хлопці відвезуть до готелю. А мені час іти. – Співачка підвелася.

– Дозвольте вас провести.

– Ні, їжте, не хвилюйтеся.

– Мені буде приємно провести вас, – пояснив я.

Ми вийшли з кабінету, хлопці підхопилися.

– Я проведу пані Анетту і повернуся, – заспокоїв я їх.

– Ми вам не заважатимемо, – сказав один, якого Анюта називала Борисом. Разом із товаришем вони вийшли першими, уважно оглянули вулицю, поки я подавав Анюті пальто. Провів її до авто, водій відчинив двері й шанобливо вклонився. Співачка поцілувала мене у щоку.

– Побачимося ввечері, майбутній куме, – усміхнулася вона і всілася на заднє сидіння.

Водій зачинив двері й побіг на своє місце. Авто рушило. Я дивився йому вслід. Ось проїхало ще одне. Я його помітив іще дорогою з вокзалу. У салоні сиділо четверо хлопців. Охоронці Анюти, які намагалися бути непомітними. Анюта про них не знала, але я одразу вирахував.

– Вашим хлопцям треба краще ховатися, якщо вони хочуть бути непомітними, – сказав я Борису, коли ми вже зайшли в ресторан.

– Що? – Борис був здивований.

– Кажу, ваші хлопці, які охороняють пані Анетту, занадто примітні. Треба ховатися краще, – пояснив я, і мені не сподобалося, що Борис іще більше здивувався.

– Які хлопці?

– Які охороняють пані Анетту! Ти що, не бачив?

– Пані Анетту ніхто не охороняє. Не було такого наказу, – відповів Борис. Я подивився на нього. Розумне обличчя, не дурень, тоді чого ж дивився на мене, як баран на нові ворота?

– З вокзалу за нами їхало авто. Потім чекало неподалік, а зараз поїхало за пані Анеттою. Це ж її охорона?

– Немає ніякої охорони. Ви, мабуть помилилися, бо… – Борис, мабуть, помітив, як змінилося моє обличчя. – Що?

– У машину, швидко! – заволав я й побіг на вулицю. Хлопці одразу побігли за мною. – Рушаймо! – крикнув я водію. Той розгублено подивився на Бориса.

– Швидше! – крикнув Борис. Водій завів, і ми зірвалися з місця.

– Треба наздогнати пані Анетту! – крикнув я.

– Ви думаєте, їй щось загрожує? – спитав Борис.

– Я не люблю, коли за жінкою слідкує авто з чотирма громилами!

– Може, вони просто проїздили?

– Вони вели нас від вокзалу! – закричав я. Подумав, що мусив запідозрити раніше. Я ж одразу помітив, що те авто нас вело, але подумав, що то люди Кріка, який не хотів хвилювати Анюту й приставив таємну охорону. Помилився! – Швидше!

Водій гнав авто, гальма вищали на поворотах, ми їхали досить швидко, я вихопив браунінг. Хлопці теж мовчки взялися за зброю. Борис скривився.

– Чому ми не помітили їх? – спитав він.

Я б йому відповів, але ми вилетіли з-за рогу й ледь не врізалися в авто Анюти. Наш водій устиг загальмувати й вивернути кермо. Я вистрибнув. Не витрачав час, щоб роздивитися авто, бо бачив і відчинені двері, й застреленого шофера, що лежав на бруківці. Пані Анюти тут не було, її вже забрали. Я побачив авто, що швидко мчало геть, прицілився і вистрелив. Тричі. Бив по задніх колесах, не по салону. Не влучив, але звуки пострілів налякали якусь конячку, що рвонула вбік і потрапила якраз під машину. Удар.

Я щосили побіг туди. Хлопці за мною. Авто збило конячку, від удару злетіло з дороги, вискочило на тротуар і врізалося у стовп.

– Лягай! – крикнув я витріщакам, які зупинилися на тротуарі й захоплено роздивлялися, що відбувається. З авто вискочив чоловік і одразу ж почав стріляти. В нього було розбите обличчя, цілитися він не міг. А я міг. Зупинився, став на коліно, навів браунінг і вистрелив. Двічі. Чоловік закричав і впав. З машини вискочив другий. Я вистрелив ще і ще, потім припав до землі, щоб перезарядити пістолет. Двоє стріляли з авто викрадачів, їм відповідав Борис із товаришем. Вони просто бігли до нападників, хоча це було ризиковано. Ось Борисів товариш скрикнув і впав. Борис припав до землі й вийняв порожню обойму з кольта. Я підхопився, прицілився і вистрелив. Один із нападників теж упав. Ще один, який тягнув на плечі Анюту, кинув її, вистрелив у мене й побіг геть. Я побіг за ним. До мене доєднався Борис. Ми добігли до авто. Нападник був уже за півсотні кроків. Біг дорогою. Я вистрелив. Цілив у бік. Влучив. Нападник закричав, упав, знову підхопився. Борис прицілився. В нього був шанс добити негідника, але я схопився за кольт і підняв дуло. Куля пішла в небо.

– Ви що! – закричав Борис. У цей час нападник повернув з дороги й забіг в якийсь провулок. Борис побіг услід. Я ж присів біля Анюти. Вона була у крові, але чужій. Жива. З якоюсь пов’язкою на обличчі Я зірвав її і відчув знайомий запах хлороформу. Підхопив, якраз під’їхало наше авто. Поклав на заднє сидіння.

– Стережи її, – наказав водію, який був з пістолетом. Сам побіг до підстреленого охоронця. Той був уже мертвий. Дві кулі в груди. Хлопець дивився у небо, і в очах його застигло здивування. Я закрив йому очі й повернувся. Витріщаки, які через постріли розбіглися в сусідні провулки та під’їзди, стали потроху виходити. Десь засвистів городовий, поліції досі не було видно. Я обшукав авто нападників, потім тіла трьох убитих. Двох застрелили ми, а водій загинув від травм під час аварії. Жодних документів чи гаманців у кишенях. Лише обойми з набоями для браунінгів.

– Він утік! Утік! – Борис повернувся й роздратовано дивився на мене. Побіг до свого товариша. Приніс тіло. Я сидів над Анкетою.

– Треба відвезти її до лікарні.

Я не був упевнений, що під час аварії Анюта не отримала травм.

– Їдемо до «Варшави»! – грізно сказав Борис.

– Пані Анетті треба до лікарні, – повторив я. Борис наставив на мене пістолет. – І як це розуміти?

– Ми їдемо до «Варшави»! – повторив Борис. Він був приголомшений смертю товариша і міг припуститися помилки.

– Добре, їдемо. Але треба хоч дочекатися поліції…

– Якщо у поліції будуть запитання, вона теж приїде до «Варшави»! – перервав мене Борис.

– То їдьмо, – кивнув я. – Поклади свого товариша в багажник.

– Він поїде у салоні! – закричав. Він був на межі. Погано, коли людина з пістолетом на межі зриву.

– Добре, у салоні, – кивнув я. Сів на заднє сидіння так, щоб відгороджувати Анюту від убитого.

Ми рушили. Згодом Анюта опритомніла. Побачили мене, усміхнулася.

– Іване Карповичу? Що сталося?

– Вас спробували викрасти.

– Мене? – вона здивувалася. – Викрасти? Що ви таке кажете?

Анюта зніяковіло усміхалася, в неї був якийсь каламутний погляд.

– Як ви себе почуваєте?

– Трохи паморочиться.

– Це від хлороформу. А нічого не болить? Викрадачі потрапили в аварію, у вас можуть бути ушкодження.

– Та наче нічого. Навіщо мене викрадати?

– Не знаю. Можливо, задля викупу, можливо, для якогось торгу з паном Бенціоном. Ви цим не переймайтеся. Головне, що ми зупинили нападників.

– Як ви здогадалися, що мене збираються викрасти? А, ну так, ви ж найкращий сищик імперії, – усміхнулася Анюта. Її обличчя побіліло, я встиг відчинити двері й притримував її, поки вона блювала. Подав їй свою хустинку. Анюта витерла губи. – Що це зі мною, не розумію?

– Здається, під час аварії ви вдарилися головою, – сказав я і звернувся до Бориса. – Коли ми приїдемо до «Варшави», терміново викличте лікаря!

Борис не відповів. Тільки озирнувся і з ненавистю подивився на мене. Пістолет не випускав. Невдовзі ми приїхали до «Варшави», на вулиці не зупинилися, заїхали у двір, оточений високим парканом. У дворі зустріли кількох озброєних чоловіків, яким Борис наказав слідкувати за мною, після чого кудись побіг. Я знову попросив, щоб викликали лікаря, бо Анюті було зле. Але мене не слухали. Навпаки, наставили кольти і сказали, щоб я здав зброю.

– Дурні, сховайте свої кольти і викличте лікаря. Інакше я попрошу Бенціона Менделевича, щоб він звільнив вас під три чорти! – крикнув я. Більше роззброювати мене не намагалися, але й лікаря не викликали. Тримали мене на прицілі.

Почулися кроки, й у двір вийшов пан Крік.

– Іване Карповичу! – він підійшов до мене обійнятися. Постарішав, трохи накульгував. Побачив наставлені на мене кольти. – Ви що, подуріли! Ану сховайте зброю! – гримнув на охоронців. Ті помітно злякалися. За Кріком стояв блідий Борис, який уже дивився на мене скоріше розгублено, ніж із ненавистю.

– Пані Анетті потрібен лікар, – сказав я.

– Відвезіть її до Єврейської лікарні. Скажіть, що від мене. Четверо з нею. Не відступати ані на крок. Відповідаєте головою! – тихо сказав Крік. Бійці швидко залізли до авто й, шанобливо притримуючи Анюту, поїхали. – Прошу до мене, Іване Карповичу, – запросив Крік.

І ми пішли з ним до його кабінету, в окремий корпус «Варшави» з обмеженим доступом. Борис поспішав за нами. Дорогою зустріли кілька груп озброєних охоронців, які, вочевидь, чекали наказу й були готові діяти. Щоб пройти до кабінету пана Бенціона, довелося минути чотири пости охорони.

– Його треба обшукати! У нього є зброя, – прошепотів Борис, коли ми проходили останній пост.

– Борю, ти, мабуть, щось поплутав. Іван Карпович – мій гість. Мій дорогий гість. Кожному, хто спробує його обшукати, я руки по лікоть відріжу. Все зрозуміло?

Борис закивав і зблід ще більше.

– Прошу, сідайте, – показав пан Бенціон на велике чорне крісло, коли ми зайшли до кабінету. Сам сів у схоже. – Борю, налий нам трохи коньяку.

Борис кивнув і швидко налив. Ми були в кабінеті утрьох. Борис став у мене за спиною.

– Борю, відійди, – сказав пан Бенціон, помітивши, що присутність охоронця позаду мене трохи нервує. Борис відійшов. Став так, щоб мати можливість завадити, якби я спробував напасти на пана Кріка. – То що трапилося, Іване Карповичу? Борис дещо розповів, але мені здається, він неправильно зрозумів, бо каже щодо вас якісь дурниці.

– Пані Анетту спробували викрасти. Вони вели її ще з вокзалу. Я одразу помітив те авто, але подумав, що це ваші люди, бо пані Анетта розповіла, що в Одесі зараз неспокійно. Ми приїхали в ресторан, пообідали, потім пані Анетта поїхала готуватися до вечірнього виступу. Ті хлопці поїхали за нею. І тут з’ясувалося, що це не ваші люди. Ми кинулися навздогін. Нам пощастило, якби ми приїхали хоч трохи пізніше – викрадачі б зникли безслідно. Але ми зачепили їх, пошкодили авто, двох убили. Я поранив третього і завадив Борису вбити його.

– Так, саме цей ваш вчинок здивував Бориса і підштовхнув його до помилкових висновків, буцімто ви могли бути причетні до викрадення.

– Борисе, якби я був причетний, я б не заважав вам. Стріляйте, вбивайте, але що може розповісти труп? Нічого. Труп просто лежатиме на вулиці й чекатиме поліції. А ось поранений у бік викрадач, – до речі якого я поранив, – поїде до своїх товаришів. Йому буде потрібна допомога. Навряд чи він звернеться до лікарні, радше спробує знайти якогось підпільного лікаря. І тут уже вам усі карти в руки. Знайти лікаря, знайти пораненого, знайти його дружків і запитати, навіщо їм знадобилася пані Анетта. – Я говорив, а Борис ошелешено кліпав очима. Пан Бенціон усміхнувся.

– Пам’ятаєш, Борисе, я казав тобі, що коли Івана Карповича називають найкращим сищиком імперії, то радше применшують, а не перебільшують його здібності? Ти, здається, не повірив. Прибіг сюди, кричав, що він урятував нападника, аби захистити себе від підозр. Бачиш, як недобре вийшло. – Крік суворо подивився на Бориса.

– Вибачте, Іване Карповичу, я був неправий. Геть неправий. Просто все сталося так швидко, а ще й Ізю вбили, то я…

– Вибачу. А зараз я був би вдячний, якби ви зателефонували до лікарні і дізналися про стан пані Анетти. Потім знайшли тих людей. Бо поки вони на волі, пані Анетті загрожує небезпека.

– Борисе, ще четвірку людей до лікарні. І особисто перевір усіх підпільних лікарів.

– Слухаюся. – Борис пішов до дверей.

– А ще можна перевірити зброярні. У всіх нападників однакові новенькі браунінги, схоже, нещодавно куплені. Може, навіть в Одесі.

– Так, зброярні перевірити, – кивнув пан Бенціон.

– Слухаюся. – Борис вийшов. Крік відкинувся в крісло.

– Щось ніяк не вдається зустрітися у спокійній атмосфері, – усміхнувся.

– Не кажіть. Я так сподівався, що пригоди залишилися позаду, коли виходив на вокзалі в Одесі. Та виявилося, що ні. Кулі знову літали біля моєї голови, наче оси навколо достиглого яблука.

– Я прошу мені пробачити, Іване Карповичу, за те, що відбулося. Спробую якось компенсувати ваші хвилювання. Я підготував усе, що ви просили, і прошу прийняти це в дар від мене.

– Я просив досить багато, і воно коштувало немало.

– Іване Карповичу, дружба з вами дорожча.

– Дякую, – кивнув я.

– Про справи поговоримо завтра. А зараз вас відвезуть до готелю, де ви зможете відпочити до вечора.

– Я б хотів з’їздити до лікарні. Дуже переймаюся долею пані Анетти, відчуваю провину, що не помітив небезпеки одразу.

– Вашої провини тут немає жодної. Вас відвезуть до лікарні, а потім у готель.

– Бенціоне Менделевичу, мені не потрібна охорона. Тим паче, що я не цікавив нападників.

– Іване Карповичу, краще перестрахуємося, – сказав Крік. Провів мене до дверей і наказав трьом бійцям супроводжувати на авто.

Ми поїхали до Єврейської лікарні. Там мене провели до схвильованого лікаря, який доповів, що у пані Анетти струс мозку і їй необхідний спокій.

– Зараз вона заснула, і краще було б її не будити.

– Більше травм немає?

– Кілька невеличких забоїв на боку і руках, але на них можна не зважати. А от струс – справа серйозна. Пані Анетті доведеться тиждень-два провести в ліжку.

– Вона щовечора співає у «Варшаві».

– Про це не може бути й мови. Я так і сказав Борису, він передасть Бенціону Менделевичу.

– Що ж, дякую. – Я відкланявся, зайшов іще раз перевірити охорону Анюти. Чотири бійці сиділи біля дверей до палати, ще четверо були поруч. Я перевірив сусідні палати, а також палати поверхом нижче і вище. Нічого підозрілого не знайшов. Зазирнув до Анюти, вона спала. Наказав відвезти мене до готелю.

Там чекав розкішний номер на дві кімнати. Для мене він був завеликий. Та вже що є. Охоронці залишилися в коридорі, але я їх запросив до першої кімнати. Сам усівся за стіл, хотів записати події цього буремного дня, але не писалося. Тоді вирішив прилягти. Зачинився у спальні, де стояло велике ліжко під стіною. Воно мені не сподобалося. Іподром, а не ліжко. Я підійшов до великих вікон і зачинив фіранки, зробивши в кімнаті майже темряву. Хотів перетягти ліжко, бо звик завжди місце спання змінювати, але ліжко виявилося прикріпленим до підлоги. Не зривати ж. Узяв велику пухову ковдру і подушку, пішов до ванної кімнати. Постелив ковдру у ванну, роздягнувся, акуратно поскладав одяг, заліз усередину, вкрився. Задрімав. Мені наснилася Моніка, вона останнім часом снилася мені майже щодня. Я дуже хотів її побачити і, здається, був близький до цього.

Але насправді тієї миті я був близький до вічної розлуки з Монікою, а не до побачення з нею. Пролунав вибух. Такий потужний, що двері до ванної кімнати зірвалися із завіс, влетіли всередину, вдарилися у стіну і вибили звідти шматки кахлю, які посікли ковдру, що була на мені. Зі стелі впало кілька дебелих куснів штукатурки, що поцілили мені в голову. Повалив дим. Мені стало якось дивно. Я не знепритомнів, а наче пірнув в якийсь каламутний кисіль, що заважав мені чути й бачити.

– Його вбили, вбили! Він, мабуть, приліг відпочити! Ліжко знищене! Сповістіть Бенціона Менделевича! – закричали охоронці, які прибігли з коридору. Я хотів сказати, що живий, але не міг чомусь ворухнути язиком. У голові гуло. А потім двері, що стирчали у стіні, обвалилися, впали у ванну й поховали мене. Я знепритомнів.

Наступне, що я запам’ятав, – голос Бориса.

– Але мусило ж залишитися бодай щось! Кров, тельбухи! Його ж не могло просто випалити! – кричав він.

– Вибух був дуже потужний. Дивіться, провалило не тільки стелю, а й підлогу! Є ризик, що стіна обвалиться! – казали Борису. Той лаявся. У його голосі був відчай.

– Вам було доручено його охороняти! Гарантувати безпеку!

– Ми охороняли! Сиділи в номері! Але ніхто не приходив, нічого підозрілого, – а потім вибух! – виправдовувалися охоронці.

– Бенціон Менделевич вам голови відкрутить! Це його найдорожчий гість! – кричав Борис. – Чорт забирай!

Я подумав, що вибухнув пуд динаміту. Може, більше. У номері поверхом вище. Я чув там кроки. Спочатку над столом, де я всівся, щоб писати. Я згадав великі вікна свого номера. Крізь них за мною зручно було спостерігати. Хтось на протилежному боці вулиці подавав знаки тим, хто був у номері наді мною. Вони збиралися вбити мене за столом, а я пішов у спальню. Зачинив фіранки й двері в іншу кімнату. Ті, хто слідкував за мною, подумали, що я збирався поспати. Так воно й було. Вони перенесли вибухівку до спальні свого номера, щоб убити мене в ліжку. Склали якраз над ним, трохи почекали, щоб я вже спав, потім підпалили бікфордів шнур і пішли геть, упевнені, що мене накриє.

– Перевірити всі номери! Підвали й горища! Сюди їде Бенціон Менделевич. Якщо тут є ще хоч крихта вибухівки, ми мусимо знайти її! – крикнув Борис.

Його люди забігали. Двоє зазирнули до ванної кімнати. Присвітили сірниками, бо світла не було. Мене, притрушеного пилом, прикиданого зверху штукатуркою, битим кахлем і дверима, не помітили.

– Ми ж не винні! Ми ж не знали про вибухівку! Так? – спитав один іншого.

– Ми мусили його охороняти й не вберегли. Лайно! – перелякано сказав другий охоронець, і обидва пішли.

Мені було якось млосно, здається, я ще раз непритомнів.

– Вони висадили його в повітря, Бенціоне Менделевичу, – почув я голос Бориса. – Іван Карпович приліг відпочити, коли стався вибух. Дуже потужний. Пуд, може, навіть не один пуд вибухівки. Від дубового ліжка залишилися дрібні уламки. Івана Карповича розірвала на шматки. Дуже потужний вибух пробив не тільки стелю, а й підлогу в номері.

Голос Бориса тремтів він переляку. І тут пан Бенціон закричав. Чи заревів. Я бачив його у багатьох складних ситуаціях, але такого ще не чув.

– Я уб’ю їх, – тихо сказав Крік, коли припинив ревти. – Хто б вони не були, вони помруть, і помруть страшно. Сто тисяч рублів нагороди. Я даю сто тисяч рублів нагороди. І вони потрібні мені живі. Живі. Вбиватиму я їх сам. Шукай їх, Борю. Всі мої люди мусять шукати їх. Усі! Перерити всю Одесу, але знайти! Знайти! Чого ви стали? Вперед! Шукайте!

Почулися кроки. Бійці побігли виконувати наказ. Я подумав, що в номері нікого не залишилося, але почув плач. Бенціон Крік плакав. І шепотів.

– Я помщуся, Іване Карповичу. Я поливатиму їхньою кров’ю вашу могилу. Жоден з них не врятується, обіцяю перед обличчям Господа. Я нестиму помсту на голови нечестивців!

Я застогнав. Тиша. Знову застогнав. Кроки.

– Хто тут? – спитав Крік, зазирнувши до ванної кімнати. Я не бачив його, але був впевнений, що він озброєний. Знову застогнав, як стогнуть поранені й непритомні. – Сюди! Охорона, сюди!

Прибігли бійці, присвітили сірниками, принесли гасову лампу, почали розбирати завали.

– Тут хтось є! – крикнули. – Це він! Він!

Мене витягли, я вдавав непритомного. Це було легко, бо я був весь у пилюці й крові.

– Він дихає! – крикнув один із бійців.

– Іване Карповичу! – Крік поплескав мене по щоках. Я розплющив очі. Подивився, наче не впізнавав його.

– Знайдіть викрадачів, – прохрипів, заплющив очі, й голова моя впала.

– До лікарні його! Найкращих лікарів! Скажіть, щоб лікували, наче це я сам! – закричав Крик.

Мене понесли. Я від самого початку не думав, що вибух міг влаштувати Бенціон Менделевич. Якби він хотів мене вбити, то міг би це зробити значно легше. А після його слів у порожньому номері я остаточно переконався, що він не винен. Я попросив шукати викрадачів, бо був упевнений, що спроба викрадення Анюти й замах на мене – справа рук одних людей. І план у них був досить непоганий. Спочатку викрасти зірку «Варшави», тобто дати Кріку публічного ляпаса, який неможливо буде приховати, – а потім ще й висадити в повітря дорогого гостя. Та після такого вся Одеса говоритиме про те, що пан Бенціон уже не той, уже не тримає владу так міцно, як раніше. Багато з тих, хто й подумати не міг піти проти Кріка, почали б замислюватися, чи варто до останнього триматися нього, чи спробувати домовитися з тими, хто збирається Кріка прибрати. Зухвалий потужний план, якому завадило лише кілька дрібниць.

Мене привезли до лікарні, там оглянули, знайшли з десяток подряпин від шматочків кахлю й кілька забоїв від шматків штукатурки і дверей. Чавунна ванна врятувала від серйозніших ушкоджень. Лікарі обробили поранення й відправили до окремої палати, де мене охороняли, наче золотого. Ближче до вечора приїхав пан Бенціон разом із Борисом.

– Як ви, Іване Карповичу? – спитав Крік.

– Потроху звикаю до того, що живий. Але сам досі не можу повірити, що врятувався.

– Щастить вам, Іване Карповичу з вибухівкою. Пам’ятаєте, коли ви мене врятували в цій лікарні? – згадав Крік наші спільні пригоди в Одесі, під час яких я й познайомився з Анютою.

– Та так щастить, що аж досі в голові гуде, – зітхнув я.

– Ми їх знайшли, Іване Карповичу, – сказав Крік і усміхнувся.

– Через лікарів чи через зброярні?

– Через лікарів. Ми перевірили всіх, хто міг робити хірургічні операції підпільно. Там нічого. Тоді наші люди просто стали об’їздити лікарів. І один німець, у якого був кабінет неподалік від порту, підморгнув, коли наш боєць із ним розмовляв. Сказав, що ніхто до нього з пораненнями не звертався, але підморгнув. Наш боєць це помітив. Помітив він і те, що двері до процедурної відчинені. Хтось звідти слухати міг. Вийшов, від’їхав трохи, став спостерігати. Згодом під’їхав звичайний віз, із кабінету лікаря винесли якийсь великий ящик, повантажили й поїхали. Наш боєць рушив слідом, простежив до будинку на Молдованці. Повернувся, сповістив нас. Борис поїхав туди. Все обдивився. Ми оточили їх, а потім атакували. Вони добре знали, що їх чекає, і відбивалися до останнього. Ватажок застрелився, а двох ми таки взяли й допитали. Їх найняли. Хтось місцевий, з Одеси. Хтось, кому не подобалося, що тут спокій та порядок. На жаль, покидьки, яких ми схопили, не знали імен замовників. Точно не знали, бо допитували ми їх старанно. Все розповіли, але імен не знали. Слід загублено. Але ми знайдемо їх. Обов’язково знайдемо.

– Відомо, хто винаймав номер над моїм? – спитав я. Дуже мені не подобалося, що ті, хто ледь не вбив мене, так і залишилися невідомими й могли будь-коли завдати нового удару. Я б хотів знайти їх швидше.

– Землевласник із Волині. Документи, мабуть, фальшиві. Він винайняв номер учора увечері. З ним було кілька валіз багажу.

– Вибухівка, – кивнув я.

– Так, швидше за все. Цей землевласник наказав його не турбувати. Сидів у номері над вами, а за кілька хвилин до вибуху вийшов. Більше його ніхто не бачив. Ми шукаємо, але як ти знайдеш, коли жодних слідів? – Борис плечима знизав. Крік подивився на мене.

– Що ви про це думаєте, Іване Карповичу? Навіщо і хто вирішив убити вас?

– Вони не хотіли вбивати мене.

– Не хотіли? Та якби ви були в ліжку, від вас би нічого не залишилося!

– Бенціоне Менделевичу, будь-яка людина, котра хоч трохи читала про мої пригоди, знає, що я ніколи не сплю в незнайомих приміщеннях там, де мені запропоновано. Завжди змінюю місце. Відтягую ліжко під іншу стіну. Але тут ліжко було прибите до підлоги, тому я вирішив влягтися у ванній кімнаті. Так-от, якби полювали саме на мене, знали б про такі мої звички. Але висаджували в ліжку не мене, а якогось поважного гостя Бенціона Менделевича. Випадково тим гостем виявився я. І випадково не загинув. Але це ваша війна, хтось вам завдає ударів.

– Тобто вони не знали, що мій гість ви, Іване Карповичу?

– Не знали. Їм треба було просто вдарити по вас.

– Але ці люди знали, що до мене прибуває гість!

– Так, знали. Гадаю, вони з вашого кола. І чомусь дуже невдоволені вами, Бенціоне Менделевичу. Так невдоволені, що вирішили зробити в Одесі революцію. Їхній план вражає, вони добре все вигадали, щоб показати вашу слабкість. Викрасти пані Анетту, вбити дорогого гостя – завдати великої шкоди вам. Але в житті не можна розрахувати все повністю. Обидва удари не влучили в ціль. Але вам не треба заспокоюватися. Бо ті люди розуміють, що ви їх шукатимете і, можливо, знайдете. Вони не відступлять, вони спробують ударити першими, щоб убити вас і врятуватися самим.

– Як їх шукати? У вас же є план, Іване Карповичу?

– Так. Мені доведеться померти.

– Що? – Крік здивувався, Борис теж. Вирячилися вдвох на мене.

– Про те, що я слабко поранений, знають лише лікар і кілька медсестер. Інші думають, що я поранений важко. Був великий вибух, і я весь у крові. Нехай за кілька годин я помру. А ви готуватимете моє тіло для відправки додому. Звідки я там?

– Я всім казав, що ви негоціант з Уралу.

– Отже, до Уралу ви наймете окремий вагон. Скажете, що помститеся, ось-ось знайдете ворогів, які підняли руку на вашого гостя, і знищите їх.

– Для чого це все?

– Вашим ворогам треба показати, що вони сильніші за вас. А чи можна знайти щось краще для цього, ніж викрадення тіла вашого гостя? Вся Одеса й так балакатиме, що хтось убив гостя Бенціона Менделевича. А як Одеса балакатиме, коли тіло дорогого гостя, за якого Бенціон Менделевич пообіцяв мститися, викрадуть? Хто після цього вважатиме вас господарем Одеси? Та ніхто!

Крік скривився.

– Ви знімете охорону, – продовжив я. – Вам же потрібні люди, а навіщо охороняти мертве тіло? Що з ним станеться? Думаю, це може зацікавити ваших ворогів. Якщо вони прийдуть по тіло, їх чекатиме сюрприз. Живий я і ще десяток ваших людей неподалік. Ми прихопимо гостей і спробуємо-таки знайти замовників.

Крік усміхнувся.

– Продуманий план. Впізнаю руку майстра. Я добре вам заплачу, Іване Карповичу, якщо допоможете мені спіймати тих негідників.

– Це ще не все. Скільки людей було при допиті тих двох?

– Тільки я та Борис. Я чекав, що прозвучать прізвища, і не хотів, щоб їх іще хтось чув.

– От і добре. Звідки були ті люди, яких ви допитували?

– Босяки з Москви.

– Ага, то скажіть, що вони дещо розповіли. Назвали одну адресу в Москві, й ви надсилаєте туди Бориса, який за кілька днів дізнається, хто стояв за цією справою. – Я побачив здивований погляд Кріка. – Нам треба примусити ворогів діяти. Щоб вони себе видали.

– Як саме?

– Просто. Потрібно, щоб ваші люди тримали поштамт і відслідковували всі телеграми на Москву. Якщо ваші вороги тут дізнаються, що Борис їде до Москви, вони спробують попередити своїх людей там. Це може вивести нас на них.

– Чи не забагато планів? – спитав Борис.

– Головне, щоб не замало. Жоден не гарантує успіху. Вороги Бенціона Менделевича можуть клюнути, а можуть і ні. Подивимося.

Крік закрутив головою.

– Іване Карповичу, не припиняю захоплюватися вами. Ви побували на межі смерті, лише дивом врятувалися. Іншого б трясло, аж підкидало, а ви спокійно обмірковуєте, як покарати нападників. Недарма я завжди кажу Борисові, щоб він учився у вас. Бо ви – велика людина. І той, хто навчиться у вас хоча б дещиці, буде дуже небезпечним. Чуєш, Борю?

– Чую, – кивнув Борис. Дивився на мене здивовано.

– А він же мені розповідав, що ваші пригоди вигадані, – вів далі Крік. Аж засміявся. – А я йому кажу, що я пригод Івана Карповича не читав, але як він працює, на власні очі бачив! І скажу, що кращих за Івана Карповича не зустрічав! Мені сподобалися обидва ваші плани. Ми так усе і зробимо. Я куплю для вас найкращу труну в Одесі.

– Не забудьте вкласти туди браунінг, десяток обойм до нього, кілька гранат про всяк випадок. У труні мусять бути отвори, щоб я міг дихати і спостерігати. Відберіть найвідданіших вам людей. Краще не з Одеси, а, наприклад, із Бессарабії. Вони мусять бути неподалік. Коли почують постріли чи вибухи, нехай приходять на допомогу.

– Добре, так і зробимо, – кивнув Крік. – Будьте готові за кілька годин померти.

– Тьху-тьху-тьху, – відповів я.

Крік із Борисом пішли. У коридорі Крік сказав, що я зовсім поганий. За деякий час прийшов лікар. Блідий, схвильований.

– Бенціон Менделевич сказав, що ви… – Лікар скривився.

– Що я помру. Так, я знаю. І тут ви мусите добре зіграти, щоб вам повірили. Плачте, бійтеся, нервуйтеся. Бенціон Менделевич наказав урятувати мене, а я помер. Це ж жах?

– Жах, – кивнув лікар. Вийняв з кишені флягу. – Не бажаєте?

– Можна трохи. – Я ковтнув раз, лікар ковтнув тричі. Видихнув. – Ну, почнемо.

Він улаштував справжню істерику. Кричав, рвав на собі волосся, побіг сповіщати Бенціона Менделевича про страшну біду. Той знову приїхав. Прошепотів, що сказав про слід у Москві кільком людям, яких підозрював. Потім почав волати, що помститься, що відплатить за мене, що виріже родини ворогів до сьомого коліна. Після того пішов, забравши охорону. Невдовзі привезли труну. Мене переклали туди, поклали зверху кришку. Отвори для дихання були. Двері зачинили. Я кришку відсунув, подивився, що було в труні. Новенький костюм, черевики, одразу два пістолети, пакунок із їжею і невеличка фляжка. Пан Бенціон піклувався про покійника, нічого не скажеш. Я одягнувся, під’їв і влігся у труну. Всередині було м’яко. Тепер треба було чекати. Я думав про цю справу. Не брався би за неї, але мені не подобалося, що нападники вирішили вдарити по Анюті. Не хотів залишати її в небезпеці. Знайду їх, а потім уже поїду.

Лежав і думав про Моніку, потім трохи задрімав, потім мені стало зле. Наслідки вибуху. А потім я почув шкрябання ключа у дверях. Запалили світло. Чесно кажучи, чекав гостей пізніше. Приготував обидва браунінги, дивився в отвори. Двері відчинилися, до палати забіг якийсь хлопчик. Тихенько зачинив, перелякано дихав. Здається, він був сам. Трохи постояв, потім пройшов до труни, посунув кришку, заліз рукою, почав нишпорити всередині. Намацав кишеню мого піджака, поліз і схопив фляжку. Витягнув її.

– Ого! – зрадів. Йому було років тринадцять. Худий, погано вдягнений, але сміливий. Не злякався трупа. Знову поліз у труну. Намацав браунінг у моїй руці. – Ого! – Спробував витягнути його, але я тримав міцно. Тоді почав розгинати мені пальці. – А чого він теплий? – спитав сам у себе. Дуже швидко здогадався, що б це могло означати, хотів забрати руку, але я схопив її міцно.

– Мовчи, – сказав йому тихо.

– Мовчу, мовчу! – пошепки запевнив він.

Я відсунув кришку, обережно виліз із труни. Хлопець аж побілів, але тримався.

– Хто такий?

– А ви? – спитав він. Я усміхнувся: треба ж таке, сміливий.

– У мене пістолет, ти відповідаєш.

– У мене теж пістолет є, – відповів хлопець. І тут я побачив у його лівій руці маленький «велодог».

– А ти меткий, – сказав я. Він кивнув. – Хто тебе послав?

– Голод.

– Хто?

– Голод. Їсти немає чого. Від ранку й крихти в роті не було. А тут, думаю, гість самого пана Бенціона, і гаманець матиме, і каблучку, і годинник дорогий. А нащо вони мертвому? Нехай живий скористається. Так же?

– А пана Бенціона не боїшся? Він же за таке голову відкрутить.

– У пана Бенціона зараз вистачає справ. Шукають люди тих, хто співачку хотів викрасти й гостя в повітря висадив. Хоча, бачу, не висадив. – Хлопець цілився. – Потім придивлятися став, наче впізнав. – А звідки я вас знаю?

Я подумав, що викрадачі, звісно, могли розвідку послати – цього хлопця, щоб роздивився, що тут і як. Але він би навряд у труні порпався. Подивися б і пішов.

– То ви – Іван Карпович! Підіпригора! – Хлопець аж очима закліпав і «велодог» опустив. – А я думаю, чого це обличчя знайоме! А мене звати Саша Козачинський.

Я його руку відпустив, потиснув.

– Як це ти двері відчинив, Сашо?

– Ключ у сторожа був.

– І як же він тобі його дав?

– Та він не давав, я сам узяв. Сказав, що його до приймального покою викликають. Сторож пішов, а я ключ схопив – і сюди. А що ви тут робите? Розслідуєте щось?

– Розслідую, – кивнув я. – Зробимо так. Ти зараз підеш звідси й нікому не скажеш, де ти був і кого бачив. Фляжку можеш собі залишити.

– Ви що, Іване Карповичу! – Він аж образився. – Та я стільки про ваші пригоди читав! Так бувало, що мені дадуть три копійки, щоб булку в школі купив, а я не купую, ще в ножичка виграю у однокласників, куплю за десять копійок журнальчика з пригодами вашими! І оце ви хочете, щоб я просто пішов? Та ніколи! Я вам допомагатиму, Іване Карповичу! Тільки розкажіть, що ви тут робите! Це ж треба! Найкращий сищик імперії у труні! Чи, може, вас убито було, і ви ожили, дияволу душу продавши? – Він аж відсахнувся. З уявою хлопець.

– Тьху, скажеш таке. – Я скривився. – Нікому я душу не продавав, я проваджу розслідування!

– І я з вами, і я! – з очей бачив, що не відступиться. Упертий і запальний. Але залишати його тут не можна, небезпечно. Якщо прийдуть по тіло викрадачі, озброєні будуть. Ціла війна може розгорітися. Треба було хлопця звідси прибрати.

– Точно хочеш зі мною працювати? – спитав суворо.

– Хочу, хочу, дуже хочу! Я ж і сон бачив, як я найкращому сищику імперії допомагав!

– Тоді доведеться тобі одне завдання виконати. Згоден?

– А що треба?

– Знаєш, де готель, у якому вибух був?

– Звісно, знаю! Я там ходив, дивився! Поліція всередину не пускала, але я пройшов. Я куди хочеш пройти зможу!

– Ось це мені і потрібно, – зрадів я. – Людина, яка мене висадити в повітря хотіла, не сама була. Хтось їй допомагав.

– Допомагав? Хто? – у Сашка аж очі загорілися.

– Оце тобі й треба з’ясувати. Хтось показував мінеру, в якій я кімнаті. Спочатку я сидів за столом у вітальні й чув кроки на собою. Мінер тягав валізи з вибухівкою. А коли я пішов до спальні, він тягав їх туди. Хтось йому допомагав. Навпроти готелю є лише один будинок, із якого можна зазирати у вікна мого номера. Перевір його. Розпитай про незнайомих людей, які винаймали сьогодні кімнати і зникли, а також про тих, хто проходив на горище. Зрозумів?

– Зрозумів! Усе дізнаюся! Знайду!

– То йди. Як щось дізнаєшся, сповіщай мене одразу. Але обережним будь. Біля дверей пройди і стукни раз. Якщо я відповім, заходь, а якщо ні, то йди, зранку вже зайдеш. Зрозумів?

– Так точно, Іване Карповичу! А ви на пана Бенціона працюєте, чи самі?

– І так і сяк, – сказав я правду.

– А можете поговорити з ним?

– Про що? – Тут уже я здивувався.

– Про мене, щоб він мене в бійці узяв. Я хоч і не єврей, але в нього серед бійців різні є: і німці, й молдавани, і болгари.

– Навіщо тобі бійцем його ставати? Це ж бандити!

– І я хочу бандитом стати! Щоб жити красиво! Набридло мені голодувати і в черевиках дірявих ходити! Ось бачите, черевики які! – Він показав. Черевики їсти просили.

– А як до тюрми посадять?

– А що мені тюрми боятися? Це хто на перинах спить, білий хліб їсть, екіпажем їздить, той тюрми боїться. А в мене ані копійки за душею, не боюся я тюрми. Поговоріть із паном Кріком, прошу!

– Подивлюся спочатку, як працюєш. А потім, якщо сподобається мені, поговорю.

– Дякую! – Він кулею полетів до дверей.

– Стій! – прошипів я. – Обережно виходь, щоб ніхто не помітив!

Хлопець загальмував, прислухався, потім обережно вийшов у коридор. Зачинив за собою двері. Я заліз у труну, кришку посунув і далі чекав. Вже темно було, коли постукали в двері. Тиша. За кілька хвилин іще раз постукали. Потім почали в замку порпатися. Нарешті відчинили. Швиденько зайшло троє, з ліхтарем. Присвітили.

– Є труна.

– Тіло взяти, у мішок, і тікаємо.

– Кришку треба прибрати.

Двоє кришку взяли, третій гасову лампу тримав.

– Руки вгору! – закричав я і з труни вистрибнув. Непросто стрибати було, бо тіло все заніміло, поки лежав. Ударив одного, який ще за кришку тримався. Другий кришку кинув, але і йому ногою поцілив. А той ханаток, що з лампою був, кинув її в мене, а сам тікати. Лампа об мене розбилася, гас спалахнув на костюмі. Я вистрелив, утікач крикнув, а я піджак скинув через голову. – Стояти! Пристрелю!

Піджак на підлозі горів і світло давав. Наставив я на двох чоловіків браунінг, лівою рукою вогонь зі штанів збивав.

– Усе одно помирати! – крикнув один і кинувся на мене. Я йому в ногу вистрелив, він зойкнув, поточився, другий револьвер вихопив. Тут уже вибору в мене не було. Поцілив у голову, і впав товариш. А поранений сам револьвер вихопив. Вистрелив, потім я його з ніг збив, револьвер вибив і по голові рукояттю вдарив. Він знепритомнів, я його обшукав. Ніж знайшов. На вулиці стрілянина зчинилася. Я чекав іще гостей. Кроки, крики.

– Іване Карповичу, свої! – Я впізнав голос Бориса.

– Заходьте, хлопці. Узяли хоч когось? Я наче поранив одного.

– Застрелився він. І водій застрелився! Та що ж це таке! – аж закричав Борис. – Жодного свідка.

– Не хвилюйся, є в мене один.

Увімкнули світло, я підвівся від непритомного нападника.

– Ви в крові увесь! – скрикнув Борис. – Лікаря сюди!

– Бережи цього. Мусить розповісти, хто його по тіло попросив з’їздити, – сказав я. Сподівався, що не було у ворогів Бенціона Менделевича часу, аби чужих наймати. Своїх послали. А свої виведуть.

Прибігли лікарі, забрали мене. З’ясували, що, крім кількох опіків, у мене ще й кульове поранення. Куля в батарею влучила, а від неї мені в спину зрикошетила. Я зопалу й не помітив, а лікарі сказали, що треба вийняти. Поклали долілиць, наркозу дали. Я вже почав засинати, коли вибух почув. Крики якісь, стрілянина. І там мені здалося, що не вберіг Борис свідка. Чисто працювали, негідники.

– Браунінг мій під подушку покладіть, – сказав лікареві.

– Зробимо, – кивнув той, і я провалився в якусь темну безодню.

Прокинувся – вже світло було, розплющив очі й побачив Анюту.

– Доброго ранку, Іване Карповичу. – Вона усміхнулася. Бліда була, в сукні з високим коміром і довгими рукавами.

– Що ви тут робите?

– Та в сусідній же палаті лежу. Оце зайшла вас провідати. Як ви?

– Не скаржуся, живий наче. А ви як?

– Теж непогано. Голова час від часу болить. Що воно тут діється, Іване Карповичу? То постріли, то вибухи!

– Мабуть, те, про що ми з вами говорили. Відчули люди можливості, спокусилися і витворяють бозна-що. – Трохи боліла спина. Засунув руку під подушку. Браунінг був на місці. Перевірив набої.

– Думаєте, спробують іще раз на вас напасти?

– Та всяке може бути.

– От як у такий світ дитину народжувати?

– Світ різний. Раю тут не було і не буде. Але пекло теж не завжди.

Тут до палати Борис забіг. Блідий, очі червоні. Подивився на Анюту, та вийшла. Сів на стілець поруч із моїм ліжком. Не сів, а впав, наче ноги в нього підломилися. Відчай був у його очах.

– Убили? – спитав я.

– Убили. Ми його вивозили звідси, а вони бомбами закидали. З темряви, не видно нічого було. Ми навмання стріляли, одного поцілили. Свої ж його добили і втекли. Ось так.

– Не впізнали вбитих?

– Не наші, не одеські. І документів у них жодних не було. Чужі. – Борис головою закрутив.

– А телеграф?

– Була одна телеграма до Москви. «З півдня наближається тайфун Прошу вжити заходів». Ми схопили чоловіка. Колишній учитель, за пияцтво вигнали, старцював на вулицях. Сказав, що йому два рублі дали й текст телеграми. Він і відправив. Хто дав, не запам’ятав. Точно не знав, ми перевірили.

– Та диви як обережно працюють! – здивувався я. – Де й навчилися!

– Бенціону Менделевичу запропонували поїхати з міста, – тихо сказав Борис.

– Хто запропонував?

– Командувач Румунського фронту генерал Щербачов. Він зараз тут найголовніший у владі. Сказав, що раз Бенціон Менделевич не може забезпечити мир, він має поїхати з міста. Їх треба знайти! Але де, де їх шукати?

– Шукайте, де б могли чужі ховатися. У них десяток, а може, і більше бійців тут. Десь же вони живуть, щось їдять, п’ють. Питайте у крамницях, на базарах, у проституток. Не може купа людей ховатися так, щоб слідів не залишалося. А бійці мусять бути, вони ж розпочали війну.

– Спробую, Іване Карповичу! – Борис підхопився і побіг.

Я усівся в ліжку, посидів, потім підвівся. Рана боліла, але терпіти можна було. Визирнув у коридор. Там сиділо з десяток озброєних людей. Охороняли мене. Повернувся в палату. Думав про справу. Невдовзі їсти принесли. Був голодний, але поїв тільки хліба, боявся, що в супі чи котлетах отрута може бути. А хліб – їжа проста. Вже доїдав, коли шум зчинився у коридорі. Я схопив браунінг і обережно визирнув.

– Спіймали негідника!

Ціла купа тіл на підлозі борсалася. Охоронці мої наче подуріли, всі кинулися когось ловити. Хоч би хто втримався.

– Іване Карповичу! – почув я знайомий голос. Побачив під тілами охоронців скривавленого Сашка.

– Ану припиніть! Припиніть! – заволав я, почав охоронців розкидати на всі боки, сичав, бо рана боліла. Ну нарешті – розкидав, підняв хлопця.

– Він хотів до вас прокрастися! У білий халат вирядився! І пістолет при ньому! – закричали охоронці, показували «велодог».

– Він до мене. Охороняйте далі. І не кидайтеся всі на одного. А якби кілька нападників було? Поки ви б одного ловили, інші б до мене легко пройшли! – сказав я суворо, забрав «велодог» і завів Сашка до палати. Бідолаха накульгував, губи розбиті, під оком синець набрякав, але такий задоволений уже був!

– Знайшов я їх! Знайшов! – зашепотів мені на вухо.

– Кого? – здивовано спитав я.

– Нападників! Їх цілий загін. Пістолети у всіх, гвинтівки, кулеметів кілька!

– Ти про що? – Я підозріло зирнув на хлопця, бо ж його по голові сильно били.

– Про тих, кого ви шукаєте! – Закивав він, говорив пошепки, оченята палали.

– Сідай, – сказав йому. – Розповідай, тільки спокійно.

– Добре, Іване Карповичу. Значить, ото як сказали ви вчора будинок перевірити, побіг я туди. Квартир там ніхто останнім часом не наймав, живуть ті, хто жив. Поліз на горище. І знайшов місце, звідки за готелем спостерігали! Зняли кілька черепиць і дивилися за вашими вікнами. А сиділи на балці, поруч із нею штахетина, і на ній ганчірка червона прив’язана. Ото, мабуть, нею сигнали подавали. Почав я місцевих розпитувати. Вони згадали, що бачили чужого, який до будинку заходив, а невдовзі перед вибухом вийшов! – Хлопець зробив паузу, подивився на мене.

– Продовжуй.

– Я подумав, що той чоловік навряд чи десь поблизу від готелю ховався. А якщо далеко, то мав візника зупинити, щоб швидше поїхати звідти, а не пішки човгати. Правильно?

– Правильно, – кивнув я.

– Я вийшов, почав розпитувати візників. Але вони ж задарма і слова не скажуть!

– Це так, для візника завжди гривеник треба мати, а то й два.

– Я збігав додому, взяв у мами зі схованки гроші. Їх ви мені мусите повернути, Іване Карповичу!

– Поверну. Далі розповідай.

– Та що там далі, гривеників багато витратив, але дарма. Знову на горище повернувся й помітив, що там тютюном тхне. Курили там. І купки попелу побачив. А потім знайшов кілька недопалків, під черепицю засунутих. Самокрутки. Я їх розгорнув – і ось! – Хлопець показав обпалений жовтуватий аркуш із якимось візерунком.

– Що це?

– Це чек із одного підвалу на Манежній вулиці.

– Що за підвал?

– Ну, такий підвал, де купити дещо можна. – Сашко підморгнув.

– Горілки, чи що?

– Та хоч горілки, хоч коньяку, хоч що хочеш. І тут от було написано, що 12 пляшок. Чого – не зрозуміло, скурено, а от пляшок 12. Я в підвал зайшов, спитав. Мене там ледь не побили, бо ж торгівля таємна, а я випитую. То я на вас послався, сказав, що за наказом Бенціона Менделевича ви розслідування провадите. Правильно ж?

– І що тобі там сказали?

– А сказали, що приходив один, у день вибуху в готелі, купив 12 пляшок коньяку і пішов. Мабуть, щось святкувати збирався. Чи не вашу смерть?

– Куди пішов?

– Поїхав. Зелена фірманка його чекала і повезла кудись із пляшками. Я розпитав візників, ті доповіли, що на фірманці їздив мужик із Северинівки, Миколою звуть. Служив він у повітовій поліції, але потім за пияцтво вилетів і тепер візництвом займався. Підказали мені, де його знайти, розпитав я Миколу, і той сказав, що віз чоловіка з пляшками на Бугаївку. Я попросив і мене туди відвезти, так цей Микола останні гроші з мене взяв. Без копійки я залишився, а гроші не мої були, а мамчині, от що мені робити, Іване Карповичу?

– Розповідати тобі треба, і швидше, без зупинок. Ну!

– Ну, поїхали ми на Бугаївку, показав він хату. Вона на пустирі стоїть, при ній сарай, оточене все високим парканом. Собаки там, не підійдеш. Але я на абрикосу поруч заліз і у вікно бачив, як у хаті десятків зо два хлопців вечеряли. І при зброї всі!

– Чого ж ти ввечері їх побачив, а мені прийшов розповідати оце тільки зараз? – спитав я. Хлопець почервонів. – Ну, кажи!

– Та той, заснув я. Хотів іще подивитися за хатою, хто туди ходить, хто виходить, у кущах умостився, дивився, дивився, а потім заснув. Оце вранці тільки прокинувся. Вибачте. Але ж я їх знайшов, знайшов! Десятків зо два хлопців! Дасте мені нагороду, Іване Карповичу, дасте? Я знаю, ви щедрий! І з Бенціоном Менделевичем же поговоріть, розкажете, як я їх знайшов! Розкажете?

– Спочатку відвези мене туди. – Я хотів бігти, але згадав, що з одягу на мені тільки сорочка – піджак згорів, штани в дірках. Визирнув у коридор, подивився на охоронців. Вибрав такого, що з мене розміром. Наказав роздягатися. Він злякався, але роздягнувся. Наказав у ліжко під ковдру лізти. Поліз. Хоч дивився перелякано, але виконав. – Тепер лежи тут. За мене будеш.

Інших охоронців я поки не брав, вирішив сам подивитися, що воно і як. Узяли ми візника, поїхали на Бугаївку. Вийшли раніше, пройшлися пішки, зробили коло, я дивився, чи не слідкують за нами. Та ні, наче нікого. Сашко показав, де хата. Справді, стояла трохи осторонь, оточена високим парканом. Навколо кроків на сотню пустир, а потім тільки двори. Добре місце, непомітно не підійдеш.

– Ходімо ближче, Іване Карповичу! – смикнув за руку Сашко.

– Не треба ближче, – прошепотів я. – Обійдемо.

Обійшли ту хату. Біля неї ярок був, там стежка кудись у степ.

Добре місце для тих, хто ховається. І прийти можна непомітно, і піти. Ходили ж тут часто, он яку стежину набили. І нещодавно проходили, курили, кілька недопалків іще теплих на землі валялося, і ґудзик, як на солдатських шинелях, новий, аж виблискував.

– Ходімо стежкою! – зашепотів Сашко. – Я вам зблизька покажу!

– Ні. – Над самим ярком сарай стояв, і з нього стежина дуже добре проглядалася. Не наближалися, щоб не помітили нас.

– Іване Карповичу, треба Бенціону Менделевичу доповісти. Щоб він знав, що ми цих знайшли. Тоді нам нагорода буде! А то ж інші заберуть! – прошепотів Сашко.

– Сиди мовчки, – наказав я. Сам дивився, як би його краще ту хату захопити. Скіфа б якогось із луком, щоб тихенько чатового на горищі зняв, – тоді можна було підійти, оточити хату і брати тепленькими. А так доведеться з манліхера класти, постріл почують, ну, може, швидко не второпають, що діється. Знову обійшли ми хату й пішли до міста. У Бугаївці візників не видно було, чапали пішки. Повз нас у бік центру проїхало півдесятка військових вантажівок із солдатами. Солдати курили і гиготали. В кабіні однієї з вантажівок сидів офіцер, виставивши ноги у віконце дверей. Підошви в нього були новенькі, таке враження, що тільки-но одягнув.

– А тут що, полк якийсь? – спитав я, дивлячись як вантажівки покотили до центру.

– Так. І вчора вантажівки тут їздили, з ящиками. Я на дереві сидів, бачив, що в кузові, – доповів Сашко. – Ой, дивіться!

І вказав на цілу колону легкових авто, що мчала з центру. Шість штук, стрибали на вибоїнах, наче кози, дуже кудись поспішали! Здивувався, а ще більше здивувався, коли помітив Бориса у першому авто.

– Запізнилися ми, Іване Карповичу, запізнилися! – аж зашипів Сашко. – Я ж казав, що одразу треба було доповідати! Тепер не нам нагороду Бенціон Менделевич заплатить!

Я вискочив на дорогу, замахав руками. Авто зупинилися, вибіг до мене Борис.

– Іване Карповичу? А ви тут що робите?

– Куди їдете?

– Знайшли ми їх! Брати їдемо! – Борис кивнув на авто. А там із вікон гвинтівки стирчали і кулемети «льюїс». – Жоден не втече!

– Звідки дізналися?

– Так шукали ж. – Борис задоволено усміхнувся. – Якщо кого мені знайти треба, я з-під землі викопаю! Їдьмо з нами, Іване Карповичу, подивитеся, як ми тих щурів братимемо!

Був він упевнений у перемозі й задоволений. Уже, мабуть, уявляв, як пан Крік його хвалитиме. А це ж найгірше, коли ти «гоп» кажеш, а стрибнути ще не стрибнув. Скільки я бачив упевнених у власній перемозі, які програвали! І зі мною так бувало.

– Нумо, їдьмо! Швидше вирішуйте, часу в нас немає! – закричав Борис, збуджений майбутньою перемогою.

– Звідки дізналися?

– Лист прийшов. Анонімний. Вони зрозуміли, що ми їх усе одно знайдемо, і в них нерви не витримали! – сказав Борис. – То поїдете?

– Тут щось нечисте, – засумнівався я. – Навіщо комусь було здавати своїх?

– Бо вони бояться нас! Усе, немає часу балакати! – Борис стрибнув до авто, і колона рушила.

– Іване Карповичу, треба було хоч із ними їхати! – заскиглив Сашко.

Я дивився на пилюку, яку здіймали колеса. Думав. У голові щось мигкотіло, наче почав про щось здогадуватися, але не міг второпати, про що саме.

– Я ж їх знайшов, а ви – впустили! Як так? – не міг заспокоїтися Сашко. Тут я помітив іще два автомобілі з людьми Кріка, що трохи відстали, а тепер намагалися наздогнати колону. Летіли розбитими дорогами Бугаївки, аж підстрибували.

– Чорт забирай! – видихнув я. Нарешті думки припинили бігати в голові, і я зрозумів, що ж сталося.

Вибіг на дорогу, замахав руками. Машини зупинилися, з них вискочили люди Кріка з кольтами, наставили зброю. Може б, і підстрелили, але впізнали.

– Це гість Бенціона Менделевича! – скрикнув старший із бійців. – Опустити зброю!

– Виконуєте мої накази! Діємо швидко! – крикнув я й поліз в авто. Бійці ошелешено на мене дивилися, але суперечити не наважилися. Залізли – і ми поїхали.

– Погуди! Ну! – наказав я. Шофер натиснув на клаксон, погудів, ми мчали Бугаївкою. Повернули за ріг і побачили авто. Онде і здивований нашими сигналами Борис. Я вискочив.

– Ви що робите? Ви ж їх попередили! – закричав розлючений Борис і кивнув у бік хати на пустирі.

– Там нікого немає! Десяток людей нехай перевірять хати навколо. Всі інші за мною! – крикнув я. Борис вирячився на мене. – Життя Бенціона Менделевича в небезпеці!

Це подіяло. Борис наказав бійцям із двох авто перевірити двори навколо, а іншим – їхати за нами.

– Що сталося? – спитав мене, коли ми вже мчали в бік Одеси.

– Вони виманили побільше охорони, щоб знищити її і вдарити по Бенціону Менделевичу! – пояснив я.

– Стріляють позаду! – крикнув один із бійців. Борис подивився на мене. Я закрутив головою.

– До «Варшави», швидше!

– Там залишилося до двох десятків бійців! Їх так просто не візьмеш! – запевнив Борис.

– А якщо прийдуть солдати? З офіцером? І наказом від генерала Щербачова?

– Що ви маєте на увазі?

– Скоро побачиш! Дайте мені кулемет! – наказав. Бійці подивилися на Бориса, той на мить завагався, потім кивнув, і мені передали «льюїс».

Ми летіли вже вулицями Одеси, на поворотах стогнали гальма, одне з авт вилетіло і врізалося у стовп, але ми не зупинилися. Підскочили до «Варшави» й побачили навколо півсотні солдатів. Із клубу виходили кілька бійців Кріка з піднятими руками. Їх зустрічав офіцер із револьвером. Поруч уже лежала купка зброї, яку забрали в бійців, що вийшли раніше. Я відчинив вікно і дав чергу. По офіцеру. Той упав, підхопився, вистрелив, дістав кілька куль. Солдати почали розбігатися. Я вискочив.

– Узяти їх! – наказав бійцям, сам побіг до «Варшави». Там побачив на підлозі Кріка з кількома охоронцями. – Не стріляти! – крикнув їм, бо побачив, що ціляться.

– Іване Карповичу? – здивувався Крік. Я вибив вікно і дав чергу по вулиці, де солдати спробували відстрілюватися. І ще одну чергу, і ще! Частина побігла, частина почала кидати зброю. – Що коїться? – спитав Крік.

– Здається, я знову врятував вам життя.

До «Варшави» забіг Борис. Геть розгублений.

– Він убив офіцера! – доповів Борис і подивився на мене.

– То не офіцер. Офіцери не виставляють ноги у вікно кабіни. Принаймні таких офіцерів я ще не зустрічав. І форма новенька, ще нафталіном тхне, зі складів, – запевнив я. – І офіцер, і солдати – перевдягнені босяки, які збиралися арештувати вас, вивезти за місто і вбити. Допитайте їх, можливо, дізнаєтеся, хто їх привів. І надішліть допомогу на Бугаївку. Тільки до хати нехай ніхто не заходить. Там вибухівка. Думаю, в підвалі або на горищі. Борис із бійцями мусив забігти до хати, і їх би висадили в повітря. Вас би арештували і вбили. Чудовий план. Боюся, що у вас, Бенціоне Менделевичу, завелися дуже небезпечні вороги.

– Виконуй! – гримнув Крік. Борис кивнув і побіг. Крік підійшов.

– Дякую, Іване Карповичу.

– Немає за що. – У мене гепало серце.

– Як ви здогадалися?

– Бо дуже все красиво виходило. Коли в тебе небезпечний ворог і ти красиво його долаєш, тричі подумай, чи не біжиш у розставлену пастку. А тут вони закинули мені гачок через одного хлопця, Сашка. Той іще вчора мусив привести мене й Бориса до хати з вибухівкою. Але заснув, не привів. Вирішили зіграти грубіше – написали листа Борисові. Той ухопився, навіть не подумав, що це не дичина, а наживка. Помчав до хати. А до «Варшави» поїхали перевдягнені солдати. Я спочатку не зрозумів, що коїться, а потім згадав офіцера, що виставив у вікно новенькі чоботи. І солдатів у шинелях із блискучими ґудзиками. Видно було, як незручно тим солдатам у шинелях. Тут я і здогадався, що не солдати зовсім. Далі вже все зрозуміти було легко. Коли розслідуєш якусь справу, необхідно ставити себе на місце злочинця. А що б я зробив у такому випадку, а що б у такому? Я подумав, що прибрав би Бориса. Як прибрати? Вибухом. Ці хлопці не бояться вибухівки і вміють із нею працювати. Де б закласти вибухівку? У хаті, куди Борис неодмінно увірветься. Заманили і знищили, потім забрали вас. Охоронці не чинитимуть опору, бо ж думатимуть, що солдати. Хороший план. Ці хлопці вигадують просто чудові плани, але нам поки щастить. Зовсім трохи, але щастить. Тільки от не знаю, скільки це триватиме. Краще б не випробовувати долю.

– Я знищу їх. Ми їх знайдемо, і я їх знищу, – сказав Крік.

– А я поки піду до лікарні, відпочину, – кивнув. – Повідомляйте, як будуть новини.

– Візьміть охорону.

– Вистачить тієї, що чекає в лікарні.

Вийшов із «Варшави», почувався погано. Пройшов із квартал, коли зустрів Сашка, що біг вулицею. Побачив мене, зупинився.

– Іване Карповичу, ви встигли?

– Устиг. Дам тобі сто рублів нагороди. Сьогодні увечері.

– Дякую, Іване Карповичу! – зрадів він. – А з Бенціоном Менделевичем поговорите?

– Ні.

– Чому? Хіба я погано попрацював?

– Працював добре. І хлопець ти розумний. Для чого тобі кримінальником ставати? Ганебне в них життя. Сподобався ти мені, не хочу, щоб ти бандитом ставав. Учися, розуму набирайся, чесно працюй.

Він аж скривився, головою закрутив.

– Ні, Іване Карповичу, не по мені це!

– Чого це не по тобі? Невже хочеш злодієм стати?

– Хочу весело жити. Хочу всього і одразу, а не тридцять років чекати, а потім іще й не отримати.

– А кулі не хочеш? Або в тюрму сісти? У злодіїв це часто трапляється.

– Ані того, ані того не боюся! Весело хочу жити – і житиму!

Аж посварилися, бо ж добрий хлопець, а в бандити зібрався, і як я його не переконував, на своєму стояв. Вилаяв я Сашка, сів на візника і приїхав до лікарні. Там з Анютою зустрівся. Вона додому просилася.

– Тоскно мені тут. А Боря каже, що небезпечно вдома. Коли вже це життя під вартою закінчиться?

– Та, може, сьогодні й закінчиться.

– Правда? – вона зраділа.

Потім за мною лікар прийшов, подивитися поранення на спині. Усе добре гоїлося.

– Ви б тільки берегли себе, Іване Карповичу. А то ж на вас живого місця немає. Весь у шрамах. І зараз було б краще не бігати, а відлежатися, сил набратися, – сказав лікар.

Я охоронця з ліжка зігнав, одяг повернув, сорочку вдягнув, улігся й добряче виспався. Може б, і більше проспав, але мене розбудив Сашко. Його пропустили, вже знали. Посмикав мене за руку.

– Сашко? – я спросоння здивувався. Потім побачив переляк. – Що трапилося?

– З вами поговорити хочуть, – тихо прошепотів хлопець.

– Хто?

– Одна людина. Вона чекає у трактирі, через дорогу.

– Ти його знаєш?

– Це Червень. Він знає все про моїх батьків і про мене. – Сашко ледь не плакав. – Поговоріть із ним, будь ласка.

– Добре, не хвилюйся. Що за Червень?

– Він дуже небезпечний. – На очах у хлопця виступили сльози.

Я підвівся, побачив на стільці поруч новий костюм. Із повним гаманцем і зарядженим браунінгом. Піклувався про мене Бенціон Менделевич. Одягнувся, вийшов, сказав, що пообідати. Сашко пішов зі мною, до дверей трактиру. Там було повно людей. Не схоже, щоби щось там мені загрожувало.

– Він у крайньому кабінеті сидить. Сам наче, – прошепотів Сашко.

– Залишайся тут. Як щось трапиться, біжи до лікарні по охорону. Зробиш?

– Так!

Підійшов до кабінету, постукав. Мені відчинив чоловік років п’ятдесяти, у добротному костюмі. Невисокий, худий, із сивуватим волоссям. Він був у кабінеті сам.

– Добрий день, – привітався. – Заходьте, будь ласка.

– Із ким маю честь розмовляти? – поцікавився у чоловіка.

– Я – Червень, – відповів він. – У Синдикаті відповідаю за Кубань.

– Ну, хто я, ви, думаю, знаєте.

– Звісно, Іване Карповичу. Сідайте.

Ми підійшли до столу, сіли. Червень поклав руки на стіл. Щоб я бачив їх і не хвилювався. Сам він, здається, теж дуже хвилювався, але виглядав спокійно.

– Іване Карповичу, я не ходитиму манівцями, скажу прямо. – Червень подивився мені в очі. – Я представляю групу людей, яка зацікавлена в тому, аби майже монархічне правління Кріка в Одесі скінчилося.

Він говорив тихо і впевнено.

– Крік був одним із тих, хто створив нашу організацію – Синдикат, який контролює весь південь Росії від Дунаю до Волги. Крік зробив дуже багато для зростання і зміцнення Синдикату, але останнім часом його правління завдає дедалі більше шкоди. Акціонери Синдикату вирішили змінити керівництво. На жаль, мирного способу немає, ми змушені були проголосити війну. Ми б знищили Кріка: слава про його могутність суттєво перебільшена. Але нам не пощастило. Саме в той час, коли Кріка мусили знищити, ви приїхали до Одеси й зруйнували одразу кілька наших планів. Та ми не відступимо. Війну проголошено, і тут уже або ми Кріка, або він нас. Ніхто не відступить. Але це не ваша війна, Іване Карповичу. Ми нічого не маємо проти вас і не хочемо воювати з вами. Так, декого з моїх товаришів розлютило ваше втручання, що завдало шкоди нашим планам. Та я знаю, що так вийшло випадково. Ми просимо вас просто поїхати з Одеси. Ми готові компенсувати ваші незручності. Знаємо, що ви зверталися з якимось проханням до Кріка. Попросіть нас, і ми зробимо все якнайкраще. У нас значно потужніші зв’язки у владі, аніж у Кріка. Отже, ми хочемо вийти з цього клінчу з вами. Нам потрібен Крік, і ми його добудемо. А ось ви, Іване Карповичу, можете отримати все, що забажаєте. Просто за те, що виїдете з міста.

Червень подивився на мене. Я мовчав.

– Ми знаємо, що ви не зраджуєте. Але це ж не зрада. Ви не зобов’язувалися охороняти Кріка. Це його і наша війна, а не ваша. От ми і воюватимемо, а вам дамо спокій. Що ви про це думаєте?

– Я думаю от що. А раптом я наставлю зараз на вас пістолет і відведу до Кріка?

– Не відведете. – Він закрутив головою.

– Чому?

– Тому, що я радше кинуся під вашу кулю, ніж потраплю в полон до Кріка. Це війна, я готовий померти, але я не хочу тортур. – Червень спокійно й переконливо все пояснив. – Зрозумійте, що Крік – минуле, яке відчайдушно опирається, але неодмінно буде знищене. Крік не розуміє засад підприємництва, він думає не так про прибуток, як про різні ефемерні речі, честь та звичаї. І він не хоче розпочинати війн, щоб поширити вплив Синдикату. Він гальмує наш розвиток. То навіщо вам захищати його? Що ви хочете? Просто назвіть суму і ваші потреби. Ми їх задовольнимо.

Він зробив паузу. Так, я розумів, що це міг бути засланий козачок від Кріка. Перевірка. А міг бути й справжнім представником ворогів.

– То що ви думаєте?

– Я думаю, що незалежно від того, залишусь я в Одесі чи ні, пан Крік знищить вас. Ви почали війну, вам була потрібна швидка перемога, у вас був шанс її досягти. Але не вдалося. Тепер Крік рано чи пізно знайде вас і вб’є. Моя ж скромна персона тут ні до чого. Я поїду з Одеси, коли отримаю те, що попросив. У ваші війни я не ліз і лізтиму, але якщо мене чіпатимуть, я відповідатиму. Так було цього разу, так буде і далі.

Ми трохи помовчали.

– Сто тисяч рублів, – сказав Червень. – Сто тисяч рублів за публічний від’їзд із Одеси. Щоб про це написали газети.

– Навіщо?

– Бо зараз усі знають, що Іван Карпович у місті й він допомагає Кріку. Це деморалізує багатьох наших союзників, які вважають, що в такому випадку нам не перемогти. Якщо ж вони прочитають, що ви поїхали, то сприймуть це як доказ слабкості Кріка. Ми приберемо його і реформуємо Синдикат, зробимо з нього не одну з найвпливовіших організацій, а найвпливовішу організацію імперії. Від Одеси до Мурманська, від Петрограда до Владивостока. І ця організація буде вдячна вам, Іване Карповичу. Я розумію, що вас із Кріком пов’язують давні історії. Я знаю, що це завдяки вам він повернувся з небуття, з того заслання на хуторі, куди його запроторили «американці». Ви допомогли йому повернутися до влади. Але зараз йому час іти. Він не бачить перспектив, він не хоче розвитку, він боїться війн. Він постарів і втратив спритність. Ми мусимо його прибрати. Ви ж нічого йому не винні. Просто поїдьте з Одеси. Вам потрібні якісь документи? Ми зробимо все, що ви забажаєте. У нас є відповідні зв’язки. Крік не потрібен ні нам, ні вам. Просто перегорнемо цю сторінку – і все.

– Я поїду з Одеси за кілька днів. Але мій від’їзд буде таємним. Жодних журналістів. А там уже хто кого перегорне, розбирайтеся самі. Якщо ж мене знову спробують зачепити, я знову втручуся у війну. А далі вирішувати вам.

Ми знову помовчали, потім Червень підвівся. Кивнув.

– Що ж, дякую, Іване Карповичу, що зголосилися поговорити. Бажаю успіхів. – Легко вклонився і вийшов. Я трохи почекав. Раптом на вулиці пролунали постріли. Я вибіг і побачив, як Червень і ще двоє, – мабуть, його охоронці, – відстрілюються від людей Кріка, яких значно більше. Мить – і ось уже Червень упав на бруківку, поранений у тулуб і шию. Вистрелив сам собі в голову. Не хотів потрапляти у полон. Ось попадали охоронці Червня. Бійці Кріка підбігли, забрали тіла, повантажили в авто й поїхали. За кілька хвилин з’явилася поліція. Городові вдавали, що нічого не трапилося, наказали прибрали з бруківки сліди крові.

– Червень хотів вас убити? – прошепотів Сашко, який підійшов до мене.

– Ні.

– Вас чекає Бенціон Менделевич. Оте чорне авто біля входу в лікарню він надіслав по вас. Ви поїдете?

– Звісно, – кивнув я. Коли підійшов до виходу, зустрів Анюту.

– Що тут було, Іване Карповичу?

– Війна, пані Анетто. А ви куди?

– Додому їду, Іване Карповичу. Мені дозволили повернутися з лікарні. Дуже хотіла вам заспівати. Але лікарі поки забороняють.

– Слухайтеся їх, пані Анетто, а спів я ваш неодмінно ще почую.

Ми сіли в різні авто й поїхали. Мене повезли до «Варшави».

Там вечірній виступ був. Замість Анюти хтось інший співав. Людей багато, все ж таки найкращий клуб міста. Мене повели до кабінету пана Бенціона. Дорогою перестрів Борис.

– Іване Карповичу, дуже дякую вам за допомогу.

– Немає за що.

– Для мене велика честь працювати з вами. Ви врятували мені життя, бо я справді збирався увірватися у ту хату. А там було вісім пудів вибухівки у підвалі й чотири на даху. Від нас би зовсім нічого не залишилося. Я буду пам’ятати про вашу допомогу все життя.

– Дякую, Борисе. А чи можу я попросити вас про невелику послугу?

– Так, звісно.

– Я б хотів відправити пані Анетті букет квітів. Гарний букет, який допоможе їй пережити цей вечір без виступу.

– Іване Карповичу, пані Анетта отримає найкращий букет, який тільки можна знайти в Одесі!

Мене повели далі. Я помітив, що охоронці розслаблені, за зброю не тримаються, жартують, деякі трохи напідпитку. Завели до кабінету пана Бенціона. Крік уже чекав мене. Підвівся, обійняв.

– Радий вас бачите, Іване Карповичу. Сідайте.

Ми всілися в крісла, посередині стояв невеличкий столик.

– Не менш радий сповістити вас, що проблеми, яка заважала нам останніми днями, більше немає, – продовжив Крік. – Люди, яких я вважав відданими, вирішили, що без мене зможуть заробляти більше. Оголосити мені війну прямо вони не наважилися, спробували розхитати мій тил, дочекатися, поки заслабну, а потім уже вдарити. Усе як ви казали. Але тепер ворогів знайдено і знищено.

– Усіх? – засумнівався я.

– Знайдено – всіх. Знищено не всіх. – Крік трохи скривився. – Так сталося, що в заколоті взяло участь досить багато поважних людей. Я міг би знищити їх усіх, але це б завадило справам Синдикату, який я очолюю. Тому загинули найзатятіші, ті, хто підбурював цю війну, наполягав на моєму знищенні. А інших я приберу протягом року.

– Чи не спробують вони вдарити першими?

– Не наважаться. Я ж сказав, що знищив усіх ворогів, тому вони думатимуть, що я не знаю про них. Людина – така істота, яка любить і хоче сподіватися на краще. Ось і вони мріятимуть, що я про них не дізнаюся. Надія – одна з найпотужніших отрут. Треба давати людині трохи надії, і це триматиме її краще за кайдани. Я дав їм надію, що знищив усіх, кого хотів, і на цьому зупинюся. Вони повірять, сподіватимуться, що так і буде. А я потроху нищитиму їх і виріжу геть усіх. Бо зрадник ніколи не виправиться. А поки нехай живуть. В Одесі знову встановився мир та спокій. І відбулося це, Іване Карповичу, завдяки вам. Ви знову дуже вчасно з’явилися. Знову врятували мене, за що я вам дуже вдячний. Розумію, що важливість вашої допомоги досить важко оцінити у грошах, тому віддячу вам на словах, додавши просто часткову компенсацію ваших зусиль та ризиків.

Пан Бенціон поклав на стіл переді мною тлустий конверт і чорний мішечок, мабуть, із коштовностями.

– Це, Іване Карповичу, щодо наших поточних справ. А тепер перейдемо до вашого прохання. До речі, хотів вас спитати. Ви зовсім із Росії їдете чи на деякий час? – Пан Бенціон знав про мої плани, бо готував їх здійснення.

– Виїхати я збираюся лише на деякий час. Сподіваюся, що швидко вирішу всі справи й повернуся на хутір.

– Ділова ви людина, Іване Карповичу, маєте справи за кордоном, – усміхнувся пан Бенціон.

– У Європі моя донька і кохана жінка. Я б хотів повернути їх додому, але не хочу, щоб дівчата пливли неспокійним морем самі. Хочу бути поруч із ними – і мені спокійніше, і для них краще.

– Ну, тоді, можливо, варто було б обрати північний шлях, через Мурманськ? Він безпечніший, якщо не враховувати німецьких підводних човнів.

– Невже південний шлях такий нездоланний?

– Турки закрили протоки, тепер годі й думати про те, щоб просто сісти в Одесі на пароплав і плисти куди потрібно.

– Але ж є інші шляхи, можливо, не такі зручні, але хоч якісь?

– Шляхи є, але я не зможу гарантувати вам безпеку на всій їх протяжності, – попередив пан Бенціон.

– Нічого, гадаю, що зможу потурбуватися про свою безпеку.

– Так, події останніх днів доводять, що вас справді краще не чіпати, – закивав Крік.

– То що за шляхи?

– Через Болгарію. Зараз її війська захопили майже все узбережжя, усунувши румунів і вийшовши до російських військ. Суходолом пройти неможливо, бо там фронт, точаться постійні бої, дуже небезпечно. Але Чорне море завжди було торговим морем. І зараз, попри війну, торгівля триває. Мої друзі з-поміж тих, хто долає кордони заради торгівлі, доправлять вас морем до Варни. Звідти моя людина відвезе вас залізницею до Пловдива. Цю частину шляху я гарантую, бо там будуть мої люди. А от від Пловдива до грецьких Салонік доведеться їхати горами. Я дізнавався, проїхати там можна, але гори неспокійні, шмигають там арнавіти, щось на кшталт кавказьких абреків, і часто нападають на мандрівників, тож вам краще бути обережним. У Салоніках сядете на пароплав і вирушите, куди вам треба. Ось такий непростий шлях, Іване Карповичу, але простішого зараз не вигадаєш, війна.

– Бенціоне Менделевичу, я й не чекав чогось кращого.

– Ось документи, які ви просили. – Крік поклав їх на стіл і почав перебирати. – Ось закордонний паспорт на ім’я Петра Олексійовича Шатирьова. Паспорт справжній, зроблений моїми хорошими знайомими з одеської поліції. Користуйтеся і не хвилюйтеся. Тут ви записані міщанином, як і просили. Ось телеграма з Бразилії про те, що захворіла ваша сестра Паша Олексіївна Шатирьова, тому просять вас прибути. Завтра ввечері ви відпливаєте. Здається, це все, що ви просили. – Пан Бенціон уважно подивився на мене.

– Дуже вам вдячний. Хотів би оплатити роботу майстрів.

– За це не хвилюйтеся, майстрам віддячили. Але чому ви хочете їхати саме на південь, Іване Карповичу?

– Хочу побувати в Італії, на батьківщині матері моєї доньки. Ізабелла багато розповідала про ті краї. Дуже вже кортить мені побачити їх на власні очі.

– Можливо, Іване Карповичу, вам у пригоді стане кілька моїх людей? Радо відправлю їх із вами. Розумні сміливі хлопці, з якими у вас не буде клопоту.

– Ні, пане Бенціоне, дякую за пропозицію, але поїду сам. Розумію, що часи зараз тривожні, але ви ж мене знаєте, я до всякого готовий.

– Ну, тоді вип’ємо за успіх вашої подорожі та щасливе повернення, – запропонував пан Бенціон.

– Залюбки, – кивнув я.

Пан Бенціон натиснув невидимий мені дзвінок, до нас зайшов офіціант, налив коньяку. Ми смакували. Крік щось собі думав.

– Іване Карповичу! А чи не думали ви над тим, щоб докорінно змінити своє життя?

– Яким чином?

– Я можу запропонувати вам очолити Синдикат.

– Що?

– Розумієте, Іване Карповичу, роки беруть своє. Я трохи заморився, тому планую відійти від справ. Але я хочу залишити Синдикат у надійних руках. Колись я думав, що моє місце займе Фіма. Але його вбили. І ця рана досі в серці моєму, – зітхнув Крік. – Борис має хороші перспективи, але йому потрібно ще багато чого навчитися. І зараз йому зарано очолювати Синдикат. А от ви б могли це зробити.

– Я ж не жид.

– Це не важливо, Іване Карповичу. У нас тут не дивляться, якого ти коріння. Якщо ти вмієш працювати, ти працюєш.

– Я ж сищик. Я завжди ловив злодіїв, а не очолював їх.

– Знаєте, Іване Карповичу, колись був такий Ванька Каїн. Злодій, що перейшов до поліції і став найкращим сищиком Москви. Я думаю, що найкращий сищик імперії легко може стати і найкращим її злодієм. Зараз Синдикат контролює весь південь імперії, від Поділля до Кубані, а також деякі території на Волзі. Це велика і дуже потужна організація. Тисячі людей працюють на Синдикат, наші обсяги – десятки мільйонів рублів на рік. Ви б могли керувати всім цим. Жили б тут, в Одесі. Я можу вам запропонувати одразу кілька палаців. Ваша донька змогла б здобути найкращу освіту, а потім, коли виросте, – стати однією з найзавидніших наречених країни. Повірте, це хороша пропозиція. Досі я нікому й ніколи її не робив. Я не зустрічав людей, придатних для цієї посади. От ви, Іване Карповичу, перший. З вами Синдикат може не тільки зберегти позиції, але й піднятися на новий рівень. А це саме те, чого я хочу. Подумайте над моєю пропозицією, Іване Карповичу. Я не вимагаю вашої відповіді зараз. У вас є плани, виконайте їх, повертайтеся, зважте все і якщо вирішите пристати на мою пропозицію, я буду дуже радий.

– Не треба чекати, Бенціоне Менделевичу. – Я закрутив я головою. – Моя відповідь – ні.

– Але чому? Ви ж розумієте, що такий шанс буває лише раз у житті!

– Я не з тих людей, які люблять керувати іншими. Звик усе робити сам, так мені легше. До того ж я звик ловити злодіїв, і ставати злодієм самому для мене неприйнятно. А головне – я не хочу вбивати. Щоб очолювати Синдикат, убивати доведеться. Моя відповідь – ні.

Крік дивився на мене. Він був невдоволений.

– Зазвичай люди мені не відмовляють.

– Я був із вами щирий.

Він кивнув. Потім усміхнувся.

– Я вдячний вам за цю щирість, Іване Карповичу. Я поважаю ваш вибір і сподіваюся, що ми просто залишимося добрими друзями. – Він підняв келих. Ми почаркувалися і зробили по ковтку. – Ходімо до зали. На жаль, пані Анетта поки що не співає, але повірте, у «Варшаві» є й інші чудові голоси.

– З вашого дозволу я б пішов відпочити перед завтрашньою мандрівкою, бо трохи заморився. Підкажіть який-небудь недорогий готель.

– І бажано без бомб? – пожартував Крік.

– Або з міцною ванною.

– Вас відвезуть. Щасливої вам дороги.

– Дякую.

Пан Бенціон підвівся, я за ним. Він, мабуть, щось хотів сказати, коли до кабінету забіг Борис. Вже з того, що він не постукав, а ще більше – з його зблідлого обличчя можна було здогадатися, що щось трапилося.

– Пані Анетту викрали! – тихо сказав він. І я зрозумів, що моя омріяна подорож знову відкладається.

Помилка з «Білим Єрусалимом»

з «Варшави» ми з Борисом поїхали на квартиру Анюти в одному з провулочків біля Французького бульвару. Дорогою Борис розповів, що відправив своїх людей купити найкращий букет і вручити співачці. Люди приїхали, консьєрж спав у кімнатці біля входу. Піднялися ліфтом, подзвонили у двері, їм ніхто не відчинив. Один хотів спитати консьєржа, торкнувся його, а той упав зі стільця. У калюжу власної крові. Його вдарили ножем у серце. Охоронці побігли до квартири пані Анюти, виламали двері, але всередині було порожньо. Одразу зателефонували Борису, той примчав, побачив усе на власні очі й поїхав доповідати панові Бенціону.

– Вона не могла просто кудись поїхати?

– А вбитий консьєрж?

– Просто збіг.

– Ні, її викрали. Вона відпустила покоївку, лягла спати. Потім викрадачі відчинили двері. Зайшли, схопили її в ліжку. На це вказують сліди борсання, скинута на підлогу ковдра і маска, якою пані Анетта закривала очі. Її викрали, – запевнив Борис.

– Ви точно знайшли всіх ворогів пана Бенціона? Може, хтось залишився?

– Точно. Ми прибрали всіх. А кого не прибрали, той не насмілиться навіть сіпнутися, не те що вкрасти зірку «Варшави».

– Тоді хто це зробив?

– Я не знаю. – Борис був розгублений.

Ми приїхали до будинку, і я спочатку оглянув тіло консьєржа. Вмілий удар, тверда рука. Прямо в серце. Удару завдали крізь віконце. Мабуть, консьєрж нахилився спитати, до кого гості, а отримав ножем. Потім його посадили так, щоб борода прикривала рану і всім здавалося, що він спав. Коли піднімалися, я наказав присвічувати ліхтарями, бо сподівався помітити щось на сходах. Але там геть нічого не було. Біля квартири я оглянув замок.

– Це наші виламали. Кажуть, наче цілий був, – сказав Борис.

Усередині було затишно і приємно. Три кімнати. Вітальня з роялем, спальня та щось на кшталт будуару. Ліжко у спальні було пом’яте, наче борсалися на ньому. На підлозі лежала маска для очей.

– А це що? – спитав я, піднявши з підлоги предмет, схожий на матерчатий чопок.

– Це – беруші, їх у вуха вставляють, щоб шум не заважав. Мабуть, пані Анетта і маску надягала на очі, і беруші у вуха встромляла, – пояснив Борис.

Я зазирнув під ліжко. Нічого цікавого. На столику біля ліжка помітив журнал. Серед іншого там були і мої пригоди. Принаймні розгорнутий він був саме на них. Мабуть, Анюта читала про мене перед тим, як заснула.

– Зникли коштовності пані Анетти. Не всі, а ті, що були поза сейфом, – сказав Борис. – Сейф нападники навіть не спробували відчинити.

Я обходив усю квартиру, шукав хоч якісь сліди, але грабіжники працювали досить чисто.

– Перевірити всіх візників. Грабіжників мусило бути кілька. Плюс пані Анетта, яку вони мусили в чомусь винести. Питайте, чи не бачили тут незнайомих візників або авто. А я поговорю з сусідами.

Сусіди нічого не чули й не бачили. Були перелякані, бо вже знали про смерть консьєржа. Про викрадення Анюти не знали, ми вирішили поки що тримати це в таємниці. Привезли покоївку. Вона розповіла, що Анюта, коли приїхала з лікарні, відпустила її, а сама збиралася влягатися спати. Покоївка твердила, що двері залишилися зачинені.

– Я ж сама зачиняла, ось ключ, – запевнила вона. Проста дівчина, виглядала пригнічено, але не викликала жодних підозр. Казала, що з Анютиної квартири пішла до батьків на Молдаванку, де і перебувала, поки за нею не приїхали люди Кріка.

– Ключ нікому не віддавали? – спитав я.

– Ні, нікому, що ви! – запевнила дівчина.

– А раніше?

– Ні, я ключ берегла!

– Може, допитати її? – пошепки спитав Борис. – І родичів.

– Не треба.

– Але ж викрадачі відчинили двері!

– Замок простий. Його б і я відчинив, – запевнив я. Але про всяк випадок наказав кілька днів послідкувати за покоївкою. У неї були чесні очі, та я любив усе перевіряти.

Наступні три дні ми з Борисом шукали й чекали. Перевірили всіх, хто міг би спробувати завдати удару по пану Бенціону. Опитали всіх візників і шоферів. Говорили з «ведмежатниками», яких могли найняти зламати замок. Я щовечора з ніг падав, але ми й на пів нігтя не наближалися до розкриття справи. Я дратувався, бо міг би вже відпливати на південь, а натомість дедалі глибше зав’язав у цій справі. Потім пан Бенціон запросив мене на зустріч. Я приїхав до «Варшави», мене привели до його кабінету.

– З вашого обличчя бачу, що сліду ви не взяли.

– Не взяв.

– Я відкликаю Бориса і всіх моїх людей.

Я здивовано подивився на Кріка.

– Якби ми знали бодай приблизний напрямок пошуку, я б не робив цього. Але я не можу стріляти просто в небо. Моїм людям є чим займатися, Борису теж. Якщо ви щось знайдете, якусь зачіпку, вказівку на те, хто викрав Анетту, ми допоможемо вам. Але доти Борис і мої люди будуть займатися справами Синдикату.

– Я залишаюся сам?

– Це ваше рішення. Можливо, ви хочете полишити цю справу й вирушити в заплановану подорож?

– Хочу, – кивнув я. – Але не можу. Не в моїх правилах відступати від нерозкритих справ. Та й залишити в біді пані Анетту я не можу.

– То ви продовжите розслідування?

– Так.

– Знаєте, Іване Карповичу, я не збираюся вас учити, але хочу сказати, що інколи треба вміти відступити. Не битися головою об стіну, а зробити кілька кроків назад і роздивитися. Часом помічаєш якийсь інший шлях. Або стіна, яка заступала вам дорогу, сама падає. Звісно, щоб досягати успіху, треба атакувати. Але не треба боятися відступити, коли ви не маєте шансів на перемогу. Вирішувати вам, але мені здається, зараз саме той випадок. Бо всі наші зусилля протягом останніх днів ні до чого не привели. Ми не просунулися вперед ані на сантиметр. Анетта просто зникла, і що з нею – ми не знаємо. Вона – окраса «Варшави», одна з найпопулярніших співачок імперії. Я б хотів її знайти, і я готовий зробити для цього будь-що. Але ми не знаємо, де шукати. Зовсім. Я не помиляюся?

– І помиляєтесь, і ні. Нам справді так і не вдалося майже нічого дізнатися. Пані Анетта зникла, її викрали невідомі, й це, здається, все, що нам достеменно відомо.

– А це не могло бути інсценування? – несподівано спитав Крік.

– Що? – Я здивувався.

– В Анетти був контракт із «Варшавою» на найближчі чотири роки. У цьому контракті прописано досить великий штраф за достроковий розрив. Такий великий, що навіть усіх заощаджень Анетти б не вистачило, аби законно розірвати контракт. Може, вона вирішила розірвати його незаконно?

– У вас є якісь докази?

– Кілька місяців тому вона заговорила про те, що хоче народити дитину. Я сказав, що це неможливо, що це порушення контракту. Я не хотів втрачати найкращу співачку «Варшави». І ось тепер вона зникла. Я розумію, що ви приятелювали з пані Анеттою й вам важко подумати, що вона обдурила нас. Але в житті й не таке буває. І тут треба дивитися тверезо, щоб ваші вподобання не заважали встановленню істини.

– Хочу вас запевнити, що я, сумлінний слідчий, розглядав різноманітні версії подій. Серед іншого, думав і про можливість втечі пані Анетти з якихось причин. Але я мусив відмовитися від цієї версії. По-перше, така втеча від вас унеможливлювала для пані Анетти продовження кар’єри. Співачці неможливо виступати підпільно, криючись від вас. А співати вона дуже і дуже любила. Не уявляла свого життя поза сценою. По-друге, якщо людина збирається тікати, вона готується до цього. Наприклад, знімає з рахунків заощадження. Я перевірив, усі гроші на місці. Останній рух коштів був місяць тому, коли пані Анетта поклала на рахунок вісімсот рублів. Якась дивна підготовка для втечі.

– Однак вона забрала всі свої коштовності, які можна продати не за одну тисячу!

– Навіщо продавати коштовності, якщо можна просто взяти готівку? Зникли тільки ті коштовності, які були на столику. Чому пані Анетта не забрала прикраси з сейфа?

– А одяг? Як ви поясните, що зник майже весь одяг пані Анетти! Ними було набито кілька великих валіз! Навіщо викрадачам її одяг? Продавати вони його будуть? А ось жінці було б важко залишати улюблені речі! Чи не так? – спитав мене Крік.

– А зараз ми підходимо до того, про що я хотів би поговорити з вами. Останню добу я майже не брав участі у пошуках пані Анетти. Я міркував, чому наші здобутки такі мізерні. І поступово я зрозумів, що ми помилялися у головному.

– Це у чому ж?

– Ми думали, що це викрадення (як і спроба попереднього або як і вибух у готелі) – удар по вас, Бенціоне Менделевичу. Але ми помилялися.

– Помилялися?

– Так. Минуло вже скільки днів, а викрадачі досі жодним чином не проявилися. Якби вони били по вас, вони б зробили так, щоб про викрадення пані Анетти стало всім відомо. Вони б прислали до газет її скривавлені фотографії. Вони зчинили би скандал. Але нічого такого не сталося. Повна тиша. Про викрадення досі ніхто нічого не знає, всі думають, що вона лікується вдома. То в чому сенс викрадення? Може, у грошах? Але чому викрадачі досі не звернулися до вас із вимогою викупу, сподіваючись, що ви заплатите за свою найкращу співачку? Ніхто не звернувся. І це примушує думати, що, на відміну від минулих разів, це викрадення спрямоване не на вас, а лише на пані Анетту.

– Для чого її викрадати?

– У неї чудовий голос, і вона незвичайна жінка.

– Ви думаєте, хтось би ризикував переходити мені дорогу заради того, щоб слухати її чи злягатися з нею?

– Думаю, що так.

– Маячня!

– Я не хочу сперечатися. Але я буду перевіряти цю версію. І ось про це я хотів би поговорити. Мені здається, розгадка зникнення пані Анетти може критися у подіях десь річної давнини. Скажіть, останнім часом були якісь пропозиції викупити контракт пані Анетти?

– Пропозиції були завжди. У Анетти чудовий голос. Публіка зі всієї імперії приїздить до Одеси на відпочинок, відвідує «Варшаву» й підпадає під чари Анетти. Хоче чути її голос у своїх містах. Я був не проти гастролей, Анетта активно їздила всією країною. Але я не погоджувався, коли пропонували викуп контракту, щоб забрати її з Одеси.

– Хто пропонував?

– Найкращі антрепренери Петербурга та Москви. Були пропозиції з Казані, Нижнього Новгорода й Києва.

– Серйозні пропозиції?

– Досить серйозні. Про кілька з них я навіть міркував, але підвищував ціну, і охочі відступали.

– Ви не хотіли відпускати пані Анетту?

– Я хотів заробити на ній такі самі чудові гроші, як її голос. Якби сума мене задовольнила, Анетта б поїхала. Але потрібні мені цифри не пролунали.

– Антрепренери не підходять, бо їх цікавлять публічні виступи. А чи були приватні поціновувачі голосу, готові за нього заплатити?

– У неї було багато шанувальників.

– Хтось хотів, щоб вона співала лише для нього?

– Це б дуже дорого коштувало, Іване Карповичу!

– Ну хоч про ціну питали?

– Так, було кілька розмов.

– І хто були ці люди?

– Один фабрикант із Уралу, Кондров його прізвище. Він спитав ціну, потім довго торгувався, просив поступитися, але я не став.

– І що він?

– Нічого. Ні – то ні, поїхав до себе в Єкатеринбург. У нього там купа фабрик, копальні, залізниці. Дуже багата людина.

– Чому ж тоді не заплатив вам, скільки просили?

– Бо гроші поважає. Тому й багатим став, що не розкидається, а торгується, береже. Хотів собі забавку, не вийшло, пішов далі.

– Хтось іще?

– Та був один банкірський синок із Петрограда. Прийшов якось до мене, сказав, що закохався в Анетту і готовий заплатити, щоб контракт викупити. Я назвав суму, він аж закахикав. Але сказав, що заплатить. Почав гроші знімати в банку. Але потім примчав зі столиці його батько, анулював оборудку, заплатив мені тисячу за витрачений час, забрав синка і поїхав. Посадив його в божевільню, лікуватися, так той утік, прийшов до Анетти, почав пропонувати їй із ним тікати. Анетта сповістила Борю, той прихопив синка і відправив у Петроград. Звідти ще кілька тисяч прийшло, з подякою.

– То, може, знову він?

– Ні, він малахольний дуже. Щоб викрасти, треба все організувати добре. Людей найняти, транспорт, обміркувати. Не здатний він на таке.

– А як його прізвище?

– Нікіфоров. Його батько – відомий банкір у Москві.

– Ще хтось?

– Скотопромисловець Харламов із Царицина. Цей навіть свій пароплав на Волзі назвав «Анетта». Готовий був мою ціну заплатити, але просив розстрочку на два роки. Я не погодився, він поїхав. Теж був із тих, хто всю ціну ніколи не платить. Це для нього наче образа.

– Я бачу, голос пані Анетти мав невідпорну силу.

– Мав, але я не думаю, що хтось із них її викрав. Вони поважні й багаті люди, але вони б не стали починати війну зі мною. А війна буде неодмінно, щойно стане відомо, що Анетта у них.

– А якщо не стане?

– А для чого тоді її викрадати? Це як отримати величезний діамант і ховати його від усіх. У чому сенс? Кому це потрібно? – Крік закрутив головою. – Якщо Анетту справді викрали, про це неодмінно стане відомо. Не зараз, так за тиждень, місяць чи рік. І тоді ті, хто це зробив, змушені будуть дуже постаратися переконати мене не вбивати їх. Зовсім не факт, що це їм удасться. А поки я б залишив цю справу. Вона як абрикоса. Треба дати їй достигнути, і вона впаде просто в руки. Зараз можна й не стрибати.

– Я спробую.

– Вільному воля, Іване Карповичу. Але не забувайте – якщо ви знайдете Анетту, її контракт не буде розірвано. Вона відпрацює на мене чотири роки й тільки тоді зможе робити що захоче, – сказав Крік досить недобрим тоном.

– Я мушу сприймати це як підозру щодо мене? – спитав я чесно. – Ви думаєте, ми з пані Анеттою разом граємо в якусь гру?

Ми дивилися один одному в очі. Він витримав паузу.

– Ні, Іване Карповичу, я ні в чому вас не підозрюю. Аби підозрював, сказав би прямо й підтвердив би слова доказами. Та їх немає. І я не думаю, що ви б стали вплутуватися в таку небезпечну історію. Я просто нагадав, що контракт між мною і Анеттою діє і діятиме ще чотири роки.

– Я зрозумів вас. Що ж, тоді я спробую ще пошукати. Триматиму вас у курсі подій. – Я подав Кріку руку. Він її потиснув.

– То не хочете відступитися?

– Ні.

– Ви були закохані в неї?

– Ні, але я дуже поважаю пані Анетту. Вона багато пережила і залишилася доброю людиною.

– Ви дивний, Іване Карповичу. Ви відмовилися від влади і грошей, але шукаєте жінку, яка не доводиться вам ані коханкою, ані родичкою.

– Поясніть це моєю загадковістю. – Я усміхнувся.

– Якщо буде потрібна якась допомога, гроші чи зброя, то звертайтеся.

– Дякую.

– І пам’ятайте, що всі люди, яких я назвав, досягли успіху в цьому жорстокому світі. Вони дуже і дуже небезпечні.

– Матиму на увазі.

Ми попрощалися з паном Кріком, і того ж дня я відбув у Петроград, куди за доброї волі нізащо б не повернувся. Спершу вирішив дізнатися про банкіра Нікіфорова та його неспокійного сина. Він поки що видавався найбільш підозрілим. Знайти цього Нікіфорова у столиці виявилося легко. Мені одразу вказали на його будинок у Ковенському провулку, на кілька контор та міняльних лавок. Усі розповідали, що дуже багата людина, за війну ще більше розбагатів, бо допомагав урядові добувати валюту для військових закупівель за кордоном. Про сина чули менше. Наче був син, непоганий хлопець, але дивний. Кілька разів із дому тікав, а останнім часом щось його не видно.

Здалеку навіть бачив того Нікіфорова, коли він із будинку виходив. У шубі, з ціпком важким, сів в екіпаж і поїхав. Я ще біля будинку покрутився, у двір віз із дровами заїхав. Пройшов за возом, побачив кочегара, який розвантажував. Спитав, чи покурити не хоче, папіроскою збирався пригостити.

– Курити, пахощі диявольські до рота брати – гріх! – Подивився суворо і аж скривився, далі дрова розвантажував.

– А випити – теж гріх?

– Гріх. Від сатани вино, хоч хлібне, хоч виноградне, а хоч те картопляне, яке зараз п’ють, – сказав кочегар і дуже мене здивував, бо плем’я се і до тютюну, і до вина завжди охоче, а тут ось такий анахорет виявився.

– А добрим людям допомагати гріх?

– Не гріх, а обов’язок кожної богобоязливої людини. Тільки ж з’ясувати важко, добро до тебе прийшло чи вовк в овечій шкурі. – Кочегар чергову в’язанку дров узяв і потягнув, на мене перед тим подивившись недовірливо. Зрозумів я, що з цим каші не звариш. Пішов. Чекав, поки з будинку дівчина вийшла, покоївка, мабуть. Раніше, як був молодший, легко було мені підійти й зачарувати дівку. А зараз років мені додалося, я до дівчини, – а вона форкає на мене, наче кінь на вовка. Я вже і улещував, і на чай у трактир запрошував, а вона все дивиться вороже, торочить, що гріх із незнайомим чоловіком на вулиці балакати. Утекла врешті-решт. Тут уже стало мені цікаво. Що це за будинок такий, що слугам язика не розв’яжеш? Що за таємниці тут зберігаються, і чи, бува, не тут Анюту ховають? Побалакав із сусідами, спитав, чи чули спів жіночий. Але сусіди не хотіли говорити. Тільки почують про Нікіфорова – одразу похмурніють, відвертаються і йдуть. Зазвичай люблять люди поговорити, а тут наче відрізало їм. Трохи повештався і пішов до двірника з сусіднього будинку. Тямущий двірник – щедре джерело знань і про свій будинок, і про сусідські. Ніщо повз двірника не пройде, про все він знатиме. Коли я працював в охоронному відділенні, двірники були нашим золотим фондом. Іноді тиждень треба було вибігати там, де двірник за півгодини все розповість. От і зараз я знайшов двірника – він саме підмітав. Спитав, чи знайдеться в нього час поговорити.

– А ви хто такі будете? – поцікавився двірник і підозріло на мене глянув.

– Добра людина.

– Та воно ж хіба розбереш, чи добра людина? Може, добра, а може, злодій вивідує щось.

– Це ти, мабуть, і цигарок не куриш, і горілки не п’єш, бо гріх? – Махнув я рукою, бо не чекав, що суворі такі всі в цьому Петербурзі.

– Курити не курю, диявольська забава, а ось горілки чом би й не випити. Горілка – вона дух веселить і тіло підтримує. Звісно, як із дурною головою, то й горілка на шкоду. Але як із розумом її вживати, то це й не гріх зовсім, – запевнив двірник, такий міцний дядько років за п’ятдесят.

– То, може, перепочинете трохи?

– Та воно й перепочити можна, – легко погодився двірник. Уже дивився на мене без підозри, а з надією.

Пройшли ми до трактиру неподалік, замовив я тарелю оселедця з олійкою, хліба чорного і горілки по чарці. Випили, двірник хлібом занюхав, а от закусувати не став.

– Закуска – вона, той, заважає горілочці. Як наб’єш черево, то жодного тобі янгольського співу у вухах, а як на порожній шлунок – то наче хори небесні заливаються! – пояснив двірник. Я ще чарку замовив, для нього, спитав, чи знає він банкіра Нікіфорова.

– Знаю, звісно ж! Через дорогу його будинок.

– А чи чув ти жіночий спів із нього?

– Ні, ніколи! Що там спів – патефона, й того немає! Хоча Нікіфоров же багатій з багатіїв. Каже, що від диявола ті патефони. І авта не купує собі, хоча гроші є, – екіпажем пересувається. Донедавна і потягів не визнавав, але тепер їздить, – розповів двірник і випив чарку.

– А куди їздить? Не до Одеси часом?

– Про Одесу нічого не знаю, а ось до Москви їздив і до Могильова, коли там ставка громадянина Романова, колишнього государя імператора, була. При дворі великий вплив мав. Хоча кажуть, що з сектантів. Але зараз можна. – Двірник зарум’янився, чисте тобі яблучко в серпні, замріяний зробився, дивився на світ із любов’ю.

– Що за секта?

– Та, наче духовні християни, але особливого якогось согласія. Я ото людина православна, на нечисті цій не знаюся. Але чув, що вважають вони себе ревними оборонцями древнього благочестя. Вірять, що гроші витрачати гріх, а ось збирати копієчка до копієчки – перед богом ліпше за будь-яку молитву! Кажуть, що як збираються на радіння свої, кожен розповідає, скільки грошей зібрав. І хто мало зібрав, того лають і б’ють, бо як не дав Бог грошей, значить, грішила людина і мусить бути покарана. А хто багато грошей заробив, усі тому вклоняються в ноги, руки цілують, за святого вважають. Співають же вони: «Будемо багаті, то будемо і святі!». Ось як! – Двірник сумно на порожню чарку подивився, а потім на мене.

– А звідки це все ти знаєш?

– А мені один хлопець розповідав. Він у будинку Нікіфорова за двірника жив. У нього кімнатка окрема в підвалі була, і як радіння починалися, його в тій кімнатці зачиняли. Але йому ж цікаво було, що сектанти роблять. Навчився він замок відчиняти, і як почалося радіння, пішов подивитися. Сподівався, що вони там злягатися будуть, як частенько у хлистів буває. Але ні, жодного злягання не було, тільки про гроші балакали, когось лаяли, когось вихваляли, а потім танцювати почали і славити бога за гроші. Ось звідки я знаю! То як, наллєш, чи до служби мені повертатися?

Я махнув половому, той швиденько налив чарку. Чоловік випив половину.

– А де зараз твій знайомий?

– Та де, сплутали його ці чорти. Обіцяли, що і він багатим стане, якщо віру прийме. А він же з бідної родини. У батька землі зовсім не було, на заробітки ходив і дітей усіх пускав. З дитинства по чужих кутках на чужому хлібі старцював. А тут йому кажуть: багатим будеш, на перинах спатимеш, хліб білий їстимеш, чоботи на зиму матимеш. Заманили хлопця, гади такі. Пішов до них у віру, переїхав до Москви, і що вже там із ним сталося, не знаю. – Зітхнув і допив горілку.

– У цього Нікіфорова син є…

– Ага, Кіндратієм звали. Кажуть, хороший хлопець був.

– А чого був?

– Бо зараз у божевільні сидить.

– Збожеволів?

– Хто каже, що збожеволів, а хто – що він супроти батька пішов, а старий Нікіфоров цього не любить. Ось і запроторив бозна-куди.

– Проти батька пішов? У чому ж?

– Та в тому, що не заробляти гроші хотів, а витрачати. По-їхньому страшенний гріх. Батько розсердився. Молодий, кажуть, двічі з дому тікав. Кудись на південь. Силоміць доводилося його повертати. Востаннє привіз старий Нікіфоров і запроторив до божевільні.

– А де та божевільня? – спитав я, а чоловік аж закашлявся. На горлянку показує, немов ось-ось помре, рятувати треба. Чаркою, звісно. Випив, умить ожив.

– Та десь за містом.

– А точніше не знаєш?

– Не знаю. А чого ти питаєш? Чого цим Нікіфоровим зацікавився?

– Та я на одного пана працюю, а той справи з Нікіфоровим мати збирається. Оце наказав довідатися, що за людина.

– Та людина як людина. Сидить то в конторі, то в будинку, все грошики лічить та відкладає.

– А дружина його де?

– Померла давно.

– А чого ж удруге не оженився? Чи, може, коханку має?

– Ні, нема в нього коханки. Може, вже старий став, відшумував своє. А може, віра забороняє блуд. Але точно немає коханки.

– То, мабуть, до будинку розпусти їздить?

– Та всяке може бути, але не схоже.

– Чого ж не схоже, коли я його бачив – дядько кремезний.

– Як до дівок їздити, то платити ж треба. А витрачати гроші для них – гріх.

– Але ж і без жінки як прожити?

– Та, як гроші любиш, без чого завгодно проживеш. Будуть тобі гроші серце гріти, і тим будеш цілком задоволений.

– Боронь Боже так гроші любити.

– Ага, що занадто – те не здраво, – кивнув двірник.

– А не підкажеш, хто б міг знати, в яку божевільню Нікіфорова молодшого відправили?

– Та не знаю… – сказав і подивився на мене.

Зрозуміло. Я полтиник на стіл поклав. Двірник усміхнувся. Дивився на монету. Я до нього пересунув, він прикрив лапищею своєю широкою.

– За квартал тут живе колишній поліцейський із летючого загону розшукового відділення. Василь Петрович Самсонов. Цей може знати, – сказав двірник. Адресою поділився, і пішов я. А він узявся оселедець вибирати, а олійку хлібом вимочувати.

Пішов за адресою, трохи поплутав вулицями, дивився, чи ніхто за мною не ходить. Нікого не було. Зайшов до потрібного будинку, на п’ятий поверх піднявся, постукав у двері. Відчинив дядько такий років за шістдесят, худенький, невисокий, сивий, із розумними очима і суворим поглядом.

– Василь Петрович? – спитав я.

– Чим можу служити?

– Добрий день, хотів би з вам поговорити. – Я усміхнувся, але погляд господаря не пом’якшав.

– Про що?

– Чи можна не на порозі?

– Я вас не знаю, – сказав чоловік, потім почав приглядатися і скрикнув. – Іване Карповичу, ви, чи що? Точно ви!

– Я вже думав, що припинили мене впізнавати.

– Та що ж ви одразу не сказали! Заходьте! Будь ласка! – запросив він до своєї квартири. Невеличкої, бідної, чистенької. – Ось сюди, – запросив до кухні, двері в кімнату зачинені були. – Там студент живе. Студентові кімнату здаю, – пояснив господар і чомусь почервонів. – Зараз чайник поставлю! – Узявся невеличку пічку розпалювати.

– Та не турбуйтеся.

– Що ви, такий гість! Найкращий сищик імперії! Ось! – Василь Петрович відчинив якусь шафу. Там виявилася досить повна колекція моїх пригод у журналах чи окремими книжками. – Я ж ваш шанувальник, Іване Карповичу. Ось, сідайте.

Запропонував мені стілець, а сам поставив чайник грітися й на лавку присів.

– Чим зобов’язаний вашому візиту?

– Та ось розслідую одну справу, – сказав я. – Прошу про появу мою нікого не сповіщати, бо як дізнаються злочинці, що в столиці я, то втечуть, а я хочу їх тепленькими прихопити.

– Я мовчатиму, Іване Карповичу, тут уже не звольте турбуватися. Я сорок років у поліції прослужив і як ніхто знаю, як секретність для успіху операції потрібна. Мабуть, вам якась допомога треба, раз до мене звернулися?

– Так, хотів розпитати вас про банкіра Нікіфорова. Чули про такого? – спитав я і одразу помітив, як спохмурнів господар.

– Та чув, звісно. Один із найбагатших людей столиці.

– Мене не так він цікавить, як син його.

– Так, є син, здається, Кіндратієм звати, – кивнув Самосонов. Дивився насторожено.

– Якщо мої питання лякають вас чи ви не маєте охоти відповідати, просто скажіть, і я піду. Не хочу поважну людину турбувати.

– Та ні, Іване Карповичу. Вважаю за честь вам допомогти.

– Мені цей Нікіфоров-молодший потрібен. Але кажуть, що вдома його немає, наче в божевільні він у якійсь. А де саме – не знають. Може, ви щось про це чули?

– Та не тільки чув, а й у розслідуванні участь брав.

– У розслідуванні? А що за розслідування? – зацікавився я.

– Від трьох колишніх гімназійних однокласників Кіндратія Нікіфорова надійшла скарга про те, що Кіндратія силоміць відправили до божевільні, бо він не хотів вступати до секти, яку очолював батько.

– А Нікіфоров секту очолював?

– Ну, тут як сказати. – Самсонов знизав плечима.

– Та як є, так і кажіть.

– Думаю, що очолював. І очолює. Але доказів немає. І немає більше тому, що не шукали.

– А чого ж не шукали? Хіба ж при царі не треба було поліції з сектантами боротися?

– Та дуже навіть треба. Але річ у тому, що Нікіфоров-старший – занадто вже поважна людина. Зв’язки великі має. У його банку найкращі люди столиці гроші тримають. І позичають у нього. Як щось проти Нікіфорова-старшого виникне, одразу справу під сукно кладуть. Ось так і з сином. Заяву сховали, наче й не було. Але однокласники, що за товариша хвилювалися, в газети пішли. Розповіли, що батько-сектант сина за місто вивіз і вбити може. Написали про це, скандал виник, довелося перевірку проводити. Нікіфоров-старший повідомив, що син його в лікарні «Білий Єрусалим», дорогою на Нарву, а потім іще верст вісім від дороги. У глухому місці, серед лісів і боліт. Поїхали ми туди. Дорога вкрай погана, навесні та восени тільки верхи проїхати можна, жоден екіпаж не проїде. Довелося верхи їхати, щоб перевірити, чи немає секти в лікарні, й дізнатися, що там із Кіндратієм. Приїхали, зустрів нас тамтешній лікар Савелій Адольфович Зоненберг. Дозволив обшук провести.

– І щось знайшли?

– Нічого. Зовсім. І не могли ми там нічого знайти.

– Чому?

– Бо чекали нас там.

– Чекали?

– Ага. Хтось їх сповістив, що їдемо. Поки прибули, там, якщо й було підозріле, все сховали.

– Чому думаєте, що їх попередили?

– Та воно ж видно Іване Карповичу, коли ти зненацька, а коли ні. Чекали нас, точно чекали. Ну, ми походили, подивилися, поговорили з Кіндратієм. Він живий, здоровий, слідів тортур нема. Не в підвалі, не на ланцюгу. Сказав, що радий лікуватися, сподівається на повне одужання і жодних претензій не має. З тим і поїхали додому.

– Але з обличчя вашого бачу, що щось вам там муляло.

– Муляло. Я ж, Іване Карповичу, багато років у поліції, навчився відчувати, коли брешуть люди. І тут брехали. І лікар той, Зоненберг, і Кіндратій. Ну, і лікарня та. Наче і чистенько там все, у білий колір пофарбовано, такий острівець світлий серед боліт, але щось там у повітрі було важке, щось недобре. І хворі тамтешні дивні. Не знаю, як і пояснити. От інколи відчуваєш серцем, а головою пояснити не можеш, що там не те.

– Так, інколи серце бачить те, чого голова не помічає, – погодився я. – А жінки в «Білому Єрусалимі» були?

– Були. Небагато. Там хворих було десятків зо три, а жінок із них десь п’ять, не більше.

– Білявки?

– Та різні.

– А співів ви не чули? Чи, може, музичні інструменти які бачили?

– Ні, ані співів, ані інструментів. Там узагалі суворо якось.

– Суворо?

– Ага, і хворі, і хто біля них – серйозні ходять, Святе Письмо читають, про життя вічне розмовляють. І не усміхнеться жоден. Поїхали ми, а мені та лікарня з думок не йшла. Почав розпитувати і дізнався, що кілька років тому була з цим «Білим Єрусалимом» темна історія, – скривився Самсонов, паузу зробив. Я зрозумів це по-своєму, до гаманця поліз, по гроші.

– Ні, що ви! – Він рубль побачив, аж руками замахав. – Іване Карповичу, ображаєте! Щоб я з вас гроші брав? Та ніколи! Згадую я просто, щоб усе докладно доповісти. Це взимку було п’ять років тому. Приїхав на міську заставу з Нарвської сторони селянин переляканий, із чухонців. Привіз на возі якогось бідолаху ледь живого. Сказав, що підібрав голого і змерзлого на дорозі. Бідолаха переляканий був, кричав про якогось коня, що він сідати на нього не хоче, а його переслідують і вбити збираються. Це так селянин розповів. Він бідолаху посадив у сани, сіном укрив, кожухом, і довіз до застави. Але втікач перемерз, знепритомнів дорогою. Повезли в лікарню, там почали відігрівати, поліцію сповістили. Вечоріло вже, їхати на місце, де підібрав селянин утікача, пізно, вирішили стражі вже зранку поїхати. Та вночі селянин зник. Поїхав ночувати на постоялий двір, приїхав, чаю випив, потім вийшов до вітру і зник. Вранці на снігу лише краплі крові знайшли!

– Убили, чи що?

– Та воно ж, знаєте, Іване Карповичу, для вбивства тіло потрібне. А як тіла немає, то зник. Просто взяв і зник, залишивши сани з конем у сараї. Зник, хоч у нього родина в селі, четверо дітей, земелька. А він зник! Але це не все! Бо ж і втікач у лікарні до ранку помер. Лікарі дивувалися – наче не мусив, а помер. Написали в документі, що від перемерзання. Але я потім із ними розмовляв, і натякали вони, що сумнівна якась справа. Чи не подушкою придушили бідолаху. Та прямо ніхто не розповів, бо кому скандал потрібен?

– Одразу двоє загинули?

– В одну ніч, Іване Карповичу, в одну ніч!

– Підозріло якось.

– Дуже підозріло! Стражників послали перевірити. Поїхали вони. Знайшли місце, де босі сліди на дорогу виходили. А за босими слідами одразу багато кінських і собачих.

– Таки гналися за тим бідолашним?

– Схоже на те, – кивнув Самсонов. – Стражі поїхали по тих слідах, а тут сніг повалив. Та такий лапатий! Завірюха почалася. Невдовзі вже годі було щось розібрати. Вирішили повертатися, заблукали, ледь не замерзли. Але річ у тому, що сліди в бік «Білого Єрусалиму» вели. Там навколо на багато верст жодного села чи хутора, лише та лікарня. Стражі хотіли наступного дня туди таки доїхати, але начальство несподівано сказало, що не треба. Мовляв, і в місті справи є, немає чого по хащах лазити. Так ніхто й не дізнався, що то за втікач був. Від кого тікав, чого боявся і чому взимку лісом голий бігав. Оце така історія.

– Дивна, – кивнув я.

– Дуже дивна. А ще дивніше те, що і слідів же ніяких не залишилося. Наче нічого й не було, жодного папірця чи документа! Тільки те, що хлопці запам’ятали та розповіли! Ось так!

– Чистив хтось сліди.

– Старанно чистив, Іване Карповичу, наче підлогу до царського балу! – Самсонов підвівся, накришив чаю в чайник, залив окропом, залишив заварюватися. – А ви чому «Білим Єрусалимом» зацікавилися?

– Та людина зникла, шукаю її. І якось оця назва випливла. Може, до діла, а може, і ні. Це і встановити намагаюся. А от ви казали, що хворі в «Білому Єрусалимі» дивні. Чим саме?

– Вони там усі ходять наче з хреста зняті. Тихі, мовчазні, хода в них трохи дивна і обличчя.

– А що з ходою та обличчям?

– Та бозна-що. Дивно якось ходять, неквапливо, так, наче дитина, коли ходити вчиться. А обличчя в них бліді й налиті якісь, наче місяць повний. А в очах спокій. Не спокій, а байдужість якась, наче у волів в упряжі. Я ж у ваших краях був, Іване Карповичу, бачив, як на волах орють.

– А ці хворі – від чого ж їх там лікують?

– Та кажуть, що голову вправляють. Тому її й називають божевільнею, хоч лікар Зоненберг на це ображається. Просить тільки «Білим Єрусалимом» іменувати.

– Цікава місцинка. А як би то там побувати?

– Та як. Треба візника брати. Тільки не знаю, чи доїдете, бо ж дорога там навесні вкрай погана. Може, давайте, я з вами поїду. Покажу все, допоможу, як треба буде.

– Дякую, але не хочу вас турбувати.

– Іване Карповичу, та які там турботи, коли мені в радість! Я ж оце на пенсію вийшов, і тепер хоч вовком вий! Сорок років у поліції прослужив, звик, що вранці прокинуся, чаю перехоплю міцного – і побіг. А тепер прокинуся, а бігти нікуди. Так тоскно стає, хоч у зашморг! У вас після служби так само було?

– Було, – кивнув я. – Я ж тому й розслідуванням став займатися, бо не міг усидіти на місці. Воно-то в мене земля була, роботи сільської багато – орати, сіяти, жнивувати. Але все не до душі. Це як мисливську собаку у віз упрягати. Возитиме, але про полювання повсякчас думатиме.

– Ну, це точно. – У Самсонова аж сльози на очах з’явилися. – Так вийшло, що родини в мене немає. Була колись дружина, померла рано від тифу. Можна б було ще одружитися, але якось усе часу не було, все по роботі бігав. Дуже вже я роботу свою любив, Іване Карповичу. Ото навіть як захворію, все одно виходив, бо й дня пропустити не міг. І вихідними працював. Цим тільки й жив, а ось як на пенсію вийшов, так життя моє і закінчилося. Днями сиджу в кімнатці, що робити – не знаю. Такий сум бере, що вже й думки погані були. Щоб руки на себе накласти. Бо навіщо жити так сумно й нудно, як я? Але не наклав. І знаєте чому?

– Чому? – спитав я. Не аби спитати – прикро за дядька було.

– Вам завдяки!

– Мені? – Тут уже я здивувався.

– Вам, Іване Карповичу, вам! Трапився мені одного разу журнал із вашими пригодами. Прочитав я їх і захопився. Ще один купив, а потім ще і ще. Бачили ж, тепер у мене колекція ціла. Днями читаю. Не просто так читаю, а записую, сам розумую. Ось чому Іван Карпович так зробив, а чому сяк. А чи не можна де було краще зробити.

– І як, багато помилявся я?

– Та ні, Іване Карповичу, працюєте ви добре. Ну, і ризикова ви людина. У мене від одного опису, як ви по лезу ножа ходите, серце заходиться, а ви ж це все особисто переживали! Смілива ви людина, Іване Карповичу. Ось і зараз щось шукаєте. Давайте, поїду з вами.

– Дякую, не треба, я сам.

– Не відмовляйтеся, не подобається мені те місце.

– Ну чого вам час на мене витрачати?

– Бо вам подобається злочини розкривати, мені теж. Ви, звісно, нашого брата не любите, це в історіях видно. Там де не поліцейський, так п’яниця чи хабарник, а то й просто мерзотник.

– Ну, я образити не хотів, але…

– Та я знаю, що за «але»? Сам же бачив, із ким працюю і хто там зараз залишився. Багато в нас ось таких, як ви пишете. Але інші теж є. Не знаю, чи повірите, Іване Карповичу, але я жодного хабара в житті не взяв!

– Та чого ж не повірити, вірю. З квартири вашої видно, що чесна людина.

– Та біда в тому, що я не брав, але були й такі, що брали. Частенько начальство моє за гроші прикривало. Часом убивць відпускало, які при грошах. Один купець курсистку полюбив, залицятися почав. Вона його відшила, гарбуза дала, як у ваших краях кажуть. Він роздратувався, прийшов із ножем. Спочатку кричав на неї, потім ударив. Зарізав, при свідках. Арештували його, каторга світила. Але купець же першої гільдії, при грошах. Почали крутити. Влаштували, наче арештували його помилково. А вбивав інший хтось. Свідків знайшли, які бачили, що під час убивства купець у трактирі пиячив. Потім знайшли тіло якогось безхатька, який під мостом у зашморг поліз. Сказали, що це він убив, а потім повісився. Мертвий сперечатися не стане, на мертвого що завгодно можна повісити. І всі ж знають, що брехня, а випустили купця. Він потім за два роки на Масляній із трійки випав і голову об лід проламав. Тиждень у лікарні полежав і помер. Покарав Господь. Хоч його не купиш.

– Ну, в мене таких історій теж вистачає. Але поїду я сам. Ви краще ось що… Можете довідатися про банкіра Нікіфорова таке: чи не замовляв він останнім часом музичних інструментів, нот, жіночого одягу.

– Та навряд чи. Жодної історії з жінками я про Нікіфорова не чув. Ось син його, Кіндратій, – той устрявав. Спочатку стрілявся з якимось офіцером за даму, потім, кажуть, десь на півдні закохався, вкрав у батька купу грошей, втекти хотів, але не склалося.

– То ви дізнайтеся, що я попросив.

– Дізнаюся, обов’язково дізнаюся! Це мені як свято буде, що справа є! Я ж, знаєте, Іване Карповичу, від нудьги ото, буває, на вулиці виходжу й годинами вештаюся. То послідкую за кимось, то щось підозріле перевірю. Кілька разів кишенькових злодіїв ловив, один раз грабіжників. А як уже заморюся, тоді повертаюся й пригоди ваші читаю. Так, ось вам чай.

Налив він чашку, поставив цукор і хліба житнього.

– Вибачайте, але булки білої немає.

– Та ну, я людина проста, все життя житній хліб їв, – заспокоїв його. І не те щоб чаю мені хотілося, але, щоб господаря вшанувати, пив.

Тут прийшов хтось.

– Це студент, кімнати винаймає, – пояснив Самсонов. – Ви не подумайте, це не через гроші. У мене пенсіон є, може, й небагато живу, а вже не бідую. Просто самотньо самому, а тут хоч якась жива людина, поговорити є з ким.

Я його добре розумів. Самому мені було самотньо, і все хотів побачити дівчат, але ніяк не міг до них добратися. Наче відштовхувало їх від мене. От зараз Анюту доводилося шукати. Заспокоїв себе тим, що на правильний слід ніби натрапив. Нікіфоровські пальці знати було у викраденні. Знайду, звільню і тоді вже поїду, бо в Одесі все готове було.

– А кого шукаєте, не розкажете? – спитав пошепки Самсонов, перед тим двері зачинивши.

– Жінку одну. Зникла безслідно. Жодної зачіпки немає. Окрім того, що свого часу Кіндратій Нікіфоров до неї залицявся. Хочу перевірити, чи не причетна родина ця, – сказав я правду.

– Дякую, Іване Карповичу, що відкрилися мені. Ви вже будьте спокійні, ніхто про це не дізнається! – запевнив Самсонов, – Вам переночувати є де? Як ні, то можете ось тут і прилягти, на ліжку. А я вже на підлозі, мені на підлозі ще краще, бо спина не болить.

– Ні, дякую, ще деякі справи є.

– Тоді дозвольте мені хоч мапу вам дати! – запропонував господар. Дістав із шафи. – Ось дивіться, ось дорога на Нарву, а ось тут убік треба брати й сюди їхати.

– Та там же тільки болота позначені! – здивувався я.

– Болота там і є. Болота й ліси, – кивнув Самсонов. – Візьмете мапу з собою?

– Та ні, мені досить раз глянути, щоб запам’ятати. Дякую вам, і прийміть від мене подяку. – Хотів рубль дати.

– Та ніколи! – Знову образився співрозмовник мій.

– Послухайте. Виходить, що всіляким негідникам я гроші даю, щоб вони розповіли, а хорошій людині заплатити не можу. Хіба правильно це? Думаю, що ні. Прийміть, будь ласка.

Старий рубль узяв, я чай допив і пішов. Справ особливих у мене не було, просто не хотілося обтяжувати служаку. Переночував у дешевенькому готелі. Поки йти туди, трохи поблукав, знову переконався, що не слідкують. У готелі перетягнув ліжко, під двері стілець підсунув, зброю перевірив і тільки потім спати ліг. А зранку рушив до того «Білого Єрусалиму». Візники спочатку їхати відмовлялися.

– Що ви, пане, не доїхати туди! – казали.

А потім один узявся.

– Тільки так, пане. Везтиму, поки везтиметься, а якщо вже зовсім багнюка почнеться, зупинюся, і далі вже пішки. Добре? – сказав візник.

– Домовилися, – кивнув я. Кінь у нього був добрий, колеса широкі, мусили довгенько проїхати. Нарвським шляхом рухалися швидко, а як повернули з нього, важче пішло. Полетіла з коліс багнюка, кінь важко дихати став. Але тягнув деякий час. Тільки коли в ліс заїхали, візник зупинився.

– Усе, дорогий ти мій, не поїду далі. Бачите, це ж не дорога, а болото якесь. Застрягнемо, хто нас у цих глухих краях витягне?

Попереду справді лежало море багна. Заплатив я, допоміг розвернути екіпаж, і поїхав візник. А я пішки рушив. Лісу тримався, бо дорогою взагалі годі пройти було. Дві години йшов, гілками обличчя подряпав, поки нарешті доплентався до лугу. А за ним будівлі побачив. Білі всі, акуратні, гарненькі, оточені муром. На лугу трава була, сяк-так пройти можна. Але непомітно підійти навіть не думай. Звідусіль видно, коли хтось наближатиметься. Ну, так, то й так. Пішов я. Роздивився, що в лікарні два корпуси були, а згори по муру ще й колючий дріт пущено. Серйозно так. А ще ж по кутках такі собі башточки невеличкі, наче для охорони. І наче в одній башточці рух я помітив. Спостерігали за мною. Підійшов до великих дерев’яних воріт, залізом оббитих. Постукав. Довго не відчиняли, потім визирнув мужик якийсь.

– Чого тобі?

– Я до лікаря Зоненберга! – сказав суворо, грізно, як начальство у нас і балакає зазвичай. Мужик вирячився на мене, дебелий, обличчя справді дивне якесь, наче водою набране. – Ну, чого дивишся! Веди мене до лікаря, чи нагая хочеш? – Аж ногою тупнув.

– Зараз, спитаю. – Розгубився мужик і пішов кудись. Довелося почекати, поки не прийшов якийсь чоловік уже з благородних.

– Добрий день. Що ви хотіли? – спитав він. І в нього обличчя якесь дивне було.

– Мені потрібен лікар Зоненберг. – Сказав суворо, але з повагою.

– А ви хто такий будете?

– Я – Іван Карпович Підіпригора. Вам знайоме це ім’я? – Вирішив не таїтися, ва-банк піти. На мене тут не чекали, можна було їх заскочити.

Чоловік дуже здивувався, став до мене придивлятися.

– Та не може бути!

– Може, ще паспорт попросите показати?

– Одну хвилину! – Чоловік побіг кудись. Коли повернувся, тримав у руках книгу з моїми військовими пригодами. – Господи, та це ж ви!

– То може, відчините ворота?

– Так, звісно! Мишку, відчини! – крикнув чоловік. Прибіг той дебелий мужик і ворота відчинив. Я зайшов.

– Добрий день, я лікар Зоненберг, Савелій Адольфович.

Він подав руку. Товстеньку, біленьку і якусь кволу, хоча сам чоловік був пудів на сім і зростом на півголови за мене вищий.

– Добрий день. – Я потиснув руку. Вона була якась безсила, наче з киселю зроблена.

– Що вас привело до наших палестин? – спитав лікар. У його голосі було щире здивування і жодного переляку. Хоча мусив би боятися, якщо було йому що ховати.

– Мені треба поговорити з одним вашим хворим.

– Із нашим хворим? – перепитав Зоненберг, потім сплеснув руками. – Та що ж я тут стою! Прошу до мого кабінету!

Він повів двором лікарні, не схожої на жодну з тих, які мені доводилося бачити. Тут повсюди був зразковий порядок. Підметені бруковані доріжки, прибрані ще з осені клумби, коротко підстрижений газон, трохи далі – садок і липова алея. Хворих не було видно, так само, як і персоналу.

– Прошу, прошу, Іване Карповичу! Це ж треба, такий гість! Кому скажи, так і не повірить! Ось так просто, постукали у ворота, а це виявився найкращий сищик імперії! – Лікар дивився на мене замріяно, і я вирішив, що це зручний момент.

– Мені треба поговорити з Кіндратієм Нікіфоровим, – сказав я. Зоненберг призупинився, важко зітхнув і розвів руками.

– На превеликий жаль, це неможливо, Іване Карповичу.

– І чому ж?

– Кіндратій помер.

– Помер?

– Так. Я буду чесний з вами, він наклав на себе руки. Ми недогледіли. Це наша помилка. Але, розумієте, він одужував так швидко і впевнено, ми й подумати не могли, що хвороба ще залишається в ньому, здатна штовхнути на такий безглуздий, гріховний крок.

– І коли він помер?

– Ще на початку зими. Якщо хочете, я можу провести вас до його могили. Ось там, за корпусом. – Зоненберг повів мене. Вся територія лікарні була вкрита мереживом доріжок. Мабуть, щоб хворі могли тут гуляти. Тільки жоден не гуляв.

– І як він наклав на себе руки?

– Стрибнув у колодязь. Сторчголов. Зазвичай колодязь зачинений, але Кіндратій зміг украсти ключ, відчинив і стрибнув. Його помітили санітари, ризикуючи своїм життям, полізли рятувати. Ми витягли його буквально за кілька хвилин. Але, на жаль, було вже запізно. – Зоненберг зітхнув. – Дуже неприємна подія, ми тут, у «Білому Єрусалимі», досі через неї переймаємося.

Ми вже ішли вздовж корпусу, складено з дикого каменю і вкритого черепицею. Все було зроблено на віки.

– Ось тут у нас невеличкий цвинтар. На жаль, ми поки що не досягаємо стовідсоткового результату, і трапляються подібні ексцеси. Ось могила Кіндратія. – Лікар показав на чорну кам’яну брилу, що лежала в пожухлій траві. На брилі було вибито ім’я – Кіндратій Нікіфоров – та роки народження і смерті. Хлопець прожив лише двадцять один рік. Ще були вибиті кілька голубів, що злітали до неба. Поруч лежали менші брили на яких теж були вибиті імена. Здебільшого чоловічі.

– А чому Кіндратія тут поховали? Як мені відомо, у Петрограді в нього є родина.

– Так, є його батько. Але річ у тому, що… – Зоненберг зітхнув. – Як би так сказати…

– Кажіть як є.

– Річ у тому, що в Кіндратія були досить погані стосунки з батьком. Дуже погані. Насправді Кіндратій завдав йому багато болю. Завдав не тому, що був поганою людиною, а тому, що був хворий. Важко хворий. Ми намагалися йому допомогти, але не змогли.

– І батько погодився, щоб єдиного сина поховали бозна-де?

– Чому ж бозна-де? Його поховали у нас, у «Білому Єрусалимі», в лікарні, яка виникла і продовжує своє існування завдяки грошам пана Нікіфорова. Ми – його дітище, у нас – це зовсім не бозна-де.

– То ви існуєте на гроші Нікіфорова? – спитав я. Лікар усміхнувся.

– Іване Карповичу, мені здається, ви знаєте про це, але чомусь питаєте. Ви ж найкращий сищик імперії, і я повірити не можу, що ви їхали кудись, не знаючи куди саме. Ми можемо йти, чи ви ще хочете подивитися могилу бідолашного Кіндратія?

Я присів біля могили. Як такої її не було. На наших цвинтарях завжди насипають горбочок. Тут же землю втрамбували, щоб жодного горбочка не залишилося. Видно було, що копали, але чи було тіло в могилі, я знати не міг.

– Ви сповіщали поліцію?

– Ну звісно! Як інакше? Вони провели перевірку, склали акт. Усі документи в моєму кабінеті.

– А чому нікого не видно? Де всі?

– У нас зараз починається обід. Може, з дороги хочете поїсти?

– Та можна б було.

– Сказати, щоб принесли їжу до мого кабінету?

– Ні, я хотів би в їдальні.

– Тоді ходімо.

Лікар повів мене до довгої одноповерхової будівлі, як і все тут, пофарбованої у білий колір. Коли ми зайшли всередину, я нарешті побачив місцевих жителів. Більша частина з них була у білому одязі. Сиділи за довгими столами й з апетитом їли. Якийсь суп, на вигляд непоганий. Із м’ясом. На тарелях посеред столів викладено вдосталь хліба. Здається, добре харчуються. Хворі майже не звернули уваги на мою появу. Деякі подивилися на мене, але без жодної цікавості, глянули й далі їли. А більшість і зовсім не підняла голови. У них були якісь дивні обличчя. Як у лікаря або в того мужика, що мені відчиняв. Угодовані, білошкірі, з рум’янцем на щоках. Деякі трохи схожі на жіночі, хоча насправді вони тут усі були трохи схожі на жіночі.

– Ось стіл для гостей, сідайте, – запросив лікар і показав у куток. Поруч за довгим столом сиділи пацієнти в сірому одязі. Цих чомусь годували значно гірше. Суп був без м’яса, хліба по шматку кожному. Хворим у білому почали подавати друге: картоплю з котлетами, а цим принесли лише по ложці каші. «Сірі» жадібно їли й заздрісно дивилися на «білих».

– А чому годують по-різному? – спитав я.

– Люди в сірому тільки починають лікування, – люб’язно почав пояснювати лікар. – Для них розроблено спеціальну дієту, яка полегшить лікувальні процедури. А ось пацієнти в білому вже стали на шлях одужання й отримують повноцінне харчування. Ви, думаю, виберете обід для «білих»?

– Так, із м’ясом мені миліше. Слухайте, а чому лікарня зветься «Білим Єрусалимом»?

– Бо білий – колір чистоти та здоров’я. Колір людини до гріхопадіння, коли вона не знала зла та хвороб. – Лікар попросив якогось чоловіка принести мені обід. Прислужували тут люди з такими ж обличчями, як і пацієнти в білому. У «сірих» же обличчя були звичайні. «Білих» було з півсотні, «сірих» – зо два десятки, плюс обслуга.

– Слухайте, а на що хворіють ці люди? – я кивнув у бік «сірих». – По них і не скажеш, що вони хворі.

– Бо хвороби духу не такі помітні, як хвороби тіла. Але куди більш руйнівні. І небезпечні, – запевнив лікар. Він присів біля мене. Здавався цілком спокійним, пишався своєю лікарнею. – Ми беремося за найскладніші випадки, від яких відмовляються в інших лікарнях. От, наприклад, випадок із тим-таки Кіндратієм. Його возили до найкращих лікарів, але ті не змогли допомогти.

– А на що він хворів?

– На пріапізм.

– Це як? – Про таку хворобу я нічого не чув.

– Це коли статевий потяг виходить з-під контролю і стає панівним. У наш час усебічної розпусти це трапляється досить часто. До дітей потрапляють книжки, що вихваляють розпусту. Ті книжки труять їм мозок, перетворюють їх на рабів бажань, штовхають на хибний шлях і призводять до божевілля. Взагалі статеве бажання – найбільший із деструктивних потягів, що може охоплювати людину. Навіть пияцтво не таке страшне, – зітхнув Зоненберг.

– Я щось не розумію. Молодий хлопець відчуває бажання. У чому тут хвороба?

– Ну, Іване Карповичу, тут можна дивитися на проблему широко і вузько. Якщо дивитися широко, взагалі весь статевий потяг – це ярмо, яке пригнічує та знищує людину, це хвороба, від якої вона може вилікуватися лише під старість. І то не обов’язково.

– Ви щось дивне кажете. Як це статевий потяг хвороба? Це що, всі ми хворі? – здивувався я.

– Так, Іване Карповичу, всі. Ну, майже всі, окрім тих, хто зміг здолати тілесний бруд. Ідеться про гріхопадіння всього людства. І щоб змити сію печать змія-спокусника, треба пройти муки, як наш Спаситель. Але це вдається дуже небагатьом. Смачного! – сказав лікар, а переді мною поставили порцелянову миску з супом і хліб. Суп пахнув добре, я був голодний, але їсти не став. Лікар засміявся. – А, ну так, я ж читав ваші історії. Ви не їсте, бо боїтеся, що в суп щось підсипали. Добре, несіть і мені! – наказав він комусь зі слуг. – Так ось, повертаючись до вашого питання. Статевий потяг – одна з найважчих хвороб людини. І якщо інші хвороби руйнують лише тіло, то статевий потяг руйнує і душу, і тіло, більше того, він руйнує цілі суспільства, держави та народи! От уявіть – скільки людей ми щорічно втрачаємо через злочини на ґрунті пристрасті? А додати сюди самогубства через нещасне кохання? Ідеться про тисячі й тисячі. А це ж лише верхівка айсберга!

– Кого верхівка?

– Айсберга. Це такі крижані гори, що плавають океаном у високих широтах.

– Де плавають?

– Ну, на півночі, на півночі плавають.

– А як можуть гори плавати? – здивувався я. – Острови плавають, про таке чув. Ото пливуть моряки, бачать – острів. Висадяться воду пошукати, юшку зварити. Розпалять багаття, а острів як здригнеться і весь під воду як пірне! Бо то не острів був, а величезна риба! Але щоб гори плавали, такого я не чув.

Лікар уважно дивився на мене. Став серйозним. Ось йому принесли тарілку супу, і він усміхнувся.

– У якійсь із ваших історій ви чарки змінювали, бо боялися, що отруять. Хочете – тарілками поміняємося?

– Давайте, – кивнув я і посунув до нього миску. Він посунув свою, ми обмінялися.

– Що ж, іще раз смачного, – побажав лікар, і ми почали їсти. Суп був чудовий, наваристий, на свинячих ребрах. – Як вам наш кухар?

– Справу знає.

– До речі, з колишніх наших пацієнтів. Був на межі смерті через блуд. Офіційна медицина визнала невиліковним, звернувся до нас, і ми його врятували, – похвалився лікар.

– І як можна вилікувати від блуду?

– Я відчуваю у вашому голосі скептицизм. Це не дивно. Бо ми виростаємо у суспільстві, яке майже не намагається чинити опір статевому потягу, визнає його нездоланним, а часом навіть нормальним. Але ж насправді вихід є. Навіть кілька. Один нам запропонували святі люди минулого. Це аскеза. Внутрішня перемога хоті, здолання гада в собі. Але це дуже важкий шлях, неприступний для більшості. До того ж велика хиба цього шляху в можливості рецидивів, тобто повторень хвороби. Якщо ви читали житія святих, то знаєте, як часто їм доводилося долати спокуси, коли тіло повставало і вимагало свого. Аскеза – шлях одиниць. А ми живемо з вами в час промислового виробництва, коли важливі не так духовні подвиги одинаків, як ефективність мас. Тому й шукаємо інші шляхи звільнення людини з тілесного ярма.

– Що значить звільнення?

– Одужання. Позбавившись хоті, людина починає нове, осмислене і розумне життя. Вона може зосередитися на роботі, тепер її більше не будуть відволікати порожні хвилювання. Це корисно для суспільства, корисно для економіки, для держави та для конкретних осіб. – Лікар пояснював і задоволено їв суп, плямкаючи пишними губами. Я теж їв, але вже без задоволення, бо де й апетит подівся.

– Я все ж таки не розумію, як можна позбутися хоті. Поки людина жива і здорова, хіть у неї буде. Я ось людина вже немолода, а й то відчуваю хвилювання, коли бачу даму. А що там казати, якщо людині двадцять років!

– Ми гарантуємо результат для будь-якого віку. А ось стан здоров’я справді важливий, – кивнув лікар. Нам якраз принесли по тарілці з картопляним пюре та котлетою. «Білим» у цей час роздали по склянці чаю й по великому пиріжку з сиром. І цукру досхочу. «Сірим» же чай дали без цукру і по невеличкому сухарю замість пиріжків.

– Людина, слабка здоров’ям, може не витримати нашої терапії. Ми беремося за лікування, лише коли бачимо високу ймовірність одужання. Хоча, звісно, трапляються і помилки, як от із Кіндратіем. Але ж від помилок застрахований лише той, хто нічого не робить. А ми, лікарі-практики, мусимо набивати собі лоба методом спроб та помилок.

Лікар зітхнув, відсунув порожню миску і взявся за картоплю з котлетою. Я вже зовсім не їв.

– Так як ви лікуєте своїх пацієнтів?

– У нас є чотири програми лікування. Хтось зупиняється після першої, а хтось іде далі. Але хочу і вас спитати: чи читали ви повість «Крейцерова соната»?

– Як-як?

– «Крейцерова соната» графа Льва Миколайовича Толстого. Сподіваюся, ви про Толстого чули?

– Та чув, він мені листа написав.

– Вам? Листа? Та як таке може бути?

Лікар теж їсти перестав, вирячився на мене.

– Ну, тоді якраз мої перші історії надрукували. Почали вони набувати популярності. І прийшов лист від цього графа, де він звинувачувати мене став.

– У чому?

– Що я, замість писати про біди народу й духовні шукання, описую всілякі забавки, забиваю людям голову, а мусив би сприяти змінам у державі й серцях людей.

– І що ви, відповіли йому?

– Ага. Ну, тобто як, листа я написав, де пояснював, що життя людське важке й потрібно людей розважати, щоб зовсім у відчай не впали. Хотів уже надсилати, коли дізнався, що граф із дому втік і десь дорогою помер. На той світ пошта не ходить, тому лист я залишив. А що ви казали про якусь повість?

– «Крейцерова соната» зветься. Її заборонив царський уряд, бо вважав аморальною. Хоча насправді вона – один із найморальніших плодів людського духу! Справжній гімн статевого утримання, як єдино можливого шляху сходження від тварини, що впала у гріх, до людини, створеної за образом та подобою Господа нашого! – Зоненберг схилив голову.

– І все-таки я не розумію. Бачив я, коли від довгого статевого утримання люди берега пускалися, а ось регулярне статеве життя навпаки робить людину спокійною і задоволеною. Хіть не лікувати треба, а задовольняти.

– Ні, ні, Іване Карповичу! Це помилкове твердження! Вкрай помилкове! У тому-то й біда, що хіть неможливо задовольнити! Їй завжди мало, вона катує людину, вичавлює, наче кондитер лимон! Хіть виснажує, хіть убиває, хіть штовхає на погані вчинки! З хіттю неможливі жодні домовленості! Тільки лікування, тільки виривання її з корінням, наче бур’яну на полі! – Лікар аж кричав. Хворі, попивши чаю, почали виходити. Ходили справді дивно. А деякі й ходити не могли, їх садовили на спеціальні візки і вивозили.

– А що це з ними? Чому вони ходити не можуть? – перервав я Зоненберга.

– Перший та другий етапи лікування досить важкі. Але не хвилюйтеся, наші пацієнти одужають і повернуться до нормального життя, – запевнив лікар.

– Якщо в колодязь не стрибнуть, – нагадав я.

– Іване Карповичу, то була прикра помилка. Залишок хвороби, який зміг залишитися і штовхнути Кіндратія на страшне.

– Мені казали, що Кіндратій був закоханий, – сказав я, уважно спостерігаючи за лікарем, який штрикав ложкою в залишки котлети.

– Не закоханий. Кохання – це високе почуття, а тут була хвороба. Розумієте, у Кіндратія рано померла мати, і це травмувало хлопчика. Травма призвела до постійних спроб бунту проти батька. Ви про віденського лікаря Фройда чули?

– Не чув.

– Світило психіатрії. Він учить, що людина повністю формується в ранньому дитинстві, і всі наші страхи, неврози й переживання ідуть звідти, з тих часів, яких ми й не пам’ятаємо. Усі травми, отримані тоді, впливають на нас зараз.

– Травми – це коли немовля з люльки гепнеться, чи які?

– Ні-ні, інші травми, сексуального характеру.

– Якого характеру?

– Сексуального. Ну, тобто статевого.

– У немовлят? – перепитав я, бо якась маячня виходила.

– За словами Фройда, людина вже в череві матері має власну сексуальність і з перших днів життя теж. Чого ви так дивитеся, Іване Карповичу? Це погляд, визнаний більшістю науковців у цій галузі. Є деякі дрібні розбіжності між авторами, але в цілому саме так. Від самого початку ми маємо власну сексуальність, вона пригнічується, і з цього походять усі неврози та розлади, якими людина страждає у дорослому віці.

– Знаєте, я помічав, що коли людині їсти немає чого, воно багато про їжу говорить. Годинами може розповідати про хліб, про юшку, про кулешу з салом. Так ото і зі зляганням. У кого є воно, той тілесно відпочине і потім не згадує. А в кого немає, той починає балакати, вигадувати щось.

– Ну, Іване Карповичу, це примітивізований погляд.

– Та вже який є, – знизав я плечима. Нам чай із пиріжками принесли. Лікар махнув рукою, щоб я чашку обирав.

– Хоча в думках Фройда таки є одна, але фундаментальна, помилка. – кивнув Зоненберг. – Вона полягає в тому, що Фройд зосереджуються на наслідках, а не на причинах. Причина ж бід людських у наявності хоті, нестримного статевого потягу, який позбавляє людину спокою, жене її все доросле життя, наче ґедзі череду на пасовищі. Але якщо викоренити причину, наслідки відпадуть самі собою і людина стане спокійною та щасливою. Я писав про це доктору Фройду, але він зі мною не погодився. Хоча за моїми словами стоять численні задокументовані випадки успішних одужань найважчих пацієнтів! Я ж пропоную не просто метод лікування, а спосіб реформування всього людства, повернення його у первісну цільність!

– Це як? – спитав я.

– А так, що, окрім гріхопадіння, була в історії людства ще й така ганебна сторінка, як розділення. На чоловіків та жінок. У раю людина існувала без статевих ознак, так званим андрогіном. Але після вигнання з раю відбулося розділення. І наша хіть, стремління до іншої статі, – притлумлений спогад про часи, коли ми були єдині й неподільні. Так ось, наша програма лікування передбачає повернення в цей райський, об’єднаний, безгріховний, благодатний стан. – Лікар закивав головою і зробив великий ковток чаю. Потім узявся за пиріжок. – У, з сиром! Це найсмачніші пиріжки з сиром, які вам коли-небудь доводилося куштувати!

– А ви тільки чоловіків лікуєте, чи й жінок? – спитав я, бо, дивлячись на хворих, важко було зрозуміти, є серед них жінки чи немає.

– Усіх лікуємо. Але, як відомо, для чоловіків тілесне ярмо значно важче, отже, й лікувати його складніше. Тому більшість наших пацієнтів – саме чоловіки.

– А співи не практикуєте?

– Співи? Ні, що ви! Спів – одна з прояв тілесного ярма! Люди співають, саме щоб розпалити хіть, щоб привернути увагу об’єктів своєї пристрасті. Жінки співають, щоб зваблювати, а чоловіки – щоб приманювати. У «Білому Єрусалимі» співи категорично заборонені, так само, як і танці.

– А співачок у вас тут бути не може? – Я уважно спостерігав за Зоненбергом. Той досить щиро здивувався.

– Співачок? Та чого ж, можуть. Ми лікуємо людей будь-яких професій, – запевнив лікар.

Ми сиділи в порожній їдальні. Десь за стіною гримів посуд.

– Старий Нікіфоров дуже переймався смертю сина? – спитав я. Не схоже було, що Анюта якимось чином опинилася в «Білому Єрусалимі». Але, можливо, невтішний батько вирішив помститися жінці, яку вважав причиною смерті сина?

– Ви знаєте, Іване Карповичу, старий Нікіфоров значно більше страждав, коли його єдиний син був живий, але вів життя ганебне та гріховне. Звісно, батько сподівався, що після лікування син зміниться, стане допомагати у веденні справ, перетворившись на справжнього спадкоємця. Але цього не сталося. Та лежачи в землі гріхів не наробиш, тому, думаю, пану Нікіфорову зараз легше, ніж коли його дитина котилася прямісінько до пекла!

– Батько вважав когось винним у падінні сина?

– Винним тут було саме людське єство, його гріховна суть, сповнена хоті й потягу до статевої розпусти. На жаль, Кіндратій пішов цією стежиною, остаточно захворів і не зміг вилікуватися. Але я казав батькові, що винна не дитина, а саме єство, гниле й червиве, яке є в кожному з нас. І тільки позбувшись цього схибленого, пошкодженого єства, можна сподіватися на повне одужання, на щасливе та спокійне життя птахів небесних, – казав лікар. До їдальні зайшов один із робітників. Зоненберг підвівся. – Допивайте чай, я зараз повернуся, і ми підемо до мого кабінету.

Він пішов. Мені це місце рішуче не подобалося, але я був майже впевнений, що Анюти тут немає. Вона була нецікава цим анахоретам. Треба було перевірити лише підвали будинку Нікіфорова, після чого можна вирушати до Царицина, який був наступним пунктом моїх пошуків.

Я почув тупіт. Хтось біг до їдальні, й це не віщувало нічого доброго. Я підхопився, мій браунінг був напоготові, але він мало що вирішував. Бо до їдальні забігло зо два десятки чоловіків, санітарів та обслуги лікарні. У кожного з них у руках була вогнепальна зброя. У кількох мосінки, у кількох манліхери, у інших мисливські рушниці. Всі наставили зброю на мене. Я теж наставив свій браунінг, але сили були нерівні.

– Іване Карповичу, кидайте зброю! – Я почув голос Зоненберга. Той ховався за спинами санітарів.

– Що, в біса, відбувається?

– Кидайте зброю, Іване Карповичу, інакше вас доведеться вбити! – Лікар хвилювався.

– Що ви там ховаєтеся?

– Я знаю, що ви пречудово стріляєте, тому бережуся, – пояснив Зоненберг. – Кидайте зброю, ви ж бачите, що у вас жодного шансу встояти проти нас. Ви можете застрелити одного чи двох, але вам не перемогти й не врятуватися. Вже за мить вас нашпигують свинцем, наче качку яблуками. Кидайте зброю!

– Що вам від мене потрібно?

– Нам? Нам – нічого! Але це ж ви прийшли до «Білого Єрусалиму», розпитували, розвідували, уважно дивилися навколо. Ви шпигували!

– Я шукав одну людину, але тепер переконався, що її тут немає.

– Кидайте зброю!

– Ні. Бо що тоді завадить вам убити мене?

– Нам і зараз нічого не заважає. Але я не наказую застрелити вас.

– Просто дайте мені піти.

– Ви смієтеся? – спитав Зоненберг і зареготав. – Погрожувати зброєю найкращому сищику імперії, а потім відпустити його? Я хіба схожий на самогубця чи ідіота?

– Ви і ваша лікарня мене не цікавлять. Я продовжу розслідувати свою справу, а про вас забуду.

– Я не вірю, що найкращий сищик імперії може щось забути. Зовсім не вірю! – заявив Зоненберг. – Кидайте зброю, Іване Карповичу! Заради бога, кидайте, так буде краще для всіх.

– Мені немає чого втрачати!

– Хлопці, я зараз рахуватиму до трьох. Якщо цей хлющ не кине свій пістолет, стріляйте. Раз! – Зоненберг зробив дуже маленьку паузу. – Два! – Я побачив як трохи піднялися дула гвинтівок і рушниць. Два десятки дул, навіть більше, бо мисливські рушниці були переважно двоствольні. Дебелий шматок свинцю, розподілений по дулах. Одного залпу цілком досить, щоб зробити з мене друшляк. Я побачив, як губи Зоненберга витягнулися вперед, аби сказати «три». А ще бачив, як пальці лягли на курки. Одного чи двох. Я міг застрелити одного чи двох, у кращому разі трьох, після чого гарантовано загинув би.

– Добре, здаюся, – сказав я. Не міг гинути. Я мусив побачити Моніку. Мусив.

– Зброю на підлогу. І без усяких там, – наказав Зоненберг.

Я поклав браунінг на підлогу.

– Узяти його! – наказав лікар.

Четверо санітарів, покинувши свою зброю, пішли до мене. Дебелі, з отими дивними обличчями й товстими руками. Вони наблизилися і відгородили мене від своїх озброєних товаришів. Я кинувся на них. Ударив першого, вивернувся з рук другого, повалив третього, але четвертий зміг схопити мене, а перший повис на ногах. Вони знали свою справу. Звалили мене, не заважали один одному, кожен зосередився на одній моїй руці чи нозі. І ось уже я був припнутий до підлоги так, що і смикнутися не міг.

– Обережно, обережно, не пошкодьте його! – крикнув Зоненберг. – Наручники давайте!

Принесли наручники. Надягли їх мені на руки за спиною.

– І на ноги кайдани. Цей хитрун дуже небезпечний! – наказав лікар. Ноги мені закували в кайдани, від яких кинули міцний ланцюг до наручників. – І нашийник теж!

Надягли й нашийник. Тоді тільки підняли з землі. Зоненберг задоволено мене оглянув.

– Ну ось і добре! Несіть його до кабінету!

Мене підхопили й понесли. Я дивився на весняне блакитне небо і обіцяв собі, що, як буде бодай маленький шанс, я виплутаюся з цих тарапат, знайду Анюту й заберу Моніку з чужини. Я мусив це зробити, і я зроблю, тільки б вибратися з цього клятого «Білого Єрусалиму».

У кабінеті мене посадили на стілець. Зоненберг наказав іще й прив’язати до спинки.

– Може б, ви мене зовсім у клітку посадили? – спитав я.

– Ну, Іване Карповичу, я б залюбки, але клітки в нас немає. Це ж лікарня, а не цирк. Доводиться вживати наявних заходів безпеки. А стерегтися вас треба, бо ви вкрай небезпечна людина. Читав я ваші історії й дуже вас поважаю.

– Для чого ви схопили мене?

– Мусили. Ми намагаємося не привертати уваги до діяльності «Білого Єрусалиму», а тут до нас приїхали ви. До речі, що ви шукали тут? Вам поскаржився хтось із родичів наших пацієнтів?

– А що, не всі родичі схвалюють ваше лікування?

– На жаль, не всі. Дуже багато темних, неосвічених людей, які навіть не замислюються про вериги духу, які накладає на нього тіло. Ці родичі в рабстві хоті, й вони дуже не хочуть, щоб хтось звідти звільнився. Пропадають самі й воліють, щоб пропадали інші. Хто вас попросив вивідувати тут?

– Родичі тут ні до чого. В Одесі зникла співачка. Її викрали. У неї був закоханий Кіндратій, навіть намагався викупити її контракт. Він потрапив до списку підозрюваних у причетності до викрадення. Але бачу, що це хибне припущення.

– Так, бідний Кіндратій іще взимку наклав на себе руки. А це пропала ота, з порізаним тілом? – спитав лікар.

– Ви її знали?

– Я їздив із Нікіфоровим-старшим визволяти сина. Один раз побував на концерті цієї дівки. Жах, що це було. – Зоненберг скривився.

– Жах? – здивувався я. – Вам не сподобалося?

– Не сподобалося, бо це був не спів, а чистий, без домішок, гріх! Статеве збудження, розпуста у кожному звуці. Повний зал самців аж тремтів від хоті. Вони хотіли злягатися з нею! Повний зал цих жеребців! Тьху! – аж закричав лікар.

– Бачу, вона не залишила вас байдужим.

– Так, навіть я, людина з царською печаттю, – і то захвилювався! Що ж казати про рабів свого тіла! Я одразу зрозумів, чому Кіндратій втратив голову, коли побачив ту нечестиву жінку. Як на мене, їй треба було б відрізати язик, щоб позбавити можливості поширювати мерзоту розпусти через спів! Ви чули колись про Одіссея?

– Та щось чув. Це цар якийсь?

– Цар теж, але здебільшого давньогрецький герой.

– Грецький? Це з Маріуполя? – здогадався я.

– Ох, Іване Карповичу, треба вам займатися самоосвітою. Ну, нічого, сподіваюся, у вас тепер буде час, – сказав лікар, і я трохи зрадів, що мене не вбиватимуть. А вже як буду живий, якось зможу викрутитися. – Так-от, Одіссей був не з Маріуполя, а з острова Ітака в Іонічному морі.

– А де таке є?

– Біля Греції. Одіссей жив у давні часи.

– За Катерини? – закивав я.

– Тьху! Іване Карповичу, слухайте й не лізьте зі своїми дурними питаннями! Так-от, давно, ще задовго до Катерини Великої, Одіссей мандрував світом. І ось одного разу плив річкою, на берегах якої жили сирени – солодкоголосі діви, які зваблювали мандрівців своїм співом, примушували пристати до берега, а потім убивали. Щоб оминути цю небезпеку, Одіссей наказав усій команді залити у вуха віск, а себе прив’язати до щогли. І от коли вони плили, він чув співи сирен, рвався, щоб потрапити до них, але нічого не міг зробити.

– Це прямо як я зараз. – Я клацнув кайданами.

– Майже. Так ось, Одіссей урятувався. А ця ваша Анетта є справжньою сиреною, яка десятками, сотнями, тисячами зваблює чоловіків зі шляху звільнення від тілесного ярма. Вона дуже шкідлива, отруйна, небезпечна. Ще раз повторюю, їй треба було б відрізати язик. Я пропонував тоді Єрофію Кузьмичу, але він сказав, що співачку охороняє ціла армія бандитів і краще з нею не зв’язуватися. А зараз, кажете, вона зникла.

– Так, зникла, і мене попросили її знайти. Надали список підозрюваних. Ви були в ньому першими, бо Кіндратій запам’ятався своєю нестриманістю.

– Бідний хлопчик важко хворів. Тіло перемогло його дух, тіло вимагало більше і більше розпусти. – Зоненберг скривився.

– Люди, які попросили мене знайти пані Анетту, вони знають, що я поїхав сюди. І вони прийдуть по мене, якщо я не повернуся.

– Та хай приходять. Я скажу, що не чув про вас і не бачив вас. Ви ж прийшли пішки. Мабуть, наймали візника, який довіз вас до лісу. Візника ми приберемо – і все. Якщо вони й доберуться сюди, я пригощу їх обідом і запевню, що вас не бачив.

– Тих людей важко обдурити.

– Але я спробую. – Зоненберг посміхнувся.

– Вони можуть спалити всю лікарню і вбити вас.

– Ну, як ви бачили, ми можемо чинити опір.

– Двадцять проти одного – так. А проти двадцяти?

– І проти двадцяти щось вигадаємо, ви за це не хвилюйтеся, Іване Карповичу.

– Навіщо вам тримати мене, наражатися на небезпеку? Я піду звідси й забуду про вас. Я шукаю співачку.

– Ну, по-перше, я вам не вірю. Не вірю, що забудете. Судячи з ваших оповідок, пам’ять у вас дуже і дуже добра. По-друге, я хочу вас лікувати.

– Лікувати? Я здоровий.

– Це вам тільки здається, Іване Карповичу. А насправді ви – раб свого тіла. Ярмо хоті гнітить вас, гріх розкладає ваше тіло і душу. Ми даруємо вам визволення, ми вилікуємо вас. – Зоненберг став урочистим. – Ви доєднаєтеся до нас, до вільних і чистих, уберетеся в біле і станете щасливим.

– Хіба можна лікувати силоміць?

– Так, можна, особливо коли хворий твердить, що здоровий. Знаєте, це як із пияками. Жоден з них не визнає, що має проблеми з алкоголем. Кожен скаже, що може кинути пити, або пити менше. Але не кине. Вони раби цієї хвороби. Так само і ви. Чекати від вас згоди – залишити вас сам на сам із хворобою. Ми так не зробимо.

– Ви багато говорите про свій спосіб лікування, але я так і не второпав, що саме ви робите. – Передчуття в мене були найгірші. Я бачив ті круглі, білі, тупі й байдужі обличчя пацієнтів. Вони мені не подобалися.

– Ну, тут усе просто, Іване Карповичу. Лікування для чоловіків складається з чотирьох етапів. Я думаю, ви пройдете у нас усі чотири. Перший – так зване вогняне хрещення. Воно полягає у видаленні ваших яєчок, або так званих удесних близнят. Робиться це так: спочатку я розчавлюю їх молотом, а потім випалюю розпеченим металом. Це відіграє роль дезінфекції, щоб не було запалень і ускладнень. Чому ви так на мене дивитеся?

– Ви збираєтеся трощити мої яйця? – ошелешено спитав я. Бо всякого чекав, але не такого.

– Так, збираюся. Коли я прийшов до «Білого Єрусалиму», то пропонував сучасніші хірургічні методи без молота і розпеченого металу. Але з’ясувалося, що у вогняному хрещенні дуже важливим елементом є біль. Він надає процедурі особливого сенсу. Знаєте, як Христос прийняв муки на хресті й тим викупив наші гріхи, так і кожен із наших братів, що хоче приєднатися до нашого корабля, мусить пройти через біль, щоб у його полум’ї остаточно відмовитися від гріха, перемогти його й піти далі, в нове життя.

– Зачекайте, ви що – скопці? – спитав я. Чув про цю страшну секту з великоруських губерній.

– Скопцями нас називають наші вороги. Ми білі голуби, чисті й вільні від тілесного рабства і духовної розпусти.

– Як вам вдавалося існувати тут, неподалік від столиці? – здивувався я.

– А це все керманич наш, Єрофій Кузьмич, улаштував. Він людина працьовита і багата. Та й весь корабель наш при грошах, бо коли звільниться людина і очиститься, то може зосередитися на праці і збагаченні, яке краще за молитви радує Господа нашого. Коли ж гроші є, будь-яке питання можна в наших краях вирішити. Ось і відбудував Єрофій Кузьмич «Білий Єрусалим», запросив мене, а я вже організував роботу за останнім словом техніки.

– Зачекайте, але ви ж, судячи з прізвища, німець! Як ви до скопців потрапили, хіба це не винятково великоруська маячня?

– Так, я німець, і спочатку до скопців я стосунку не мав. Учився на медика, а потім закохався. Об’єкт пристрасті був до мене байдужим, а потім вона ще й закрутила роман із одним моїм неприятелем, завдавши мені удару такого болісного, що у відчаї і в бажанні хоч якось врятуватися з цього пекельного вогню я відрізав собі скальпелем пеніс разом із тестикулами, тобто хер з яйцями, як кажуть у народі. Я хороший хірург, зробив усе швидко, зміг зупинити кров перед тим як знепритомнів. Мене знайшли сусіди, доправили до лікарні, був скандал. З мене всі сміялися, я був у відчаї й думав накласти на себе руки, бо не бачив сенсу життя. Та одного дня до мене прийшов Єрофій Кузьмич і запропонував роботу. Я спочатку відмовив, але потім ми почали говорити, наш шановний керманич розповів про світло і щастя вільного життя без хоті, й мені відкрилися очі! Я зрозумів, що не все втрачено. Навпаки, я несподівано набув дуже багато. Я запропонував проект «Білого Єрусалиму». Раніше операції провадилися в будинку Єрофія Кузьмича на Ковенському, але там було не дуже зручно. Все ж таки велике місто. Виникали питання, підозри, а ми мусили тримати свою діяльність у таємниці. Єрофій Кузьмич підтримав ідею будівництва «Білого Єрусалиму», купив землю, виділив кошти. Ми побудували все за два роки. Весь корабель наш працював тут. І «Білий Єрусалим» став першим кроком у подальшому розквіті нашого корабля.

– Як ви примушуєте людей приїздити сюди? – спитав я, бо не бачив на пацієнтах кайданів.

– Ми не примушуємо, ми переконуємо. Ведемо пропагандистську роботу. Відкриваємо очі на огидність існування в тілесному рабстві, на гріховність розпусти. Ми намагаємося працювати з молоддю, бо її серця ще не вкриті льодом байдужості. Молоді люди шукають чистоти, їх обурює розпуста, яка царює повсюди. Вони знаходять у розповідях наших «білих голубів» відповіді на важливі запитання. І приходять до нас. Але не тільки молодь хоче обілитися. Приходять і дорослі люди, які хочуть доєднатися до нашого корабля. Бо тут їх чекає робота і забезпечене життя. Наші пацієнти, вийшовши з «Білого Єрусалиму», починають працювати в конторах та крамницях Єрофія Кузьмича та інших наших достойників. Свобода від хоті й тілесних забаганок на кшталт куріння чи пияцтва дозволяє зосередитися на заробітку. Наші люди багато і старанно працюють, гроші ж заощаджують і вкладають у справу. Вже за рік чи два колишні пацієнти мають такі статки, про які не могли мріяти у гріховному та рабському житті. А все тому, що ми даруємо не тільки одужання, але й свободу! – Зоненберг усміхнувся.

Я скривився. Ну справді, ось що було дивного у місцевих! У жодного з них не було бороди чи бодай вусів! У жодного! Бо в почищених волосся на обличчі не росте! Натомість додається вага, шкіра робиться ніжною, як у жінки, погляд пом’якшується, стає спокійним, волячим.

– Але навіщо вам я? Я не буду працювати на ваш корабель!

– Ви теперішній, хворий та закріпачений, не будете. А от що ви вирішите після вогняного хрещення, ми подивимося. Людина досить-таки змінюється від болю. Як сталь гартується під ударами коваля, так і ви гартуватиметеся під ударами мого молота. Далі будуть наступні етапи.

– Які ще наступні? Ви ж розчавите мені яйця, випалите їх розпеченим металом! Що ще можна зробити? – аж скрикнув я.

– Іване Карповичу, ви ж, як я пам’ятаю, з селян. Мусили б знати, що навіть із видаленими тестикулами тварина може бути придатною до злягання. Мої дослідження показують, що відсутність тестикул значно зменшує тілесну залежність людини, але не ліквідує її зовсім. Для остаточного й повного визволення необхідна царська печать, або, як у нас кажуть, слід сісти на білого коня. Вирвати сам бур’ян розпусти, тобто видалити пеніс, він же дітородний орган, він же хер. Можна одразу робити і вогняне хрещення, і царську печать, але в такому разі досить великий ризик ускладнень і смерті. Тому я завжди дію поступово, тут краще не поспішати. До речі, ми працюємо і з жінками, бо всі мусять мати право увійти у царство небесне чистими й непорочними. Для жінок існує два етапи. На першому я видаляю частину, яка має наукову назву «статеві губи». На другому етапі я видаляю клітор, наймерзенніший у жінці відросток, який приносить задоволення від розпусти, а також відрізаю груди, що є інструментом зваблення. Для чоловіків існує ще два етапи. На третьому я видаляю соски. А на четвертому вирізаю на боку наших братів трикутник на згадку про муки на хресті Господа нашого, якому списом пробили ребра. Після двох етапів у жінок та чотирьох у чоловіків усі повертаються у безгріховний стан і стають дуже схожими одне на одного. Ми долаємо не тільки рабство і розпусту, ми долаємо і роздільність між чоловіками та жінками, повертаємо божественну єдність. Ось так, Іване Карповичу.

– Я ж вас уб’ю. Після операції, щойно зможу ходити, я вб’ю вас. І спалю цю богадільню до біса!

– Ви не розумієте, що змінитеся після вогняного хрещення. Дуже змінитеся. Ви станете іншою людиною. Ось Кіндратій – він же був зухвалий, нікого не слухався. Коли ми привезли його сюди, він теж погрожував, тільки значно грубіше. Він знав стільки лайок! Що він тільки не обіцяв мені! Але після вогняного хрещення він стих. Ми завдали гріху дуже потужного удару, майже здолали його! Кіндратій не ображався на нас. Навпаки, він почав цікавитися духовним життям, став говорити про бога, відвідувати наші радіння. Цілком можливо, що ви теж змінитеся. Хоча, звісно, проти вас грає те, що ви хохол. На жаль, люди вашого племені зовсім не шукають чистоти та божественного життя. Наші кораблі є по всій імперії, звідси – і аж до Владивостока. А от у малоросійських губерніях їх немає. Можливо, тому, що у вас земля занадто родюча. А може, клімат тепліший. Та й оця ваша любов до співу теж заважає. Але якщо ваше лікування буде успішним, ви зможете згодом стати керманичем першого корабля в Малоросії. Та до того вам доведеться пройти всі чотири етапи лікування. Перший уже сьогодні. Вогняне хрещення. Зараз скажу, щоб готували інструменти. – Зоненберг підвівся і пішов до дверей, тримаючись від мене на відстані.

– Зачекайте! Але я безплідний!

– Не брешіть, у вас же є донька, я читав про це в газетах, – не повірив Зоненберг.

– Донька народилася шість років тому! А на війні одного разу мені довелося просидіти багато годин у холодному болоті. Я ледь вижив після того. І я став пустоцвітом. Я лікувався у самого професора Преображенського, знаєте такого?

– Філіпп Філіппович? Звісно, знаю! Це вчений світового рівня!

– Так навіть він сказав, що нічого не може зробити й доведеться мені доживати безплідним!

– Це неважливо, Іване Карповичу. Воля й чистота не залежать від того, можете ви запліднити жінку чи ні. Воля й чистота приходять тоді, коли ви не можете злягатися. Не можете і не хочете. А щоб досягти такого стану, вкрай необхідно пройти через вогняне хрещення. – Лікар вийшов. Я почув, як він наказав готуватися до операції. Холодний піт виступив у мене на чолі. У всяких я бувальцях бував, але в таких – ні. Спробував заспокоїтися. Щось вигадати. Несподіваний хід, який зможе бодай відстрочити тортури.

Зоненберг повернувся.

– Ну що, десь за годину почнемо. – Він задоволено усміхнувся. – Ви будете моїм найвідомішим пацієнтом, Іване Карповичу. О, ви зблідли, боїтеся. Дарма, мусите радіти. Вже невдовзі будете «білим голубом», чистим і вільним. Сподіваюся, і в книжках ваших подальших ви більше уваги приділятимете питанням моралі, а не пропаганді розпусти, як раніше. Усі ці ваші дівки, про яких ви так охоче писали, – який приклад вони подавали молоді? Ну, нічого, у вас буде можливість усе виправити.

– Я досить забезпечена людина.

– Це ви гроші мені пропонуєте? – Лікар усміхнувся.

– Пропоную. Скільки ви хочете?

– Аніскільки. Іване Карповичу, мені не потрібні гроші. Я живу тут, у «Білому Єрусалимі», тут-таки харчуюся і працюю. Лікарня купує потрібну мені фахову літературу, інструменти, одяг і все необхідне. Я займаюся улюбленою справою. Ну для чого мені гроші?

– Сьогодні лікарня є, а завтра її не стане.

– І куди ж вона подінеться?

– Ну, наприклад, на вас зверне увагу влада.

– Не зверне. Єрофій Кузьмич тримає на фінансовому гачку дуже багатьох у Петрограді.

– А раптом до влади прийде хтось інший! – Я вигадував абищо, тільки б якось урятуватися.

– Хтось інший? Ми готові й до інших. Воно, до речі, було б краще, якби до влади прийшли сміливіші люди. От я їздив у Петроград, мав зустрічі з кількома міністрами. Пропонував їм втілити наші досягнення в масштабах всієї країни. Звільняти людей не по одному й не по десять, а десятками тисяч! Таким чином ми могли б суттєво знизити рівень злочинності, бо вільні та чисті люди не схильні порушувати закон. Більше того, ми б стимулювали потужний розвиток економіки, бо «білі голуби» будуть працювати та багатіти, а разом із ними багатітиме й країна. Мене послухали і сказали, що зараз це не на часі. Як може бути не на часі докорінна зміна країни, щоб усе її населення очистилося, стало щасливим і радувало Господа працею та безгрішністю? Нехай цар цього не розумів, бо застряг у середньовіччі, але теперішній уряд мусить розуміти, що має чудову можливість величезних змін, переробки на новий лад усього суспільства! Але він боїться. Цікаво, що я зустрічався і з представниками партій, які зараз не при владі. Так ось, вони значно більше цікавилися моїм проектом перебудови людства. Ви уявляєте, що буде, коли вся держава складатиметься тільки з «білих голубів»?

– Не уявляю, бо ви всі повиздихаєте досить швидко.

– О, чую у вашому голосі ненависть. Ну, що ж, ненавидьте нас, вам, гріховному, залишилося зовсім небагато часу. Щодо «повиздихаєте», то скажу вам, що середня тривалість життя «білих голубів» десь на вісім-десять років довша, ніж середня по країні. Це завдяки тому, що ми не маємо шкідливих звичок: не злягаємося, не п’ємо і не куримо. Ми краще харчуємося та одягаємося. Завдяки більшим доходам нам приступна легша робота та краща медична допомога. Тож повиздихаємо ми не скоро. Звісно, є проблема з народжуваністю. Зараз вона легко вирішується залученням неофітів із «темних», але якщо «білі голуби» стануть панівним класом у державі, може виникнути проблема. Але її просто розв’язати. По-перше, наші жінки – навіть ті, що пройшли два етапи, – не втрачають можливості народжувати. Що ж до запліднення, то для цього можна залишати якусь суворо обмежену кількість самців. Наприклад, із розрахунку один на сто жінок. Самців доведеться тримати окремо і під суворим наглядом, щоб вони не розносили розпусту. Діти ж будуть народжуватися, рости, і десь у віці чотирнадцяти років ставатимуть на шлях очищення. Сподіваюся, ми побачимо цей чудовий, новий світ, у якому, до речі, не буде війни. Ви ж проти війни, Іване Карповичу? Читав, що вас навіть звинувачували в пацифізмі. Так ось, «білі голуби» не воюють. Завдяки остаточній перемозі чистоти рівень агресії у нас значно зменшений.

– Проте мене схопили.

– Мусили, Іване Карповичу, мусили. Ну що ж, будемо починати. Зараз я розповім, що трапиться далі, щоб ви не лякалися. Так от, зараз вас відвезуть до процедурної, зроблять клізму. Потім привезуть до операційної, де вас чекатиму я, молот і тавро, розпечене в жаринах. Операція триватиме кілька хвилин. Якщо ви знепритомнієте, я даватиму вам нюхати нашатир, бо пацієнт мусить пройти вогняне хрещення при свідомості.

– Мене шукатимуть. У вас шукатимуть!

– І знайдуть. Уже іншого. Нового, звільненого, очищеного Івана Карповича, який, сподіваюся, стане достойним членом нашого корабля, – сказав Зоненберг. – Ну що ж, час починати.

Він покликав санітарів, ті відчепили мене від стільця й понесли в процедурну. Там зрізали з мене одяг. Працювали вміло і швидко, видно було, що я не перший, хто опинився у їхніх руках. Я спробував забалакати з ними, але санітари на мене уваги не звернули, наче й не було мене тут. Я намагався завадити їм, але геть нічого не міг зробити, скутий кайданами. Санітари очистили мені шлунок, протерли мене рушниками й понесли далі. В операційну. Там уже був лікар Зоненберг у білому халаті. Показав мені дебелий молот.

– Ось інструмент, яким я почну вогняне хрещення. А ось цим продовжу. – Він показав розпечене тавро на довгій ручці. – Закріплюйте його.

Мене поклали на стіл, призначений для цих варварських операцій. Я почав рватися, але санітари були сильніші. Я намагався бодай укусити їх, але вони заблокували мою голову широким ременем на шиї. Потім припнули руки та ноги. Далі перейшли до мого хазяйства.

– Так, поголити тут усе, – наказав Зоненберг. – Іване Карповичу, ви ж наче з культурними дамами спілкувалися, а що це у вас за купини наросли?

Один із санітарів узяв помазок, інший почав гострити лезо.

– Ну нічого, після вогняного хрещення це проблема відпаде сама собою, – пообіцяв лікар. – Для кого поширення наших ідей становить найбільшу небезпеку, так це для цирульників та голярів. У «білих голубів» немає борід і вусів, як бачите.

Мені намастили милом між ніг, почали голити. У людей освічених, панів, була така дурна мода – все там голити. І серед жінок, і, кажуть, серед чоловіків. Я був людиною простою, такого не розумів. Дав Бог волосся – ну, то нехай буде. Аж ось тепер голили мене.

– Ми це робимо, щоб волосся не заважало операції. Коли будемо припікати, може загорітися, і тоді буде забагато клопоту, – пояснив лікар.

Мене поголили, потім витерли теплим рушником. Зоненберг у цей час бавився з молотом.

– Розминаю руку, – пояснив лікар. – Від моїх ударів багато чого залежить, хочу не схибити перед таким поважним пацієнтом, як ви. Ну, що ж, почнемо.

Я відчув холод металу. Це під яйця підсунули ковадло. Член підняли, підперли якимось прутком, щоб він не заважав. Зоненберг подивився на мене і посміхнувся.

– Не треба бути таким напруженим. Розслабтеся, Іване Карповичу. Не поринайте у страх та ненависть, а готуйтеся до новою життя. Думайте про чистоту та свободу, про те, що розпуста більше не житиме у вашій голові. Ось ваш визволитель. – Він приклав мені до лоба молот. І я зрозумів, що якщо прямо зараз, за кілька секунд, не станеться диво, мене скалічать. Ось ці негідники-сектанти! Господи, допоможи!

– Хіба вам не треба сповістити Нікіфорова?

– Звісно, треба. І я сповістив, – кивнув Зоненберг, прибравши молот із моєї голови. – Не щодня до нас приходять найкращі сищики імперії.

– А дочекатися відповіді вашого керманича? Може, в нього будуть якісь розпорядження?

– Жодних розпоряджень не надходило, Іване Карповичу.

– Ну, звісно, ваш гінець іще не встиг доїхати до Петрограда!

– Гінець? – Лікар зареготав. – Ну що ви, Іване Карповичу, надворі двадцяте століття, які гінці? З будинком на Ковенському в нас є прямий телефонний зв’язок.

– А що, скопці не вважають телефон винаходом диявола?

– Це православна пропаганда робила з нас ретроградів і нелюдів. Насправді ми інші. «Білий Єрусалим» за оснащенням є однією з найсучасніших лікарень імперії. Ми зацікавлено спостерігаємо за прогресом і не боїмося дивитися в майбутнє, бо воно буде наше. Ну що ж, мабуть, почнемо. – Зав’яжіть йому рот.

Санітари накинули мені на рот міцну пов’язку.

– Не хвилюйтеся. Це щоб ви не кричали. Пацієнти дуже кричать, їм же боляче. А крик відволікає мене від операції. Ми всім зав’язуємо роти, – пояснив лікар. Санітари надягли на нього довгий білий фартух. – Під час операції розлітається багато крові й плоті, я використовую фартух, щоб не сильно забруднювати халат.

– Будьте ви прокляті! – заревів я у пов’язку. Зоненберг посміхнувся.

– Не можу зрозуміти, що ви там мугикаєте, але, мабуть, проклинаєте. Це ви дарма. Вже за кілька тижнів, коли біль відступить і ви відчуєте свободу, руки будете мені цілувати, повірте! Майже всі пацієнти мені дякують. Дивіться, перші удари будуть несильні. Болісні, але не сильні. Потім сильніші. Ну, боже помагай. – Він замахнувся молотом. Я смикнувся і обм’як. Удав, що непритомний. Він міг би вдарити й болем повернути мене до тями. Але не вдарив. – Дайте голку! – наказав санітарам. Потім уколов мене. Я вмів терпіти біль і навіть не смикнувся. – Нашатир давайте!

Тицьнув мені під ніс нашатир. Я затримав дихання.

– Він не дише! Ох біда! – Молот клацнув об стіл, Зоненберг почав тиснути мені на груди долонями. Тиснув, відпускав, знову тиснув, потім приклав вухо. – Так, серце запустилося! Буде жити! – сказав він радісно. Поплескав мене по щоках. – Іване Карповичу, Іване Карповичу!

Я розплющив очі.

– Що ви оце мене лякаєте? Непритомнієте, наче інститутка якась, хоч я ще жодного удару не завдав.

– У мене хворе серце, – прохрипів я у пов’язку і скривився.

– Що ви кажете? Ану зніміть пов’язку, – наказав лікар. Я повторив, коли зміг.

– Це погано. Хворе серце збільшує ймовірність летального результату. – Зоненберг зітхнув. – Але ми ризикнемо.

Він знову взяв до рук молот. Важкий, кілограм, а може, і більше.

– Ні, залиште, не треба пов’язки. Я хочу почути крик Івана Карповича, – сказав лікар санітарам, коли ті заметушилися.

– Я помру. Навряд чи ваш керманич це схвалить.

– Єрофій Кузьмич довіряє мені, за це не хвилюйтеся. – Зоненберг замахнувся, подивився в очі. – Кричіть сильно, Іване Карповичу, весь увійдіть у крик! Попрощайтеся з темним, брудним та розпусним минулим, привітайте чисте та біле майбутнє. Ну ж бо!

Я заскрипів зубами з відчаю та безсилля. Заплющив очі. Далі переді мною мало відкритися пекло болю. І тільки одна думка тішила мене – що я помщуся. Страшно помщуся! Я закричав. Закричав щосили. І тут-таки закричав Зоненберг. Почав лаятися. Смикнувся від удару, але це був удар не по мені, а по столу. Стіл аж загув.

– Негіднику! Мерзотнику! – стогнав лікар. Я розплющив очі. Побачив, що Зоненберг схопився за ногу. – Чому ви закричали до того, як я вдарив! Яке ви мали право кричати?

Лікар скривився і ледь не плакав. Здається, мій крик налякав його, і рука здригнулася. Молот пролетів поруч, ударився об стіл, відскочив і впав на ногу.

– Негідник! Негідник! – Зоненберг уже плакав, підняв фартух, задрав холошу й роздивлявся ногу. Крутив головою і зітхав. – Господи, я ледь кістку собі не розтрощив! Не смійте більше кричати! Пов’язку йому на рот!

Коли надягали пов’язку, я спромігся боляче вкусити одного з санітарів. Той підскочив, зашипів, ударив мене. Пов’язку таки надягли. Я сподівався, що Зоненберг почне обробляти рану на нозі й у мене буде кілька хвилин. Я не замислювався, що далі. Головне – відтягнути страшний удар бодай на мить, на якусь дещицю часу.

– Та нічого, потім подивлюся! – закричав Зоненберг. Роздратувався «білий голуб». Знову схопив молот, глянув на мене поглядом, повним ненависті. – Все, Іване Карповичу, тепер точно все!

Замахнувся. Я заплющив очі, бо схоже було, що справді все.

– Що? – заверещав знову Зоненберг.

– Єрофій Кузьмич викликають!

– Зараз, дороблю операцію й зателефоную!

– Вони терміново сказали. Чекають.

– Я зараз зайнятий! Я на операції! – верещав Зоненберг.

– Вони сказали, щоб зараз підійшли, – бубонів під ніс якийсь переляканий санітар.

Лікар аж заревів.

– Ну добре! Але я зараз повернуся! Чуєте, Іване Карповичу, повернуся! За кілька хвилин! А поки уявляйте, що вам доведеться витримати.

Лікар поклав молот і пішов. Я відчув, як калаталося серце у грудях. Холодний піт на лобі. І радість. Не знаю чому, але я відчув, що не цього разу. Що якось мені вдасться врятуватися. І я знайду Анюту, я побачу Моніку. Дякую тобі, Господи, що змилувався! Дякую!

Я дуже гостро відчув, що хочу жити. Зоненберг повернувся хвилин за п’ять. Розчервонілий і невдоволений.

– Єрофій Кузьмич хоче бути присутнім при операції. Він зараз виїздить, нам доведеться почекати кілька годин, поки доїде. А потім я зроблю вам вогняне хрещення, і нікуди ви не дінетеся! Зроблю! – пообіцяв клятий лікар. – Поки відвезіть його до порожньої палати. Тримати закутим у кайдани, пов’язки з рота не знімати. Бо кожне його слово – то справжня отрута! Взагалі до палати не заходити! Бо цей хитрун і на мигах може обдурити!

Зоненберг зняв фартух і кудись пішов. Санітари все зробили, як він сказав, заперли мене в порожній палаті. Я лежав і гриз пов’язку. Думав, як би вплинути на старого Нікіфорова, щоб переконати не калічити мене. Дещо вигадав. Уже почало сутеніти, я подумав, що, може, керманич скопців і не доїде до «Білого Єрусалиму», бо ж дороги погані. Але на вулиці почулося іржання. Потім тупіт коней. Одразу кількох. Мабуть, проїхали лісом. Невдовзі по мене прийшли санітари. Потягли до операційної. Там я побачив Нікіфорова. Високого, дебелого, з великим, наче водою налитим, обличчям. Усі скопці вклонялися йому. Зоненберг теж.

– Ось він. Розшукував ту розпусницю, яка задурила голову Кіндратію, – доповів лікар.

– Точно він?

– Точно-точно. Паспорт при ньому був. І морда ж його відома з портретів.

– То це ви той сищик? – спитав Нікіфоров у мене. Але я ще не дожував пов’язки, тому відповісти не міг. Кормчий строго подивився, і хтось із санітарів умить зняв пов’язку.

– Я.

– Покійний Кіндратій захоплювався вашими побрехеньками. Думаю, через них і захворів на розпусту. Ви вбили мого сина. – Він подивився на мене з ненавистю. Такого повороту я не чекав. – Але я прощаю вас. І готовий буду прийняти вас до нашого корабля, коли ви очиститеся.

Він кивнув головою. Щілини очей над пухкими щоками.

– Я бачив Господа, – сказав я. – Розмовляв із ним.

– Що? – Зоненберг вирячився на мене. – Що?

– Він сказав, що обирає мене для нового заповіту. Що буде приходити до мене і диктувати нову книгу. Бо зараз людям потрібен новий заповіт.

– Він бреше! Театр влаштував! Цирк! Бреше! – кричав лікар, а я не звертав на нього уваги.

– Затремтіла земля від воєн і крові, розколеться вона навпіл, розпадеться на дві частини, і вийде з-під неї чудовисько страшне! – Говорив, вирячував очі й пускав слину. – Буде вбивати чудовисько всіх слабких духом, усіх нетвердих у вірі, всіх, хто загруз у розпусті, хто забруднився! Бо народжується людина білою і безневинною, а потім забруднюється, якщо не слідкує за собою, якщо ревно не підтримує чистоту! І будуть убиті всі сірі, і заплямовані, і чорні, залишаться на обличчі землі лише білі! Білі голуби зберуться у клини, наче птахи небесні, і полетять до раю, де чекатимуть їх янголи господні!

– Закрий рота! Не смій говорити про Господа, бузувіре! – заволав на мене Зоненберг.

– Мовчи! – гримнув на лікаря Нікіфоров. – Зберуться у клини і полетять? До раю?

– Так сказано мені було, – закивав я. – Багато-багато тих клинів.

– Сто сорок чотири тисячі праведників на небо підніметься, – кивнув Нікіфоров.

– Він дурить нас, обманює, він підступний! Хоче від вогняного хрещення втекти! Але не вийде, не вийде!

– Господь говорив зі мною і говоритиме ще. Так сказав він мені.

– Чому тобі? Чому сірому та брудному явився Господь, а не комусь із «білих голубів»? – спитав Зоненберг.

– А чому Євангелія дані були не апостолам, які Господа слухали, а простим людям? Чому? Бо видніше Господу, до кого звертатися, а кого оминати, і не нам судити про справи його! Не нам! – закричав я і трусився весь, наче на пательні розпеченій лежав.

– Його правда, його правда, – кивнув Нікіфоров.

– Бреше він і… – почав було кричати Зоненберг, але побачив погляд керманича і затнувся. З ненавистю подивився на мене. І продовжив уже тихенько. – Може, і було йому видіння, може. Нехай. Зробимо йому вогняне хрещення, очистимо. А як буде ще видіння, він його знову розповість.

Зоненберг узяв молот.

– Почекаємо, – сказав Нікіфоров. – Віднесіть його до палати, одягніть, потім знову закуйте. А ти слухай, відчувай. Завтра розповіси, що дано тобі було. Зрозумів?

– Так. – Я закивав.

Керманич кивнув, мене підхопили санітари і понесли геть. Розкували. Тримали міцно, вшістьох. Одягли, закували. Залишили в ліжку. До самого ранку й на мить не заснув, вигадував, що говорити буду. Вигадував, повторював подумки. Крутився, стогнав, шепотів – якщо раптом дивилися за мною. Дещо вигадав. Тепер треба було розповісти добре. Вже вранці почув кроки в коридорі. Спочатку подумав, що по мене, але пробігли й не зупинилися. Зчинилася метушня. Я нічого не розумів і уважно прислухався. Аж ось прийшов до мене Нікіфоров. Сам-один. Подивився суворо.

– З князем Львовим знайомий? – спитав несподівано. Дивився за мною уважно, і тут треба було відповідати швидко і влучно. Про князя Львова я тільки знав, що той Тимчасовий уряд очолював, треба було щось інше вигадати.

– Особисто – ні, – відповів я. – Цього тижня обіцяно мені було аудієнцію. Там мусили і познайомитися.

– І для чого аудієнція? Про що балакати з тобою голові-міністру?

– Цього не можу сказати, державна таємниця, – збрехав я. Наосліп збрехав. Але тут що більше недомовок, то краще.

– Про нас щось збирався розвідати?

– Ні. Сюди я потрапив, бо попросили мене одну жінку знайти. Але виявилося, що вона не у вас.

– Співачку кляту, з ротом, розпуснішим за те, що між ніг у жінок? – скривився Нікіфоров.

– Я про справи свої волію не говорити, тим паче про нерозкриті, – відповів я, трохи отетерілий. Готувався про видіння божественні розповідати, а тут зовсім про інше мова. І незрозуміло, куди вів Нікіфоров. Але щось сталося, бо піт з чола втер і дихав важко. Мені б перейматися, а не йому.

– Отже, не про нас розвідував?

– Ні.

– Але ж розвідав.

– Не так я розвідував, як лікар Зоненберг патякав. Балакучий він, не переслухаєш. Я про співачку питав, а він усе про «Білий Єрусалим» теревенив.

– Ляпало! – скривився Нікіфоров. Очей з мене не зводив. – А ти оце що ж, уже вигадав, що писатимеш про нас?

– Не до вигадок, коли почистити тебе, наче бичка, збираються, – сказав я. Нікіфоров насупився.

– Не те рівняєш! Бичок! Із рабів та розпусників чистих людей робимо! – гримнув керманич.

– Воно по-вашому, може, і так, а по-моєму – як я сказав.

– Поки не думав, але потім же навигадуєш?

– Та важко про таке писати, бо не повірить ніхто, – скривився я. – Про скопців чули і знають, але всі ж думають, що то дикі люди, потайки по підвалах себе калічать. А тут лікарня ціла, лікар, поруч зі столицею! Скажуть читачі, що забрехався Іван Карпович. А мені ж дуже важливо довіру зберігати. Як щось дуже вже на голову не налазить, краще оминути.

Нікіфоров не відводив від мене погляду.

– Ну, добре, – кивнув він і вийшов.

Мені залишалося лише чекати. Дуже швидко прийшли санітари. Спочатку відв’язали мене від ліжка, потім зняли кайдани. Усе мовчки. Я теж нічого не говорив, бо не знав, як це все зрозуміти. Мені принесли одяг. Паспорт і гаманець із грошима на місці, браунінг теж, щоправда без набоїв.

– Ходімо, – сказав один із санітарів.

Вивели мене на вулицю, повели до воріт. Дорогою мене перестрів лікар Зоненберг. Дивився на мене з ненавистю, та стримувався. Кивнув, і санітари відійшли.

– Ну що ж, Іване Карповичу, не пощастило вам. Але знайте, що в будь-який час ви можете звернутися до нас і отримати звільнення від тілесного рабства.

– Дякую, – кивнув я.

– Пам’ятайте нас. Щодня пам’ятайте: якщо ви хоч де-небудь згадаєте про «Білий Єрусалим», про наш корабель чи керманича, ми вас знищимо!

– А ви казали, що «білі голуби» позбавлені ненависті й не здатні до насильницьких дій, – здивувався я.

– Але ми готові захищати корабель і своїх братів та сестер! – Зоненберг аж чоботом тупнув. – А тепер ідіть, Іване Карповичу. І не наробіть дурниць. Інакше ми вирішимо, що ви хворі, Іване Карповичу, і муситимемо вас лікувати. Тоді не минути вам вогняного хрещення!

– Дякую, лікарю, за ці теплі слова.

– Ідіть геть! – Він показав на ворота. І я пішов. На м’яких, наче ватяних ногах. Я геть нічого не розумів, окрім того, здається, що мені вдалося врятуватися. І мене не скалічать. Ворота наближалися неквапливо, хотілося зірватися з місця й бігти, я ледь себе стримував. Двоє санітарів прочинили хвіртку. Мені стало страшно, що це якась гра. Що ці єретики бавляться зі мною, наче кіт із мишею, і зараз схоплять мене, подражнивши порятунком. Але ні, я пройшов через хвіртку і вийшов за межі лікарні!

– Іване Карповичу, ну нарешті! Швиденько, генерал вас чекає! – сказав мені Василь Петрович Самсонов, що стояв поруч і тримав поводи двох забрьоханих коней.

– Ви?

– Сідайте, і їдьмо! Вас хоче терміново бачити сам князь Львові – суворо сказав Самсонов і поліз на коня.

– Так, звісно! – кивнув я і миттю опинився в сідлі. Ми рушили.

– Ви щось зовсім блідий, Іване Карповичу, – сказав Самсонов, коли ми трохи від’їхали.

– Господи, Василю Петровичу, як ви тут опинилися?

– Та як. Не подобалася мені ця лікарня. Я вирішив почекати вас на дорозі, щоб переконатися, що ви повернетеся. А ви не повернулися. До того ж сам Нікіфоров поїхав до «Білого Єрусалиму». Це теж мені не сподобалося. Я ще почекав до ранку, замерз страшенно. А коли ви й до ранку не повернулися, вирішив, що вас треба виручати.

– І як вам це вдалося?

– Брехнею, Іване Карповичу. Брехати – гріх, але ж заради порятунку можна. Чи не так? Я взяв коней, проїхав лісом до «Білого Єрусалиму» і збрехав, що я, посланець генерала Толбухіна, маю наказ привезти вас до Петрограда на зустріч із князем Львовим. Мовляв, сам генерал на авто застряв у лісі, тому надіслав мене. Я молив Бога, щоб ці гироди не встигли вам зробити шкоди. Бачу, що встиг. Ось сюди, повертайте, тут є стежина.

Ми заїхали в ліс, проїхали зовсім трохи, а потім я зупинив коня, зліз, сів на повалене дерево і затремтів, наче в мене лихоманка була.

– Господи, Іване Карповичу, що з вами? – спитав переляканий Самсонов.

– У в-в-в-вас н-н-н-н-не м-м-м-м-має ал-л-л-л-коголю? – спитав я. Весь скрутився.

– Є. Небагато, я ж уночі грівся, але є! – Самсонов подав мені флягу, а я її втримати не міг, так трусило. Аж коні почали форкати, перелякані моєю поведінкою.

– П-п-п-п-потримайте, – попросив я. І пив із рук мого рятівника. Горілку. Два дебелих ковтки.

– Господи, що вони з вами зробили? – спитав Самсонов, який схопив повід, тримав коней і з жахом дивився на мене. А я ж бачив перед очима молот і відчував металевий холод ковадла.

Довелося почекати кілька хвилин, поки тремтіння трохи вгамувалося. Я підвівся.

– Їдьмо! – сказав Самсонову.

І ми поїхали. Він більше нічого не питав, я теж мовчав аж до околиць Петрограда. Там я віддав більшу частину грошей, які при мені були.

– Ні, що ви, я не братиму! – образився старий поліцейський.

– Братимете. Ви врятували мені життя, я просто змушений бути щедрим.

– Врятував життя? Вони що, хотіли вас убити?

– Не питайте про те, що сталося. Від цього не буде користі. Про це треба забути.

– Забути? Хіба ви не будете мститися, хіба ви не спалите цей «Білий Єрусалим», як спалили барліг людожерів чи знищили село вбивць?

– Ні, я не стану цього робити. У мене просто немає часу. Я загрузаю у справах і що більше борсаюся, то більше відсуваюся від місця, де хотів би опинитися. Чорт із цим «Білим Єрусалимом». Мені треба знайти одну співачку, а потім їхати!

Ми повернули коней, я найняв візника, щоб їхати на вокзал, а Василь Петрович Самсонов попросився мене провести.

– Вам теж треба буде поїхати з Петрограда. Бо вас можуть шукати люди Нікіфорова. Грошей я дам, їдьте кудись на південь, у Ростов чи Ялту.

– А куди поїдете ви? – спитав Самсонов.

– Ще не знаю, але зараз з’ясую. – Я взяв із кишені п’ятак. – Орел – Єкатеринбург, решка – Царицин. Що б ви порадили?

– Царицин. У мене там товариш живе. Теж колишній поліцейський, зараз на пароплавах працює.

– Ну, тоді обійдемося без вказівок долі. Їду до Царицина!

– Можна, я з вами? – попросився Самсонов.

Ви б могли відмовити людині, яка тільки-но врятувала вам життя? Ну, добре, не життя, а дещо досить важливе в цьому житті. Отож-бо. Я не відмовив.

Кара небесна

и вже сиділи у вагоні поїзда до Царицина, коли я вирішив поговорити з Василем Петровичем Самсоновим, щоб попередити його.

– У журналах та книжках мої пригоди виглядають яскраво й весело, але насправді вони повні поневірянь і небезпек, – сказав я. – Ви врятували мені життя, я ваш боржник, тому й погодився узяти вас із собою. Але серце в мене неспокійне, бо ж разом зі мною ви можете потрапити в халепу, а мені б цього дуже не хотілося.

– Іване Карповичу, я цілком розумію, що ви не дрібних шахраїв ловите, а серйозних злочинців, тому й справи у вас бувають небезпечні. – Самсонов задоволено усміхнувся.

– Не просто небезпечні, а смертельно небезпечні.

– І смертельно теж. Але, по-перше, Іване Карповичу, це ж не шістнадцятирічний підліток проситься до вас у справу, а дід, якому шістдесят два роки. Дід цей багато чого бачив, небезпеку теж бачив. Двічі мене рубали сокирою, чотири рази ножем шуряли, стріляли в мене взагалі багато, поцілили тричі, ну, і ще дріб’язок – душили, кастетом били, вилами намірялися. Тобто ціну небезпеки я знаю і не думаю, що буде у нас із вами легка поїздка на Волгу. Та вже якось викрутимося. Небезпек я не боюся, а боюся нудьги, коли немає чого робити, коли сидиш удома і розумієш, що нікому не потрібний. А так при справі я, вже веселіше. Ну, і щоб остаточно вас заспокоїти, скажу, що дітей у мене немає, дружини теж. Було два брати, померли, тепер сам я на світі. І смерть моя, якщо вже трапиться вона, нікому горя не завдасть. Помру – так помру, воно при справі померти краще, ніж залитися чи в зашморг полізти, як багато хто з колишніх служивих людей чинить. Ось так. А тепер розкажіть мені, будь ласка, подробиці, якщо можна.

Таїти не було чого, я все й розповів про Анюту. Мовляв, шукаю співачку викрадену, жодних слідів немає, є лише підозри, й серед підозрюваних – ось такий скотопромисловець Харламов, якого нам і треба перевірити.

– Може, він, а може, і не він, може, буде так, як із «Білим Єрусалимом» сталося. Непевна така справа, невідомо, в який бік і дивитися.

– Так, справа темна, – кивнув Самсонов.

Ми ще трохи побалакали і вляглися спати, бо їхати було довгенько. Я спочатку заснув, а серед ночі прокинувся від думок про викрадення Анюти. Вкотре міркував про це, те саме в голові пережовував, але нічого зрозуміти не міг. Тут іще й сум накотив, бо замість на захід плисти, їхав я на схід, подалі від доньки. Аж серце заболіло, і закректав я.

– Не спиться? – спитав у темряві Самсонов.

– Ні.

– Про справу думаєте?

– Про неї.

– Я теж. І ось що мені подумалося. У чому викрадачі пані Анетту повезли?

– Та чи в екіпажі, чи в авто.

– Ні, то Одесою возили чи в екіпажі, чи в авто. А далі? Якщо до Царицина везти або взагалі до Єкатеринбурга, возом чи авто не довезеш. Це тільки потягом треба. А як у потязі сховати викрадену, щоб не бачили її?

– Ну, так, навіть якщо купе окреме, все одно ж сховати важко. Та ще й на кілька днів!

– Значить, щось інше вигадати мусили.

– А що як окремий вагон найняли? Бувають же такі в людей багатих, яким не хочеться з посполитими їздити!

– Може, і так, – погодився Самсонов.

– Перевіримо! – Я підхопився, вдягся, побіг питати, коли наступна станція. Там дав телеграму до Одеси. Попросив Бориса на вокзалі дізнатися, чи не приїздили окремі вагони, а якщо так, то кому належали.

Забіг у вагон, попросив коньяку й чарок. Приніс їх вагонник.

– Давайте, Василю Петровичу, вип’ємо, бо, може, схопили і взяли ми слід.

– Чи варто поспішати радіти?

– Варто. Бо хоч щось може бути! – запевнив я, ми випили й почали балакати. – Спати хочете?

– Ні, Іване Карповичу, не спиться мені останнім часом. Вляжуся, очі заплющу, а сну й крихти немає. Лежу, ворочаюся, потім підведуся, чайник поставлю, покурю, пригоди ваші почитаю. Якщо під ранок засну, то й добре. Думаю, від неробства це. Аби бігав днями, а не вдома сидів, то й спав би краще.

– Може, і так, – погодився я. – Від неробства і настрій поганий, і сну немає, і сум бере. Страшна справа неробство. Не розумію я людей, які люблять лінуватися. Та якщо я до обіду в ліжку пролежу, в мене голова заболить! А є люди, які б лежали і лежали!

– Це тому, Іване Карповичу, що служаки ми з вами. Звикли до служби, бігати звикли, і нам інше життя не личить.

Ото за такими розмовами прибули ми до Царицина, де Самсонов пішов шукати свого знайомого, а я відвідав поштамт. Уже надійшла відповідь від Бориса, який повідомив, що в день викрадення Анюти на вокзалі в Одесі не стояло жодного особистого вагона. Один вагон відбув за два дні до пограбування, другий прибув за три дні після. Ось і все. Я попросив дізнатися ще й про сусідні станції. Анюту могли вивезти за місто, а там уже посадити в поїзд. Вийшов почекати до центрального входу. Був із вусами і в окулярах, щоб часом не впізнали. Помітив натовп, людей двісті, на чолі з чоловіком у чернецькому вбранні. Чоловік кричав про розбещення молоді і гріх. Натовп дружно йому відповідав. У руках у декого була бруківка, виламані штахетини, а то й сокири. Поліція на цей безлад уваги чомусь не звертала.

– А хто це? – спитав я у візника, що курив поруч і теж дивився на натовп.

– Це отець Іліодор, боєць наш, – задоволено відповів візник.

– Боєць?

– Ага, нечисть різноманітну виводить. Спершу німців тут бив, потім жидів. Потім магометан нечестивих. Наших людей захищає, а нечисть усіляку – до нігтя!

– А зараз що?

– Пішли театр Солонця громити.

– За що?

– Бо там хвільми розпусні показують. Молодь псують, послаблюють православний люд, щоби ми німцю війну програли. Може, відвезти кудись?

– Поки не треба, товариша чекаю. – Я пішов на станцію, поговорив із залізничниками. Спитав, чи були тут особисті вагони. Сказали, що приїздили, а місцевих не було. Якось так виходило, що зарано ми з Самсоновим коньяк пили.

Знову вийшов я до входу, побачив товариша мого.

– Їдьмо, знайшов я знайомого, – сказав чомусь сумний Самсонов. Ми сіли до візника, якраз того, що про Іліодора розповідав, і рушили. Я подивився на Самсонова, хотів дізнатися, чому засумував він. Але Василь Петрович кивнув на візника, і ми мовчали, аж поки не приїхали на берег Волги. Велика ж річка – що вже Дніпро здоровенний, а ця ще ширша буде. Але мені не до річки було.

– Що сталося?

– Та зараз послухаєте. Ходімо, – сказав Самсонов, а сам аж зблід.

Він повів мене вулицею, частенько озирався.

– Спокійно, Василю Петровичу, не слідкує ніхто за нами, я за цим дивлюся.

– Дуже погано говорять про цього Харламова, – зітхнув мій товариш.

– Якщо ризиковано, то ви їдьте. Це моя справа, я і займатимуся.

– Та не про те йдеться, Іване Карповичу. З вами я, це вирішено.

Ми пройшли кілька кварталів, повернули від Волги, зайшли в підвал триповерхового будинку. Там кілька кімнат було. В одну, з окремим входом, ми зайшли. З нами привітався чоловік віком десь як Самсонов, дуже хворий. Блідий, ледь підняв руку з ліжка, кахикав, наче роздирало його.

– Ось мій товариш, – відрекомендував мене Самсонов і показав на господаря. – А це мій колишній колега з розшукової поліції.

Ми кивнули один одному.

– Отже, цікавий нам скотопромисловець Харламов, розкажи, що про нього знаєш, – попросив Самсонов. Господар аж зашипів.

– Тихо ти, тихо! Пошепки кажи!

Скривився і знову закахикав. Схоже, хворів на туберкульоз, і місце в темному сирому підвалі йому для життя не годилося. Але кращого не мав.

– Не знаю, навіщо він вам потрібен, але краще з ним справ не заводити. Ціле місто в руці тримає. І не тільки місто, а й усю ріку від Астрахані до Нижнього, весь степ між Волгою та Уралом! Перший багатій у повіті, й у всій Саратовській губернії не останній. А губернія заможна!

– І з чого багатий він такий став?

– Починав із худоби. Купував у козаків уральських, а також у орд киргизів-кайсаків, після чого перепродував до Нижнього. Потім став до Москви возити, до самого Петербурга. Де народу сила, м’яса всім хочеться. Але таких, як Харлам, – його всі Харламом звуть, а не Харламовим, – багато було. Він вигадав одного року всі вагони для перевезення худоби винайняти. На залізниці не схотіли одному всі вагони здавати. Тим паче Харлам знижку вимагав. А потім у голови правління Волго-Донської залізниці будинок пограбували. Голова, німець, із дому з’їхав, родину до Москви відправив, але вагони не віддавав. У поліцію поскаржився, Харлама арештували. Хлопці мені розповідали, що вже тоді при ньому було кілька зарізяк, яких він у Персії з рабства викупив і зробив охоронцями. При зброї були, але Харлам наказав здатися. А потім прискочив сам німець, сказав, що помилився, жодних претензій до Харлама немає, а він готовий укласти договір про передачу вагонів. Ось так!

Господар захлинувся кашлем. Я почекав, потім спитав:

– І чого ж німець позадкував?

– Та кажуть, що якось прийшов він до свого кабінету, а там на столі голова ляльки лежить.

– Ляльки?

– Так, улюбленої ляльки його доньки, яка в Москві була. Хтось пробрався в будинок, відрізав ляльці голову і до Царицина привіз! Ось такий цей Харлам був!

– Так він же у в’язниці сидів!

– Він – так, а ось Митрофан Сковородников – ні.

– Що за Митрофан?

– Права рука Харлама. Колишній контрабандист. Хвалинським морем до Персії плавав. Як треба купцям в обхід митниці товар провезти, до Митрофана зверталися. Він возив. Бувало, що повезе й не довезе – мовляв, прикордонники спіймали. Насправді ж собі товар забирав і перепродував. Покрекчуть купці, але знову по допомогу звертаються, бо в Митрофана один раз із п’яти невдалий, а в інших кожен другий. Добре заробляв, але знахабнів. Мало що частіше став купців дурити, так іще й нікому більше плавати не давав. Змовилися купці, найняли туркменів, ті схопили Митрофана на березі, в пустелю відвезли й зарили зі зв’язаними руками та ногами. Там би йому і гинути, але якось зміг вилізти. Кілька днів біг, поки підібрали його кочовики. Відгодували трохи і перетворили на раба, щетини підпустили.

– Це як?

– Щоб раб не втік, панахають йому п’яти на ногах ножем, сиплють у рани щетину кінську. Потім бинтують і не дають із тиждень ходити, чекають, поки загоїться. Щетина в рані залишається, і потім на ногу прямо не станеш, вивертати треба, інакше болить страшенно, коле, наче по голках ідеш. Із такою ходою далеко не втечеш. Залишили Митрофана в рабах – щоб за худобою дивився, кізяки збирав. Але не та він людина, щоб у рабах бути. Втік. Спіймали його, били страшенно, а потім по пальцю на руці відрізали й ніс пошматували. Для науки. Тільки зовсім іншого Митрофан навчився. Якось поїхали чоловіки зі стійбища худобу переганяти. Залишилися жінки та кілька підлітків. Ті Митрофана ображали, били, знущалися. А він терпів. Уночі узяв із чавуна кінську ногу обгризену і, наче палицею, всіх своїх кривдників прибрав. Забрав зброю, заліз на коня без сідла та стремен і помчав до Уралу-ріки. Митрофана переслідували, але він утік, доїхав до козаків. А там якраз Харлам худобу купував. Наказав Митрофана сховати в скриню. Наскочила орда, давай вимагати віддати. Козаки про втікача не знають. Погрози, крики, стрілянина. А Харлам тишком-нишком виїхав. Так став Митрофан йому служити. Щетину з ніг лікарі вийняли, а ніс порізаний він собі залишив. Щоб страшніше виглядати. І бояться його всі. Кілька разів приходили з орди азіати, мститися. А він їх убивав. І туркменів убив, які його викрали, і купців убив. Такий він. – Господар замовк.

– Ох і звичаї у вас тут, – закрутив я головою.

– Азія-с, – кивнув чоловік. – По всій державі у нас кров пустити не бояться, а тут узагалі люблять.

– Далі про Харлама розкажіть.

– Ага, значить, викупив він усі вагони. Восени пригнали скотопромисловці худобу до станції, а там Харлам сидить і каже, що всі вагони його, чужу худобу він возити не буде, а от купити може. Тільки ціну давав удвічі меншу. Скотопромисловці – люди з важким характером. Змовилися і вночі прийшли до його контори – спалити та й годі. А Харлам прожектори увімкнув – і ну з кулеметів поливати! Кажуть, півсотні людей поклав! Скотопромисловці до поліції, а там кажуть: нічого не знаємо.

– Чого ж поліція не схотіла Харлама притиснути?

– Бо перед тим страйк на залізниці був. Мітинги, заворушення. Чекали зі столиці на комісію, і для багатьох вона була дуже недоречна. А тут Харлам запропонував лад навести. Запросив голів страйкового комітету на баржі поплисти. Обіцяв допомогу – мовляв, сам із селян, за трудовий клас горою. Страйккомівці на баржу сіли, їх на середину Волги вивезли і втопили. Жоден не врятувався. Ще кількох агітаторів-бунтівників у степу без голів знайшли. І злякалися залізничники. Вийшли на роботу. Після цього Харлам у пошані був, поліція його й зачепити не могла. Сидів він у себе в конторі, ховався за кулеметами. А худоба ж не чекає. Пригнали десятки тисяч голів, із ними щось робити треба. Вагони є, але паровози всі біля контори Харлама. А та контора – наче фортеця, не візьмеш. Почали скотопромисловці по одному здаватися. Цей продасть Харламу, і цей. Бо ж худоба не зерно, не чекає. І потягнулися ешелони на північ. І з кожного Харламу добрячий прибуток капав! За ту осінь збагатів він шалено! Думали, в загул удариться, бенкетувати почне, як у наших людей заведено. А цей – ні. Цей людей найняв, контору зміцнив, а взимку, коли роз’їхалися скотопромисловці, почав по одному їх ловити. Десятків зо два за зиму мертвими знайшли. Всіх, хто до останнього не здавався й худобу не продав, – усіх прибрав. Уже наступної осені всі череди його були! І став він багатий страшенно. Пароплав купив, на той пароплав сам саратовський губернатор приїздив відпочивати.

– Як пароплав називається? – спитав я.

– Тоді був «Чайкою», а зараз «Анетта».

– А чого перейменували?

– Не знаю, – відповів господар.

– Може, закохався він у дівку яку?

– Тю, в нього ж серця немає, у цього Харлама! В кого він закохатися може? – Господар головою закрутив. – Та й навіщо йому закохуватися, коли всі будинки розпусти в місті – його! Сотні дівок у нього є.

– О, то він і дівками займається?

– І дівками. Будинки спочатку належали одному татарину з Казані. Він і поліцмейстеру платив, і міському голові, і в губернію, і в столицю, всюди знайомства мав. Схід же поруч. До Персії та Індії наших дівок відправляв, а звідти персіянок віз і негритянок.

– Господи, негритянки хоч кому потрібні? – скривився Самсонов. – Чорні ж вони, наче сажа.

– На кожен товар, Васю, є свій покупець, – відповів господар. – То були негритянки в ціні, дорожче від наших коштували. Я вже тоді тут у поліції служив, тому знаю. І от якось прийшов до татарина Харлам і запропонував продати будинки. Як восени ешелони з худобою відправить Харлам, так валізи готівки й має. Але не любив, щоб гроші так просто лежали, вкладав їх завжди, щоб працювали. Гроші мають гроші робити – таке у багатих правило. Сказав ціну татарину, а той продавати відмовився, бо ж не ціна, а половина від ціни. Поторгуватися хотів. Та тільки Харлам торгуватися не любить. Любить, щоб за його ціною все було. Поїхав до отця Іліодора, настоятеля чоловічого Свято-Духового монастиря. Це відомий пастир тут був, багато до нього ходили, особливо на проповіді, вмів він читати так, що аж серця запалював. І в найближчій проповіді завів Іліодор, що недобре, коли магометани торгують людом християнським, наче в ярмі татарському, коли цьому буде край, питав. Так повів, що обурилися люди. Поліція заметушилася, нам же треба, щоб тихо все. Прибігли до Іліодора, сказали, щоб припиняв він такі проповіді, а то й до погромів дійти може. Він обіцяв припинити, але наступного разу ту саму пісню завів. Тут уже татарин, Хафізов його було прізвище, захвилювався. Поїхав до міського голови, попросив угамувати проповідника. Міський голова до Синоду звернувся, щоб забрали отця Іліодора. А той у неділю знову почав проповідувати. Та так людей розпалив, що вискочили з церкви, а там якраз палиць дерев’яних віз стоїть. Наче дрова. Розхапали і побігли. Не до будинків розпусти, а до будинку Хафізова. Двері виламали, господаря так віддухопелили, що ходити більше не міг. Продав усе Харламу і виїхав геть.

– І що, не знайшлося того, хто бодай кулею зупинив би?

– Та чого ж, були й такі. Це вже потім, коли Харламу худоби мало стало і вирішив він за нафту взятися.

– У вас тут і нафта є?

– У нас немає, але вся нафта з Баку і Грозного через Царицин іде. Харлам це второпав і почав пропонувати нафтопромисловцям охорону. Мовляв, степи дикі, їдуть ними цистерни, як би чого не сталося. Але ж нічого не ставалося. Кочовикам нафта не потрібна, цистерни цілі їхали. Роками так було. А потім запалала одна. Ще одна, ще. Потім цілий ешелон вигорів. Збитки, паніка. Але ж нафтопромисловці – люди впливові. Як же вони будуть якомусь босяку платити? Зібралися у столиці, труснули калитками – і вирішено було Харлама арештувати. Місцевій поліції не довіряли, надіслали вагон агентів аж із Царства Польського й піхотний полк виставили. Оточили контору, увірвалися, а там нікого. Бо виявилося, з контори підземний хід був на двісті метрів у ярок. І тим ходом Харлам улив. Сховався у степу. Але ж вік весь бігати не будеш. Послав Харлам до столиці отця Іліодора, кажуть, не з порожніми руками, а з двома валізами катеринок!

І зміг Іліодор до самого царя на прийом пробитися, дві години з ним розмовляв і якось улестив. Потім государ наказав Харлама не чіпати. За це Харлам отцю Іліодору новий будинок купив, дві машини і довічний кредит організував. А нафтопромисловці відступили, і стало з кожної цистерни Харламу капати. – Господар знову закахикався.

Я подав йому чашку води. Він випив трішки.

– Та не заспокоїлися нафтопромисловці. Якось плив Харлам кудись на пароплаві, сидів на палубі, кумис пив. Він за звичками справжній азіат. Кумис п’є і кров свіжу полюбляє. Так ото сидів, сьорбав, а тут куля в голову. В потилицю зайшла, зі щелепи вийшла. Смертельне поранення – це всі лікарі говорили. Пароплав до берега пристав, Митрофан кинувся шукати вбивцю, знайшов окопчик на берегу, де той чекав, і кінські сліди. Утік убивця. Митрофан прибіг на пароплав, повезли до міста Харлама. Коли в лікарню привезли, живий ще був. Усі думали, що там помре. І помер. Сповістили людей, похорони почали готувати. І прийшли до Митрофана нафтопромисловці, й сказали, що платити більше не будуть. А якщо хоч одна цистерна згорить, Митрофан отримає те, що господар його отримав, – у голову. Митрофан послухав, а потім двері відчинилися й завезли на візку Харлама. Ходити він не міг і говорити не міг, бо щелепу подробило, але живий. Наказав нафтопромисловців убити. Страшно якось, за азійським звичаєм, я навіть не буду говорити, як саме. Далі платили йому за нафту, за кожну цистерну. Хотіли було прокласти нову дорогу через Військо Донське, щоб Царицин оминути, так усю команду інженерів, які пошуки проводили, живцем закопали. На тому все і скінчилося.

– Ач який, – закрутив головою Самсонов, приголомшений почутим. – Диявол у людській подобі.

– Та й не таких дияволів я зустрічав. – Згадав я про купця Піменова, якого деякий час охороняв.

– А ще був випадок, коли на початку війни, тільки-но сухий закон почався, приїхали хлопці спиртним торгувати. Були у них винокурні десь на півдні, в Херсонській губернії. Звідти везли залізницею і тут продавали. Харлам сказав, що сам торгувати буде. І в Царицині, і далі по всій Волзі від Астрахані до Рибинська. Та не погодилися хлопці. Гонорові були, завжди в чорних костюмах, у капелюхах широкополих, озброєні винятково пістолетами кольт. Круті були, а Митрофан їх у степ вивіз і десь подів. А Харламов сам винокурні запустив. У ярках, у степу, куди жодна поліція не добереться. Хороші гроші почав заробляти. Після замаху він досі говорить нерозбірливо, обличчя в нього страшне. Частіше в конторі у себе сидів. Раз під контору вантажівка під’їхала. Шофер вийшов і пішов собі. Охоронці його спитали, чого приїхав. Шофер навтьоки. Охоронці за ним, а по них із кулемета вдарили, з легковика. Одразу півдесятка поклали. Водій дременув, і легковик поїхав. А далі пролунав вибух. Такий сильний, що рознесло всю контору. Кілька десятків людей у ній сиділо, охоронці, бухгалтери, діловоди – жоден не вцілів. А Харлама саме не було на місці. Підземним ходом вийшов за півгодини до вибуху. Пощастило мерзотникові. Наказав він знайти, хто вибухівку привіз. Митрофан шукати почав, на шматки людей різав, щоб розповідали. А тут у степу винокурні запалали. В один день усі. Кількох підпалювачів спіймали. Перед смертю вказали вони, що з Одеси їх найняли. Митрофан хотів людей узяти й до Одеси їхати воювати, але Харлам зупинив. Страшний він, але не божевільний. Домовився з тими хлопцями так: від Астрахані до Самари по Волзі він торгує, а все, що вище, – їм. Так і досі, хоча замість хлопців тих тепер Синдикат працює. А Харламу, крім нафти, з питва підпільного капає!

– А що він сам за людина? Є в нього родина? Як відпочивати любить?

– Людина, кажу ж, страшна. Вбити йому – як плюнути. Тому і хвилююсь я за вас, хлопці, коли розпитуєте. Я-то мовчатиму. Мені жити залишилося добре, коли місяць. Але якщо когось іншого спитаєте, вже за годину Митрофан знатиме, що господарем цікавляться. А цього тут не люблять. Якось приїхав один із Москви. Казав, що книжку хоче написати про Харлама. Обережний був, але вже наступного дня зник. Митрофан забрав і де подів – або риби волзькі знають, або черваки степові, або тобети харламські.

– Хто? – перепитав я.

– Тобети. Пси дебелі. Кожен двох вовків придушити може. Але не на вовків вони навчені, а на людей. Беруть слід, женуться, наздоганяють, загризають, голову відкушують і в пащі приносять Харламу. А як не принесуть, убиває він. Ось як!

– Аж повірити важко в таке. Але Азія, всяке тут буває, – кивнув я, згадавши про службу в Туркестані. Потім почувся мені наче рух у коридорі. Я тихенько ноги випростав і навшпиньки до дверей підійшов. Відчинив їх різко, і в кімнату ввалився чоловік, що підслуховував.

– Ти хто такий? – спитав я грізно і кулак заніс.

– Сусід я, сусід, проходив повз! – закричав чоловік. Нетверезий, переляканий, у брудному одязі.

– Сусід, сусід, відпустіть його, – кивнув господар. Я відпустив, двері причинив, повернувся до ліжка. Побачив, що господар іще більше зблід.

– Наче тільки підійшов, не встиг підслухати, – заспокоїв я. Господар тільки рукою махнув, знову закахикався. – Переїхати вам звідси треба. Підвал, та ще й сирий, могилою стане.

– І так могили не минути. – Махнув рукою господар і вкутався у ковдру. Холоднувато було тут. – Василю Петровичу, а сходіть купіть дров в’язанку. Розтопимо хоч, – попросив я і грошей дав. – Поїсти теж купіть, ми тут почаюємо. Ви ж не проти?

Господар закахикав, махнув рукою, що не проти. Самсонов пішов, я почекав. Нахилився ближче, щоб говорити пошепки.

– То що з родиною в нього? Є?

– Була родина. Але дружина чи то померла, чи то він сам її вбив. Залишився син, але він, той, не весь, на голову хворий. Кажуть, що то божа кара Харламу за гріхи його. – Господар тихенько шепотів.

– І де син той живе?

– Наче десь у степу, а де саме – ніхто не знає.

– А Харлам?

– У Харлама маєток на острові. Волга навпроти міста надвоє розходиться, острів великий посередині, на ньому Харлам живе. На той острів припливати не можна, бо охорона озброєна, тобети, знову ж таки, вмить знайдуть і вб’ють. Кажуть, що там цілу фортецю Харлам побудував. Із баштами та кулеметами. І сидить там майже безвилазно. Як щось йому потрібно, везуть людину до Харлама. І як прогнівить, то не повертається людина, а що з нею стається – невідомо. Погане щось. Буває, людину на острів до Харлама викличуть, а вона кулю собі у скроню пустить, аби тільки не їхати.

– Майстер він лякати, – закрутив я головою.

– Добрячий майстер, – кивнув господар. – А що вам від нього треба?

– Та справу одну ми розслідуємо. І треба зрозуміти, чи причетний до неї Харлам, чи ні. Оце намагаємося.

– Краще, аби не причетний був. Бо ж як причетний, на порохню вас зітре. Страшна людина.

– А не чули, щоб він співи любив?

– Співи? – здивувався господар. – Хіба коли людей на смуги ріже, а бідолашні кричать. Може, оті співи він любить!

– Зараз у нього вороги є?

– Таких, хто тиждень пиячитиме, коли Харлам помре, багато. А ось таких, які б до цього руку приклали, немає. Були, але всі в землі лежать, із відрубаними руками.

– А він і досі не балакає, Харлам цей?

– Та балакає. Йому ж лікарів аж із Лондона привозили. Вони операції зробили, як могли зібрали щелепу і шкіру підлатали. Виглядає все одно страшно, і вимова погана. Але як жити захочеш, то зрозумієш. Ніхто не перепитує.

– То він весь час у маєтку сидить?

– Наче так, але ніхто напевно не знає. Може, в маєтку, а може, на «Анетті» поплив кудись чи полетів аеропланом у справах.

– Аеропланом? – здивувався я.

– Так, за містом школа авіаторів є. Армійська, але коли треба Харламу, не відмовлять йому. Та сам він літати не любить, більше вагоном своїм їздить.

– У нього є свій вагон?

– Ага, один нафтопромисловець подарував. Цілий палац на колесах! Із меблями й ванною, окрема спальня, окремий кабінет. Вагон броньований, кулеметні кулі тримає! З ним завжди ще вагон охорони їздить. Митрофан Сковородніков від господаря ані на крок не відходить! Кажуть, Митрофан душу дияволу продав і за те отримав можливість людей наскрізь бачити! Тільки подивиться в очі – і вже знає, чи брешеш ти, чи ні. Ніхто ще Митрофана не обдурив. Якщо вже побачить він брехню в очах, катують людину, до того катують, поки не з’ясують, у чому зрада. Чи гроші краде, чи на когось іншого працює! Тому не зраджують Харламу й не крадуть у нього. Страх навіть жадібність перебиває!

– Мала сума страх не переб’є, а велика – легко, – сказав я, бо бачив же, як за великі гроші люди про все забували.

– Е ні, то дивлячись який страх! Раз мужик один із села вище за течією плив на човні, коли дощ сильний почався. Ну, він до берега пристав, помітив печерку невеличку в кущах, сховався там перечекати. Робити немає чого, почав ножем у пісочку копирсатися. Наштрикнувся на тверде щось. Копати почав, викопав ящик. І знаєте, що там було?

– Що?

– Гроші! Дванадцять тисяч рублів асигнаціями!

– Звідки в печері гроші?

– І мужик про це подумав. Знаєте, що зробив?

– Не знаю. Що?

– Поніс ящик у контору до Харлама. Ось, мовляв, знайшов, ваші ж, бо більше тут ні в кого таких грошей немає. Мужика до Харлама притягли, той послухав і наказав засідку зробити біля печери. Сам пустив чутку, що ящик із грошима в березі знайшли. Наступного ж дня прискочили до печери троє братів Солоухіних, які на Харлама працювали, худобу по степах скупляли і на станцію гнали. Виявилося, їхні гроші. Братів схопили. Одного вбили, бо відстрілюватися почав, а двох на острів до Харлама доправили. Той їх особисто допитав і з’ясував, що таки крали в нього і вкрадене ховали у печері. У банк не клали і в ріст не давали, бо інакше б дізнався Харлам. Думали, що в печерці ніхто не знайде. Помилялися. Вбив Харлам братів, і не просто так убив, а наказав шкіру зняти, соломою набити й відправити до рідної заїмки. А м’ясо тобетам своїм згодував. Покарав крадіїв. А як боятися треба мужику, щоб дванадцять тисяч знайти й не забрати, не втекти, а до Харлама віднести! А ти кажеш, що жадібність страх переб’є! Дивлячись який страх!

– А що з мужиком тим сталося?

– Що? Харлам йому в нагороду сто рублів дав. Мужик святкувати почав і втопився. У Волгу впав. Чи сам, чи допомогли, щоб залишки грошей забрати.

– Небезпечне у вас місто.

– Ага, злодіїв тут багато. Раніше такого не було, бо працювала поліція, охороняла. А зараз поліція Харламу служить. Харламовських людей злодії десятою дорогою обходять, а всім іншим немає на що сподіватися.

– А бувало таке, щоб Харлам людей викрадав?

– І бувало, і є! Ось у степу в Харлама десятки тисяч голів худоби пасуться. Можна б киргизів найняти, але то ж треба гроші платити. Тому люди харламські в містах по Волзі ловлять людей. Здебільшого п’яниць. Кілька чарок наллють, а потім у вагон для худоби – і везуть. Проспиться бідолаха, а вже серед степів він. Виженуть із вагона, дерев’яне ярмо надінуть і женуть до степу. Там примушують за худобою доглядати. Не платять і копійки, лише годують сяк-так. Нікуди не втечеш, бо степ на сотні верст і охоронці харламські гарцюють. А як проти них сказати, одразу живим у землю закопають чи тобетів напустять. Можуть і спалити. У такому страху тримають людей, що ті й слова не скажуть.

– Та це ж кріпацтво якесь!

– Справжнє рабство! А все минається Харламу, бо скаржитися немає кому і немає куди! А ще ж крадуть дівок для борделів своїх і до Персії на продаж. До того доходить, що по селах молодиць і з хати не випускають. Бо тільки вийде – налетять, схоплять, і немає дівки.

– А поліція що ж?

– А що поліція? Все на киргизів списує, мовляв дикуни азіатські страх утратили. Хоча знають же, що то харламські хвати! Але бояться і згадати про них. Як я захворів і без роботи залишився? Прибіг до нас у відділок чоловік один, кричить, що доньку його викрали. Ну, поїхали на хутір до нього. Воно-то в степу спробуй знайди. Але тут якраз назустріч їдуть молодики, і я бачу, що на одному з коней щось смикається у мішку. Ми б, може, і проїхали б повз, бо ж бачили, що харламські шибеники. Коли як закричить із мішка: «Допоможіть! Викрали мене!». Почула дівка, що хтось їде, і заволала. А батько її впізнав – і до мішка. Харламські за гвинтівки схопилися, але я раніше двох зняв. Третій руки підняв, не хотів помирати. Звільнили ми дівку, бандита арештованого у відділок відправили, почав я папери оформлювати. Коли приїхало моє начальство і давай волати на мене – влаштував, мовляв, тут Кавказ якийсь. Двоє вбитих, викрадача людей схопили. Який ще викрадач, коли в нас людей не викрадають? – спитало в мене начальство. А тут ще й сотник харламський приїхав. У нього ж не просто так, у нього все по десятках і по сотнях. І якщо хтось із десятка схибить, утече чи вкраде, весь десяток покарають. А якщо десяток весь зрадить, то сотню. Завдяки цьому всі за всіма дивляться і подумати бояться, щоб зрадити. Сотник забрав свого бійця, а мені сказав забути про все, наче нічого й не було. Ані викрадення, ані стрілянини, ані трупів, ані арештованого. Геть нічого. Я відмовився, бо як же так? Вже ж зовсім подуріли, дівок серед білого дня крадуть! Мені погрожувати звільненням почали. Але я ж один з найкращих, як мене звільниш? Та потім якось додому я повертався увечері, а на мене напали. По голові вдарили й у Волгу кинули. Це ще минулої осені було. Мусив я спокійно на дно піти, але коли у воду впав, опритомнів, виплив якось, до відділку доплентався і там уже впав. Відвезли мене в лікарню, врятували. Але тут начальство почало казати, що напився я, сам у річку впав, службовий револьвер утопив. А голова розбита, бо перед тим на бруківку гепався. Навіть свідків знайшли. І звільнили мене без пенсії, гади такі! Тут іще й туберкульоз почався. Оце тепер жеврію. Скоріше б померти та не мучитися.

Я подивився на сирий холодний підвал. Померти тут було легко. Почулися кроки в коридорі. Господар перелякано подивився на двері. Я поклав руку на браунінг. Та це прийшов Самсонов – із в’язанкою дров, пакетом їжі й пляшкою гасу. Помітив, що гас закінчувався, а без нього ж у підвалі ще й темно стало б. Я почав вогонь розпалювати, Самсонов нарізав їжу. Допомогли господарю піднятися, поїли разом із ним. Ми їли мало, щоб побільше йому залишити, бо, крім хліба цвілого, нічого в нього не було. Я трохи грошей на стіл поклав, хоч господар і відмовлявся.

– Беріть, беріть. Я просто так грошей не даю, а тільки за допомогу, – запевнив його.

Коли вийшли на вулицю, аж легше стало. Тут весна, сонечко, а там наче в могилі.

– Ох, важко чесній людині на світі, – зітхнув Самсонов. – Ані кар’єри не зробив, ані родини не завів, служив сумлінно, а помирає, наче п’яниця якийсь у сирому підвалі.

– Ну, в нас часто так буває, і тому сподіватися краще на себе, а не на державу.

– І то так, – кивнув Самсонов. – Що зараз робитимемо?

– Та треба довідатися, чи в Харлама Анюта, чи ні.

– Як же довідаєшся?

– Та є в мене деякі думки. Ходімо до ріки.

Царицин весь уздовж Волги витягнутий, вузький та довгий, і до берега всюди недалеко. Ми підходити почали, коли я штовхнув Самсонова у провулочок. Товариш мій навіть не здивувався. Забігли ми, сховалися, дивимося за вулицею.

– Хвіст за нами?

– Та наче йшов якийсь, – кивнув я. – Он той.

Вулицею простував чоловік. Озирався навколо. Може, просто ішов, а може, за нами. В будь-якому разі, краще було стерегтися. Ми почекали, вийшли, ще вулицями поплутали і спустилися таки до річки. Йшли вздовж причалів із пароплавами, баржами та човнами. Багацько по Волзі плавало всякого. Побачили й пароплав «Анетта». Білий, гарний, назва великими літерами, і навколо намальовано щось на кучерики Анютині схоже. А може, просто на хвильки піняві. Біля пароплава стояли кілька охоронців, дивилися уважно. Час від часу якісь машини приїздили, виходили люди, заносили торби якісь. Ми кілька разів пройшлися повз, а потім присіли на лавці. Наче просто відпочивали, а самі дивилися за «Анеттою». Сам пароплав до берега припнутий стояв, а от поруч кілька парових катерів швартувалося – ці моталися кудись частенько. Якихось людей відвозили, якихось привозили. Мабуть, до маєтку Харлама.

– Ходімо, Іване Карповичу, щоб уваги не привертати, – прошепотів Самсонов.

– Зараз, – сказав я, бо побачив, як під’їхав до пароплава екіпаж із написом: «Григорій Ставицький – налаштування музичних інструментів». З екіпажа вийшов чоловік у костюмі-трійці, в руці тримав невеличку валізку. Пішов до одного з катерів, де його обшукали охоронці. Ретельно обшукали – і до валізки зазирнули. Потім пропустили до катера, і поплив той. Кудись на протилежний берег. А звідти інший катер прибув, вийшли якісь люди, на вигляд купці. Сумні, наче у воду опущені. Було їх семеро, а між собою не балакали, сиділи голови похнюпивши.

Активний рух тут ішов. Один катер туди, один звідти, повантажиться – і знову туди. Так і літали.

– Ну, тепер ходімо, пообідаємо, – запропонував я.

Відійшли від Волги, побачили трактир. Зайшли, взяли по мисці юшки з осетра, капусти смаженої з реберцями, штоф горілки і хліба. Добряче так пообідали, але бачу, що невеселий Самсонов.

– Боїтеся?

– За товариша мого хвилююся. Помирає ж. Треба його рятувати.

– Треба, – погодився я. – Тоді ходімо, заберемо, повезете його звідси.

– Куди везти?

– До санаторіїв, де туберкульоз лікують. Є такі.

– А ви?

– За мене не хвилюйтеся.

– Дуже вже небезпечний цей. – Самсонов скривився. Ми домовилися Харлама на прізвище не називати, від гріха подалі.

– Страшно, коли небезпечний, а ти не знаєш. А коли знаєш, то вже половина справи, – запевнив я. – А товариша вашого треба рятувати з тієї нори.

Пішли в підвал, а потім я планував відвідати того налаштовувача. Вже коли були неподалік від будинку, я прошепотів:

– Іду першим. Якщо зайду в підвал – ви за мною. А як ні, то ні.

Самсонов кивнув. Людина досвідчена, все розуміла. Я пройшовся першим і одразу помітив двох чоловіків, що курили трохи осторонь. І кілька облич у вікнах будинку. Щось цікаве у дворі відбувалося, от люди й роздивлялися. Я спокійно пройшов біля входу в підвал і не подивився, що там.

– Звідки будеш? – спитав один із тих, що курив, коли я проходив поруч. І подивився підозріло.

– З Воронежа. Земляка шукаю. Він такий дебелий, і на лобі шрам, бо кінь копитом ударив. Не знаєте тут такого?

– Копитом у лоба і живий? Міцний у тебе земляк!

– Міцний, міцний! Раз по столу в трактирі кулаком ударив – і навпіл переламав! Оце такий! Не знаєте його?

– Не знаємо. – До мене цікавість втратили, за входом у підвал спостерігали. Я за ріг повернув, а там екіпаж стоїть і ще кілька хлопців курять, чекають. Я далі пройшов, дочекався Самсонова, зовсім блідого. Пройшли мовчки кілька кварталів.

– Товариш мій не міг нас зрадити! – сказав нарешті він.

– Я на нього й не думаю. Сусід той, мабуть, таки щось почув. Доповів, от і вирішили дізнатися, хто тут розпитує.

– Вони вб’ють його? – спитав Самсонов.

– Не знаю. Але, судячи з того, що ми почули, він вже мертвий. А нам треба берегтися. Шукатимуть двох, тому ходити будемо нарізно. Зараз підете житло шукати. Кімнатку якусь, краще з окремим входом. Як винаймете, сюди прийдете і крейдою адресу напишете, щоб я знав, де шукати.

– А ви куди?

– Та треба з’ясувати дещо. Все, побачимося.

Пройшов іще кілька кварталів, подивився, чи немає хвоста. Не було. Тоді побачив крамницю патефонів. Зайшов, спитав про Григорія Ставицького. Мені адресу сказали. Взяв візника, але наказав відвезти на два десятки будинків далі. Коли проїздив, помітив, що зачинена контора. Вийшов, походив навколо, чаю випив. Нарешті приїхав налаштувальник. Пішов я до контори.

– Добрий день, чим можу допомогти? – спитав господар. Чоловік у віці, невеличкий, худенький, із довгими пальцями й трохи сумними очима в пенсне.

– Хотів би з вами поговорити.

– Слухаю вас. – Він трохи здивувався, але залишався ввічливим.

– Щодо вашого сьогоднішнього візиту, – сказав я – і тут він злякався. Смикнувся, наче я його батогом пригостив. Зблід, потім почервонів, око сіпатися почало.

– Вам краще піти звідси. Краще піти. Вам краще піти звідси, – повторював він і вказував рукою на двері. Я до дверей підійшов і причинив їх. Налаштувальник вихопив дамський браунінг і прицілився.

– Шановний, у мене браунінг більший, – сказав я і показав рукоять свого пістолета. – Але і вам, і мені краще не піднімати шуму. Я не місцевий, але начуваний про вашого клієнта.

– Я не буду з вами говорити! – перелякано прошепотів налаштувальник.

– Доведеться. І сховайте пістолет. А то вистрелите випадково, будуть проблеми і у вас, і в мене.

– А чому в мене? – нервово спитав настроювач.

– Бо Харлам спитає, чому я прийшов саме до вас. І що ви скажете у відповідь?

– А чому ви прийшли? Чому до мене? Я просто налаштувальник! Благаю вас, залиште мене! – Чоловік заплакав і опустив пістолет.

– Спокійно. Плакати немає чого. Я запитаю вас, вислухаю ваші відповіді й назавжди зникну з вашого життя. Ви зможете спокійно мене забути, наче поганий сон. Ось і все.

– Я не хочу нічого розповідати, за це відрізають язик!

– Відрізають, якщо дізнаються. А ніхто не дізнається.

– А, це ви перевіряєте мене! Так? Ви від Харлама!

– Якби він хотів вас перевірити, зараз би ви висіли в нього на дибі. Я сам від себе, а не від нього. Отже, ми говоримо, чи ви хочете, щоб про мій візит стало відомо? – спитав я. Налаштувальник у відчаї подивився мені в очі. – Добре, я так і знав, що ви розумна людина. Отже, що ви налаштовували в маєтку Харлама?

– Я не знаю про що ви… – почав було налаштувальник. Я дістав пістолет.

– Бачите, я навіть не в вас цілюся. Просто в стелю. Якщо ви не хочете говорити, я вистрелю в стелю, можливо, у вітрину, і піду. Приїдуть люди Харлама, спитають вас, що трапилося. Можливо, ви витримаєте розмову, але, найімовірніше, вам доведеться розповісти про мій візит. І вам дуже складно буде переконати, що ви нічого не розповіли. То що – розмовляємо, чи нехай усе буде погано?

Налаштувальник знову плакав. Опустив голову і плакав.

– Не поспішайте себе жаліти, у вас іще є шанс пожити. Отже, що ви налаштовували в маєтку?

– Рояль.

– Рояль?

– Так. Досить дорогий «Август Фьорстер».

– Хто на ньому грає?

– У маєтку живе цілий оркестр. У тому числі два піаністи.

– Харлам так любить музику?

– Я не знаю.

– Ну, вони ж для нього грають?

– Мабуть. Але я не знаю. З піаністами ми розмовляємо лише про рояль. Вони бояться, і я боюся.

– Вони там живуть увесь час? У місто виїздять?

– Здається, ні. Принаймні я не бачив їх у місті.

– То, може, Харлам їх просто викрав?

– Я не знаю цього, не знаю! – аж закричав налаштувальник.

– Тихо, тихо, не треба кричати. З вашого переляку я зрозумів, що знаєте. Розповідайте!

– Я нічого не знаю! – Чоловік затремтів.

– Я слухаю вас, – наполягав я і дивився строго. Браунінг не прибирав.

– Один із них попросив передати записку. Непомітно засунув мені під комір піджака. Невеличкий шматочок паперу.

– І що там було написано?

– Я не читав. Я з’їв її, ще коли плив катером.

– З’їли?

– Так, з’їв! Я не міг ризикувати! А раптом би її знайшли?

– Ви розповіли про записку?

– Звісно, ні! Я з’їв її, і я мовчав! Але коли я приїхав наступного разу, того піаніста вже не було. Був новий, переляканий і побитий.

– Того вбили?

– Я не знаю! Я нічого не знаю, я просто працюю з роялем!

– Де він стоїть, цей рояль?

– У залі. Там велика зала і сцена. На сцені рояль, під сценою яма для оркестру.

– То це концертна зала?

– Так, але вона дивна.

– Чим?

– Там немає сидінь для глядачів. Точніше, є, але одне. Велике крісло і маленький столик поруч.

– Одне сидіння на всю залу?

– Так, одне.

– Воно завжди одне?

– Завжди. Ну, принаймні ті рази, коли я був.

– Зала відокремлена від будинку Харлама?

– Я не знаю. Вже десь на середині річки мені на очі надягають пов’язку і знімають лише тоді, коли приводять до рояля. Я бачу лише залу й піаністів, усе. Господи, тільки нікому не кажіть, що я розмовляв із вами! Бо мене вб’ють! – Його аж судомило від жаху.

– Не хвилюйтеся. Кажу ж, ви забудете цю розмову, наче страшний сон. Іще одне запитання. А ви не бачили там жінки? Чи, може, чули жіночий спів?

– Ні, ніколи. Я бачив тільки піаністів і охоронців на катері. Ще раз зі мною говорив Митрофан.

– Про що?

– Він зазирав у очі й питав, чи не зраджую я Харлама. Це було дуже страшно, я знепритомнів і думав, що мене вб’ють. Але вони відпустили. Вже на катері отямився.

– А самого Харлама бачили?

– Що ви, жодного разу.

– Добре, дякую. Зараз я піду, а ви про мене забувайте. Нічого не було – ані мене, ані питань, – і ви мовчали. Їдьте додому, чарочку випийте, відпочивайте.

– Добре, – кивнув налаштувальник.

З тим я й пішов, поїхав у той район, де «Анетта» стояла. Там поруч кілька будинків було, поспитав, чи не здають житло. Була одна квартира на дві кімнати. З вікна добре було причал видно.

– Менш, ніж на два тижні, не здаю, – попередила господиня, стара жінка з бородавкою на лобі.

– Добре, за два тижні мені їхати треба буде. У Баку збираюся, нафту добувати, – збрехав я.

– Кажуть, платять там добре, – кивнула стара.

– Та, аби ж завжди платили як кажуть, а то ж ні, – зітхнув я. Стара порахувала гроші наперед і вийшла, я подивився у вікно, написав дещо на аркуші, пішов гуляти. Знайшов крамницю, де продавалися телескопи. Купив один із триногою. Потім пішов до місця, де Самсонов мусив адресу написати. Адреса була Я внизу написав свою і хотів було йти, коли Самсонов підбіг. Блідий, весь тремтить.

– Що з вами? – спитав я.

– Забрали Петьку, забрали, гади такі! Я заходив у підвал! Двері виламані, кімната порожня! Погубив я Петьку, погубив!

– Василю Петровичу, не ви погубили, а вони, бандити харламські. Вашої провини тут немає.

– Я того гада вб’ю, вб’ю! – зашепотів Самсонов. І тут я мусив із ним погодитися, бо як виявиться, що Анюта у Харлама, доведеться таки його вбити. Бо він із тих, які не відступають. Не віддасть він Анюту, навіть якщо якось викраду, шукатиме і знайде. Впертий негідник.

– Що ви дізналися? Тут та дівчина?

– Точно досі не знаю, але, можливо, й там вона Я винайняв квартиру, з вікон видно «Анетту». Буду дивитися, хто до Харлама плаває, може, щось помічу. А вас попрошу до Камишина поїхати. Чи пароплавом, чи залізницею. Треба надіслати телеграму до Одеси. – Подав Самсонову аркуш із написом. – Там і адреса вказана, і текст є. Я подумав, якщо Харлам викрав, він міг послати на справу Митрофана, а його порізаний ніс міг би запам’ятатися. Нехай в Одесі дізнаються, чи не вигулькував той ніс перед викраденням Анюти.

– Добре, зроблю, – кивнув Самсонов.

– Ну, тоді розходимося. І дивіться, щоб хвоста не було. Бо шукають нас.

Повернувся в номер, встановив телескоп, почув, як загули двигуни «Анетти». Пароплав відчалив і поплив на протилежний берег. Невдовзі сховався в темряві. Біля причалу залишилося одне авто з охоронцями. Я хотів роздивитися маєток Харлама, але він був схований серед дерев. Тільки дахи видно. Наступного ранку, щойно світати почало, я вже сидів під вікном і слідкував. Ось припливли катери і «Анетта». Під’їхало якесь авто. З нього валізу винесли, занесли на пароплав. Хвилин за двадцять із пароплава перевантажили на катер, і катер поплив. Я придивився до «Анетти». В одному з вікон побачив, що люди за столами сидять. Голі чомусь. Здивувався дуже. А потім іще авто приїхало – знову з валізою. Валізу підняли до голих, висипали на стіл цілу гору готівки. Голі її перераховувати стали, пакувати в пачки. Голі точно не вкрадуть – ховати ж немає куди. Ось порахували все, у валізу склали й до катера її понесли. Вирушила валіза на той берег. Я тільки головою закрутив. Виходило, що грошей тут не менше, ніж у синдикаті Кріка. Потім приїхала вантажівка. З неї мішки почали тягати на катер. У плямах мішки. Я придивився й побачив, що плями криваві, а в мішках якісь люди. Три перенесли, взялися за четвертий, а з п’ятого чоловік виліз. Руки зв’язані, ноги теж, і на очах пов’язка. З кузова стрибнув і пострибав наосліп. Охоронці з «Анетти» помітили, стали спостерігати. А чоловік головою крутить і стрибає прямо до Волги. Огорожа попереду. Втікач із розгону об неї вдарився, зойкнув, перевалився і у воду впав.

Тут бійці, які мішки носили, помітили, одразу вдвох кинулись у воду, хоч і холодна ж була. Довго борсалися, мені не видно було, що там діється, а потім випхали втікача на причал. Живого, здається. Побили, повантажили на катер і повезли. Сувора була дисципліна. Наказали привезти – везли, не дали втопитися. Далі ще валізи з грошима прибували. Потім якісь азіати приїхали у чалмах. Потім залізничники якісь. Потім отець Іліодор, якого я запам’ятав. Весь день катери через річку моталися, когось відвозили, когось привозили, але не всі поверталися. От тих, кого в мішках везли, я більше не бачив. І азіатів їхало туди шість, а повернулося чотири, і такі перелякані, що їх із катера виносили, бо самі ходити не могли. Ще кілька разів аероплани літали. Один Волгу перелетів, зробив над тим берегом коло, щось скинув, далі полетів.

Ополудні сходив я поїсти, повернувся й далі спостерігав. І десь уже ближче до вечора зайшов на катер чоловік. Мабуть, кравець, бо в руках тримав розкішну жіночу сукню. Я телескоп навів, щоб фасон роздивитися. Рукави короткі, коміра взагалі немає, навпаки – є декольте. Анюта таких не носила. Тільки скривився. Час ішов, а я досі не знав, тут вона чи ні. Цей Харлам теж особливого захвату не викликав. Небезпечна людина, хай йому грець. Та не з тих я був, що відступали. Далі спостерігав, сподівався таки щось побачити.

Увечері постукали у двері. Визирнув, побачив Самсонова, який доповів, що надіслав телеграму.

– А ще їхав із торговцем одним. Він трохи перепив – і давай патякати. То про те, то про се. Сказав, що віз із Царицина чотири ящики фруктів делікатесних і квітів багато. Я здивувався, бо рано ще ж, сніг тільки зійшов. Звідки фрукти, звідки квіти? А він розповів, що тут неподалік місто Сарепта-на-Волзі є, там німці живуть. У них теплиці великі, що хочеш вирощують. Торговець розповів, що він би й більше на Москву фруктів і квітів узяв, але німці мусили частину віддати якомусь багатію місцевому, якого побоювалися. Імені не назвав, але я одразу про нашого подумав.

– Думаєте, тішить фруктами та квітами співачку?

– Не знаю. Оце почув і вирішив доповісти вам, Іване Карповичу.

– Добре. – Я покрутив головою. – От яка зараза. Все якісь дотичні докази, а прямого жодного. Може, на Уралі Анюта, а ми тут тільки час втрачаємо? Як його напевне дізнатися?

Але я не знав як. Домовилися, що вранці Самсонов на пошту сходить, по відповідь із Одеси, а потім на вокзал, спробує довідатися про вагон Харлама, той самий, броньований. Пішов Самсонов, а я за ним. Перевірити хотів, чи немає хвоста. Не було. Я повечеряв, додому повертався. Перестріла мене проститутка дорогою. А воно, чесно сказати, після пригод у «Білому Єрусалимі», а точніше, після дивовижного порятунку з-під молота, якось гостро хотілося уваги жіночої. Але все часу не було. А тепер ось вирішив, що хороша нагода.

– Ти хоч до ліхтаря вийди, а то ж кіт у мішку.

– Сірник можу запалити. – І запалила.

– Ходімо, красуне.

– Ходімо, красеню, – засміялася вона.

Привів я її до квартири. Дорогою купив вина солодкого, тістечок. А там у мене кілька пляшок порожніх, одяг розкиданий, а телескоп схований. Готувався, раптом зазирне господиня. Вино відкоркував, налив, роздивився при світлі дівку. Молода зовсім, а така заморена. Обличчя сумне, шрамиків кілька, волосся ріденьке. Щось за спиною показала, я озирнувся, потім дивлюся – вино в моєму келиху хвильками пішло. Снодійного кинула.

– Дарма це ти. Брати в мене особливо нічого.

– Про що це ви? – злякалася.

– Про те, що ти у вино мені кинула. – Я келих відставив.

– Та нічого я не кидала, звідки ви взяли? – А в самої очі перелякані, зіщулилася, одразу видно – били її. Якщо людину б’ють, завжди помітиш. – Наплутали ви щось, не брала я нічого, не…

– Заспокойся. Бачу, що нелегке в тебе життя. Ну, у вашого племені воно всюди таке, – кивнув я. – Але ти мене не дури. Не люблю я цього.

– Вибачте. Дуже вже важко тут, – сказала вона і заплакала. Я спочатку думав, може, на жалість бере. Буває таке часто у жінок продажних. Заради того, щоб доплатив, і заплаче, і розповість історію сумну, як її, сиротину, життя кидало. Але ні, замовкла, сльози втерла. Узяла мій келих, пішла до вікна, вихлюпнула. Поставила, налила знову. – Вибачте, дурна я, не побачила, що ви людина серйозна. Давайте вип’ємо.

– Залюбки.

Почаркувалися, випили.

– Пригощайся. – На тістечка вказав. Вона половину швиденько підібрала. – Всі їж, я ситий. – Всі і з’їла.

– То як ви – в ліжко чи поговорити?

– А що, бувають такі, що поговорити? – здивувався я.

– Бувають. Ото почнуть душу вивертати, а я сиджу, слухаю. Я слухати вмію.

– А гроші потім платять?

– Ну, звісно, платять. Якщо я без грошей прийду, мене мамка битиме.

– Мамка? Отаманша ваша?

– Вона. Справжня моя мамка далеко, десь аж на В’ятці. У нас хліби замокли, їсти нічого стало. Голод. Мамка мене за руку повела на пристань, там пароплав пристав. За мішок борошна і полтиник продала мене. Бо менших братів-сестер у мене четверо. Тут або разом помирати, або їх рятувати. Я на мамку не ображаюся. А мене оце почало носити, поки сюди не занесло. Ви ж мені заплатите? Як прийду без грошей, мамка поскаржиться десятнику, а той битиме, може і в степ назавжди вивезти. Не хотілося б.

– Заплачу, не хвилюйся. А що це у вас за правила такі, жорстокі?

– А це ж Царицин.

– Поліція вас пасе?

– Поліція і підійти боїться. Інший у нас господар.

– Місцевий?

– Місцевий.

– Бачу, що боїшся навіть говорити про нього.

– Я боюся говорити, а вам треба боятися чути.

– Та вже боюся. – Налив іще вина. Випили.

– А ти сам хто? – спитала вона.

– Людина божа.

– А покурити в тебе є, людино божа?

– У мене немає. Як своє є, то кури, тільки у віконце, бо не люблю я тютюну.

Цигарку свою взяла, підійшла до вікна, кватирку відчинила і курила. На вулиці вже темно було, але причал освітлювався кількома ліхтарями. І на кораблях та човнах, які Волгою плавали, ліхтарі були. Дівчина курила, дивилася у вікно, потім сховалася.

– Чого ти?

– Он наш десятник ходить, не хочу, щоб мене побачив.

Визирнув, побачив чоловіка, який на «Анетту» зайшов.

– На пароплаві, чи що, служить десятник ваш? – Я далі дурнем прикидався. Зареготала дівчина.

– Скажеш таке. Цей пароплав Харламу належить, тут його контора.

– Харлам – це той, що головний тут?

– Він, – кивнула дівчина.

– То пароплав не плаває, якщо контора він?

– Чого ж, плаває. Я навіть на ньому раз плавала.

– Подорожувала?

– Ні, нам подорожувати не можна. Якщо спіймають у потязі чи на пароплаві, то вб’ють. У нас одна дівка хотіла аеропланом утекти. Все одно спіймали.

– Аеропланом? Де вона аероплан узяла?

– За містом є школа, вчать там на військових авіаторів. Груня з одним авіатором домовилася, той її й відвіз аж у Саратов. Звідти до Москви поїхала, домовилися з авіатором там зустрітися. Але хлопця Харламові люди прихопили, він усе розповів. Знайшли Груню в Москві, привезли сюди і навчили нас не тікати. Добре навчили. Тому ми не подорожуємо. А на «Анетті» нас на той берег возили.

– А що на тому березі?

– Харламів палац і угіддя.

– Так-таки й палац? Може, хатина просто? – засумнівався я.

– Палац! Палац! Таких і в місті немає! Справжній палац!

– І чого вас туди возили?

– А там охоронці сидять – їх повеселити. За це нам не платили, але і плану в той день не вимагали.

Я ще вина налив, підніс келих.

– І що ви там робили?

– Та погули добре. Харлама не було, і оркестр грав, і феєрверки були, і вина досхочу. Кричали, танцювали, пили. Харлам дозволив, і ми гуляли.

– Прямо в його палаці?

– Ні, що ти! У палац і з охорони не всіх пускають. Для нас шатро велике напнули, як у цирку буває. Там столи поставили, сцену для оркестру.

– А оркестр тут наймали?

– Ні, в Харлама свій є. Грав нам, добряче так грав. Я так витанцьовувала, що аж ногу трохи вивихнула. Але там і лікар був. Віднесли мене в палац, допомогли.

– Оркестр, лікар – там іще багато людей живе? – спитав я, наче вражений розповіддю.

– Ні, там острів, лісом порослий. Колись, кажуть, було кілька хуторів, але як Харлам купив, усе звідти прибрав. Тепер тільки він і охорона. Навіть рибалки туди не плавають, бо кожного, кого на острові спіймають, собакам віддають. У Харлама собаки дебелі та злі, азійські, тобетами звати. Людину тільки так загризають!

– Ох і жахи ти розповідаєш!

– Та чисту правду! На власні очі тих собак бачила! – Вона келих підняла. – Щоб їх більше не бачити!

Випили, вона недопалок у вікно викинула, повернулися за стіл.

– А в цього Харлама родина є?

– Не чула.

– Тоді, мабуть, коханка якась там живе?

– А чого ти питаєш?

– Та цікаво – охоронцям дівок возить, а сам що куштує? – Я посміхнувся, підморгнув, наче вже п’яний був.

– Не знаю. – Вона келих допила, поставила на стіл і в підлогу почала дивитися. Я поліз у кишеню і золотий червінець звідти узяв. Поклав на стіл, біля себе. Дівчина голову підняла, подивилася на червінець, на мене, знову на червінець. – І що хочеш?

– Коли в палаці була, жінку бачила?

– Ні.

– Добре подумай.

– Ти оце червінець мені даєш, а мені ж голову ті тобети відгризуть.

– Це аванс. Якщо, звісно, розповіси щось цікаве.

– А може, мені цікавіше тебе здати, га, людино божа?

– За мене тобі й копійки не дадуть. А я червінцями плачу. То була там жінка?

– Ну, була.

– Як виглядала?

– Я її не бачила.

Я червінець зі столу взяв, щоб у кишеню сховати.

– Зачекай! – сказала дівчина. – Бачити не бачила, але чула!

– Чула?

– Чула. Співала вона. – Я й не смикнувся, сидів, наче нічого цікавого не почув.

– Співала? – спитав недовірливо.

– Ага. Хтось на піаніно тихо грав, а вона співала. Гарно так. Голос сильний, я такого й не чула ніколи. Коли лікар до мене прийшов, почав ногу вправляти, припинився спів.

– Так до вас і не вийшла вона? – Спитав я, вона подивилася. Я монету на стіл поклав і до неї посунув. Вона схопила і сховала. Я ще одну поклав. – То як?

– Ні, не виходила. Я її більше не бачила. І не чула. А того піаніста потім убили страшно.

– За що?

– Бо нікому, крім Харлама, вона співати не може! Нікому! А вона піаністу співала. Охоронці почули і донесли. Ну, і все.

– Хто вона, знаєш?

– Ні.

– А про неї щось інші дівчата говорили?

– Мовчать усі про неї. Бо почнеш говорити – одразу без голови залишишся.

– Але ж про піаніста знаєш звідкілясь.

– Десятник наш раз п’яний прийшов до мене і розповів. Потім зранку допитував, чи не патякав зайвого, але я казала, що сама п’яна була, нічого не пам’ятаю.

– Про ту жінку нічого не казав?

– Казав, що один із оркестру в неї закохався. Пропонував утекти. Закатували його. Тепер на неї й подивитися бояться. А Харлам час від часу сідає і співати наказує. Там, наче, зала окрема, і ніхто більше ту жінку чути не може.

– Давно вона тут?

– Цього не знаю. Гроші давай.

– Може, ще щось згадаєш?

– Більше нічого.

– Ну, тримай. Ще таких дорогих дівок у мене й не було.

Вона підвелася.

– Куди ти? Не поспішай. Сходи он у ванну, помийся, а то ж наче циганча.

– Боюсь я тебе з оцими питаннями твоїми.

– А ти не бійся. Червінці сховай, за ніч я окремо заплачу. Ті гроші віддай мамці, наплети, що п’яниця якийсь тебе замовив, тільки в ліжко впав, як заснув одразу. А про розмову нашу мовчи. Для всіх нас так краще буде.

– Та вже не дурна, мовчатиму, – кивнула. – То помитися можна?

– Можна. Вода гаряча є, мийся.

Вона пішла митися, а я аж підстрибнув на місці. Тут була Анюта! Тепер залишалося лише забрати її у Харлама. Як це зробити, я не знав, але певен був, що щось вигадаю. Підійшов до вікна, подивився на «Анетту», яка відпливала на той берег. Зникла в темряві. На її місці черговий катер залишився.

Почув позаду кроки босих ніг. Озирнувся і побачив, що гостя моя не тільки не взулася, але й не одяглася.

Читачі часто питають про мої стосунки з дамами. Одні бувають невдоволені, що не одружився, жив без шлюбу і в гречку стрибав, творив гріх, що зараз зветься «вільним коханням». Який приклад молоді подавав тими стрибками своїми? Чому насмілювався розбещувати невинні серця та душі? Лаяли мене читачі, писали листи до Священного Синоду і Цензурного комітету, просили мене зупинити і покарати. А інші читачі, навпаки, лаяли, бо мало в моїх історіях романтики, особливо тілесних пригод із подробицями. Мовляв, тільки ввечері з красунею здибався, а ось уже і ранок, цілую в рожеву щічку й відбуваю далі справу розслідувати. А де ж пристрасті, де симфонія тіл, де танок тісних обіймів, кохання-махання та інший статевий романтизм і дивовижні способи злягання від французького поцілунку до індуських витребеньок, про які тільки з підпільних журналів і відомо? Хочуть читачі отримувати повний опис того, що між вечірнім знайомством і ранковим прощанням сталося. Бажано не просто опис, а поезію цілу, зі сміливими метафорами і двозначними порівняннями, з докладним списком, що я на вухо дамі шепотів, а що вона, чи стогнала і як саме, як я лежав, а як вона, та інші подробиці. Видавці про це мені теж говорили – мовляв, треба б додати перцю пристрасті, бо ж читачі бажають помріяти, а над коханням мріяти дуже приємно, нумо, Іване Карповичу, зображайте ночі, сповнені пристрасті, в найкращому вигляді, не забуваючи жодних подробиць.

Однак, на превеликий жаль, обидві категорії читачів я задовольнити не міг і не можу. З одного боку, зобов’язався писати правду і тільки правду, тож не міг збрехати, що після ванни дівка одяглася й пішла, і нічого між нами не трапилося, незважаючи на радість мою через порятунок від молота. З іншого боку, я прихильник такої позиції: коли щось між двома відбувається, нехай тільки вони про те і знають. І розповідати я жодного бажання не мав. То вже вибачайте, дорогі читачі обох категорій, – може, і застарів Іван Карпович, але принципів своїх дотримується неухильно.

Отже, вже коли в чоло цілував я дівку біля дверей, поцікавився:

– Як тебе хоч звати?

– Клеопатра. – Вона скривилася. – Ну, насправді Гапка, але сказали, що треба Клеопатрою бути, щоб наче міська, а не з села.

– Ну, бувай, Клеопатро. Червінці сховай, мене забудь, язик тримай за зубами, якщо хочеш, щоб і зуби були цілі, і язик. Зрозуміла?

– Звісно!

Кивнула вона і пішла. Я трохи почекав, потім визирнув і поладнав номер на дверях. Зачинив їх, одягнувся, чоботи взув і влігся спати. Наснилася мені Моніка. Усміхалася, ручки тягнула, і від щастя, що ось скоро вже побачу її, аж прокинувся я. Полежав трохи, коли почув наче виск гальм на вулиці. Потім крики. Я з вікна визирнув і побачив, як до будинку побігли хлопці з револьверами. І ще одне авто на причалі зупинилося. З нього витягли Клеопатру, скривавлену всю. Вона ще в мій бік подивилася, а потім кинули її в катер і повезли на той берег. Я аж зубами заскрипів. Дівко-дівко, казав же тобі мовчати, а ти схотіла продати мене. Тільки ж я хитрий. Я одиничку зідрав, і стала у мене квартира шість, а була шістнадцять. Воно-то дивно, що поверх четвертий, а квартира тільки шість, але не подумала про це Клеопатра. Як і про те не подумала, що не грошей їй дадуть, а смерті відсиплють. Не з тих людей Харлам, щоб дівці якійсь платити. І так усе розповість.

До шостої квартири увірвалися, крики. На щастя, там нікого не було.

– Утік! Утік, гад! Знайти!

Почали будинком бігати, стукати по дверях. Я не відчинив. Наче нікого вдома немає. Побігли хлопці далі, а я горищем на сусідній будинок перейшов, потім на ще один. Там почекав трохи, спустився і пішов геть. Під ранок знайшов кімнатку, де Самсонов жив. Постукав у віконце, він відчинив.

– Що сталося, Іване Карповичу?

– Тут вона, тут! – сказав я. – Тепер точно знаю.

– І то добре, – зрадів Самсонов.

Уранці ще на пошту по телеграму сходив. Борис із Одеси сповістив, що бачили якогось вуркагана з носом порізаним якраз у ті дні, коли Анюта зникла. Точно вона була тут.

І сів я думати, як визволити її від цього Харлама. Розумів, що часу в нас небагато, що шукають нас і знайдуть, і треба діяти швидко, на випередження. День посидів, ніч не поспав – і ось уже вранці план у мене був. Без Самсонова перевдягнувся в селянські лахи, які він мені приніс. Сорочка, кожух, штани штопані, чоботи порепані, картуз бувалий. Убрався, дай, думаю, подивлюся навколо. А навколо околиця Царицина, хатинки, паркани, сараї, свині на вулицях риються, грязько, бо ж весна. Коли дивлюся – Самсонов іде. Несе пакунок зі сніданком, час від часу озирається. Коли я працював в охоронному відділенні, ми так часто бунтівників ловили. Бо ж знає людина, що треба дивитися, аби хвоста не було, але дивитися не вміє. Ідеш по місту, бачиш, що оглядається сам-один. Сміливо можна було рушати за ним, і кудись би та вивів. Треба навчити товариша дивитися обережно, щоб увагу не привертати.

– День добрий, – сказав йому. Самсонов насторожено подивився.

– Добрий.

– А чи не знаєте, де тут коня продають? Рудого такого, а між очима плямка біла. Хороший кінь!

– Не знаю, не знаю, – закрутив головою Самсонов.

– А ти чи не місцевий? – спитав я. Дивлюся, захвилювався товариш мій.

– Місцевий, але кіньми не цікавлюся. – Пішов собі. Десяток кроків зробив і озирається. Я почекав трохи, потім рушив за ним. Житло Самсонов винаймав у мазанці на два входи. З одного господарі жили, а з іншого кімнатку здавали. Постукав я в двері. Самсонов відчинив, здивовано подивився на мене.

– Чого тобі? – спитав. Дивлюся, рука під шинель пішла.

– Та спокійно, це я, Іван Карпович.

– Іван Карпович! – Він ошелешено придивлявся. – Ну, вмієте ви приховуватися!

– Нам зараз тільки так і треба, – відповів я, коли в кімнату зайшов. Говорили ми пошепки і прізвище Харлама не вживали. – Як новини?

– Та як, шукають нас. Кажуть, він нагороду призначив. Його люди всюди нишпорять. І на базарі були. Добре, що я пальто на шинель перемінив, до мене не підходили. До вас тим паче не підійдуть, бо ви наче звичайний мужик виглядаєте!

– Я і є мужик. Селянського походження, на хуторі живу. Правда, землі не залишилося, бо майже всю продав, і все ж.

– Поснідаємо?

– Давайте.

Поїли ми добре, Самсонов поставив на грубці чайник грітися.

– Що робити будемо, Іване Карповичу?

– Та є один план.

– І що за план?

– Ну, можна було б цілу війну почати. Був у мене досвід в Одесі, де хлопці не гірші за нашого діяли, але я їх переламав. Тут же треба розуміти, що сидить він царем, ніхто й не подумає проти нього повстати, бо бояться, бо знають, що проти нього не попреш. Але якщо по нашому брату вдарять, якщо будуть тріпати з різних боків, одразу ж почнуть замислюватися люди. Бо дуже багатьом заважає. Можна так розхитати все, що впаде. Із царем те саме було. Наче ж сидів при повній владі, хто подумати міг, що від престолу відмовиться?

– Царя війна прибрала. Аби не війна, сидів би далі.

– Правильно. Ми б нашому війну і влаштували. – Я далі не називав Харлама на ім’я. – Таку війну, що все б горіло і вибухало. Не знав би, куди бігти. Та от біда – часу в нас немає. Точніше, у мене. Доведеться обрати швидший варіант.

– Це який?

– А такий. Прибрати нашого.

– Та як же ти його прибереш, коли він на острові, в оточенні загону цілого сидить? – здивувався Самсонов.

– То треба вдарити звідти, звідки він не чекає.

– Це звідки ж?

– Із повітря. Товариш ваш розповідав, що за містом авіаційна школа є, а там аероплани. Я коли дивився, то бачив, що літали над річкою. Вони стоять на північ від міста. То ви, Василю Петровичу, їдьте туди. Обережно дізнайтеся, скільки аеропланів є, якої моделі, як охороняються. Всі подробиці.

– Але для чого це? – не зрозумів Самсонов.

– Потім скажу. Дійте обережно, бо шукають нас по місту. Чекайте мене в тій авіашколі.

– Добре, – кивнув Самсонов.

На тому й розійшлися. Я в селянській личині ходив спокійно. Харламські шукали чоловіка у пальто та костюмі, в черевиках, а тут мужик у кожусі й чоботах. Купив пиріжків смажених із горохом, поїв. Потім до зброярської крамниці зазирнув. Збрехав, що пан мій наказав манліхер подивитися. Манліхер був, не новий, але в доброму стані. Сказав, що пан завтра зайде. Далі вулицями плентався, пішов до причалу, де «Анетта» стояла. Охоронці тамтешні на мене й не дивилися. Воно ж видно, що ванька з села, кому він цікавий? Я собі присів, чобіт один зняв, почав ступню розминати, наче натер.

– Чого сидиш? – спитав хлопець, прикажчик із крамниці неподалік. Удвоє молодший, а дивиться гордо, бо він же з міста, а я – сільський.

– Братку чекаю. Він рибу повіз продавати.

– Щось ти балакаєш, наче не місцевий.

– А я ж не місцевий і є, з Калача я.

– Це де хохли? – спитав прикажчик. – Чутно.

– У нас усі так балакають, – кивнув я.

Дивилися на метушню на площі. Там якраз вискочили з «Анетти» бійці харламські, стрибнули у два авто й помчали кудись. Поруч до пароплава стояла ціла черга машин. Шість штук. Мабуть, привезли готівку, але її приймати не поспішали.

– Тривога якась, чи чого вони так женуть? – спитав я. Дивився, що перед причалом одразу шість.

– Та якихось чужих шукають, – сказав із розумним виглядом прикажчик.

– Яких чужих? – буцімто не второпав я.

– Та приїхали якісь і про Харлама розпитували.

– А хто це? – спитав я і простодушно подивився в очі хлопцю. Той аж головою закрутив.

– Ти що, не знаєш?

– Та я ж із Калача, не місцевий.

– Та Харлама навіть у Москві знають! Це ж Харлам! Володар Волги! – Хлопець аж очі вирячив.

– У-у-у… – Я закивав – мовляв, розумію, яка це поважна людина.

– Харлам хоч кому голову скрутить! Ото й шукають тих чужих!

– Ой, я ж теж не місцевий! – Я наче злякався.

– Та спокійно! Сиди, мужик, кому ти потрібен? Шукають освічених, у пальто. А ти що?

– Я – нічого! – закивав.

– Ох, яка пава! – аж засичав прикажчик і став поглядом їсти даму, що крокувала до машин, які чекали в черзі трохи осторонь «Анетти», під’їздили до пароплава по одній. Дама була висока, струнка, з розкішним білявим волоссям, у гарному пальті, яке підкреслювало всі її принади, і в елегантному капелюшку. Прикажчик аж ногами перебирати став, наче жеребець.

– Мати Божа! – видихнув я.

– Та не хвилюйся ти так, село, не по тобі ця цукерочка! – сказав прикажчик. А я й не хвилювався, просто здивувався, бо дама здавалася знайомою. Обличчя б побачити! І чому волосся біляве?

– Оце б із такою любов закрутити! – переймався прикажчик.

Дама зупинилася біля останнього авто в черзі до «Анетти». Заговорила з водієм, узяла зі свого ридикюльчика цигарку. Мабуть, попросила підкурити, бо харламський боєць, який сидів біля водія, вихопив запальничку й подав дамі вогню. Потім вискочив, відчинив задні двері й запросив до салону. Вона всілася, харламський заскочив слідом.

– Ох, підфартило десятнику! – зітхнув прикажчик.

– Кому?

– Десятнику.

– З козаків, чи що? – здивувався я.

– Сам ти з казаків! У Харлама все так побудовано, наче у війську. Десятники десятками командують, підкоряються сотникам, а ті вже тисяцьким, які особисто Харламу доповідають. Оце гроші десятники привозять, кожен зі свого напрямку. Одному пощастило, бо і гроші отримає, і таку паву спопашить! От кому життя! – Прикажчик закрутив головою, відвернувся, але потім знов уважно дивився за авто, яке трохи коливалося.

– А що це воно робиться? – спитав я.

– Що, що! Злягаються вони!

– В авто?

– Ну ти й темінь неосвічена! – аж зареготав прикажчик. – Та в авто саме ж те! Я от теж раз в авто з дівкою був! Був!

І далі як почав заливати. Багата уява у хлопця виявилася, слиною бризкати почав, так захопився розповіддю. Я аж записати хотів, щоб у книжку потім дати, бо там же й деталі всі чуттєві, й подробиці, що, як та куди. Але писати нічим було, промову згаяв. А я за авто дивився. Бо якщо не помилився, події далі мусили розвиватися дуже швидко. Авто смикнулося і хитатися припинило. А потім із нього вийшов шофер. За шию обома руками тримався. Зробив кілька кроків, наче нетверезий, хитало його. Двигун машини завівся, й рушила вона з місця. А водій упав на коліна, і видно стало, що шия у нього вся в крові, як буває, коли горлянку людині переріжуть. До нього вибігли харламські з інших машин.

– Тривога! – закричали. І прикажчик, і ті, хто був поруч, на землю впали. Мабуть, навчені були. Залунали постріли. Але авто вискочило з набережної на вулицю й зникло за рогом. – Наздогнати! Наздогнати!

Харламські почали розвертатися, але, я так розумію, шоферів у них добрих не було, тому зачепилися один об одного. Кричали, лаялися, потім розчепилися, одне авто залишилося, бо заглухло. Пасажири з нього в інші машини розбіглися, а шофер вискочив – і ну штовхати! Якось завів, заскочив і хотів їхати за своїми. Аж тут я на дорогу вибіг.

– Ти куди! Тікай! – злякався прикажчик. Водій переді мною загальмував і страшенно вилаявся – мовляв, чого тобі, селюче, потрібно? Я на нього браунінг наставив, підбіг, за барки витяг, револьвер забрав, дав копняка – аж покотився він. Я сів за кермо і поїхав. Позаду стріляли, кричали, одна куля скло розбила, але втік.

Гнав собі, кілька кварталів проїхав, коли побачив попереду одне авто перекинуте. Біля нього кілька бійців харламських, скривавлених, бо голови порозбивали в аварії. Махали руками, щоб зупинився, але чого мені було зупинятися? Далі гнав. Ще одне перекинуте. А потім вискочив на вулицю і побачив аварію. Те авто, що тікало, врізалося в інше, теж харламське. Дівка, що всередині була, вискочила й відстрілюватися почала. Харламські за своїми авто сховалися і теж стріляли. Їх більше було, підстрелили б дівку.

– Митрофан наказав не стріляти! – заволав я і промчав повз харламських. Ті розгубилися й стріляти припинили. А от дівка могла мене й підстрелити. Кілька разів вистрелила, добре, що я пригнувся, згори кулі продзижчали. Пригальмував, двері відчинив, дивлюся – дама пістолет перезаряджає.

– Князівно, сідайте!

– Ваню? – Вона дуже здивувалася, але зметикувала швидко. Одразу стрибнула в машину, з валізою. Я дав газу. Харламські тоді тільки второпали, що я чужий, почали стріляти, потім переслідували, але князівна пригощала їх влучними пострілами. Виштовхала з заднього сидіння тіло зарізаного десятника і з двох рук била. Спочатку одне авто злетіло, а потім і друге.

Так, стріляла вона дуже влучно, казала, що батько з дитинства вчив її поводитися зі зброєю, мріяв про сина, доньку виховував так, наче вона хлопчик.

Князівною я свою знайому назвав не задля того, щоб похвалитися та прибрехати. Була вона справжня князівна, донька князя Гагаріна-Курдзи, нащадка роду заможних бессарабських землевласників. Щоправда, батько її виявився господарем так собі, землі мав багато, але всю в банки позакладав. Набрав кредитів, заплутався в боргах, судилися йому ганьба і прощання з родовими маєтками. Вирішив доньку заміж вигідно віддати. Знайшов жениха – багатого, але пришелепуватого, Поліні він не подобався, але вирішила допомогти батькові. Та просто з весілля дівчину зухвало викрав знаменитий бессарабський розбійник Григорій Котовський, із яким я ще до війни кілька разів стикався. Думав Гриша взяти за Поліну викуп, може, мріяв спробувати тіла княжого, та натомість наштовхнувся на пістолет, а потім і на кулак. Перетворився з викрадача на слугу. Удвох вони почали в Одесі бешкетувати. Я тоді саме працював там на прохання пана Бенціона, Анюта тільки починала співати після своїх пригод. Там ми всі й познайомилися. Тоді таке закрутилося, що багато хто голів не дорахувався, але князівна врятувалася. Відтоді її не бачив, і ось на тобі, зустрів.

– Ну, здається, відірвалися! – Вона перелізла на переднє сидіння і міцно мене розцілувала, я ледь із дороги не злетів. – Іване Карповичу, як же я вас рада бачити! Ви наче янгол-охоронець! Звідки ви тут узялися?

– Та сиджу, повітрям дихаю, а тут стрілянина, гонитва. Дай, думаю, подивлюся, що за дива. Коли бачу – князівна в халепу втрапила. Ви ж знаєте, Поліно, що я дамам у біді завжди допомагаю, от і втрутився. А ви ледь мене не пристрелили.

– Я ж не знала, що це ви. І пристрелила б, але набої закінчилися! – Зірвала біляву перуку. Під нею було коротке чорняве волосся, наче у хлопчика. – Але як же я рада вас бачити!

– Я теж, але треба думати, що далі робити. З міста ми вискочили, але у степу нас швидко знайдуть.

– Хто знайде?

– Власник цієї валізи, – кивнув я на заднє сидіння.

– І що воно за людина? – спитала князівна без жодного остраху.

– З дуже поганим норовом людина. Вбивати любить.

– Ну, ми теж не янголи. – Князівна посміхнулася.

– Та бачу, що ні. Ви ж, Поліно, обіцяли, що кинете розбійничати.

– Іване Карповичу, чесне слово, покинула ж! Три роки прожили з моїм Сашком чесно! Дитина в нас народилася. Сякі-такі гроші були, Сашко справу організував. Орендував цілий сад, яблука постачав до Києва і Москви. Все непогано було, а потім почалися у нас неприємності. Купець сусідній маєток придбав і почав на наш заглядатися. Запропонував ціну, ми відмовили, бо ціна так собі. Підіслав людей, щоб нам сарай спалили. Він з усіма так чинив: доведе людину, залякає, а потім за копійки купує що хоче. Але ж не на тих напав. Тільки погасили ми сарай, я на коня й поїхала до купця. Трьох собак пристрелила, двом слугам коліна пробила, а самому купцю довелося всі зуби вставляти після того, як щелепу підрихтували.

– Ох, Поліно, були ви різкі, такі й залишилися.

– Ну, воно ж спересердя. Така вже в мене натура. Може, справді поміркувати треба було, не поспішати, але такий гнів узяв, що з головою накрив. Ну, добре, я в лісі сховалася, поки вляжеться все. А купець, гад такий, наплів, що то не я, а Сашко мій напав. Соромно було визнавати, що жінка за зябра взяла, набрехав, що Сашко, і стріляв, і бив. Арештували чоловіка мого. Добре хоч документи в нас фальшиві, ще одеські пригоди не спливли. Але можуть. Я з лісу вийшла, думала справника звабити, щоб випустив. А справник каже, що красу мою цінує, але випустити зможе тільки за десять тисяч рублів. Не було в мене стільки. І близько не було, бо жили чесно, а чесне життя, Іване Карповичу, заощадженням не сприяє. Чоловіка я покинути не могла, віддала сина надійним знайомим, а сама поїхала на заробітки. Трохи в Баку поклювала, повернулася й помітила, що в Царицині грошву валізками возять. Вирішила одну прибрати до рук. Ось так ми з вами й зустрілися. А ви тут як опинилися? Читала, що на війну вас забрали.

– Забрали, потім відпустили. Тут я у справі одній. Анюту з «Варшави» пам’ятаєте?

– Анюту! Та звісно! Як вона, досі співає?

– Співає. Але невесело їй. Викрав її цей Харлам, тутешній володар, якому й авто належить, і валіза. Виявився меломаном. Тепер для нього співає.

– Так попросіть знайомого вашого, Кріка, нехай налякає цього Харлама, той одразу віддасть Анюту.

– У тому-то й річ, що Харлама не налякаєш і Анюту він не віддасть. Воювати з ним треба, а воювати дорого і ризиковано. Не буде Крік воювати, домовляться за гроші, і все. Цим людям гроші важливіші за будь-що. А як так, то бідолашній Анюті цього гирода й далі співами розважати.

– То це ви її рятувати приїхали?

– Приїхав. Ніхто ж, окрім мене, не врятує.

– Бачите, так до вас баби в біді й липнуть. – Поліна усміхнулася.

– Липнуть. Тільки зараз нам треба не про Анюту думати, а про те, як самим рятуватися. Пального небагато, далеко не втечемо, а в степу залишатися не можна, бо швидко знайдуть. Сховатися б десь. Пам’ятаю, на мапі бачив, що десь наче ліс тут мусить бути.

– Зараз подивимося. – Ця бісова дівка на ходу вилізла на дах авто, щоб роззирнутися. Я ж і загальмувати не міг, щоб вона не впала. Роззирнулась і знову в салон стрибнула. – Праворуч беріть, там ліс. Буде нам схованкою.

– Собаки в них. На людей натреновані.

– Одуримо собак. – запевнила Поліна. Оце вона така завжди і була, нічого не боялася. Я повернув праворуч, ледь помітною дорогою поїхав у ліс. Дивився навколо, чи не бачили нас, та степ був порожній. Добре, що земля на сонці й вітрі підсохла, – не загрузли. У ліс заїхали, допхалися до якогось ярка і там уже авто сховали, накидавши згори сухих гілок та трави. Тільки присіли відпочити, як у небі загуркотіло щось. Я поліз на дерево подивитися. Поліна – услід за мною. Побачили аероплан – ширяв над степом, наче придивлявся.

– Чи не нас шукає? – здивувалася Поліна.

– Та нас, а кого ж іще.

– То в цього Харлама і аероплани є?

– Та є, – кивнув я. – Ходімо. Треба воду знайти, щоб собак зі сліду збити.

– Так немає ж собак!

– От поки немає, готуватися треба!

Побігли ми вглиб. Знайшли кілька потічків, побродили ними. Князівна з валізою бродила – не кинула.

– Іване Карповичу! – За руку схопила. – Наче балакають.

Я прислухався. Точно, десь гуторили. Листя на деревах іще не було, звуки ширилися добре.

– І смаженим пахне, – прошепотіла князівна.

– Почекай, я подивлюся.

Обережно прокрався хащами, визирнув на галявину, побачив якихось людей, що смажили зайця на рожні. Волоцюги, вдягнені погано, нетверезі, регочуть, лаються. Я обережно повернувся до князівни. Вона сиділа на валізі й ножем гострила гіллячку.

– Добре ви ножем працюєте, князівно!

– У батька гайдук один був, із арнавітів. У Болгарії його стратити мусили, він до нас утік. Страшний зарізяка. Він і навчив. Можу ножем, можу шаблею. Хоча хто зараз на шаблях б’ється? – знизала плечима. Потім поплескала по валізі. – Половина ваша, Іване Карповичу, бо разом справу робили.

– Та викинь ти їх! Не до грошей зараз!

– Е ні, Іване Карповичу, я грошей ніколи не викидала! – Підвелася, валізу за спину закинула.

– Добре, ходімо, пошукаємо, де б сховатися.

– Та від кого там ховатися? – махнула рукою Поліна.

– Буде від кого, не хвилюйся.

Ходили ми лісом, аж поки не знайшли місцинку одну. Там дебеле дерево, вивернуте з корінням, лежало. Від нього яма лишилась, а навколо ями виріс чагарник. Ми яму закидали гілками, згори сухого листя насипали. Потім сходили слідів наплутали і сховалися. Біля схованки знайшов рештки коня. Мабуть, вовки взимку загризли й не доїли. Зараз ті залишки смерділи страшенно.

– Іване Карповичу, навіщо ви їх сюди тягнете?

– Запах забити.

– Ну, це ви прямо як індіанець! Пригодницькі романи читали? – усміхнулася Поліна.

– Жити хочу, – пояснив я.

Тільки присіли, як десь удалині гавкіт почувся.

– О – гавкають! Правду казали, Іване Карповичу. Ну, як завжди. – Поліна почала зброю перевіряти. – Як знайдуть, влаштуємо їм свято. Не здаватися ж.

– Ага, харламським до рук краще не потрапляти. – Я теж зброю перевірив.

– Дивна річ, Іване Карповичу, – прошепотіла зрештою Поліна. – От ви ж мене знаєте, ніколи я смерті не боялася. Під кулі йшла, не пригиналася. А тепер боятися стала.

– Та щось не бачу. Аби боялися, по валізу б не полізли.

– Боюся, Іване Карповичу. І просто зараз боюся. Ну, як боюся – тоскно мені, сумно. Раніше перед стріляниною аж стрибати хотілося, аж підкидало. Думала: от розважуся! А тепер зовсім не те.

– Подорослішали?

– Та ні, просто дитина в мене. Хто ж її ростити буде, якщо вб’ють? Як про це подумаю, так одразу й засумую.

– Ну, в мене теж таке, Поліно. У самого ж донька є. Я до того, як вона в мене з’явилася, і я після – дві різні людини. Коли народжується дитина, ти більше собі не належиш. Належиш ти їй. І вже тільки про себе думати не можеш, бо треба й про дитину думати. Зовсім усе змінюється. І страх смерті з’являється. У мене він теж є. Раніше я охоче в пригоди стрибав. Усе було мені мало, все хотілося ще і ще спробувати. Що важче, то краще, ходив по лезу ножа, і в голову це било сильніше, ніж горілка. А зараз аби спокійно й тихенько, аби доню гойдати та казки їй розповідати. Змінився, – погодився я.

– Стріляють!

– Ага.

Лісом лунали постріли, крики й лютий гавкіт.

– Дебелі песики, судячи з голосів, – прошепотіла Поліна.

– Там телята цілі, – кивнув я.

– По кому це стріляли?

– Та, мабуть, на тих босяків натрапили, що біля багаття сиділи. Босяки тікати, а ці їх ловити.

– Може, відведуть босяки від нас?

– Побачимо.

– Ох і сморід, – поскаржилася Поліна. Від кінських решток справді тхнуло добряче.

– Захистить він нас від песиків.

– От бачите, Іване Карповичу, як валіза нам знадобилася, – прошепотіла Поліна, коли ми на неї сіли. – Гроші кращі від перини, м’які та теплі!

Трохи згодом стало зрозуміло, що не кинули харламські нас шукати. Гавкіт і крики наближалися поступово. Ось уже й близько вони.

– Шукайте, шукайте! Харлам тисячу дає за голову чоловіка! А бабу живою привезти, він її буде сам на смуги пускати! – крикнув один із бійців. Собаки гавкали, з поводів рвалися, та нас не відчували.

– А що воно тут смердить?

– Та стерво якесь! Взимку здохло і гниє!

Жоден не поліз у чагарник дивитися, а поліз би – натрапив би на наші кулі. Пройшли харламські. Ми ще почекали.

– Ну, наче врятовані, – прошепотіла Поліна. – А як ви Анюту звільняти думали? Розкажіть, може, допоможу.

– Небезпечна це справа. Краще беріть гроші та їдьте, рятуйте чоловіка.

– Ну, Іване Карповичу, ви мені життя врятували, а тепер тікати пропонуєте. Допоможу вам, а потім уже поїду.

– Та я сам усе зроблю, не хвилюйтеся.

– Я й не хвилююся. Але ви ж знаєте, я вперта. Вирішила допомогти – то вже допомагатиму.

Я замислився.

– А ти тільки з пістолетів добре стріляєш, чи й з гвинтівки?

– Та з усього десятки б’ю.

– А манліхер тобі знайомий?

– Так, у батька був. Зі ста кроків пляшці шийку відстрілювала. А чому питаєте?

Розповів я Поліні свій план, вона дуже захопилася.

– Те що треба, Іване Карповичу! Допоможу вам тільки так!

– Ну, тоді зачекаємо темряви й підемо. А чемодан сховай, щоб не носитися.

Сиділи тихенько, аж поки не почало сутеніти. Як стемніло, вилізли ми з барлогу й пішли лісом. Вийшли в степ, почав я на небо дивитися.

– А ви на зірках знаєтеся? – спитала Поліна.

– Та є трохи. Оно Полярна. Вона на північ вказує. А нам на схід треба. Підемо так, щоб Полярна завжди ліворуч була, – показав я. – Ідемо тихо, не балакаємо.

Так і пішли. Кілька разів чули тупіт кінський, двічі гак робили, коли ніздрі ловили запах тютюну. Може, пастухи якісь серед степу ночували, а може, нас чекали засідки. Довгенько човгали, в Поліни аж черевички порвалися, мусила босоніж іти. Але не скаржилася, не з тих була, що скаржаться. Вийшли до якихось будівель. Я поплазував, розвідав, повернувся.

– Аеродром. Солдати охороняють. Те що треба. Тепер шукаємо, де б сховатися.

Сховалися на горищі якогось сараю поруч. Поліна в сіні полазила, знайшла куряче гніздо і десятка півтора яєць. Ними повечеряли й заснули. Прокинулися вдень, у щілину в даху роздивилися, що сидимо у дворі будинку, де жили родини техніків. Тут у них господарство своє: кури, корови, свині. Аеродром зовсім поруч. Чотири аероплани стояли. Один «ньюпор», на якому я літав із прекрасною Афродітою Клейнміхель. Уже добре.

Час від часу аероплани літали в степ – мабуть, нас виглядали. Ще ми бачили кілька загонів вершників. Харламські далі степ прочісували. І Самсонова бачив. Він на роботу найнявся, стійла чистив, свиням виносив. Я йому свиснув, він мене злякався, аж зблід.

– Іване Карповичу, ви!

– Я. Чого ти так здивувався?

– Та казали, що спіймали вас у лісі! Я бачив, везли когось у мішках.

– Босяків якихось спіймали, а я сховався. Що тут, багато охорони?

– Два десятки солдатів. Чергувати стають по чотири. Троє офіцерів-авіаторів. Було більше, але решта на фронті зараз. А ці після поранень лікуються і молодь вчать. Офіцери в місті живуть, на ніч тут не залишаються. А солдати й техніки тут.

– Випивають?

– Ну, а як же інакше? Руські люди, – посміхнувся Самсонов.

– Зброя тут якась є?

– У солдатів – мосінки, кулемет схований у штабі. Я туди дрова заносив, бачив, «льюїс», англійський.

– Добре. В місто сьогодні не збираєтеся?

– А треба?

– Дуже.

– То я попрошуся з одним із техніків. Він трьох баранів зарізав, повезе з дружиною продавати, а я допоможу. Що в місті треба?

– Купіть манліхер і набоїв до нього кілька пачок. – Я сказав адресу зброярської крамниці, дав грошей. – Будете везти – сховайте, щоб увагу не привертав.

– Щось багато тут грошей.

– І горілки купіть. Щоб солдатикам свято влаштувати.

– Все одно багато.

– Решту повернете. Головне, щоб не спіймали вас.

– Та що ви, я тут за свого! Вони ж тепер чоловіка і жінку шукають. Білявку якусь. Не знаєте, що за жінка?

– Жінку? Не знаю. – Про князівну поки розповідати не хотів. – І телескоп треба, який я до вас приніс.

– Добре, буде.

Самсонов попорався, допоміг повантажити на віз корзини з м’ясом, улігся біля них. Поруч сів один із техніків і його дружина, поїхали. Поки я дивився, Поліна злізла з сараю і зняла зі шворки одяг. Убралася в чисту сукенку.

– Куди це ви зібралися?

– Зараз у квартиру зайду, візьму взуття, а потім подивлюся тут.

– Шукають тебе.

– Шукають білявку в дорогому пальто, а я до чого?

– Двері в квартиру зачинені.

– Та ключ же під половиком, хіба я не знаю. – Поліна усміхнулася.

Невдовзі вже вийшла взута і в кожушку. Одразу пішла у штаб, де сиділи офіцери. Вміла вона на чоловіків впливати – он як одразу хвости розпушили, послали когось у місто по шампанське, а Поліну повезли катати на літаку. Цілий день навколо неї товклися. На аеродром приїздили люди Харлама, розмовляли з офіцерами. Видно було, що недолюблюють один одного. Ну, а як інакше, коли одні – офіцери, а другі – бандити. Поїхали харламські, потім навколо степом нишпорили. Прилетів аероплан із Поліною. Пили шампанське, патефон слухали. Князівна помітно звертала увагу на вусатого майора, інші поїхали до міста. А Самсонов якраз звідти повернувся. Не з порожніми руками.

– Я збрехав, що в лотерею і манліхер, як особливо цінний приз, і телескоп виграв. І приз грошовий, на який будуть пиячити.

Користуючись тим, що офіцери в місто поїхали, а майор зі штабу не виходив, збіглися всі до казарми святкувати. Невдовзі вже пісень співали. Поліна прийшла.

– Ох і приставучі ці офіцери!

– А де майор?

– Майор? Та в штабі зв’язаний. Руки почав розпускати, а я цього не люблю. Ну, що, Іване Карповичу, все розвідала я. «Ньюпор» у доброму стані, тільки заправити його. В арсеналі два десятки гвинтівок, кулемет і вибухівка.

– Скільки?

– Та багато. Вони її з аеропланів скидають, коли крижані затори на Волзі, щоб воду пропустити. Зараз кілька пудів є.

– Чудово! Ну що, тоді вперед.

У казармі вже танці почалися, я шепнув Самсонову принести патефон зі штабу. Музику стали слухати. Вже дехто й позасинав, бо горілки було багато. Подивився я у вікно, зрозумів, що солдати не заважатимуть.

– Так, Василю Петровичу. Візьміть каністру з гасом і уздовж злітної смуги розлийте. Потім підпаліть, щоб нам видно було.

– Нам? Кому нам?

– Та є у мене помічниця, – усміхнувся я. – Як ми полетимо, тікайте звідси, у степ, але недалеко. У першому ж ярку сховайтеся і чекайте. А вже зранку повертайтеся до Царицина. Шукати нас уже не будуть.

– За планом дієте?

– А як інакше?

– Ну, тоді добре все буде! – Самсонов у мене дуже вірив.

Пішов у сарай, де бочки з пальним стояли. Прикотив одну. Заправили літак. Потім вибухівки приніс два ящики. Причепив бікфордові шнури. Поліна перевірила манліхер і принесла «льюїс».

– Ви як на війну збираєтеся! – здивувався Самсонов.

– Та до всього треба бути готовим.

– Ви Харламу добряче дайте. Так, щоб аж покотився! За Петьку помстіться, – попросив Самсонов. Я ще й Клеопатру згадав. Сама ж дурня спорола, але прикро за дівку.

– Ми погано давати не вміємо, – запевнила Поліна, яка вже вдягла форму авіатора. І не скажеш, що жінка. – А це для чого?

Подивилася на бляшаний рупор, який я в кабіну поклав.

– Для справи, князівно, для справи.

– Князівно? – здивувався Самсонов. – Чи ви не Поліна Гагаріна-Курдза?

– А ви звідки про таку знаєте? – обережно поцікавилася вона.

– Та як звідки! Єдина ж князівна у списку найрозшукуваніших злочинців імперії! Я ще в поліції працював, коли вас шукали! Велику нагороду обіцяли! У вас же кілька пограбувань банків в Одесі, напади на потяги, викрадання фабрикантів! То це ви?

– Та я, я, – кивнула Поліна.

– Оце так помічники у вас, Іване Карповичу! – Самсонов був вражений.

– Помічники в мене путящі. І ви теж, до речі, мій помічник, – нагадав я. Надягнув авіаторський шолом, насунув на очі окуляри. – Ну що, з богом.

– Хоч злетимо? Навантажилися добряче, – спитала Поліна.

– Злетимо, машина потужна, – запевнив я. – Василю Петровичу, гвинт штовхніть. І одразу відходьте.

– Та я бував на аеродромах, знаю, – заспокоїв Самсонов.

– А ви, князівно, хвилину чекайте, а потім гас підпалите – і одразу в кабіну.

– Слухаюся, ваша благородь!

Заліз, усівся. Кілька років не літав, але наче пам’ятав, що і як.

– Давайте! – сказав Самсонову. Той гвинт крутнув і побіг із каністрою вздовж злітної смуги, виливаючи гас. Я двигун завів, прогрів. Поліна підпалила гас – і побігла вперед вогняна смуга. Князівна вже в кабіні була. Я рушив, виїхав на злітну смугу. Вогонь освітлював дорогу. Почав розганятися. Пострибали ми трохи по смузі, закінчився вогонь, тінь Самсонова вбік кинулася – і відірвалися від землі.

– Нічого собі! – скрикнула Поліна захоплено.

– Спокійно, князівно! Зберігаємо тишу! – сказав я. Набрали висоту, почав повертати в бік міста, яке плямою світилося вдалині.

– Іване Карповичу, оце так диво! Та за таке життя можна віддати, щоб літати! – кричала мені на вухо Поліна.

– Спробуйте прицілитися з літака, потренуйтеся! – крикнув їй я.

Князівна почала з манліхером вовтузитися. Я облетів місто, долетів до Волги й повернув, щоб рухатися вздовж річки. Побачив, як «Анетта» від набережної відпливає. На ніч харламська контора вирушала до його маєтку. Ми пролетіли над пароплавом, і я взяв ліворуч. Ось лівий берег Волги, далі ліси, морок. Тільки одна світла пляма. То мав бути маєток Харлама. Він нам і треба.

– Готуйте вибухівку! – крикнув я Поліні. – Прив’язуйтеся і ставайте на крило! Залиште по десять сантиметрів шнура! Слідкуйте за моєю рукою! Коли махну – кидайте!

Князівна безстрашно вилізла на нижнє крило, поставила ящик із вибухівкою. В зубах у неї блиснув ніж. Я вже бачив палац Харламова, що добре освітленим островом наближався до нас. Онде охоронці озброєні, онде собаки дебелі. А он і сам палац. Крило для прислуги, крило для самого Харлама, купол концертного залу. Там горіло світло у вікнах – мабуть, Харлам слухав спів Анюти. Далі виднівся причал, де вже стояло кілька катерів і лишалося місце для «Анетти».

– Підпалюй! – наказав я і вимкнув двигун. «Ньюпор» був добрим планером, втрачав швидкість і висоту поступово. Я озирнувся. Поліна присіла над ящиком, щоб захиститися від вітру, запалила одразу кілька сірників і підпалила шнур. Палац стрімко наближався, я летів якраз на крило для охорони. Нас не бачили в темному небі, ніхто не дивився в наш бік. Махнув рукою. Поліна так різко штовхнула ящик, що послизнулася і злетіла з крила слідом за ним, та навіть не скрикнула. Мотузка її врятувала. Ми перелетіли палац, були вже над Волгою, вода ближчала, я хотів завести двигун, але спочатку нічого не виходило. Спробував іще кілька разів, вода наближалася, за кілька метрів до поверхні двигун таки загуркотів. Ми почали набирати висоту. Князівна вже знову стояла на крилі.

– Іване Карповичу, я ледь ніжки не промочила! – крикнула мені князівна. Пролунав потужний вибух. Я озирнувся і побачив, як розлітається дах палацу Харлама. Величне видовище.

– Іване Карповичу, оце ми натворили! – у захваті зашепотіла Поліна. Ми вже летіли над Волгою. «Анетта» дала гудок. На пароплаві почули вибух і не розуміли, що сталося.

– Беріть манліхер! І пам’ятайте, що у вас буде лише один постріл! Цільтеся в тулуб!

– Тільки в голову, Іване Карповичу, тільки в голову! – крикнула Поліна і стрибнула з крила в кабіну. Ми робили коло і поверталися до палацу. Господар мав вийти подивитися на наслідки вибуху. Нас не помітили й не чекали небезпеки з повітря. У нас з’явиться шанс. Якби Харлам не вийшов, ми б скинули вибухівку на його крило. Ми б вигнали його з палацу, а потім убили.

Облетів палац довкола. Наставив телескоп. Дивився на метушню. Крило палало, охоронці бігали, намагалися гасити. У цьому бедламі спокій зберігали лише двоє. Один із великим шрамом на щелепі, а другий із порізаним носом. Харлам і Митрофан Сковороднікови!

– Бачиш їх? Стоять на ґанку, в оточенні охорони! Той, що зі шрамом!

– Добре!

Я повернув аероплан на палац і вимкнув двигун. Ми летіли і чули крики та якісь невеличкі вибухи. Мабуть, ударившись, ящик розвалився, частина шашок із динамітом розсипалася, а тепер вони почали вибухати. Ми наближалися. Я вже бачив того Харлама, який грізно стояв на ґанку і дивився на пожежу. Митрофан щось кричав, віддавав накази, а Харлам тільки стояв і дивився. Я уявляв його гнів: хтось прийшов у його барліг, у місце, яке він вважав безпечним, і тут завдав удару. Ми летіли не прямо на нього, а трохи вбік, щоб князівні було зручно цілитися і…

Постріл. Харлам смикнувся і завалився. Митрофан, мабуть, побачив спалах із манліхера, бо вихопив маузер і почав стріляти в небо. Кілька куль влучили в аероплан, поки ми пролетіли далі, сховавшись за палацом. На причалі була охорона. Якби вони почали стріляти по нас, напевно б, влучили. Але вони дивилися не в небо. Я завів двигун. Цього разу він відгукнувся одразу, і ми полетіли геть.

– Іване Карповичу, я його поклала, поклала! – закричала Поліна.

– Князівно, у вас воістину золоте око! Я ваш боржник!

– Як у тирі десяточку вибила! – реготала вона. – Куди тепер?

– Останнє коло.

Цього разу ми не наближалися. Я подивився в телескоп. Харламове тіло досі лежало на ґанку. Бандити так боялися свого ватажка, що не наважувалися торкнутися навіть до мертвого. Лікар перелякано розводив руками. Митрофан ударив його, і лікар аж покотився. Митрофан упав на коліна перед тілом ватажка. Я відклав телескоп і схопив рупор. Вимкнув двигун.

– Це поліція! Складайте зброю і здавайтеся! Ви оточені!

Митрофан підхопився і почав стріляти в наш бік. Охоронці теж. Десятки, як не сотні дул плювалися свинцем. Але я різко скинув висоту і увімкнув двигун. Ми летіли над деревами, і кулі нас оминали. Тепер я спрямував аероплан до міста. Побачив, що «Анетта» вже причалила, з неї вибігали бійці. Хтось при зброї, а хтось із валізами грошей, зібраними за день. Я озирнувся. Побачив, що вікна в концертній залі досі світилися. Я розумів, що ризикую. У тому числі і життям Анюти. Але іншого виходу не було.

До нас швидко наближалася набережна. Городяни почули вибухи й стрілянину і тепер видивлялися, що сталось у Харлама. Дехто видерся на дах і роздивлявся у бінокль.

– Горить! Горить! – кричав натовп.

Наш двигун почули, стали вдивлятися в небо. Я знов узявся за рупор. Вимкнув двигун.

– Харлама вбили! Його люди пливуть сюди, щоб спалити Царицин! Війська до бою! Населення евакуювати! – заволав щодуху.

Мій крик спричинив страшенну паніку. Люди почали тікати з набережної, не сумніваючись, що люди Харлама жорстоко метатимуться за ватажка. Я ще кілька разів покричав, а потім знову полетів до Волги.

– Дивіться, пароплав повертається! – помітила Поліна.

«Анетта» справді на всіх парах пливла до берега, забита охоронцями. Вони стріляли в повітря й кричали про помсту.

– Я спалю це місто! – верещав Митрофан. – Я переріжу горлянки кожному лягавому! Вони відповідатимуть за Харлама! На ножа!

– На ножа! – кричали охоронці.

– Летить! – почув хтось.

По нас почали стріляти, я вів аероплан уздовж Волги. Бандити попливли далі. Я сподівався, що влада залучить війська і зупинить їх. Ми зробили велике коло, а потім я вимкнув двигун. Ми потроху втрачали висоту та швидкість. Біля палацу була злітна смуга, але приземлятися там було ризиковано. Навіть один бандит міг би легко нас розстріляти.

– Що ви робите? – спитала Поліна. Спитала спокійно, хоча вода стрімко близилася. Берег летів назустріч.

– Збираюся сісти качкою, – прошепотів я. Жодного разу не сідав на воду, але зараз мусив. Намагався задерти ніс, щоб хвіст перший торкнувся води, але щось не розрахував. Хвіст зачепив воду першим, але від удару ніс пішов униз, зачепився. Я ледь не вилетів, ударився, тріснуло нижнє крило. Нас розвернуло боком до берега. До нього було кроків зі сто.

– Князівно, ви як!

– Добре.

– Треба плисти до берега.

– Допливемо!

У кабіну почала затікати вода.

– Давайте зброю! – сказала Поліна. Показала мені ящик. Викинула з нього всю вибухівку і поклала манліхер, «льюїс» і набої. – Швидше!

Я кинув туди свій браунінг. Ми поставили ящик на воду, стрибнули з кабіни. Ящик не тонув. Щільно збитий, ще й просочений якоюсь смолою, щоб не пропускав вологи. Я озирнувся і побачив, що аероплан уже зник під водою. Було холодно, але берег неподалік.

– Дно! – прошепотів я. У чоботах плавати незручно, а йти – цілком.

Ми вийшли на сухе. Витягли ящик, перевірили зброю.

– Суха! Тепер би й нам підсохнути! – пожартувала Поліна.

– Знімайте й викручуйте одяг, – наказав я. Сам швиденько роздягнувся. Вилив воду з чобіт, почав викручуватися.

– Колись у мемуарах обов’язково розповім, як одного разу на волзькому березі ми стояли з найкращим сищиком імперії в костюмі Адама та Єви, а нам світив місяць. – Поліна засміялася.

– Ага, романтична зустріч. Обов’язково напишу, як милувався вашим чарівним тілом, немов у античної статуї! Читачі таке люблять.

– Може, тоді й амуру піддати? Читачі це ще більше люблять! Вони кохалися при світлі місяця, що соромливо ховав свій погляд за хмарами!

– Ну, знаєте, читачі не дурні. Вони розуміють, що після плавання в крижаній воді який там уже амур – зуб на зуб не попадає, – засміявся і я.

– Тримайте. – Поліна щось подала мені.

– Фляжка? Звідки?

– Від пана майора. Я подумала, що нам може знадобитися по ковточку коньяку.

– Князівно, ви просто чарівниця!

Ми випили коньяку, одяглися і пішли в палац. Усередині розгорявся вогонь. Почувся гавкіт. Із кущів кинулося кілька дебелих псів. Ми вистрелили. Собаки заскавчали і втекли. Грав патефон. Перелізли через високий паркан і опинилися в маєтку. Тут горіли ліхтарі, не було кущів, підходи добре проглядалися.

– Ну що, вперед, – сказала Поліна.

По нас не стріляли. Взагалі було враження, що палац покинутий. Ніхто не гасив пожежу в службовому крилі. Ніхто не розмовляв. Тільки грав патефон.

– Нам треба туди. – Я вказав на концертну залу.

Зачинені двері. Спробував виламати плечем, аж відлетів. Дубові, ще й оббиті залізом.

– Може, це допоможе? – Поліна показала динамітну шашку. – Я залишала у ящику кілька, про всяк випадок.

Вона ще і «льюїс» із собою тягла.

– Ні, спробуємо тихіше. Обійдемо.

Ми пішли під корпусом. Було чутно, як посилюється полум’я, тріщить і підвиває. У дворі лежало кілька застрелених людей. Можливо, музик, бо один тримав у руках скрипку. Он вхід. Ми побігли туди.

– Сюди йди, порізана! – чийсь п’яний крик.

– Відійдіть! Геть! – Я впізнав голос Анюти, і в мене аж у голові загупало.

Ми пробігли темним коридором і увірвалися в залу. Четверо чоловіків сунули до Анюти.

– Руки вгору! – крикнув я. Поліна дала чергу з кулемета. Потім винувато подивилася на мене.

– Я не подумала, що ми їх арештовувати будемо.

– Ваню! – крикнула Анюта.

І кинулася до нас. Вона була в сукні з короткими рукавами й декольте. Видно було її шрами. Заплакала, аж завила.

– Спокійно. Харлам мертвий, і ми зараз заберемо тебе, – прошепотів я.

– Тихо, тихо, подруго. Все погане вже скінчилося, – заспокоїла Поліна.

Насправді не все, бо в залу заскочили нові бандити. Тут уже ми стріляли з Поліною удвох.

– Тут десь мусить бути купа грошей, – сказала вона. – Не хотілося б, аби вони всі згоріли.

– Сховище там, – показала Анюта.

Виявили кілька сейфів. Два відчинені. В них лежали гори грошви, золоті злитки, якісь іноземні гроші.

– О, та тут і долари, і франки, і фунти! – зраділа князівна й почала нагрібати у валізу, що стояла поруч.

Потім ми вийшли. Побігли до злітної смуги. Поруч, в ангарі, стояв новенький «ньюпор». Я перевірив паливо. З боку міста стало чутно стрілянину. Здається, там тривав справжній бій. Ось і кулемети вдарили, а потім навіть гармата. Ми викотили аероплан. Поліна взялася за пропелер. Крутнула, я завів двигун. Князівна залізла в кабіну. Ми рушили. Набрали швидкість, злетіли. І тільки тоді Анюта заплакала – і плакала весь час, поки летіли.

– Я думала, що назавжди залишуся в того негідника! – сказала вона потім, коли ми вже приземлилися, трохи не дотягнувши через нестачу палива до Камишина.

– Він ображав тебе?

– Я не хочу про це говорити. Але я дуже радію, що він помер!

У Камишині ми залишилися з Анютою, а Поліна поїхала забирати гроші з лісу. Привезла і Самсонова. Той розповів, що Харламові бандити почали грабувати спорожнілий центр міста. Проти них кинули місцевий піхотний полк, який готували для відправки на фронт. Бандити чинили шалений опір, і невідомо, чим би все закінчилося, якби снаряд не поцілив прямо у Митрофана Сковороднікова, розірвавши його на шматки. Після загибелі ватажка бандити почали тікати, і їх майже всіх перебили або схопили.

– І знаєте що, Іване Карповичу? Командир полку доповів Петрограду, що самотужки вирішив навести порядок і атакувати розбійницьке лігво. Це він послав аероплан із вибухівкою та снайпером, щоб убити ватажка і виманити бандитів. Тепер той полковник герой! Про нього в газетах напишуть і орден йому дадуть! А це ж ви все зробили! Хіба справедливо?

– Я за славою не женуся, – заспокоїв Василя Петровича. – Не говорять про мене – і добре. А правду я коли-небудь напишу, і знатимуть люди. Поки що поділімо те, що є.

Ми сіли за стіл. Поліна, Анюта, Самсонов і я. Поставив на стіл валізи. Одну – яку Поліна привезла з лісу, другу – з маєтку Харлама.

– Кожен брав участь і має право на частку. Пропоную на чотирьох усе і поділити. Це буде справедливо.

Я висипав на стіл гори купюр.

– Іване Карповичу, ви ж мене врятували! Я перед вами в боргу, це я платити мушу, а не гроші від вас брати! – сказала Анюта.

– І мені стільки грошви не треба. Я – стара людина, для чого мені? – сказав Самсонов.

– Я свою частку візьму. Четверту частку. А все інше, Іване Карповичу, ваше. Ви заслужили, тут і сумнівів немає, – сказала Поліна.

– Господи, я вже думав, що остаточно подуріли люди. За гроші вбивати готові. А тут відмовляються. Значить, не всі подуріли. – Я аж зітхнув з полегшенням.

Я запропонував, як краще поділити, й роз’їхалися. Князівна поспішала чоловіка з тюрми викупляти, в неї тепер було достатньо грошей. Самсонов погодився поїхати до мене на хутір і приглядати за ним, поки я не повернуся. Ми з Анютою вирушили в бік Одеси. І я дуже сподівався, що тепер ніщо мені вже не завадить відбути в омріяну подорож до доньки.

Іван Карпович дає «Титаніка»

вагітна, Іване Карповичу, – сказала Анюта.

Ми їхали потягом до Одеси, в окремому купе. Я дозволив собі трохи випити по царицинських трудах. Що там із нею робили, не розпитував. Балакали аби про що, я думав про Моніку, Анюта про щось своє. А потім оце сказала, дивилася на мене.

– Я б привітав, але ви, здається, чомусь не раді. Це через контракт Кріка? Я думаю, що зможу переконати Бенціона Менделевича відмовитися від нього.

– Ні, я сумна не через той контракт. Я сумна через сумніви щодо того, хто батько.

– Сумніви?

– Так. Харлам спав зі мною. Це не було ґвалтуванням. Ну, точніше, було, бо я його боялася. І цей страх паралізував мене. Я бачила, що він робить із людьми, я дуже, дуже його боялася. Я ніколи в житті так не боялася.

– То дитина від нього?

– Іще піаніст. Талановитий. Міг мати блискуче майбутнє, але Харлам викрав його. Для всіх, хто потрапляв у маєток, життя закінчувалося. Живими звідти не виходили. Було кілька спроб втечі, але втікачів завжди ловили й робили з ними страшні речі на очах у інших. Деякі музики стали накладати на себе руки. Неможливо жити у вічному страху і без жодної надії на волю. Людина не може цього витримати. Тоді Харлам поділив увесь оркестр на трійки. Якщо хтось із трійки накладав на себе руки, двох інших катували. Всі почали слідкувати один за одним. Доносити, що хтось збирається полізти в зашморг. Іване Карповичу, це було пекло. Справжнє пекло. – Вона затремтіла.

– Анюто, пекло залишилося позаду. Я знаю, це непросто, але залиште його в минулому. У вас тепер є дитина. Ось що важливо.

– Іване Карповичу, я не знаю, хто батько! Точніше, знаю. Ну, здогадуюся. Я б хотіла, щоб це був той піаніст, Арнольд. Він був дуже талановитий і ніжний. І він єдиний, хто не боявся Харлама. Всі інші боялися навіть дивитися на мене. Страх убиває чоловічу силу, перетворює чоловіка на євнуха. А ось Арнольд не боявся. Не боявся говорити зі мною, навіть бути зі мною не боявся. І за це його вбили. – Вона заплакала.

– Ну він же міг бути батьком?

– Міг. Але навряд чи. Ми були з ним лише раз. А з тим негідником, із Харламом, чи не щодня.

– І що? Головне – що ви завагітніли. Ви ж мріяли про це. І ось це сталося. Бог забирає, і бог дає.

– Я не хочу народити харламівського виблядка, – тихо сказала вона.

– Що?

– Я назавжди запам’ятала його погляд убивці. І я не хочу побачити цей погляд у власної дитини. Я позбавлюся її.

– Це гріх, – тихо сказав я.

– Гріх – народжувати вбивць.

– Ніхто не народжується вбивцею! Анюто, в мене така робота, я стикався з найбільшими мерзотниками світу цього. Я бачив найбрудніших покидьків людства. Я знаю, про що кажу. Так-от, ніхто не народжується вбивцею чи мерзотником. Ніхто, чуєте! Дитина народжується безневинним янголом. Убивцею чи ще кимось вона робиться згодом. Її роблять. Батьки, товариші, люди, які оточують.

– То Харлам ні в чому не винен? Його зробили таким кривавим чудовиськом, яким він став?

– Коли він народився, він не був чудовиськом. І батько його не був, і дитина його не буде. Анюто, повірте мені, злочинність не передається кров’ю.

– Тоді звідки беруться злодії? Звідки беруться вбивці і кати?

– З відсутності любові.

– Іване Карповичу, ви говорите, наче провінційний піп!

– Я говорю так, як думаю, Анюто. Діти за батьків не відповідають. І дивитиметься на вас дитина, а не батько.

– У злих собак народжуються злі собачата! Якщо батько був убивцею, то й дитина буде!

– Маячня, Анюто! Мій батько був негідником. Мерзотником. Він мав гроші та зв’язки, купував собі молоденьких дівчат, а потім кидав їх напризволяще. Знаєте, як живеться на селі дівчині, яка приносить у подолі дитину? Знаєте, що їй доводиться витерпіти? Мій батько знав. Але йому було начхати. Він робив те, що хотів, і ні про що інше не думав. Я теж мусив бути таким, чи ні? Я не янгол, Анюто, я людей убивав. Багато крові на моїх руках, але ніхто не дорікне мені, що я ображав слабких чи робив боляче безсилим. Я не став таким, як мій батько. І я не вважаю того чоловіка моїм батьком. Буває так, що у дитини немає батька. От у мене не було. Я виріс таким, як є, і на мені не лежала чужа печать, мене не штовхала чиясь кров!

– Ви просто дуже добрий, Іване Карповичу. Занадто добрий. У теперішні часи так не можна. Добрим тут не місце.

– Добрим завжди є місце.

– Ви просто не бачили того Харлама, ви…

– Анюто, повірте, я бачив дещо страшніше. У це важко повірити, але бачив. Та я залишив його в минулому. Не треба носити з собою страх і ненависть. Беріть із собою доброту і любов. Так краще.

– Іване Карповичу, ви як дитина!

– Я трохи пожив і дещо бачив. Кажу, як є. Кажу щиро. А вже вам вирішувати, дослухатися до моїх слів чи ні.

Ми трохи помовчали.

– У мене контракт, який забороняє народжувати, – нарешті сказала Анюта.

– Думаю, з контрактом я допоможу.

– Пан Бенціон не любить втрачати гроші.

– Крік заробить на цьому.

– Як?

– Я знаю як, за це не хвилюйтеся.

– Але… – Анюта затнулася, думала. – Розумієте, я не хочу залишати сцену.

– Розумію. Так само розумію, що виносити і народити важко. Але повірте, коли у вас буде дитина, все зміниться. Ви ж хотіли її. Не вигадуйте дурниць і не поспішайте. Подумайте, прислухайтеся до свого серця.

– Я боюся, що не любитиму дитину. Через батька, через те, що доведеться покинути сцену.

– Анюто, тієї миті, коли ви візьмете свою дитину на руки, ви полюбите її раз і назавжди. Так сталося зі мною, і так стається з усіма. Ви забудете про все, у вас буде тільки любов. Це я кажу, бо знаю. Я сам тримав дитину на руках. Нічого кращого бути не може. Я не люблю давати поради тим, хто про це не просить. Але вам, Анюто, я пораду дам. Виносіть, народіть і любіть.

Я підвівся.

– Піду подихаю свіжим повітрям.

Вийшов у тамбур. Не любив когось учити, бо був людиною простою, але бачив, що Анюта може помилитися, і хотів допомогти їй. Чесно хотів. І випити хотілося. Оці події в Царицині були занадто криваві. Як і ті, в Одесі. І в Єлисаветграді не кращі. Усюди кров, трупи, вбивства, люди-звірі. От як це мені було зображати? Мене ж видавці просили писати про щось смішне, легке, наче бульбашки шампанського. А тут густа кров, що швидко чорніла. Ні про що тут було писати. Вигадувати я не любив і не міг. Як можна вигадувати? Коли історії немає, звідкіля їй узятися? Граф Осика-Маєвський – той вигадував залюбки. Останнє, що я про нього чув, – потрапив він до шпиталю після поранення на фронті. Там здибався з якимись диваками, що проповідували голодування як спосіб вдосконалення, і втік, перетворившись на дезертира. Тепер десь переховувався. За чутками – в маєтку якогось дивного пана за Сеймом. Мені не писав.

Я ще раз згадав події останніх тижнів і зовсім нічого смішного не знайшов. До мене вийшла Анюта.

– Ви образилися на мене, Іване Карповичу?

– Ні, що ви. Оце стою, намагаюся згадати смішне, бо ж видавці кажуть, що читачі втомилися від війни й хочуть сміху. Але нічого смішного зі мною не траплялося.

– Все ще попереду, Іване Карповичу, все ще попереду.

Я в це теж хотів вірити. Ми прибули до Одеси вранці й одразу поїхали до «Варшави». Наша поява зчинила фурор. Пан Бенціон зголосився одразу нас прийняти.

– Я сам, – сказав я Анюті й пішов у кабінет до Кріка. Мене попросили здати зброю. Раніше не просили. Я віддав браунінг. Мене ретельно обшукали й тоді тільки пропустили. Пан Крік чекав. Підвівся, потиснув руку.

– Ви вкотре здивували мене, Іване Карповичу. Таки знайшли Анетту. Розкажете, як і де?

– Обов’язково, але іншим разом. Зараз я хотів би поговорити про її контракт.

– І про що тут говорити? – Крік здивувався, був невдоволений.

– Про те, що я доклав дуже великих зусиль, неодноразово ризикував життям, коли шукав і рятував пані Анетту, й цілком заслуговую вирішувати долю цього контракту.

– Я ціную вашу роботу й не сумніваюся у ваших словах, Іване Карповичу, але я не розумію ситуації, коли мені просто пропонують втратити гроші й не роблять якихось зустрічних пропозицій.

– Моя пропозиція – Волга, від Астрахані й до Казані. Харлам мертвий, Митрофан теж, їхні банди знищені. Беріть і заходьте, – сказав я і помітив, як заблищали очі Кріка.

– То це ви? – Крік закрутив головою. – Іване Карповичу, я воював із цим прибацаним і мусив відступити, бо не бачив перспектив перемоги за прийнятною ціною.

– Тепер Харлам труп.

– Як це вам вдалося?

– Вдалося. Мені здається, я зробив добру пропозицію?

– Для чого вам контракт Анетти?

– Щоб спалити його.

– Спалити? Іване Карповичу, ви ж доросла людина, а мрії у вас наче в гімназиста, якому баньки забивають тілесні хвилювання!

– У кожного з нас є свої слабкості. Я люблю допомагати дамам.

– Це ваша ахіллесова п’ята, Іване Карповичу.

– Чия п’ята? – перепитав я.

– Ви знаєте чия. Ви тільки придурюєтеся темним та неосвіченим, але ви багато чого знаєте. Так ось, на цій ахіллесовій п’яті вас колись і спіймають. Ваші вороги. Вони скористаються нею. Краще позбудьтеся її.

– Дякую за пораду. А як щодо контракту?

– З контрактом вирішено. Я погоджуюся на вашу пропозицію.

– То я можу отримати контракт?

– Сам папірець? Його не існує. Ми домовлялися з Анеттою на словах. Цього завжди достатньо.

– Що ж, тоді й ми домовилися. А тепер я хочу спитати, чи досі можу скористатися вашою допомогою, виїжджаючи з країни?

– Звісно. Поки йдіть відпочиньте, десь за годину вас повідомлять.

– Дякую. – Я вийшов, сказав Анюті, що контракту більше немає. Вона спочатку не повірила.

– Як немає?

– Як не було.

– Господи, Іване Карповичу. Іноді мені стає страшно.

– Чому?

– Бо я згадую ті дурні чутки, що ви продали душу дияволу.

– Маячня.

– Так, але як пояснити, що ви раз за разом робите неможливе?

– Я роблю важке, але можливе. Дозвольте з вами попрощатися. Я вирушаю у подорож.

– Якщо хочете, я можу вам сьогодні заспівати.

– Я думаю, зараз у вас погані спогади про спів. Відпочивайте. А коли повернусь, я залюбки вас послухаю.

– Ви чули про Одіссея? – несподівано спитала Анюта.

– Ага, це грек, але не такий, як зараз, а якийсь стародавній.

– Точно! Він вирушив у похід і плавав багато років, бо доля заважала йому повернутися додому. Бажаю вам, щоб ваша подорож була значно коротшою.

– Дякую.

Мене провели до окремої кімнати у «Варшаві», там я трохи подрімав. Потім прийшов Борис із валізою.

– Іване Карповичу, вже сьогодні ви можете відпливати. Але якщо заморилися з дороги, можна через день.

– Ні, сьогодні – то сьогодні.

– Увечері я відвезу вас. – Борис захоплено дивився на мене. – Я чув, що ви зробили в Царицині. Іване Карповичу, це щось! Харлам був одним із найпотужніших наших ворогів. Я б залюбки супроводжував вас. Бенціон Менделевич дозволяє, а я б хотів побільше навчитися.

– Мушу відмовити. Це особиста подорож.

– Прикро. Ну, добре. О шостій я заїду. Будьте готові. А ось ваші документи й гроші. Якщо не бажаєте брати всю суму, можете залишити частину. Відпочивайте.

– Та я вже відпочив, піду прогуляюся.

– Я відправлю з вами наших людей.

– Не треба, в Одесі все ж наче спокійно.

– Спокійно, але я не хочу жодних несподіванок. Вас охоронятимуть. На відстані, заважати не будуть.

– Ну, як скажете.

Борис пішов, я перевірив документи, подивився на гроші. Тут були і болгарські, і грецькі, й італійські, всі в окремих пачках, із підписами і вказаними курсами. Приємна турбота. Подивився документи. Телеграму від уявних родичів із Ріо-де-Жанейро. Пішов прогулятися. Зайшов до книгарні, спитав книгу про Бразилію.

– А що саме вас цікавить? – спитав продавець.

– Ріо-де-Жанейро. Місто там таке, – сказав я, хотів хоч щось прочитати про ті краї, на випадок, якщо про них питатимуть.

– Зараз подивлюся. – Продавець відійшов, приніс якусь тоненьку книжечку. – Це туристичний путівник, виданий іще до війни. Але не думаю, що він застарів.

Я почав той путівник читати. Виявилося, що у Бразилії дуже спекотно, живуть дивовижні птахи, саме Ріо-де-Жанейро – на березі океану.

– Подорожі подумки? – спитав продавець.

– Що? – не зрозумів я.

– Зараз багато хто так робить.

– Як?

– Ну, приходять до книгарні, беруть книжки про якісь далекі краї, читають і уявляють, що вони там. До мене один дідусь ходить, у нього була фабрика в Познані, зараз німці її захопили. Дідусь їздив щороку в Біарріц, а зараз грошей ледь вистачає, щоб із голоду не померти. Прийде, візьме книжку про Біарріц із картинками, роздивляється їх, а потім очі заплющить і зітхає, згадує минуле, уявляє себе на знайомих берегах. А ще один – так той до Ефіопії їздив. Ото коли приходить, дивиться тільки книгу про Ефіопію. А бувають і такі, що кожного разу про нові краї книжку беруть. Цього тижня вони в Тибеті, наступного – в Андах, потім – Африка, пустеля Гобі, Індостан, Амазонка – і так далі! Весь світ можна об’їхати завдяки книжкам. Тим паче зараз, коли кордони закриті. А вас, я бачу, Ріо-де-Жанейро цікавить?

– Та є трохи, – кивнув я.

– Чарівне місто. Океан, сонце, білий пісок! А мулатки! О, ви бачили мулаток?

– Це хто?

– Це суміш білих і муринів. Дами в тілі, такі, що очей не відвести! Ось тут фотографія мулаток була! Так уявіть, вирізав хтось! Ножичком, я й не помітив! Тому я путівник цей на полицях і не тримаю, бо бракований. Але вам ось вирішив показати. Гарний путівник! Який стиль! «Головні вулиці міста багатством крамниць і пишністю будівель не поступаються першим містам світу»! Бухти, кава, мулати, танці! У вас чудовий смак, ви обрали справжній рай на землі! Там немає морозів! Ви уявляєте, яке чудове життя без морозів? Я сам із Вологди, мені дуже подобалося в Одесі, тут не буває великих морозів, але коли я прочитав про Ріо-де-Жанейро! Я б хотів там жити! Чесне слово, хотів би!

– А про Одіссея у вас книжки немає?

– Про Одіссея! Та звісно ж, є! Чудовий переклад Жуковського! О, та я бачу, ви любите мандрувати не тільки в просторі, але й у часі! Довга подорож у прадавні часи! – Продавець подав мені книжку, де були картинки якихось гостроносих кораблів і людей у дивному одязі, зі списами та круглими щитами.

Я купив і книжку, і той путівник, нехай і з вирізаною фотографією мулаток. Вийшов на вулицю. З протилежного боку на мене вирячився якийсь пан, але коли побачив, що до мене підійшли двоє охоронців із людей Кріка, швиденько пішов геть. Я подивився йому услід, чоловік навіть не озирався. Можна було б спробувати піти за ним, дізнатися, чого це він так мене роздивлявся. Але в Одесі вже була весна і тепло, особливо на сонці. Я насолоджувався променями, я був у передчутті подорожі, я пішов гуляти до моря. Дивився на нього, потроху звикав, бо невдовзі ним доведеться плисти. На набережній усівся на причалі й розгорнув книжку про того Одіссея, якого згадували при мені різні люди. Почав читати й захопився. От не любив я вірші, й зараз не люблю, а тут хоч і вірші, але читати цікаво. І цей Одіссей дядько виявився спритний. Я б із таким за будь-яку справу взявся. Але так уже кидала його доля – борони боже! Він же хотів до дружини, на рідний острів, де земелька, де хутір. Він плив, а його відкидало. Він уже і так, і сяк, а доля проти, і що більше докладав зусиль, то далі опинявся від рідного дому. Це мені щось нагадувало.

Так поринув я в пригоди Одіссея, що й лік часу втратив. Ото тільки що сонце за хмарами сховалося, подув вітерець і змерз я, тоді схаменувся. Дивлюсь, а охоронці терпляче чекають. Спитав у них, котра година, сказали, що вже на п’яту пішло. Я підхопився й побіг збирати речі. Документи й гроші завернув у чотири шари брезентини й старанно перемотав. Бо море є море. Перевірив браунінг, набої, одяг. Речей брав небагато, невеличку валізку. Більшу частину грошей залишив. Вийшов повечеряв, а потім чекав Бориса і про Одіссея читав. Борис приїхав вчасно.

– Готові, Іване Карповичу?

– Готовий.

– А що читаєте?

– Та про грека одного, про Одіссея.

– Ох, ці греки й слизький народ. Гірші тільки італійці!

– Та не народами міряти треба, а людьми. У кожному народі й такі є, і сякі, – відповів я. – Що ж, їдьмо.

Поїхали ми. На двох авто, бо з охороною.

– Везу вас до найкращого нашого контрабандиста, до Бороди. Ми йому найкоштовніші речі довіряємо, і жодного разу не схибив, – розповідав Борис. – Ближче до ночі випливете. За хорошого вітру вранці вже будете у Констанці. Там зараз болгари, але в Бороди свої люди є, болгари й не знатимуть. Далі до Варни. Там Борода відведе до нашої людини.

– Як його звати?

– Борода все знає.

– Я б теж хотів знати, про всяк випадок.

– Його звати Добрі Талєв, негоціант. Уже багато років працює з нами. У нього кілька крамниць по місту. Він відвезе у Пловдив, допоможе домовитися про переїзд через гори до Салонік. Але з вами не поїде, у нього якісь конфлікти з греками.

– Часто бувають зриви на кордоні?

– З Бородою ніколи. Він відчуває небезпеку. Його довго не могли піймати, потім приїхали найкращі сищики прикордонної охорони, таки спіймали, але Борода примудрився здатися сам, а товар на човні доплив до адресата. Потім Бенціон Менделевич Бороду викупив. Тепер він працює на нас.

– За нами їде якесь авто, – сказав я, вкотре глянувши у заднє скло.

– Не може бути! – запевнив Борис, озирнувся сам.

– Вони ведуть нас від самої «Варшави».

– Зараз перевіримо! – Борис постукав шоферу, відділеному від нас склом. – Зупиняйся!

Ми зупинилися, авто з охороною теж.

– Залишайтеся в салоні. – сказав Борис.

Авто ж, яке їхало за нами, спробувало проїхати повз, але Борис вихопив кольт. Авто різко загальмувало. Борис підійшов до водія, щось спитав, зазирнув у салон. Охоронці тримали руки на зброї. Але зброя не знадобилася. Борис поплескав по даху авта, воно поїхало.

– Хибна тривога, Іване Карповичу, – сказав Борис, сівши на своє місце. – Двоє офіцерів із митниці, їдуть на Кароліно-Бугаз до дівок.

– Вони сиділи в нас на хвості!

– Просто маршрути збіглися, ми теж їдемо в той бік. І тепер вони проїхали, чого хвилюватися? – Борис постукав водію, щоб той рушав.

Ми виїхали за місто й попрямували кудись на південь, уздовж моря. Більше за нами ніхто не їхав.

– Підозріле авто, – сказав я.

– Не хвилюйтеся, Іване Карповичу, ми зараз тримаємо Одесу в кулаці, тут немає кому стежити за вами. Хоча вашу обережність і зосередженість я поважаю. Бенціон Менделевич сказав мені вчитися у вас, що ніколи не можна розслаблятися, завжди треба бути готовим.

Ми їхали далі, потім повернули з дороги, в’їхали у якесь рибацьке селище, радше хутір. Сітки, човни, глиняні хати. Зупинилися біля одного з дворів. Борис глянув на годинник.

– Ну, ми вчасно, – сказав. Я кивнув. – А у вас є годинник?

– Ні. Я їх часто втрачав чи псував у пригодах. Не накупишся.

– Дарую! – Борис зняв свій і віддав мені.

– Не треба.

– Іване Карповичу, візьміть! У дорозі треба знати час. Беріть, беріть! Мені буде приємно!

– Ну, дякую.

– Надягайте. Ось так. А тепер ходімо.

Ми підійшли до двору, оточеного високим парканом Борис постукав – не просто так, а якось особливо, цілу мелодію вистукав. Нам відчинили хвіртку. Охоронці залишилися на вулиці. Пройшли через двір з сараями та будинком, вийшли до моря. Там на піску стояло кілька великих човнів, деякі зі щоглами. Назустріч вийшов невисокий чоловік із люлькою. Був він чисто поголений – не те що бороди, навіть на голові жодної волосини не було.

– Борода, доброго вечора, – сказав Борис. Борода кивнув. – Це людина, яку нам потрібно перевезти. – Борис вказав на мене. – Це дуже цінний пасажир, цінніший за все, що ти перевозив для нас. Ми дуже сподіваємося, що все буде добре.

Борода подивився на мене не так щоб дуже привітно чи радісно. Він виявився неговірким.

– У Варні його чекає Талєв, – продовжив Борис. Борода кивнув. – Це дорогий гість Бенціона Менделевича. Ти розумієш, як важливо, щоб його подорож була успішною.

Борода знов кивнув.

– Ну от і добре, – сказав Борис. Борода пішов.

– Щось він не дуже радий.

– Він завжди такий. Але він найкращий контрабандист по всьому Чорному морю. Він забезпечує нам хороші доходи і старанно виконує роботу. Ну що ж, Іване Карповичу. Відпливати будете, як стемніє. А поки йдіть до хати, відпочиньте. Щасливої дороги. Сподіваюся, ми ще з вами побачимося.

– Дякую.

Борис потиснув мені руку і пішов. Загули двигуни, й машини покотили в бік Одеси. Я сів у дворі, взяв книжечку і став далі читати про того Одіссея та його неймовірні пригоди. Чого тільки з ним не траплялося! Я сподівався, що моя подорож буде швидшою і безпечнішою. Читав, аж поки не почало сутеніти. Тоді двір став оживати. Чоловіки випхали на воду один із човнів. Приїхали якісь люди на возі, щось почали перевантажувати.

– Чаю не хочете? – спитала мене якась жінка – мабуть, дружина Бороди.

– Та можна, – кивнув я.

У хаті мені налили великий кухоль чаю з самовара. Я присів біля гасової лампи, попивав чай і читав.

– Добрий вечір! – У хату забіг молодий хлопець років вісімнадцяти. Середнього зросту, худий, одягнений у старенький сюртук. Простягнув мені руку.

– Стах Тираспіль!

– Хто? – перепитав я, а хлопець почервонів.

– Стах Ібрагімович Тираспіль, – повторив він, намагаючись не втрачати впевненості. – Звуть мене так.

– Якого це ти племені? – здивувався я.

– Я син турецького вірнопідданого, що потрапив у полон під час останньої турецької війни й одружився з чарівною польською панянкою! – урочисто сказав хлопець і подивився на мене, наче я йому був винен грошей.

– Петро Олексійович Шатирьов, полтавський міщанин. – Я потиснув руку гостя.

– І що полтавський міщанин робить у лігві одеських контрабандистів?

– Їду до родичів у Бразилію.

– У Бразилію? Звідки у вас родичі в Бразилії?

– Переселенці. Взагалі-то пливли в Аргентину, але пароплав зламався, довелося висаджуватися в місті Ріо-де-Жанейро, де живуть і донині. Зараз захворіла улюблена тітка, поспішаю до неї, – ладно брехав я.

– Ріо-де-Жанейро? – Хлопець насупився, а потім усміхнувся. – Ну так, Ріо-де-Жанейро! Пам’ятаю! У нас у гімназії був чудовий учитель географії! Розповідав, що дуже гарне місто.

– Так, бухта, пляжі, кавовий імпорт, мільйон населення, – а це значно більше, ніж у Харкові! – і всі в білих штанях! – чесав далі я.

– А чого в білих? Це мода така? – спитав Стах.

– Ні, спекотно там. А ще всі танцюють. Інколи цілодобово! П’ють місцевий самогон кашасу і танцюють танці, подекуди непристойні.

– Оце так місто! – аж зойкнув Стах. – Слухайте, у вас немає зайвого квитка?

– Та в мене взагалі квитка немає. Треба ще добратися до Середземного моря. А ви куди прямуєте?

– Я до Константинополя. – Хлопець озирнувся, наче перевіряв, чи ніхто не підслуховує. – У дуже, дуже, важливій справі! – сказав він пошепки. Ще раз озирнувся. – При смерті заступник головного візира Сулейман Берта Марія! І знаєте, хто це?

– Та ви ж сказали – заступник головного візира.

– Та ні, то посада! Цей Сулейман Берта Марія – мій рідний дядько, молодший брат мого дорогого батька! – Стах вибалушив очі.

– І що?

– Спадок, спадок! – прошепотів він і нахилився до мене. – Двадцять тисяч десятин родючої землі у Румелії та Анатолії, цінні папери, золото, індійські діаманти. Не менше мільйона рублів!

– Хіба в турків теж рублі?

– Це на наші гроші якщо перерахувати. Уявляєте – мільйон! Ви б хотіли отримати мільйон?

– Та як же його отримаєш? – зітхнув я.

– Треба знати місця. У світі ходить багато мільйонів, якщо знати, де шукати, їх можна знайти!

– А як можна дізнатися, де мільйони ходять? – здивувався я.

– Треба гроші любити.

– Так хто їх не любить?

– Не просто любити треба, а ще й страждати щодня через їх відсутність! Я щоранку прокидаюся і думаю: де мій мільйон? І ця думка – наче ніж у серце! І підхоплююся я, шукаю його! Та ось нарешті знайшов! Я ж єдиний спадкоємець, бо в дядька своїх дітей немає. У битві з зулусами отримав поранення й залишився бездітним.

– Біда яка!

– Але із зулуського походу привіз величезні скарби! Цілі вози золота, двадцять мавританських невільниць і трьох дресированих слонів, які подарував султану! А султан у відповідь подарував землі! І все це тепер чекає на мене!

– Вітаю! Всім буду розповідати, що з цілим мільйонником плив!

– Не поспішайте радіти. Є одна проблема. – Хлопець знову озирнувся і посерйознішав.

– Яка?

– У турків нічого неможливо зробити без бакшишу.

– Без чого?

– Ну, без того, щоб підмазати.

– Так це і в нас так! Поки паспорт для виїзду отримав, стільки грошви виносив! – зітхнув я.

– У нас так, але мільйон там. Чекає мене в Константинополі. Дядько помре зо дня на день, а далі треба дати десять тисяч бакшишу в канцелярію візира, щоб визнали мене спадкоємцем. І тоді мільйон мій! Уявляєте, який прибуток? Вкладаєш десять тисяч, а отримуєш мільйон!

– Це я й порахувати не можу, який прибуток, – закивав я.

– Не хочете взяти участь? – прошепотів хлопець і нахилився до мене.

– У чому?

– В отриманні спадку. Річ у тому, що в мене трохи не вистачає на бакшиш. Я б зібрав, для мене десять тисяч – це так, дріб’язок! Але треба діяти швидко. Платити вже цього тижня. Я бачу, що ви людина серйозна, розважлива, але й не бовдур, що сидітиме на місці й згає можливість розбагатіти. Казково розбагатіти! – Хлопець несподівано кинувся до дверей, перевірив, чи нікого за ними немає, потім пройшовся кімнатою, зазирнув під стіл і чомусь під лаву, хоча видно було, що там точно нікого немає, окрім сплячого кота. Повернувся до мене. – Треба зберігати справу в таємниці! Зрозумійте, цілий мільйон на терезах!

– Розумію! Мільйон! – Я аж зойкнув.

– То як? – зашепотів Стах. – Певна справа! Вкладаєте п’ять тисяч і отримуєте третину спадку. Триста тридцять тисяч! З поваги до вас, бо бачу, що людина ви добра, збільшу до чотирьохсот тисяч! Та ви потім у те Ріо-де-Жанейро власним пароплавом відбудете! Як тітку вашу звати?

– Марія Стефанівна.

– Ту-ту! – загудів він. – Розступіться, човни, до порту Ріо-де-Жанейро входить пароплав «Марія Стефанівна», окраса трансатлантичних рейсів! І ви на капітанському мостику, в мундирі! Уявляєте? Хочете так?

– Та я б залюбки, тільки в мене немає п’яти тисяч.

– А скільки є? – трохи розчаровано спитав хлопець.

– Сто сімнадцять рублів двадцять чотири копійки. Все, що було в мене, продав, але ж той паспорт дорого обійшовся!

Хлопець замислився, озирнувся.

– Ну що ж, тільки з поваги до вас, мабуть, погоджуся взяти вас у компаньйони і з такою скромною сумою. Давайте гроші. Щойно отримаю спадок, поверну вам п’ятдесят тисяч. Так би мовити, на тарілочці, з блакитною облямівкою. П’ятдесят тисяч! Уявляєте? Такої оборудки у вас у житті не було й не буде! Ви потім мене довіку пам’ятатимете і ставитимете свічки за Стаха!

Не треба дякувати, прибережіть захват до моменту, коли рахуватимете прибутки, і готуйтеся бути багатим! Ще ніколи гроші не зароблялися так легко! Але ж гроші люблять таких, як я: молодих, відчайдушних і довгоногих! О, бачу, ви вже замислилися, куди витратити майбутні статки! Не турбуйтеся, у Ріо-де-Жанейро це просто! Як казав мій гімназійний товариш Микола Остен-Бакен, Ріо-де-Жанейро – це місто, куди треба приїздити з грошима! А Микола знав, про що говорить, бо переплив п’ять океанів, ледь не одружився з формозькою принцесою, втік від папуасів-людожерів і показався при дворі, де всіх здивували його чудові манери! Мої манери трохи гірші, але мене люблять гроші! І тих, хто поруч зі мною, – теж! А ви ж зі мною, так, товаришу? Гроші – ваші, ідеї мої, багатство – наше! Цій схемі позаздрив би сам Рокфеллер! І він заздритиме, коли дізнається про мільйон від мого великодушного дядька! – Хлопець напирав на мене, вже сам поліз до внутрішньої кишені мого легкого пальта, щоб узяти гаманець, коли дулом браунінга я вперся йому в живіт. Стах усе одразу зрозумів, зупинився, обережно підняв руки. – Ну добре, добре, я все зрозумів, не треба так, не треба, воля ваша! – забубонів він і відійшов. – Піду, мабуть, повітрям подихаю.

Я допив чай, хотів іще почитати Одіссею, коли зайшов Борода. Кинув у самовар трісок, підпалив.

– Трохи затримуємося? – спитав я, бо бачив, що за вікном уже темно, а ми досі не відпливали. Борода не відповів, стояв спиною до мене, наче й не помічав. – Колись знав вашого товариша. Такого, у віці. У нього був цілий хутір, кілька синів та онуків, які ходили через кордон. А потім хутір спалили. Разом із будинком і всіма човнами.

– Ви знали Старого? – Борода здивовано подивився на мене.

– Трохи знав.

– Він згорів на хуторі, разом зі всіма хлопцями, – зітхнув Борода.

– Ні, він зміг тоді втекти. Загинув пізніше, на очах у моїх знайомих, – відповів я і згадав пригоди в Одесі, під час яких познайомився і з Анютою, і з Поліною.

– Що? Ні, він загинув на хуторі! Всі там загинули!

– Старий утік. Із ним був іще один чоловік, із бунтівників, Степан. Він замовив Старому друкарню, чекав, коли її привезуть з-за кордону.

– Так, була друкарня, була! Я її віз! – Борода здивовано подивився на мене. – Слухайте, я добре знав Старого! І дуже поважав його! Він був найкращим! – Борода підійшов до мене. – Як він помер?

– Він хотів помститися людям, які знищили його родину. І помстився. Не до кінця, його поранили, намагався врятуватись, потім прискочили ті люди. Він відстрілювався до кінця. Не здався.

– Він був хорошою людиною, Старий. Усього мене навчив. Коли хутір спалили, я був по той бік кордону. Коли повернувся, попіл іще не вистиг. Я думав, усі загинули, і Старий теж. – Борода засопів. Поліз у стіл, узяв там пляшку. Якась іноземна етикетка. – Пом’янемо його.

Налив у келихи, не чаркувалися, випили.

– Я поминаю Старого щороку. В день, коли спалили хутір, я випливаю на човні, беру з собою пляшку і тютюн. Випиваю келих, а другий виливаю у море. Старий там, я знаю. І він випиває зі мною. Закуски не кидаю, Старий не любив закуски. А ось тютюн любив. Курю сам і ділюся з ним тютюном. – Борода зітхнув.

– Чому не відпливаємо?

– Вантаж запізнюється. Я ніколи не чекаю, але це люди з митниці. Ми мусимо товаришувати з митницею. – Борода скривився.

– Зрозуміло, – кивнув я. – Хто попливе?

– Я, один матрос, мій племінник і ще двоє з Петрограда.

– Що за люди?

– Не знаю. Але після того, як царя скинули, з’явилися люди, яким треба потайки перейти кордон.

– Я думав, у Росію повертаються ті, кому за царя тут було недобре.

– Повертаються. Вчора тільки повен човен привіз, навіть товару не брав. Але звідси їдуть ті, кому за царя було добре, а зараз стало не дуже. Кордони ж закриті, всі йдуть до мене, – пояснив Борода.

На вулиці почулося гуркотіння машини.

– О, нарешті їдуть. Будьте готові. – Борода вийшов у двір. Я за ним. Почув, як Стах балакає з двома тінями під хатою.

– Це натуральні мощі Миколи Чудотворця, покровителя моряків і подорожніх! Я заплатив за них триста рублів! Триста! І тепер я в безпеці. Якщо хочете, можете доєднатися! Платите по сто – і Микола Чудотворець буде охороняти вас. Зараз сезон штормів, море неспокійне, треба захистити себе! А мощі продав мені один монах, який плавав до Індії! Його корабель потонув під час шторму, а монах і зовсім не вмів плавати, але завдяки мощам дивовижно перенісся на берег. За двадцять верст! Двадцять! Ви уявляєте? Надійна річ! По сто рублів – і можна нічого не боятися у подорожі! – бубонів Стах.

Я вийшов із двору, побачив, як до човна понесли два великих ящики. Поставили їх на ніс, прив’язали мотузками.

– Можемо відпливати, – сказав Борода.

Піднявся трапом до човна. Прийшов і Стах, якому, здається, таки вдалося взяти грошей із подорожніх, бо насвистував щось веселе. Зайшли й ті двоє з Петрограда, чоловіки, вгодовані, схожі на чиновників. Вони спустилася в трюм, до облаштованої невеличкої каюти.

– Там лавки, можете посидіти, – сказав мені Борода.

– Ні, подихаю свіжим повітрям.

– Ну, з Богом. Відчалюємо!

На березі відв’язали канат, матрос на носі змотав його, двоє хлопців зіштовхнули нас із піску, матрос почав веслом відгрібати, щоб розвернути човен чи, радше, баркас, метрів вісім завдовжки. Потім розправив вітрило на щоглі. Легкий вітерець неспішно повів нас уздовж берега. Борода сидів на кермі й потроху забирав у відкрите море.

Ніч, темрява, море, хвилі. Подивився на зірки, що виднілися між хмарами. Стало радісно. Нарешті я плив. Я ж стільки про це мріяв – нарешті відплисти. Тепер тиждень, ну, може, десять днів, – і я побачу доньку. Моніка. Я перехилився через борт, ухопив рукою трохи води. Холодної та солоної. Я любив цю воду, якою я плив до своєї доньки.

– У мене є знайомі в болгарській митниці. Вам же треба буде якось сховати пістолет. Можу допомогти провезти його. – Біля мене присів Стах.

– Тобі мало тих грошей, які ти взяв за мощі?

– Грошей завжди мало.

– Відчепися! – строго сказав Борода, і Стах відійшов на ніс. – Горе, а не племінник. Постійно когось дурить. Дійшло до того, що виключили з гімназії. Зараз ховається від поліції! Обшустав однокласників. Закінчить на шибениці, не інакше.

– Зустрічав таких, – кивнув я.

Ми пливли далі. Борода розповідав про життя контрабандистів, важке і небезпечне. Потім різко замовк. Вилаявся пошепки.

– Що? – спитав я. Роздивився вдалині якісь вогники.

– Канонерка. Вона ж не повинна була виходити з порту!

– Звідки ви знаєте?

– Говорив з матросами. Ніколи не виходжу в море, коли канонерка на чергуванні.

– Повертаємося?

– Та ні, обминемо. – Борода взяв іще далі в море. Сам уважно дивився за ліхтариками. Ті пливли в наш бік.

– Дядю, там пливе щось! – прошепотів Стах, що прибіг із носа.

– Не плутайся під ногами, – наказав Борода. Не міняв курсу, правив далі. Ми пливли назустріч канонерці. Але я не хвилювався. Звик довіряти досвідченим людям. Ось канонерка почала розвертатися і посунула до берега. Борода тихо засміявся й повів човен уздовж берега, який виднівся вдалині. Поступово канонерка залишилися позаду. Ми було вже заспокоїлися, коли почули тихе гуркотіння її двигунів. Схоже було, що пливла до нас. Борода знову вилаявся.

– Вони переслідують нас? – спитав я.

– Вони не бачать.

– А чому не вмикають прожекторів?

– Бо тут же кордон поруч, болгарські й турецькі кораблі можуть бути. Взагалі канонерка так далеко не заходила раніше, – відповів Борода. В його голосі була тривога.

Ми взяли далі від берега і пропустили канонерку. Вона пройшла від нас зовсім недалеко. Якби не хмари, що затуляли місяць, нас би помітили. Все почалося з чоловіка, який дивився на мене біля книгарні. Потім те авто з митниками, яке наче їхало за нами, а наче й не їхало. Далі вантаж, який привезли з запізненням. Тепер канонерка Це могло бути збігом обставин, а могло й не бути.

– Ще півгодини – і будемо в румунських водах. Канонерка туди точно не попливе, – сказав Борода. Вітер посильнішав і ми пришвидшилися. Майже порівнялися з канонеркою.

– Там щось цокає, – це знову прийшов Стах.

– Остапе, не вигадуй! – прошепотів Борода.

– Наче годинник якийсь.

– Та звідки тут годинник? – спитав Борода.

– Ось у мене є, – я показав подарунок Бориса. Годинник цокав, але ледь чутно, хіба до вуха прикладати треба було. Стах, якого Борода чомусь називав Остапом, приклав вухо. – Та ні, там інакше. Наче в отих ящиках. – Він кивнув на ніс, де стояли два ящики, які повантажили останніми.

– Маячня! Сиди й не мели дурниць! – наказав Борода.

– Та я що, я просто спитати хотів.

Знову пливли мовчки, канонерка була неподалік, може, за півкілометра, не більше.

– Якого біса! – аж скрикнув Борода. Я теж підхопився, наставивши пістолет. А з ящика на носі почали вилітати ракети, наче у святкових феєрверках. Вони злітали вгору, освітлювали небо і нас. – Лайно! Гаси його! – Борода кинувся до ящика, десь узяв цеберко й почав заливати водою. Устигло злетіти ще кілька ракет. Я підбіг, черпав воду з-за борту, подавав Бороді. Погасили.

– Канонерка! – скрикнув Стах. Ми чули, як загули двигуни і канонерка стала швидко наближатися. Борода стрибнув до керма, спробував закласти якийсь маневр, щоб сховатися. Шепотів накази матросу, який порався з вітрилом.

– Що тут робиться? – Це вилізли з каюти інші пасажири.

– Неприємності! Але не хвилюйтеся, ви під захистом мощів! – запевнив Стах. Пасажири повернулися до трюму.

– Це ж вони нам підсунули це лайно! – просичав Борода. – Ну, гади, я їм відплачу!

– А ящиків же було два, – згадав я.

– Там усе одно щось цокає, – сказав Стах.

– Це той другий ящик! Ну, сволота! – закричав Борода і смикнув мене за руку. – Тримай кермо, прямо! – наказав він, а сам побіг на ніс. – Точно цокає! Що вони підсунули?

Я згадав бомби, якими користувалися бунтівники. У деяких був годинник. Ті бомби можна було налаштувати так, щоб вони вибухнули в потрібний час. Так просто!

– Борода, тікай! – заволав я. – Там бомба, тікай! Усі за борт!

– Не кричи! Нас спіймають! – гримнув Борода.

– Що трапилося? – Це знову вибігли пасажири.

– За борт! Зараз вибухне! – крикнув я й почав розстібати пальто. Знав, що в пальто плавати дуже незручно.

– Припинити паніку! – закричав Борода. Я кинув пальто і стрибнув за борт.

Я міг помилятися, міг виставити себе дурнем. Міг. Але я не вірив у простий збіг кількох підозрілих обставин одразу. З головою увійшов у холодну воду, випірнув, почув лайку Бороди, а потім пролунав вибух. Він перетворив човен, яким ми пливли, на купу палаючих уламків, що розліталися навколо. Я був такий приголомшений, що перестав рухатися і знову занурився під воду. Зарухався, виплив. Побачив палаючий шматок деревини, що гепнувся неподалік. Поплив до нього, почав вертіти, збив полум’я, схопився. Здається, це був уламок основи щогли. Він більш-менш мене тримав. Уже щось. Почув поруч сплеск.

– Хто тут?

– Це я, Стах! – почув уже знайомий голос. Дуже переляканий.

– Пливи сюди і хапайся за деревину! – наказав я. Хлопець підплив.

– Що сталося? Де дядько, де дядько? – нервово питав він.

– Тихо! Мовчи! – прошепотів я. Канонерка стрімко наближалася.

– Допоможіть, допоможіть! – закричали якісь люди з води. Мабуть, ті двоє пасажирів, які теж встигли стрибнути з човна. – Допоможіть! – Вони кричали, сподіваючись на допомогу канонерки, яка була вже поруч.

– Пливемо до них! – прошепотів Стах.

– Сиди тихо!

– Холодно!

– Тихо!

Холодно було дуже. Ми схопилися за шматок деревини. Одяг намок і став дуже важким, пальці закоцюбли.

– Допоможіть! Допоможіть! – кричали пасажири.

На канонерці увімкнувся прожектор. Із води замахали руками. Ледь трималися, бо не встигли скинути пальт.

– Ми тут, ми тут, допоможіть! – верещали вони.

По залізній палубі канонерки щось загриміло. Прожектор намацав людей.

– Допоможіть, допоможіть! Ось ми, ось! – кричали вони з останніх сил.

Затріскотів кулемет. «Максим», я впізнав звук. Прицільна черга, обидва смикнулися і пішли на дно. Стах із переляку скрикнув.

– Наче ще хтось є! – крикнули на канонерці.

– Перевірити! – гримнув чийсь командирський голос.

Прожектор заметався по воді.

– Пірнай! – прошепотів я й потягнув Стаха під воду, коли прожектор був поруч. Вже з-під води побачив, що прожектор зупинився на дровиняці, об яку ми трималися. Від куль вона закрутилася у воді. Прожектор побіг далі, ми випірнули. Хапали повітря. Я спіймав дошку. Ми схопилися за неї. Потім довелося ще двічі пірнати, бо прожектор шукав і шукав.

– Нікого немає! – почулося на канонерці. – Треба плисти звідси, болгари можуть з’явитися будь-якої миті!

– Ну що, ніхто не врятувався, відходимо, – наказав той самий голос. Загули двигуни, і канонерка швидко відпливла.

– Ми загинемо, – прошепотів Стах.

– Припинити паніку! – наказав я. Ми були не дуже далеко від берега. Але біда в тому, що берег темний. Поки я міг орієнтуватися по канонерці, але за деякий час вона зникне з очей. – Знімай шинель!

– Для чого? – перелякано спитав Стах. – Мені холодно!

– Гріти вона не гріє, а на дно потягне, знімай! – наказав я. Допоміг зняти. – А тепер ми залишимо цю дровиняку і попливемо до берега.

– Ні, ні, я не допливу! Дровиняка тримає, ні!

– Або ми допливемо до берега, або замерзнемо! Кидай!

– Ні!

Я штовхнув Стаха ногою, вирвав дерево і відштовхнув у темряву.

– Ні! Ні! – заверещав хлопець.

– Пливемо! – наказав я і погріб туди, де мусив бути берег. До нього було верст п’ять, не більше. Якось допливемо, головне – не збитися з напрямку.

Я гріб попереду, позаду гріб Стах.

– Зачекайте! – попросив він.

– Наздоганяй!

– Я заморився!

– Тримайся!

Холодно, страшенно холодно, та нам не можна зупинятися.

– Ногу судомить! Ногу! – захрипів Стах.

Я поплив до нього.

– Ляж на спину, дай ногу! – наказав йому. – Не хапай мене! Інколи потопельники хапали тих, хто намагався їх урятувати, і топилися всі разом. Ось його нога. Так, судома зібрала м’язи в клубок. Почав розтирати.

– Пливемо далі!

– Я не можу! В мене немає сил!

– Тоді залишайся! – Поплив сам. Прислухався. Стах теж плив, намагався не відставати. Хмари трохи розійшлися. Місяць присвічував. Знайшов Полярну зірку. Вона була праворуч, як і треба. А онде вогник! – Берег поруч! – збрехав я, щоб додати хлопцю сил.

Ми пливли далі. Ще двічі зупинялись, і я розтирав Стаху ноги. Мої теж почало судомити. Кожен рух давався важко.

– Не кидайте мене, не кидайте!

– Пливемо, ще зовсім трохи! – знову брехав я.

Зсудомило обидві ноги. Перевернувся на спину і розминав їх. Ось підплив Стах.

– Потонемо, потонемо! – прошепотів він.

– Не для того ми від вибуху врятувалися і від кулемета сховалися, щоб потонути! Допливемо! В тебе ж і мощі з собою!

Насправді я не знав, чи допливемо. Берег наче наближався, але якось повільно. А ще нас зносила потужна течія. Наче не від берега, але куди саме, я не знав. Потонути в цьому чортовому морі! Далеко від Моніки! Ну як так? Я стиснув зуби і гріб. Не знав, чи допливу, але знав, що плистиму до останнього. Поки зможу.

– Тону! – закричав Стах. – Тону!

– Тримайся! – я поплив до нього. Сил не було, але я не міг його покинути.

– Обидві ноги й рука! – верещав Стах. У нього почалася паніка. – Ні! Не хочу тонути! Ні! – Він бився однією рукою і головою, намагався не піти під воду. – Ні!

Я підхопив його, коли він майже зник під водою. Випхав на поверхню, сам занурився. Стах спробував схопити мене, я вдарив його, вирвався, заплив зі спини, підхопив під руки.

– Не хапай! Я тримаю, не хапай! Втопимося удвох! – закричав я.

– Не залишайте мене, не залишайте! – просив він.

Залишати його не було сенсу. Я вибився з сил, до берега ще далеко. Можливо, якби я одразу залишив Стаха, в мене був би шанс. А так пізно про щось жаліти.

– Не залишайте!

– Я тут, я тут, спокійно, – сказав йому і почав пошепки молитися. По-всякому міг померти Іван Карпович, але, бачу, доведеться риб годувати.

– Ні! Ні! – здається Стах почув, що я пошепки молюся, і почав вириватися. – Ні! Ні! Ні! Я жити хочу! Ні! – Вирвався і поплив. Я поплив за ним. Він видихнувся вже після кількох гребків, я теж.

І тут пролунав голос. Незнайомою мовою. Хтось, мабуть, питав нас про щось.

– Допоможіть! Допоможіть! – закричав я, сам іще не вірячи, що порятунок можливий.

– Це румуни! Румуни! – хрипко закричав Стах і став викрикувати незнайомі мені слова. Він кричав, але відповіді не було. Невже нам ввижався той голос?

А потім я почув плескіт води і скрип весел у кочетах. Човен!

– Ми тут! Ми тут! – Я замахав рукою. Ледь тримався на поверхні, ще й мусив підтримувати Стаха.

Ось тінь. Точно – човен. Людина з нього щось спитала і нахилилася. Я випхав Стаха з води. Чоловік підхопив його й почав тягнути до човна. Витягнув, наче величезну безсилу рибину. Мені запаморочилося. Сили скінчилися, я схопився руками за борт, щоб не зіслизнути в темряву холодної води. Потім мене наче тягли, але я вже нічого не пам’ятав. Знепритомнів.

Далі були важкі і неприємні сни. Я задихався, мені тисло у грудях, мене хотіли вбити, я намагався втекти, але ноги не слухалися. Я боявся, панікував, дратувався, сни повторювалися, я хотів якось позбутися їх, але не міг. Безсилля, відчай, спека, бракувало повітря, щось тиснуло.

Це тривало дуже довго, аж поки мене не почали трусити за плече.

– Прокидайтеся! Прокидайтеся! – просив мене чоловічий голос із трохи дивною вимовою. Я розплющив очі. Наче в тумані побачив чоловіка років п’ятдесяти. Він схилився наді мною, від нього тхнуло тютюном і горілкою. Завдяки цьому я зрозумів, що це не янгол і я не на тому світі. Чорнявий – може, диявол? Але ні, помітно було хрестик на срібному ланцюжку. – О, ну нарешті! – чоловік помітив мій погляд. – Як ви?

Я щось пробурмотів і заплющив очі. Намагався второпати, де я і що зі мною. Згадав, як тонув, згадав човен, що виплив із ночі. Тепер я був у якийсь хаті. Сонячні промені світили у вікно. Чоловік знову поторсав за плече. Я не хотів говорити з ним, бо не знав, де я.

– Ну прокидайтеся вже, будь ласка, – сказав чоловік. Російською, але вимова була якась дивна. Може, іноземець. Упертий, смикав і смикав, довелося таки розплющити очі. Чоловік усміхнувся. – Нарешті я вас знайшов!

– Хто ви? – хотів спитати, але лише прохрипів щось, став кахикати. З горла полетіли шматки слизу, чоловік подав мені носовичок. Я довго кахикав, нарешті повторив питання.

– Я Добрі Талєв. Борода мусив вас привезти до мене у Варну. Але не довіз. Що трапилося?

Я дивився на нього. Мовчав.

– А, ви не довіряєте мені, підозрюєте, що брешу. Ось мій паспорт, вас це задовольнить? – Він показав свій паспорт. І там нашими літерами було написано, що його справді звати Добрі Талєв.

– Де я?

– У хаті рибалки, який врятував вас. Ну, як рибалки. Тут, у гирлі Дунаю, ваш гостинний господар займається контрабандою. Він плив із товаром, потім почув вибух, начебто якусь стрілянину на російському боці. Вирішив почекати, дрейфував, потім таки поплив далі, почув голоси. Витягнув вас і якогось хлопця. Що сталося?

– Щось вибухнуло на борту.

– Що? – Талєв дуже здивувався. – Як це вибухнуло?

– На носі. Там стояли якісь ящики, вони вибухнули. Мене викинуло з човна.

– А Борода?

– Він, мабуть загинув, бо був саме на носі.

– А стріляв хто?

– Канонерка.

– Канонерка? – знову здивувався Талєв. – Для чого?

– А для чого ще стріляють? Мабуть, щоб убити.

– Нічого не розумію. Борода завжди оминав канонерки! – Талєв скривився. – І човен потонув? Весь? З товаром?

– Човен не потонув, човен розлетівся на шматки, – уточнив я. – Скільки я тут пролежав?

– Ви проспали дві доби. Господар каже, що у вас був страшенний жар, він боявся, що ви не виживете. Але лікаря привезти не зміг, бо румунські лікарі втекли, а болгарським він не довіряє. Та у вас виявилося міцне здоров’я.

– Як ви знайшли мене?

– Коли Борода не приплив, я одразу захвилювався. Він же був найкращий, він ніколи не підводив. Не приплив – значить, щось трапилося. Я приїхав сюди, на окуповану територію колишньої Румунії. Тут нас, болгар, не люблять, але, знаєте, в торгівлі заведено не звертати уваги на національність. У мене були тут знайомі, теж пов’язані з переміщенням товарів, вони почали дізнаватися, що сталося. Спочатку стало відомо, що на берег викинуло обгорілі залишки якогось човна. Обгорілі! Я дуже здивувався. А потім мене повідомили, що в морі врятували двох чоловіків, які під час марень розмовляли не румунською. Я й подумав, що це можуть бути пасажири Бороди. Одного з них я мусив доправити до Пловдива. Це ж ви? – Талєв уважно дивився мені в очі. – Так, Іване Карповичу?

– Я – Петро Олексійович Шатирьов, міщанин із Полтави.

– Знаю, знаю, бачив ваші документи, вони, до речі, добре збереглися. Гроші теж. Частиною доведеться подякувати господарю, але не хвилюйтеся, Бенціон Менделевич наказав відкрити вам необмежений кредит!

– А хто такий Бенціон Менделевич? – Я вдав, що здивувався. Талєв по усміхнувся.

– А де мій товариш? Стах? Він живий?

– Ваш товариш уже заграє з господарською донькою. Він опритомнів іще вчора увечері. Що ж, відпочивайте і ви, набирайтеся сили. Якщо все буде добре, післязавтра я повезу вас на Пловдив. Якщо ж ні, почекаємо ще. Нам немає куди спішити, ваше здоров’я головне, Іване Карповичу.

– Ви, мабуть, мене з кимось плутаєте. – Я зніяковіло усміхнувся. – Я – Петро Олексійович.

– Ну, добре. Відпочивайте, набирайтеся сил.

Талєв підвівся і вийшов. Я озирнувся. Кімната селянської хати, трохи схожа на наші. Я лежав у ліжку, вкритий одразу кількома важкими кожухами. Був геть спітнілий. Скинув їх, сів і закахикався. Горло дерло сильно, ледь угамував. Підвівся. Від слабкості трохи хитало, схопився за стінку ліжка. Постояв, потім підійшов до вікна. Мружився на сонці. Яке ж воно було приємне! Я згадував холодну темряву ночі у морі, крики Стаха і свій відчай. Я вижив! Знову бачив сонце, грівся в його променях! Ну хіба не диво? А он і Стах, крутиться біля якоїсь дівчини. Молодший, відновився швидше. Я постукав у вікно. Стах почув і одразу побіг до хати.

– Доброго ранку! Ви опритомніли! – Кинувся до мене обніматися. – Ми врятувалися, врятувалися! А я вже попрощався з життям! Думав, не випливемо! Все, більше я не плаваю через кордон! Тільки пішки, тільки суходолом! З мене досить!

– До мене приходив чоловік.

– Він сказав, що його звати Талєв і він чекав вас. Розпитував про вас і дядька. – Стах спохмурнів. – Борода загинув?

– Так, він же був на носі, де вибухнуло.

– Що це було?

– Бомба.

– Як вона там опинилася?

– Човен хотіли знищити.

Щоб убити мене. На мене полювали. Я не знав, хто і для чого. Але хтось дуже впливовий. Хтось, хто міг швидко знайти вибухівку та зв’язки, щоб доправити її до Бороди. Хтось, кому підкорялася канонерка. Найгірше ж було те, що полювання, цілком можливо, досі тривало.

– Дядьку! – Стах стиснув кулаки і заплакав.

– Нам треба тікати звідси, – сказав я.

– Чому? Господарі дуже добрі люди! А ще в них донька-красуня!

– Мені не подобається цей Талєв.

– Чим не подобається? Він привіз харчів, пообіцяв привезти одяг, він допоможе вам рушити далі, а мені повернутися!

– У нього бігають очі.

– Що?

– Бігають очі. Він бреше. Я не довіряю йому. Треба тікати.

– Іване Карповичу, куди? Ми в чужій країні! В окупованій країні! Тут усюди болгарські війська, які арештують нас як російських шпигунів. Так і розстріляти можуть!

– Де наш одяг? – Я був налаштований рішуче. Цей Талєв не тільки двічі назвав мене Іваном Карповичем. У кишені в нього стирчав журнал із моїм портретом. Здається, він звіряв його з моїм обличчям, поки я був непритомний. І потім, коли він говорив про подальші плани, голос у нього трохи тремтів. Він брехав. – Де одяг?

– Одяг тут, він висох. Але я загубив у морі обидва чоботи, а ви один. Іване Карповичу, нам не можна зараз іти. Ви ще слабкі! І я кахикаю!

– Якщо хочеш – залишайся. А я піду. Де мій одяг?

– Ось там у шафі.

Я пішов до шафи. Костюм був на місці. У внутрішній кишені документи й гроші, загорнуті в брезент. Усе ціле. Я відклав частину для нашого рятівника, одягнувся. Бракувало чобіт.

– Поклич господаря.

– Вам не треба йти звідси!

– Поклич. І чому Борода називав тебе Остапом? – згадав я. Стах чомусь почервонів.

– Він не називав.

– Називав. Я добре чув.

– Вам здалося.

– А от зараз ти брешеш. То чому?

Стах скривився і дивився у підлогу.

– Ну.

– Остап – мені не подобається. Дикувате якесь ім’я, так лише селюків називають. Євстахій – воно якесь старорежимне, наче царя ще не скинули. А Стах – те що треба, польське, модне ім’я! Стах! Як постріл! Хіба ні?

– То це і прізвище твоє не Тираспіль?

– Не Тираспіль. – Він іще більше почервонів.

– Ох ти й плутаний. Ну добре, поклич господаря. – Збирався купити в нього чоботи, нагородити за спасіння, потім заплатити і попросити вивезти звідси.

Господар, кремезний дід із видубленою сонцем та морем шкірою, прізвище його було Йонеску, поштиво взяв гроші, а також мій годинник, Борисів подарунок. Годинник не працював, набрався води, але я подумав, що його можна буде продати. Дякував Йонеску, той слухав переклад Стаха, який знав румунську. Як виявилося, зовсім трохи, бо далі мені довелося на мигах пояснювати старому, що мені треба їхати звідси в бік Констанци. Господар кивнув і вийшов. Я подивився за ним у вікно. Він пішов до сараю і вивів звідти пару коней. От і добре. Стах приніс чоботи. Старенькі, але які вже є.

– Звідки у вас стільки грошей? – спитав він, коли побачив мою готівку. – А казали, що зовсім трохи! – Хлопець аж образився.

– Одягайся.

– Е ні, хочете – тікайте, а я тут залишуся. Поспілкуюся ще з донькою господаря. Ох і гарна ж!

– Ну, як знаєш.

Узувся, одягнув поверх піджака кожух. Бракувало пістолета, бо без зброї почувався непевно. Але зброї у старого Йонеску не було, а мій браунінг десь подівся.

– Може, таки залишитеся? – спитав Стах.

– Ні, треба їхати.

– Слабкий ви ще, – сказав він і був правий. Ноги підгиналися, як у новонародженого лошати. Але залишатися не хотів. Десь в іншому місці відпочину.

– Витримаю. Бувай. – Ми обійнялися. – Зроби якийсь висновок із того, що сталося.

– Який висновок?

– Ну, ти ж дивом вижив. Тебе мали висадити в повітря, розстріляти з кулемета, втопити у морі, а ти вижив. Подумай, може, не просто так Бог дарував тобі життя.

– А як?

– Ну, може, він дав тобі аванс.

– Який аванс?

– Життя! Тобі явлене було диво! Невже ти висновків із цього не зробиш?

– Я подумаю.

– Думай. Добре думай!

Я пішов. На вулиці вже чекав Йонеску в запряженому возі. Я ліг на солому, і ми рушили. Вже встигли добряче від’їхати від села, як побачили попереду кавалерійський загін. Він поспішав у наш бік. Йонеску подивився на мене, я озирнувся. Ховатися було ніде. Показав, щоб він їхав далі, а сам зарився в солому. Тупіт наближався. Вдалині я розрізнив гуркотіння двигуна авто. Йонеску з’їхав на узбіччя і зупинився, щоб пропустити вершників. Вони процокотіли повз, а ось авто чомусь зупинилося, аж гальма виснули. Хтось заговорив. Я впізнав голос Талєва. Він щось питав Йонеску. Той не відповів.

– Іване Карповичу, вилазьте, і без жартів! – крикнув Талєв. – Ну! Інакше ми стрілятимемо!

Талєв ударив ногою по возі. Ховатися далі не було сенсу. Я виліз із соломи, Талєв засміявся і щось сказав двом офіцерам, із якими разом їхав. Офіцери цілилися в мене з револьверів і уважно роздивлялися.

– Ви – Іван Карпович Підіпригора? – спитав один із них російською, майже без акценту.

– Та ви чи показалися? – зморено скривився я. – Звати мене – Петро Олексійович Шатирьов. Міщанин із Полтави. Ось мої документи. – Я поліз у кишеню піджака, коли сам Талєв наставив на мене револьвер.

– Краще не треба! – сказав він.

– Руки вгору, – наказав офіцер. Інший закричав щось вершникам. Ті вже від’їхали, тепер почали повертатися.

– Ваша благородь, це помилка якась, – сказав я.

– Ось журнал із портретом Підіпригори! Можете самі порівняти! – закричав Талєв.

Офіцери подивилися на портрет і на мене.

– Якийсь він худий та блідий, – сказав офіцер, який говорив російською.

– Ну звісно, схуд, у нього ж було переохолодження, він дивом вижив! – пояснював Талєв. – А ви, Іване Карповичу, хитрун! Якось же відчули небезпеку! Я ж умію брехати, а ви тільки опритомніли! Як ви могли зрозуміти, що треба тікати?

Я мовчав.

– Але бачите, я ж теж не дурень, розумів, із ким маю справу. Одразу помчав до міста і привіз шановних офіцерів із нашої контррозвідки, які вами й займатимуться. – Талєв зареготав.

Мені надягли наручники, посадили в авто і повезли в місто. Дорогою Талєв вийшов, а мене доправили до місцевої тюрми. Там дали чаю. Руки у мене були в наручниках, знімати їх відмовилися, якомусь солдату довелося мене напувати. Відвели на допит, який проводили ті самі два офіцери. Я їм почав розповідати, що вони помиляються, що я – Петро Шатирьов.

– Їду до родичів у Ріо-де-Жанейро в Бразилії. Це за океаном. Тітка моя захворіли і попросила телеграмою приїхати. У документах телеграма є.

– Іване Карповичу, у вас немає жодного резону далі брехати. Ми знаємо, хто ви, і вам нас не обдурити. Ми дуже раді, що спіймали птаха такого польоту.

– Я не птах, я міщанин!

– Ми знаємо, хто ви. Оповідки про ваші пригоди були популярні і в Болгарії. Вас у нас теж добре знають. Цікаво, що знають вас і німці. Принаймні наші німецькі союзники дуже зацікавилися вашою особою. З Бухареста по вас уже виїхало одразу два кайзерівські генерали! Два! Здається, дуже велика честь, як для простого міщанина.

– Це якась помилка.

– Це успіх, Іване Карповичу, блискучий успіх! Я впевнений, що нас нагородять і підвищать. Бо, здається, на німців у вас великі плани. Вами скористаються для виведення Росії з війни, а після цього ми зможемо виграти цю війну!

– Я не розумію, про що ви.

– Ці німці дуже розумні, завжди думають наперед. Це ж вони попросили нас звернути особливу увагу на контроль за контрабандистами після того, як руські скинули царя. Німці передбачали, що зі зміною влади країну можуть спробувати покинути впливові люди, що злякаються нової влади. І ці люди можуть мати дуже цінну інформацію. Нам треба було слідкувати, хто саме їде. Ми притиснули давнього знайомого Талєва, який працював на одеських бандитів. Талєв боїться Синдикату, але ще більше боїться надовго сісти в тюрму. Ми відслідковували всіх, хто їхав із Росії. Паралельно наші союзники просили допомоги в організації повернення в Росію деяких осіб. Бунтівники, що були на еміграції, зараз охоче повертаються до Росії й цим її послаблюють. Як можна цьому не сприяти? – Офіцер засміявся. – Так ось, ми перевіряли всіх втікачів і з Росії і в Росію. Але нам траплявся якийсь малоцікавий дріб’язок. Ми знову притиснули Талєва, і він пообіцяв вас. Німці, коли почули про це, прямо збожеволіли! Вони дуже хотіли вас! Ми розставили тенета, чекали, але ви не припливли того дня, коли вас чекали. І наступного. І за тиждень. Ми вже думали, що ви відчули небезпеку і вирішили скористатися іншим маршрутом. Турки на другому кінці Чорного моря теж чекали на вас. А ви ось несподівано з’явилися, та ще й із пригодами. Чи я правильно розумію, що вас хотіли вбити руські? Що трапилося, Іване Карповичу, чому найкращий сищик імперії став її ворогом?

Я не відповідав.

– Спочатку вас хотіли висадити в повітря, потім по вас стріляли з кулеметів. Чесно кажучи, ми думали, що ви загинули! Але Талєв виявив упертість і відшукав вас, дивом врятованого. Вам знову дуже пощастило! Врятуватися від вибухівки й кулемета, а потім проплисти кілька кілометрів у крижаній воді й випадково наштовхнутися на контрабандиста, який узяв вас на човен! Та це фантастичне везіння, Іване Карповичу! Просто фантастичне! Далі вам пощастить ще більше. Навряд чи у вас є дані, що цікавлять наших німецьких союзників. Мабуть, німці хочуть використати вас у своїй грі. Ми знаємо, що ви дуже популярна персона в Росії. Чого б вас не задіяти для розхитування ситуації? Думаємо, у німців давно вже розроблений план дій. Вони ж такі завбачливі. Не знаю, як саме вони використовуватимуть вас. Можливо, спробують розіграти українську карту? Я трохи знаюся на цьому питанні. Думаю, відвезуть до Галичини, до Львова, де вас добре знають. Там зроблять лідером українського руху, який почне розкладати фронт. Думаю, ваш заклик до солдатів російської армії кидати зброю та здаватися знайде потрібний відгук. І не тільки серед українців. Бо ж вас люблять усі народи імперії! Переможена Росія дозволить закінчити справу з румунами й додати ще територій. Добруджа – це теж болгарська земля, а взагалі колись наші горді предки кочували біля Дніпра. Невдовзі ми зможемо побачити Велику Болгарію від Родопських гір до Карпат, а то, може, і до гір Кримських чи Кавказьких! І все це завдяки нашій блискучій операції! Хіба ми не варті найбільших нагород?

Офіцер і його товариш засміялися.

– У принципі, в нас немає до вас запитань, є тільки одне прохання. – Офіцер узяв портфель, відкрив його і вийняв кілька журналів із моїм портретом. – Підпишіть нам свої пригоди. Може, згодом ви станете великим князем галицьким, нам буде приємно мати підпис майже монарха. Будь ласка, Іване Карповичу.

Він посунув до мене журнали, поруч поставив чорнильницю, поклав перо. Я взяв його, вмочив, старанно, аж язика висолопив, вивів «Шатирьов» та поставив поруч хрест. Офіцер скривився, коли побачив мій підпис.

– Іване Карповичу. Ми ж до вас по-доброму, хотіли запросити повечеряти з нами. В нас є бочечка доброго болгарського вина. Та й місцевий мускат вельми непоганий. А ви ось так.

– Я не Іван Карпович, – зітхнув я. – Відпустіть мене, будь ласка. Тітка ж помирає. А мені ще оно скільки через океан плисти.

– Ну, як знаєте. – Офіцер криво посміхнувся і крикнув. – Заберіть його! Наручники не знімати!

За мною прийшли двоє солдатів і відвели в підвал. Там була невеличка камера з дерев’яними нарами. Мені принесли старий, злежаний матрац, набитий соломою, діряву ковдру і цеберко замість убиральні. Солдати зачинили двері й пішли. Я підвівся. З руками за спиною не дуже-то зручно мацати стіну, але я мацав. Намагався знайти якесь слабке місце. Але стіна була міцна, двері теж. За кілька годин приліг. Мусив лежати на боці, бо ж руки за спиною. Думав, що потрапив з одної халепи в іншу. Ледь не вбили, ледь не втонув, а тепер ось схоплять німці, спробують гратися мною. Не боявся я німців, але полон знову віддаляв мене від Моніки, й від цього робилося мені дуже сумно. Я лежав і думав, як бути, коли почув шепіт.

– Ви тут? – говорив хтось російською, але з помітно іншою вимовою. Я мовчав. – Читав про ваші пригоди. Дуже вражений.

Я второпав, що шепіт лунав із нижнього кутка. Зліз із ліжка, присів поруч.

– Хто ви? – спитав тихенько. Це могла бути провокація, але втрачати мені було нічого.

– Я місцевий землевласник.

– І що ви робите у тюрмі?

– Болгарські окупанти вирішили обібрати мене. Звинуватили у шпигунстві, забрали все майно і погрожують розстріляти.

– Співчуваю.

– Немає чому. Сьогодні вночі я втечу звідси. Якщо хочете, можете до мене доєднатися. Однак у мене є одна умова. – Чоловік замовк.

– Яка? – спитав я, трохи подумавши.

– А ось про це зараз і поговоримо. – Співрозмовник помітно зрадів. А я подумав: може, в мене знову з’явився шанс на дивовижний порятунок?

Облога замку в Трансільванії

о-перше, я назвуся. Бо я знаю вас, а ви мене – ні, – сказав чоловік за стіною.

– Ви не знаєте мене.

– Знаю, Іване Карповичу, знаю!

– Я не Іван Карпович.

– Тут усі знають, хто ви.

– Усі помиляються!

– Не будемо сперечатися. Мене звати доктор Гальванеску, я науковець і землевласник. У цих краях я відома й шанована людина.

– Але від тюрми це вас не вберегло.

– Коли твою Батьківщину захопили окупанти, все змінюється. Але повірте, зв’язки у мене залишилися, я вийду з цієї тюрми. Міг би вийти раніше, але чекав на вас.

– На мене?

– Так, уже кілька тижнів тому я міг вийти на волю, але почув, що болгарська контррозвідка вас чекає, й вирішив трохи затриматися, щоб дещо запропонувати.

– Як ви могли мене чекати, якщо ми не знайомі?

– Але я вас знаю. Заради вас я вивчив російську мову! Щоб читати ваші пригоди в оригіналі!

– Ви з кимось мене сплутали.

– Ні, не сплутав. Але це не предмет для обговорення. Я хочу зробити вам пропозицію. Я допомагаю вам утекти звідси, ми тікаємо разом і вирушаємо до Трансільванії. Це область у горах, між Румунією та Угорщиною. Там ви допоможете мені в одній справі. Потім я допоможу вам доїхати до Пловдива. Я так розумію, ви туди збиралися.

– Ви щось занадто добре обізнані, як для простого в’язня.

– А я не простий в’язень. Я маю в цій тюрмі свої очі та вуха, я чую все, про що говорять болгарські офіцери, і читаю їхні листи. Тому я добре знаю про вашу справу. Як вам моя пропозиція?

– Підозріла, дуже підозріла.

– Ви боїтеся провокації? Але подумайте самі, для чого болгарам провокувати? Уже вранці тут будуть німці, які вас схоплять і спробують використати для своєї гри. Вислизнути з німецьких рук вам буде значно важче.

– Що за справа у вас?

– Ми відвідаємо один маєток у Трансільванії. Поговоримо з господарями, подивимося, що і як. Від вас мені потрібні радше охоронні послуги.

– Охоронні?

– Розумієте, я вчений і господарник, а не бойовик якийсь. Я не вмію стріляти, не відчуваю небезпеки. Ми поїдемо в гості до людей норовливих, що сидять у своїх горах і можуть бути схильні до агресії. Мені потрібен надійний тил, людина, що гарантуватиме мою безпеку. І ви, здається, – найкраща для цього кандидатура.

– Я провінційний міщанин, у мене крамничка була, у Полтаві.

– У вас є приблизно півгодини на роздуми. Якщо ви зі мною, ми тікаємо. Якщо ні, я втечу сам, а вами займатимуться німці, – сказав чоловік, який називав себе Гальванеску.

– Але як можна втекти звідси?

– Про це є сенс говорити, лише якщо ви погодитеся на мою пропозицію.

– Але що мені завадить погодитися, втекти разом з вами, а потім утекти й від вас?

– Слово. Я візьму з вас слово, що ви поїдете зі мною в Трансільванію.

– Слово? Що зараз важить слово?

– Нічого, воно зараз легше за порохню. Якщо, звісно, це не слово Івана Карповича Підіпригори.

– Звідки ви знаєте про вагу його слова?

– Бо я читав майже всі ваші історії. До речі, я й писав вам. Пам’ятаєте, землевласник із Кагула? Ще перед війною я запрошував вас у гості. Ви відповіли, що дуже зайняті. – сказав Гальванеску. Якщо перед цим я ще сумнівався, то тепер припинив. Лист справді був, і про нього міг знати лише його автор та я.

– То були ви?

– Так, я пропонував вам відпустку в Бессарабії. Хотів поспілкуватися.

– Навіщо я вам тоді знадобився?

– Зацікавила одна історія, яку я хотів попросити вас розслідувати. Але згодом я дізнався про все, що хотів. Тепер же й розслідувати нічого не треба, лише охороняти.

– Скільки часу потрібно для поїздки?

– Десь два дні, аби доїхати до Трансільванії. Могли б і швидше, але в окупованій країні непросто пересуватися. Потім кілька днів у горах і ще кілька до Пловдива. Тижня нам мусить вистачити.

– Якщо часу знадобиться більше, я залишу вас. У мене термінові справи.

– Добре, тижня нам вистачить. Ми домовилися?

– Так.

– Я прошу вас дати слово, що ви виконаєте мою умову.

– Я обіцяю.

– Я дуже радий! – Його голос справді бринів від радості.

– Але нам треба ще вибратися звідси.

– За цим справа не стане.

– Тут міцні стіни.

– Міцні стіни не завадять, коли стражники слабкі. – Гальванеску засміявся.

– На мені наручники.

– Позбудемося їх уже на волі. Поки відпочивайте. Наскільки я знаю, ви застудилися.

– Зараз уже все добре.

– Чудово. Я покличу вас.

Він замовк. Я повернувся на нари. Не радів. Не сумнівався. Будь що буде. Я вже стільки разів думав, що пригоди закінчилися й тепер у мене прямий шлях до Моніки, що тепер вирішив радіти, лише коли візьму її на руки. А до того просто робити все, щоб дійти до неї.

Я лежав на боці й згадував лист від якогось пана з Кагула, який запрошував до себе на відпочинок і спілкування. Читачі часто запрошували мене до себе, але я ніколи не користувався цими запрошеннями, бо не любив зайвої уваги до власної персони. Та й часу в мене не було. Аж ось тепер ми таки зустрілися. Дивно, дивно.

Десь за годину Гальванеску попередив мене.

– Будьте готові.

– Я готовий.

З коридору почулися кроки, загриміли замки сусідньої камери, потім моєї. Було темно, двері відчинилися, і я вийшов. Побачив якусь тінь, потім іще одну, значно більшу.

– Це я, – прошепотів Гальванеску, якого я впізнав за голосом. – Ходімо.

Пішли коридором, минули відчинені двері, потім іще одні, потім узяли ліворуч – іще одні двері, й ми опинилися на вулиці. Зійшли сходами, пройшли під парканом до сараю. Чути було, як хтось гигоче і випиває. Найімовірніше, пиячила охорона тюрми. Жіночий сміх, крики. Їх добре відволікали. Ми зайшли в сарай. Гальванеску кинувся до купи соломи, розрив її. Там виявився підкоп під стіною. Гальванеску поліз першим і застряг, бо був дядько дебелий. Довелося його проштовхувати, щоб проліз. Я поліз в отвір ногами вперед, засипав за собою солому, щоб не одразу знайшли. Виліз на темній порожній вулиці. Попереду почулися кроки патруля. Гальванеску шарпнувся, я потягнув його до стіни. Сам би легко перемахнув, але він був заважкий.

– Сідайте і вдавайте п’яного! – прошепотів я, перестрибнув через паркан, став спостерігати у щілину.

Патруль наближався. Солдати помітили якийсь рух, щось запитали, наставивши гвинтівки, багнети виблиснули у місячному сяйві. У відповідь Гальванеску, що незграбно сидів на землі, щось забубонів. Дуже переконливо, бо солдати одразу розслабилися, повернули гвинтівки за спину і пройшли повз, щось балакаючи між собою. Мабуть, засуджували пияцтво. Патруль віддалився, я переліз через паркан. Гальванеску важко дихав.

– Не люблю я оце таких пригод, – сказав він.

– Та я теж, але куди від них подінешся?

Гальванеску повів мене далі. Видно було, що містечко він знає добре, вів упевнено, не вагався. Більше патрулів ми не зустрічали, невдовзі вже були за містом.

– Іване Карповичу, ви свистіти вмієте?

– Вмію, – сказав я. Вже не відмовлявся від власного імені.

– Свисніть, будь ласка, а то я не вмію.

Я свиснув, нам відповіли. Невдовзі вийшов якийсь хлопчик, повів геть від міста. За кілька верст вивів до невеличкого табору. Там нас посадили на коней, і ми рушили далі верхи. Гальванеску, як я помітив, був вершником посереднім.

– Я ж учений, землевласник, а не пастух якийсь, – пояснив, помітивши мій погляд.

– Та я теж не так щоб кентавр, – відповів, похизувавшись нововивченим словом. Згадав, як трималися в сідлі паралатівські мужики. От вони наче вершниками й народжувалися. Та й харламські степові бандити їздили верхи добре. Я згадав, скільки різноманітних пригод пережив, і тільки головою закрутив.

Через кілька годин заїхали в край боліт, порослих очеретом. Під копитами жвакала вода. Попереду несподівано злетіло кілька освітлювальних ракет. Наші провідники загомоніли між собою. Ми зупинилися, кілька людей помчало вперед. Невдовзі повернулися, щось розповідали.

– Що сталося? – спитав я Гальванеску.

– Нашу втечу помітили раніше, ніж я планував, – сказав доктор. – Телеграфом підняли тривогу. Нам треба переплисти через Дунай, але там зараз плавають човни з прожекторами, чатують посилені пости болгарської піхоти. Доведеться перечекати, поки все заспокоїться.

– Нас не знайдуть тут?

– У ці болота ніхто не лізтиме, можете бути певні.

Ми повернули на якусь ледь помітну стежку, ще довгенько їздили серед боліт, поки не виїхали до острівця, вкритого лісом. Там зупинилися на відпочинок. Нам дали по кожуху і по оберемку очерету. Ми вляглися і швидко заснули.

Я прокинувся вже вдень. Сонце світило просто в очі, таке приємне, що мружився наче кіт, грівся і не міг нагрітися.

– Ось, Іване Карповичу, поснідайте. – Гальванеску поставив переді мною глиняну миску з їжею. Тепер я міг його роздивитися. Років за п’ятдесят, високий, широкоплечий, з великою головою й чолом ледь не в дві долоні. Чисто поголений, мав довгі та тонкі пальці, не призвичаєні до важкої роботи.

– Це мамалига, кукурудзяна каша, а ось іще сушена риба. Вибачайте, що примітивно так, але вже що маємо.

– Я до простої їжі звик, – кивнув йому, взявся за сніданок. Мамалига ця була смачна, і риба теж.

– Шукають вас, Іване Карповичу, дуже шукають. Навіть аероплани задіяли. Більше, звісно, на півночі чекають, думають, що до Росії пробиваєтеся. Але інші напрямки теж перекрили. На шляхах пости стоять, перевіряють документи, у кожен віз заглядають. Я так розумію, дуже вже хотіло вас німецьке командування. – Гальванеску посміхнувся.

– То що будемо робити?

– Та що. Як ніч буде темна, перевезуть нас через Дунай, і поїдемо ми, куди треба. А як не темна, доведеться почекати.

– Тоді розповідайте, куди їдемо й до чого готуватися.

– Їдемо ми в замок, що належить родині Ракоці. Колись вона володарювала в цілій Трансільванії, та потім втратила майже все. Залишилося кілька невеличких володінь у горах, які досі належать цим Ракоці.

– І що вас там цікавить?

– Мене цікавить їхнє господарство.

– Себто?

– Як і хто працює на них.

– Ну, мабуть же, селяни, хто ще?

– У тому-то й річ, що Ракоці належить багато землі, але вся вона в горах. То ліси, то полонини. Селян там майже немає, дикі місця. Але Ракоці примудряються утримувати багато худоби, продають багато сиру та меду, торгують лісом, завдяки чому мають великі прибутки. Я б про цих Ракоці й не знав, та прочитав у газетах, що вони купили собі нове авто й електростанцію збудували на гірській річці. І це коли інші землевласники, що мають значно зручніші землі, позакладали їх у банках. Мені стало цікаво, як Ракоці могли розбагатіти.

– І чому вам це цікаво?

– Бо я, Іване Карповичу, вчений-економіст.

– Це як?

– Я вивчаю особливості господарювання, вишукую найбільш ефективні методи, щоб ужити їх і отримати прибуток. Особливо мене цікавить ефективна організація праці найманих робітників. Зараз це проблема у всьому світі.

– У чому проблема? Платіть – і люди працюватимуть. – Я згадав робітників із товариства Ельворті, які жили, наче пани.

– Проблема в тому, що… – Гальванеску замислився. – Ні, давайте я розповім вам від самого початку. Був такий давньогрецький філософ Платон. Ви знаєте, що таке давньогрецький?

– Знаю, я про Одіссея читав.

– Добре. Так от, Платон жив пізніше за Одіссея, однак, дуже давно. Він описував ідеальну державу, яка складалася з ремісників та селян, воїнів та філософів – тобто мудреців. Селяни й ремісники мусили працювати й забезпечувати харчами та речами себе та воїнів із філософами. Воїни мусили забезпечувати оборону держави від зовнішніх ворогів і боротися з внутрішніми. Філософи мали керувати державою, займатися наукою та мистецтвом, провадити релігійні ритуали. Платон дещо передавав куті меду, коли вимагав надмірного втручання держави в будь-які процеси, від обрання пари для дітонародження і до заборони торгівлі, але він правильно помітив розшарування на три головні групи: робітників, охоронців і керівників. У такому вигляді держави існували віками й тисячоліттями. Селяни та ремісники підкорялися солдатам, а ті визнавали першість філософів. Не можна сказати, що ця система діяла ідеально, траплялися збої. Інколи повставали робітники, часом солдати хотіли отримати владу. Але жодне з повстань не завершилося руйнуванням системи ідеальної держави. Ця система існувала далі. Але тепер ця стала гармонія опинилася під загрозою. Бо філософам і солдатам дедалі складніше утримувати в покорі робітників. Революції, що прокотилися Європою і світом, можуть знищити державність, і з цим треба щось робити.

– І що?

– Знайти методи організації праці, які забезпечать ефективний контроль над селянами та ремісниками, над робочим людом. Розумієте, Іване Карповичу, всілякі революціонери зваблюють простих людей розповідями про рівність і братерство, але вони брешуть, бо рівність, принаймні за нинішнього розвитку виробничих сил, неможлива. Може, колись машини так розвинуться, що зможуть забезпечити економічне підґрунтя рівності, але до цього ще дуже й дуже далеко. Зараз ми маємо ситуацію, коли якщо не більша, то значна частина суспільства мусить старанно й багато працювати на іншу частину, яка може отримувати кращу освіту, харчування, насолоджуватися мистецтвом, займатися наукою, вести істинно людське життя. Рівність зараз просто технічно неможлива.

– Але всі бунтівники її обіцяють.

– Бунтівники мріють лише перевернути піраміду. Щоб опинитися нагорі, зайняти місце нинішніх володарів життя. Усі ці революціонери хочуть стати панівним класом, а їхні розмови про рівність – або побрехеньки, або маячня!

– Але хто ж погодиться важко працювати, щоб добре жив хтось інший?

– Ось я і шукаю відповідь – як примусити робочий люд працювати й підкорятися? Раніше з цим могли впоратися насилля та неосвіченість. Філософи й солдати примушували робітників працювати, а ті не знали, що можуть жити інакше. Але зараз із цим стає важче. Химерні ідеї рівності розлітаються дуже швидко, і зупинити їх поширення серед робітників дуже важко, якщо взагалі можливо. Самим насиллям теж не можна діяти, бо для нього потрібна велика різниця в силі між солдатами та робітниками. А ця різниця майже нівелювалася з початком Великої війні, зі всіма масовими мобілізаціями, коли мільйони робітників отримали зброю. Чи не повернуть вони її проти влади? Загроза така є, і це загроза самому цивілізованому суспільству. Я шукаю шляхи відведення цієї загрози, метод організації роботи, який би дозволяв контролювати працівників і утримувати їх від повстання. Я дуже зацікавився історією, яку ви назвали «Люди-трава».

– О, ви читали її? – здивувався я, бо історія вийшла досить сумна і страшна, читачі скаржилися, просили, щоб я не писав таких жахів.

– Заради цієї історії я і вивчив російську! – усміхнувся Гальванеску. – Я дуже цікавився таким способом залучення людей до праці.

– Це жахливо, – скривився я.

– Але досить ефективно! Так, метод потребує досить жорстокої обробки робітників – усі ці тортури, побиття, використання голоду, щоб зламати особистість, виглядають не дуже добре і можуть викликати заперечення та протести в нашому суспільстві. Але результат же був! Оброблені робітники зосереджувалися на праці, не намагалися уникати її чи, тим паче повставати. Вони працювали й не помічали більше нічого.

– Вони були як неживі. Не як – просто неживі! Це вбивство людей, – нагадав я.

– Іване Карповичу, задля існування суспільства й культури ми мусимо приносити в жертву частину цього суспільства. Не через власну кровожерливість, а через обмеженість виробничих сил на нинішньому етапі.

– То ви хочете робити з людей траву? – Я уважно подивився на Гальванеску. Якщо так, я не збирався мати з ним справ.

– Ні, Іване Карповичу, не збираюся, бо метод, який ви назвали «отрав’яненням», має досить низьку ефективність.

– Його вигадали якісь німці.

– Так, я знайшов авторів і вивчив їхню технологію. Вона має величезні недоліки. Після тортур і голоду робітники були здатні лише на зовсім прості операції. Праця на верстатах була для них занадто складною, не кажучи вже про роботу з кресленнями. Робітники мусили перебувати у приміщеннях без освітлення, що унеможливлювало їх використання на сільгоспроботах. «Людей-траву» могли використовувати у дуже вузькому діапазоні примітивних ремісничих робіт. З цього міг отримувати прибуток конкретний власник, але мені потрібні значно ефективніші методи, які б могли застосовуватися на державному рівні. Хоча зараз, наскільки я знаю, кайзерівський уряд зацікавився «отрав’яненням». Мобілізація вичерпала трудові ресурси, а велика кількість полонених робить цікавим їх використання. У військовий час це можливо, але в мирний – ні.

– Ці німці ще й мертвих хотіли використовувати.

– Так, трупаки! Мене теж захопила ця історія. Річ у тому, що я отримував освіту саме в Німеччині і особисто знав кількох учених, які працювали в тому проекті. З погляду науки було продемонстровано блискучі результати! Вдалося оживлювати, нехай і не в повному обсязі, тіла вбитих на строк до тижня. З військового погляду операція була провальна, я так розумію, через ваше втручання. Думаю, німецьке командування досі вам не вибачило, тому вас так старанно і шукають. Але з економічного погляду використання мертвих не обґрунтоване. Вони не здатні до більшості видів робіт і строк дії мають обмежений. Куди більшу цікавість викликала у мене історія з петербурзьким професором Лавессі.

Тут уже я здивувався.

– Слухайте, але ж я її не надрукував! Її не пропустила цензура! Звідки ви знаєте про неї?

– Гроші здатні на дива, Іване Карповичу, а я досить багата людина. Я зміг зацікавити одного з цензорів, який передав мені списки всіх ваших історій, які не отримали дозвіл на публікацію. І от історія з професором мене найбільше зацікавила! Контроль за мозком людини за допомогою підсаджування паразита, на якого потім впливатимуть за допомогою випромінювання радіохвиль. Блискуча ідея!

– Дякувати богу, професор помер від рук жертв своїх дослідів, – сказав я.

– Щось мені здається, ви теж брали участь у розправі. І дарма. Це міг би бути цікавий напрям досліджень.

– Людям у голову садили якихось черваків! – обурився я.

– Іване Карповичу, нічого не вдієш. Ми змушені будемо вдаватися до якихось жорстких, а подекуди й жорстоких заходів, але винятково щоб утримати суспільство від переворотів, революцій та громадянських війн, які коштуватимуть йому значне дорожче! Я це вам кажу не тільки як землевласник, а як учений-економіст. У нас дуже простий вибір: або війна всіх проти всіх із незрозумілими, але точно страшними, катастрофічними, руйнівними наслідками, або пошук технологій, які дозволять освіченій частині суспільства контролювати робочу більшість.

– Але ж і серед освічених є багато таких, хто говорить про рівність.

– Так, є. Цих людей будуть видаляти з-поміж філософів і ставити до роботи, – сказав Гальванеску.

– Але ви б не хотіли опинитися серед робочих?

– Я – ні, бо я призначений для іншого. У мене непогана освіта, серйозні наукові здобутки, я добре веду справи і вже зараз володію великими земельними ділянками, які обробляють за останнім словом науки й техніки. Так, освіту я отримав завдяки тому, що народився у заможній родині. Мій батько був шляхтичем із Баната. Але всі свої статки я заробив сам. І зараз я володію ділянками, у дванадцять разів більшими за ті, що я успадкував від свого батька. Війна завадила розвитку моєї справи, особливо зараз, коли більша частина моїх земель опинилася в зоні болгарської окупації. Та війна не може тривати вічно, і коли вона закінчиться, я хочу мати на руках готові технології, які допоможуть мені ліквідувати залежність від селян.

– Залежність від селян? Хіба селяни не залежать від вас?

– Ми залежимо одне від одного. Вони залежать від моєї землі, а я від їхніх рук і бажання працювати. Якби я міг примусити їх працювати більше і краще, я значно б збільшив прибутковість своїх земель. Так, я і зараз отримую прибуток, бо організував роботу селян на сучасному рівні. Але я змушений платити їм більше, ніж потрібно для простого відтворення сил, витрачених на працю. До того ж селяни з кожним роком нахабніють і вимагають збільшення платні, яка поглинає приріст продуктивності. Всі ці ідеї рівності, справедливої зарплатні, перерозподілу земель у майбутньому можуть поставити під загрозу саме існування моєї справи.

– Тобто ви хочете платити селянам копійки?

– Я хотів би платити їм рівно стільки, скільки потрібно для підтримання життя. Так званий біологічний мінімум Селянин мусить працювати дванадцять-чотирнадцять годин на добу без вихідних. Повертаючись додому, він мусить влягатися спати, з’ївши відведену порцію харчів. Уранці він прокидається й береться до роботи. Одяг і взуття для роботи йому надаються згідно з нормативами. Жодних свят, жодних власних господарств, жодних самостійних рішень. Селяни мусять стати гвинтиками в ідеальному механізму мого підприємства! А вже на прибутки я зможу розвивати науки, мистецтво, освіту.

– Я сам селянин.

– Не обдурюйте себе, Іване Карповичу. Ну який ви селянин? Хіба ви займаєтеся важкою і одноманітною працею, що не потребує розумових зусиль? Ні, ваша праця вимагає розуму і широти погляду. Ви, Іване Карповичу, філософ. Ви – з верхнього прошарку ідеальної держави, а тому вам вигідно підтримувати мої пошуки!

Я хотів не погодитися, коли почулося гуркотіння аероплана.

– Ховаємося! – наказав Гальванеску і кинувся під в’язанки очерету. Я теж сховався там. Аероплан пролетів трохи збоку, я міг роздивитися авіатора, що уважно вивчав місцевість. – Ви бачите, як вас шукають! Потрібні ви їм, украй потрібні!

Ми ще трохи почекали, потім вилізли.

– А де наші провідники?

– Ловлять рибу. Повернуться увечері, – пояснив Гальванеску. – Знову до нашої розмови. Європі, так-так, усій Європі, терміново потрібна технологія, яка дозволить зробити експлуатацію ефективною та контрольованою. Інакше нас чекають революції. І замок Ракоці зможе стати для мене справжнім Едьдорадо.

– Ким стати?

– Ельдорадо, краєм, багатим на золото.

– Думаєте, ці Ракоці золото добувають?

– Ні, там немає золота. Вони торгують лісом, м’ясом, сиром і медом.

– І що ви хочете в них дізнатися?

– Як їм вдається виробляти стільки! На землях майже немає селян, а Ракоці щорічно продають стільки продукції, наче на них працюють сотні, якщо не тисячі найманих робітників!

– Може, вони їх наймають?

– Ні, точно ні, я перевіряв. Там немає стільки селян – і близько немає.

– Тоді як же все робиться?

– Ось це ми й мусимо дізнатися.

– А чому ви вирішили, що вам знадобиться охорона під час візиту до Ракоці?

– Бо про них поширюються погані чутки. Ніби вони дикі і кровожерливі гірські варвари. Зараз у замку живуть одразу три брати. Кажуть, рідний батько тримав їх на ланцюгах у підвалі, бо не хотів ділити владу. Але брати якось змогли вийти з підвалу і вбили батька. Про це б ніхто й не дізнався, бо володіння Ракоці у глухому куті Карпат. Але про вбивство почув один журналіст і написав до віденської газети про дикості на території угорського королівства. У Будапешті образилися, вирішили арештувати братів Ракоці і провести зразкове слідство та суд. До замку відправили поліцейський загін, який загадково загинув. Начебто під ним провалився міст через річку. Всі поліцейські втопилися. Скандал мав підсилитися ще більше, бо журналіст твердив, що поліцейських убили. Мала вийти величезна стаття, але журналіст несподівано застрелився, перед тим написавши записку, де зізнався, що все вигадав і звів на братів Ракоці наклеп. Кажуть, у бідолахи були переламані кістки пальців, але всі вирішили, що краще обійтися без скандалу. Розслідування загальмувалося, і брати Ракоці залишилися володарями гір. Вони значно збільшили побори для селян, а коли ті відмовилися платити, нападали й жорстоко карали. Селяни почали тікати з земель Ракоці. Переселялися цілими родинами. Дуже швидко там не залишилося нікого, крім самих Ракоці і обслуги замку. Місцеві думали, що невдовзі звідти втечуть і зголоднілі брати, але ті не втекли. Більше того, стали привозити на ярмарки продукцію. Спочатку потроху, а потім більше і більше, так, наче селяни від них не втекли, а навпаки – приїхали. Скільки я не питав, ніхто так і не зміг пояснити, завдяки чому вдалося це диво. Місцеві взагалі воліли не говорити про Ракоці. Казали, це дуже небезпечно для життя. А потім я довідався про сумну долю одного вченого з Аугсбурга. Ми вчилися разом в університеті, потім він займався підвищенням ефективності гірського скотарства. Виводив нові породи корів, винаходив нові рецептури сирів. Уславився науковими публікаціями. І ось він почув про дивних братів у Трансільванії, які змогли якось налагодити випасання тисячних черед корів майже без пастухів. Він написав братам Ракоці, попросив про візит. Брати не відповіли. Він приїхав без запрошення. Везти до замку Ракоці його ніхто не схотів, і мій друг вирушив пішки. За три дні брати привезли тіло бідолахи і сказали, що його розірвали вовки. Вовки в тих горах справді є. А що ніхто не хотів мати справи з братами, то на тому все і скінчилося.

– І ви хочете їхати туди?

– Я довго вагався. Так, мені було дуже цікаво, бо, за моїми даними, брати Ракоці виручали за сир, м’ясо й мед у півтора разу більше, ніж я. Але на мене працювало близько тисячі селян! Тисячі! А ще хтось валив для Ракоці ліс, мотижив кукурудзу на невеличких гірських полях, вирощував квасолю, хтось пас величезні череди, доїв, виготовляв сир!

– Може, вони наймали робітників зі сторони?

– Хіба можна наймати так, щоб про це ніхто не знав? У тебе працюють, потім ідуть, розповідають. Наймити люблять поговорити про те, у кого працювали й на яких умовах. Так-от, ніхто не зустрічав жодного наймита, який працював у Ракоці! Ніхто! Вони самі привозять продукцію на ярмарки, їх супроводжують кілька замкових слуг. Але хтось же мусить працювати! Я вирішив, що мушу побувати там. Та моє завдання – не просто розкрити таємницю господарства братів Ракоці, але й повернутися живим, щоб мати можливість застосувати їхні методи! Тому я не поїхав до них одразу. Я чекав якогось зручного моменту. А коли почув, що ми можете опинитися в Румунії, зрозумів, що це чудова можливість, якою гріх не скористатися.

– Нам знадобиться зброя.

– Усе буде. Зброя, одяг, бінокль, мапа місцевості, запас харчів. Я знаю ваші вподобання, для вас куплено браунінг і манліхер.

– То який план? – спитав я.

– Заїдемо на територію Ракоці. Заїдемо таємно і будемо шпигувати. Спостерігати за тим, що там відбувається. Якщо все роздивимося і в нас усе одно залишаться питання, відвідаємо господарів.

– Ви ж розумієте, що, хоч і зі мною, ви все одно ризикуєте?

– Звісно! Але з вами ризик має розумний розмір. Я готовий ризикувати, якщо матиму шанси на виграш. Я ж економіст, Іване Карповичу, я все прораховую.

– Ну, тоді з’їздимо.

Насправді їхати в ті гори я не хотів. Але я був без грошей і документів у чужій, та ще й окупованій, країні. Які в мене шанси доїхати до Пловдива? Та жодних. А тут іще й слово дав. Словами своїми я не розкидався.

Ми просиділи в болотах до вечора. Змерзли, бо ж багаття розпалювати не можна було. Та й сонце сховалося за хмарами. Я зрадів хмарам – значить, ніч буде темна. Коли почало сутеніти, виїхали. Вже по темному дісталися великої ріки. Це був Дунай. Нас чекав човен у чагарнику. Діждалися, поки пропливе катер із солдатами, які час від часу запускали ракети. Потім швидко перепливли. Від берега відійшли пішки, відтак сіли на коней. До самого ранку їхали верхи. Зупинилися на якомусь хуторі серед пагорбів. Там поснідали й попадали в ліжка з численними ковдрами. Увечері знову виїхали. Тепер уже розмовляли. Гальванеску сказав, що ми віддалилися від лінії фронту і болгарських військ тут майже нема їхали швидко, майже без перерв, нас вело двоє провідників. Коли вранці почало світати, я побачив гори.

– Карпати, – сказав Гальванеску. – Невдовзі будемо на місці.

Заночували знову на якомусь хуторі. З господарями і провідниками спілкувався Гальванеску. Видно було, що він уміє робити справи, домовлятися, наказувати й вимагати. Спали до вечора, потім виїхали в напрямку гір. Там їхали стежками серед лісів.

– Ми вже у Трансільванії. У селах тут живуть наші, румуни, в містах здебільшого німці, а земля належить мадярам. Ці Ракоці – теж мадяри. Жорстокий і дикий народ. Наче татари якісь.

– Татари хороші люди, – згадав я своїх знайомих у Криму.

– А мадяри – ні. Коли ми виграємо війну, Румунія забере Трансільванію й проведе конфіскацію земель, а мадярів ми всіх виселимо.

Їхали ще кілька годин, доктору було важко в сідлі, але терпів. Провідники намагалися не поспішати. Потім зупинилися серед лісу, залишили коней і почали дертися на якусь гору. Знайшли печеру, вхід був прикиданий гілками. Усередині чекав ящик із одягом і зброєю. Навіть вибухівка була.

– Ну як? – спитав Гальванеску.

– Те що треба, – кивнув я. Зброя була нова, набої сухі, одяг зручний. Повернулися до коней, поїхали далі.

– Тут колись був кордон між Румунією та Австро-Угорщиною. Багато контрабандистів працювало. Мені обладнання з Німеччини привозили. Тепер без роботи люди, будь-якому замовленню раді.

– Вони з нами і до братів підуть?

– Ні, бояться вони братів. До межі їхніх земель доведуть і залишаться чекати.

– Не продадуть нас?

– Ні, вони ж наші, румуни, мадярів не люблять, – запевнив Гальванеску. Я б так довіряти не став, бо в питаннях грошей люди об’єднувалися в дивний, як кажуть бунтівники, Інтернаціонал, тобто за чималу суму раді були продати будь-кого, не зважаючи на кров.

Ми їхали горами, а потім провідники зупинилися. Вказували руками вперед.

– Ми на кордоні земель Ракоці. Провідники з нами прощаються.

– Залишимо їм і коней, бо з ними важче сховатися, а ми ж хочемо бути непомітними.

Сів дивитися мапу, знайшли один пагорб неподалік від замку Ракоці. Звідти було б зручно спостерігати.

– Вийдемо ще вночі, – сказав я. – Щоб уранці вже на місці бути. Ідемо тихо. Не балакаємо, не куримо, під ноги дивимося.

Гальванеску старанно кивав. Хвилювався дуже, але впертий був, хотів довідатися, що там у братів, і відступати не збирався. Трошки перепочили, вночі вийшли. Я по зірках ішов і за компасом, який світився у темряві. Спочатку добре ішли, потім трохи заблукали, довелося чекати світанку, запізнилися. Йшли лісами. Хоч і важче, але на стежці могли зустрітися люди Ракоці. За мапою до самого пагорба ліс мусив бути, але вийшли на галявину. Вирубали ліс. Он і замок, із якого легко могли помітити. Обійшли галявину, ліс, почули, як сокири стукають. Я наказав докторові залишитися, а сам пішов у розвідку. Обережно наблизився до артілі лісорубів, яка валила дерева, тут-таки рубала гілки й уже готові колоди тягла кіньми вниз. Добре працювали хлопці. Любив я роздивлятися, як люди добре свою роботу знають. Оре мужик, іде за волами, пушить землю без жодного огріху. Наче танцює за ралом. Ось так і хлопці ці з сокирами витанцьовували. Рубали так, що не тільки руками, а всім тілом в удар вкладалися.

І все б нічого, тільки мовчали вони. Як люди разом працюють, то обов’язково балакають. Чи про справи, чи жартома, а тут мовчки, ні пари з вуст. Стукають сокирками, працюють. Німі, чи що? Подивився я, як обійти їх можна, повернувся до Гальванеску.

– І що там?

– Та працюють.

– Хто?

– Та лісоруби.

– Люди? – якось дивно спитав доктор.

– Люди, звісно, а хто ще?

– І що за люди?

– Чорняві такі, наче цигани. І мовчать.

– Цигани? – зацікавився Гальванеску.

– Ну, смагляві, чорняві, схожі, а там бозна.

– Подивитися треба.

– Обійдемо, з пагорба дивитимемося. Ходімо.

Повів я доктора в обхід, більше нам ніхто не трапився, дісталися без пригод. Ліс там був цілий, ховатися легко. Я знайшов місцину, з якої і замок був наче на долоні, й підходи до нього. Засіли з доктором. Він у бінокль дивився, а я навколо, щоб ніхто не заскочив зненацька.

– Точно, цигани! – прошепотів доктор. – Цигани!

– І що?

– Цигани у нас у Румунії довго в рабах у бояр були. Потім їх звільнили, вони з сіл повтікали до міст. Але, бачиш, не всі. Тут он на Ракоці працюють. І як працюють!

Працювали справді старанно. Не зупинялися. Пастухи за чередою ходили, хтось дрова рубав, хтось сир варив, жінки на городах біля замку працювали. Кілька артілей ліс звозили з гір. І всі тихо, і всі ні на мить не зупинялися, працювали і працювали. Ані тобі перепочинку, ані перекуру. Так, наче бити їх будуть, якщо зупиняться. Але річ у тому, що жодного наглядача та попихача видно не було. Самі працювали.

– Як же вони змогли циган примусити так працювати? – спитав Гальванеску. – Дива прямо! Народ цей лінивий і тільки батіг розуміє! А батогів і не видно!

Поки він на робітників дивився, я замку дивувався. Я таких і не бачив. Стояв на крутому пагорбі. Вузенька дорога хутко збігала до високих мурів із чорного каменю, від яких замок набував вигляду сумного і загрозливого. На стінах нікого не видно було. Здавалося, ніхто в замку не живе. Під пагорбом стояли сараї, загони для худоби, працювала пилорама. Там життя вирувало. Люди працювали, так само не зупиняючись ані на мить.

– Чудово, чудово! – прошепотів Гальванеску.

– Що? – спитав я. Доктор озирнувся, його очі палали захопленням.

– Якби мої наймити працювали так, як ці цигани, вони б виробляли вдвічі більше продукції! Вдвічі! А то і втричі! А на моїх же землях дуже ефективна організація праці! Наші революціонери вважають мене одним із найжорстокіших експлуататорів. Але вони забувають, що я будував дороги та мости, цехи та фабрики, я організовував медичні пункти для надання першої допомоги. Для верстатників я організовував курси вивчення грамоти, бо їм треба читати документацію і креслення! Саме завдяки мені дикий закуток нашої країни, що жив фактично в середньовіччі, тепер перетворився на розвинутий край. Я плачу стипендії молодим ученим та спеціалістам, я побудував у повітовому місті технічну бібліотеку! Я…

– Тихо, тихо! – Я схопив Гальванеску за руку. – Нас можуть почути.

– А, так. – Він кивнув і продовжив пошепки. – Просто я захопився! Ви ж бачите, яке диво у цих Ракоці?

– Де вони набрали людей? Ви ж казали, що селян не залишилося.

– Думаю, заманювали з Бессарабії та інших країв. Я чув якісь розмови про те, що час від часу табори циганів знімалися і їхали кудись, де просто зникали. Поширювалися чутки, що циганам обіцяли добре платити. Вони приїздили сюди, а тут їх ставили до роботи, – сказав Гальванеску. – Я ж навіть подумати не міг, що циган можна ось так використовувати. Я вважав це плем’я лінивим і здатним лише на крадіжки та байдикування! А тут вони працюють краще і старанніше, ніж мої залякані селяни.

– Залякані? Ви лякаєте своїх селян?

– Іване Карповичу, є два головні стимули для найманих робітників. Це батіг та пряник. Пряники – більше грошей. Але висока зарплатня згубно відбивається на економічному результаті. Що більше я плачу наймитам, то менше прибутків отримую. До того ж гроші розбещують робітників. Сьогодні люди зможуть наїстися досхочу, завтра куплять собі чоботи, щоб не ходити босоніж, післязавтра складуться на патефон, а потім почнуть вимагати нормованого робочого дня, а то й вихідних. Далі тільки революція. Цього не можна допустити, тому я завжди обираю батіг. У мене був загін гайдуків, які допомагали тримати наймитів у покорі. Сотня хлопців із батогами стоїть над робітниками, примушує їх працювати і слідкує, щоб не було жодних думок про повстання. Фактично у моєму господарстві втілено в життя модель ідеальної держави за Платоном. Я і мої близькі – філософи, гайдуки – солдати, а наймити – ремісники та селяни.

– Але ж вони не кріпаки. Чому вони не підуть від вас?

– Так, на жаль, я не маю законних підстав примушувати селян працювати на мене. Вони вільні піти, куди схочуть. Але і тут є вихід. Я даю гроші в борг, кожен мій наймит мені винен. Щороку наймити платять мені, і щороку сума боргу збільшується, бо відсотки зростають дуже швидко. Аби піти від мене, наймит мусить спочатку погасити борг. Грошей для цього немає. Отже, наймити мусять працювати на мене і нікуди не можуть подітися, крім як полізти в зашморг. Це, до речі, серйозна проблема. Щороку я втрачаю кілька десятків робітників через самогубство. Я спробував карати родини, тоді селяни почали вбивати дружин із дітьми.

– Господи, це ж до чого треба довести людей!

– Іване Карповичу, в питаннях прогресу не може бути простих чи легких рішень. Я вже казав і повторюю, що за нинішнього розвитку виробничих сил розквіт науки та культури, високий рівень життя найкращої частини суспільства можливий лише за рахунок жорсткої експлуатації гірших. У стародавніх Афінах вільна меншість добре жила, розквітали науки, споруджували розкішні будівлі за рахунок того, що на землі, в копальнях та підземеллях працювали тисячі і тисячі рабів. Так само й зараз. Наше, вчених-економістів, завдання – знайти найефективніші методи насильства. Брати Ракоці, здається, їх знайшли. Бо я не бачу тут гайдуків із батогами, але й без них люди старанно працюють. Не просто люди, а цигани! Оце б іще зрозуміти, як братам вдалося!

Гальванеску далі роздивлявся у бінокль різноманітні артілі робітників. Можна було помітити розподіл праці. Худобу випасали підлітки, вони ж, разом із жінками, доїли. Сир варили чоловіки. Жінки працювали на вузеньких смугах городів у низинах. Чоловіки працювали на лісопильні. Під замковим пагорбом стояло кілька приміщень, схожих на майстерні.

Я почув гуркіт двигуна. Побачив цілу колону машин, що дерлася дорогою до пагорба Попереду їхав легковик із відкритим верхом. На задньому сидінні – двоє чоловіків із гвинтівками в руках. За легковиком шість вершників у хутряних шапках, із гвинтівками та шаблями.

– О, здається, це двоє братів Ракоці! – прошепотів Гальванеску. – На задньому сидінні!

Братам було років за тридцять. Високі, плечисті, вони розвалилися на задніх сидіннях і дивилися байдуже. Але це була байдужість ситих хижаків. Вони були небезпечні. За легковиком і охороною тягнулася валка з кількох десятків возів. На кількох перших був якийсь вантаж, прикритий полотном. Інші порожні.

– Спродалися на ярмарку, забрали вантажі на станції, тепер повертаються! – прошепотів Гальванеску.

– Там щось живе, – сказав я, бо помітив рух під полотном. – На другому возі!

– Точно!

Ми уважно дивилися. Справді, під полотном були помітні якісь незрозумілі рухи. А потім віз підскочив на вибоїні, і з-під полотна випала людина!

– Чорт! – скрикнув від несподіванки Гальванеску.

– Тихо! – зашипів я.

Чоловік із воза, мабуть, теж циган, побіг геть від дороги. З наступного воза помітили втечу і закричали. Двоє вершників помчали за втікачем. Той біг якось непевно, наче ноги його не слухалися. І хитався. П’яний, чи що? Вершники легко наздогнали втікача й накинули на нього аркан. Збили з ніг, потягли до дороги.

– Везуть свіжих циган! – прошепотів Гальванеску, який спостерігав за втечею та переслідуванням. Я ж дивився за машиною. Бачив, що брати Ракоці зиркають у наш бік. Здається, вони почули скрик доктора. І це не віщувало нічого доброго. Доведеться приймати бій. У них була кількісна перевага, у нас – позиційна. З пагорба я міг би легко вибити їх по одному, а потім ми б відступили. Поки з замку вишлють загін, ми можемо заплутати сліди.

Вершники притягли спійманого чоловіка, кілька разів ударили його. Потім, непритомного, поклали у віз, під полотно. Їм час був рушити, але брати дивилися в біноклі в бік нашого пагорба.

– Ні, – прошепотів Гальванеску, який теж второпав небезпеку. Я взявся за манліхер. Підпустити охоронців ближче по схилу, а потім вибивати, наче в тирі. Все просто, а там уже як буде.

Один із братів Ракоці скрикнув і вказав рукою на наш пагорб. Двоє охоронців помчали до нас. Двоє. Це було погано, я думав, що всі полізуть сюди. Тут би я їх і перестріляв. А на дорозі їм легко буде сховатися за возами і на узбіччі.

– Тікаємо! – заверещав Гальванеску й кинувся бігти.

Такої дурниці я не чекав. Видати схованку! Позбавити переваги несподіваності! Підставитися під кулі цих вершників! Як можна бути таким дурнем! Учений – гриб мочений! А щоб тобі!

Постріли охоронців, які швидко дерлися на гору. Крики від авто. Я не розумів мови, але впевнений був, що брати наказали не вбивати Гальванеску, а взяти його в полон. Бо вершники закинули гвинтівки за плечі й нагнали коней. Коли домчали до чагарників, зістрибнули і побігли за доктором. Це було неважко, бо він біг, наче ведмідь, – хрускіт гілок викривав його не гірше за дзвоник на шиї гірської корови. Я подивився на братів. Вони уважно спостерігали за пагорбом і тримали охоронців при собі. Он і візники вихопили ножі та сокири. Ціле військо.

Я обережно поплазував. Приймати бій не було сенсу. Я міг би вбити одного чи двох, інші б сховалися. До того ж десь поблизу в чагарниках було ще двоє охоронців. Треба спробувати непомітно відступати. Вони не знали про мене. Хай полюють на Гальванеску. Я рушив дуже обережно. Оминав сухі гілки.

– Ні! Ні! – заверещав Гальванеску, якого, мабуть, наздогнали охоронці. – Іване Карповичу, врятуйте мене! Не залишайте! Будь ласка!

Гальванеску волав, потім стогнав, а потім замовк. Я вже був на протилежному боці пагорба. Заліг, почекав. Загуркотів двигун. Мабуть, колона рушила далі до замку. Чи залишила когось? Я не знав. Помацав кишеню. Мапа в мене була, зброя теж. Уже щось. З цим я міг роздобути грошей, податися до Пловдива, а там спробувати здолати кордон і без паспорта. Важкувато, але чому б не спробувати. Закопували – і виліз, висаджували в повітря – і врятувався, топили – і виплив, розстрілювали з луків та кулемета – і не влучили. То чого б зараз не здолати перешкоду? Та я ж обіцяв цьому клятому Гальванеску допомогти. Він був мені неприємний. Типовий жмикрут і глитай, я таких не любив. Ач що вигадав – комусь усе, а комусь нічого. Не подобалося мені таке. Якось інакше треба. От я сам, коли на землі господарював, мужикам платив добре. Вимагав багато, але платив відповідно. Мужики більше хотіли, так людина завжди більше хоче, ніж має. Та жоден із наймитів сам від мене не пішов. Тільки коли виганяв кого. А всі інші місця трималися.

Скривився, бо не про те думав. Не про минуле своє треба було, а про те, що зараз робити. А зараз треба доктора визволяти, бо не в моїх правилах кидати людей, яким пообіцяв допомогти. Зброя в мене, і їжі на кілька днів. Але сам я замок узяти не міг. І в поліцію не підеш, бо тут же австро-угорська поліція, мене передусім арештують, а не поважних місцевих землевласників. Ох і доктор, наробив справ, а мені розгрібай. Вирішив поки не поспішати, сподівався, може, саме якось вирішиться. А що як брати поговорять з Гальванеску, лящами наділять і відпустять? Відійшов, сховався в кущах, щоб дорогу видно було. Вирішив поки відпочити, поспати, а вночі знайти нову місцину для спостереження. Задрімав, але прислухався, чи не їхатиме хто дорогою. Ніхто не їхав.

Раптом почув я свист. Неподалік. Обережно визирнув і побачив одного з охоронців Ракоці. А онде ще один, і ще. Оточили пагорб, де ми з доктором ховалися, і тепер тихенько дерлися. Не поспішали, зазирали в кущі, зброю тримали напоготові. Може, й зізнався Гальванеску, що не сам, але, мабуть, просто перевіряли. Зійшлися на вершині, закурили, постояли і пішли в замок.

Уже коли вечоріти почало, поїв сушеного м’яса, сиру вудженого і кукурудзяного коржика. Сходив до потічка, який під дорогою вився. Попив холодної смачної води. Далі почав обережно до замку крастися. Вже темно було, ані вогника. Біля двору собаки гавкали. Судячи з голосів – дебелі. Одразу згадав харламських тобетів. Дорога повз проходила, і щоб собак не дражнити, узяв убік. Почав обережно дертися крутими схилами. Зупинився. Щось муляло, заважало. Проста думка. Брати чекатимуть цієї ночі гостей у замку, якщо думають, що у Гальванеску поплічник міг бути. А як так, то навіщо мені на роги лізти?

Тільки так подумав, як несподівано пролунав сухий удар і хтось закричав. Тієї ж миті запалилося світло. Я, засліплений, до землі кинувся, а воно щось як клацне – і по чоботу вдарило. Ледь не закричав, бо боляче. До землі припав і лежав долілиць. Потім обережно голову повернув і побачив, що зі стін світило одразу кілька потужних прожекторів. І зараз наче чесали схили, продивлялися. Людина якась кричала, незнайомою мовою. Прожектор її вихопив. Людина сильніше закричала, засмикалася. Потрапила в капкан ногою. А тут іще один закричав, підхопився й побіг. І постріли. Вмить із ніг збили, і вже з того, як упав утікач, зрозуміло було, що мертвий. Прожектори далі на схил світили. Один поруч був, я голову опустив і лежав. Думав, хто це ще хотів до замку підібратися? Вичекав, може, хвилину, потім знову голову підвів. Чоловіка, який у капкан потрапив, освітлював прожектор. Бранець смикався, але вирватися не міг. Я ж лежав у темряві, схилився до ноги, яка страшенно боліла. Намацав капкан, звичайний, який на вовків ставлять. Міг і ногу перебити, аби вступив я в нього, коли йшов. Але я на землю падав, і капкан мене схопив за ноги поперек підошви. І підошва врятувала. Онде ланцюг міцний, до вбитого у камінь кілка вів, щоб як попадеться хтось, так не втік разом із капканом. Спробував розтиснути, але тримав він дуже міцно. Зубці різали долоні. Кілька увіп’ялося міцно в ногу. Чобіт потроху кров’ю набирався. Ось так тут зустрічали незваних гостей.

Почув голоси зверху. Спускалися до спійманого, який бився, але ногу звільнити не міг. Я завмер. Хоч і без дерев чи кущів був схил, та кам’яні брили стирчали, оберемки пожухлої трави хоч трохи приховували. Головне, що там, де я лежав, не світили прожектори. Голоси ближчали. Не по-нашому балакали. Метрів за тридцять пройшли. Четверо охоронців озброєних. Підходили збоку, щоб не закривати від стіни, з якої слідкували і могли вистрелити. Бідолаха, коли почув наближення сторожів, закричав, вириватися став. Таки розкрив капкан, ногу звільнив поранену. Пострибав на одній, гепнувся, покотився. Охоронці засміялися, швидко наближалися. Чоловік підхопився, далі стрибав, хоча зрозуміло було, що не втекти йому. Але намагався відчайдушно, а потім провалився в якусь яму і закричав так, як кричить людина перед смертю. Охоронці сміятися припинили, побігли вниз. То пастка була, прикрита гілками яма. Кілька охоронців підняли тіло на поверхню, все у крові. Так я зрозумів, що в пастці тій – загострені кілки – бідолаха на них, наче на рожен, нахромився. Оце так замок! А я ж думав, що лише на стіни покладаються. Не додумав, Іване Карповичу, не додумав, ледь сам у халепу не втрапив.

Охоронці забрали обидва тіла і подерлися нагору. Прожектори ще кілька разів пройшлися схилами і вимкнулися. Я трохи почекав, потім таки розтиснув капкан прикладом гвинтівки. Обережно пошкандибав геть. Спирався на манліхер, як на ціпок, перевіряв, куди ногу ставити, й недарма – онде натиснув гвинтівкою, а вона під землю провалилась, і я ледь не гепнувся слідом. Присів, помацав рукою. Яма. Закрита гілками та листям, глибока. Розширив дірку, яку манліхером пробив, зазирнув, сірник кинув. Побачив гострі кілки, вриті в землю. На такі кілки впасти – і все, готовий. От як береглися Ракоці.

Манліхер залишати не хотілося, пішов я в чагарник, бо на схилі ані дерев, ані кущів, самі пастки. Тихенько вирізав гілку з гачком на кінці, нею манліхер і виловив з ями. Тоді вже почалапав геть. На березі сів, вийняв ногу, помив у холодній воді. Помацав рани. Десь сантиметрової глибини, але кістки цілі, мусило загоїтися. Зняв сорочку, замотав нею ногу, всунув у чобіт. Накульгував, але тримався. Ішов уздовж потічка, кілька разів переходив, щоб собак заплутати, потім заглибився в ліс. Піднявся схилом, вибрав місцину, з якої замок мусило бути видно. Навкруги темрява, прожекторів більше не вмикали. Я намацав, де моху більше, і приліг на нього, як на перину. Нога боліла, але до болю я вже давно звик. Де тільки не було мені боляче. Тепер ось у горах Карпатських. Ох і носило ж тебе, Іване Карповичу. А ти ж нічого не хотів, окрім як дівчат своїх побачити, Моніку на руках погойдати. Тепер от із порваною ногою на моху спиш, наче звір лісовий. Але згадав я, як Одіссея кидало, і зрозумів, що не одному мені важко.

Почав думати. Виходило, що чекати доведеться і вже як щось трапиться, то діяти. Бо до замку не пролізеш, навіть до стін дістатися важко. Чекати й дивитися. Ще б дізнатися, хто ті двоє, які до замку хотіли разом зі мною прокрастися! Чиї то розвідники? Згадав, як у Царицині мені князівна допомогла. Ото й зараз би союзників якихось знайти.

Думав-думав, ледь під ранок заснув, уранці прокинувся, коли мукання почув. Худобу гнали пастися на схили. Потім вийшло кілька артілей лісорубів. І в одній з них я з великим подивом побачив Гальванеску. Обличчя в доктора були побите, одягнений він був у дрантя, як і всі робітники, серед яких він виділявся розмірами. Тримав он на плечі сокиру і крокував разом з іншими. Навколо не дивився, лише під ноги. Мене не кликав, тікати не намагався, хоч охоронців не видно було. Що за дива? Проплентався дорогою разом з усіма. Я звернув увагу, що шия в нього замотана якоюсь ганчіркою. У всіх рабів на шиях намотано було. Чого їм шиї ховати?

Почекав, поки артіль пройде, потім обережно рушив услід. Від дороги тримався осторонь, бо біля неї знову могли бути капкани та ловчі ями. Трохи пройшовся, нога заболіла. Зупинився. Потім побачив, що артіль стала дертися на той самий пагорб, де ми з доктором ховалися. Мабуть, вирішили Ракоці прибрати звідти ліс. Невдовзі застукали сокири. Я вийшов до потічка, знайшов, де серед кущів сховатися добре можна, присів і зняв чобіт. Знову промив рани. Подивився на синці. Це ж головний удар підошва на себе взяла, якби не вона, якби по кістці удар був, могло б і переламати!

Промив, перемотав. Поблизу загуркотів двигун. Я трохи вище здерся і подивився на дорогу. Там авто проїхало, але не таке, як учора, з відкритим верхом, а справжній бронеавтомобіль. Залізом усюди закритий, ще й кулемет зверху. Злякалися брати. За машиною десятеро вершників їхали. Подалися в долину. Я почекав, перебіг дорогу й почав крастися схилом туди, де лісоруби з Гальванеску були. Поруч погнали схилом коней. Повертаючись, тягли по колоді. Я заліз у ліс, обережно пройшовся, потім визирнув. Онде артіль. І Гальванеску разом з усіма. Було йому важко, ледь не задихався, в поту весь, але не зупинявся, працював старанно. Навколо не дивився, вкрай зосереджений. Кожен свою справу робив. Хтось дерева валив, хтось від гілок стовбури обчищав, хтось гілки докупи збирав, а хтось колоди вниз, до лісопильні, возив.

А потім із замку загриміло щось, і вмить артіль роботу припинила, попадали люди прямо на землю, хто де був, і лежали. Таке враження, що поснули миттєво. Жодної розмови чи руху. Працювали-працювали, а тепер упали, наче неживі. Я придивився – та ні, дихали. І Гальванеску дихав. Важко, з останніх сил, але дихав. Лежав прямо на землі, хоч поруч гілок модрини було багато, міг би на них прилягти. Та наче не помітив. Нічого він не помічав.

Я взяв камінець і в найближчого лісоруба кинув. Поцілив у бік, але лісоруб і не ворухнувся. В обличчя поцілив, але й на це лісоруб уваги не звернув. Лежав – і все. Цей схил від замку не видно. Можна ризикнути. Перехрестився і вийшов із лісу. Пішов потроху схилом, прямо до Гальванеску. Тихенько, щоб не привертати уваги. Лежали собі лісоруби, байдуже їм. Я наблизився до Гальвонеску. Той лежав весь спітнілий, стогнав тихенько. Я торкнувся його. Та хоча б очі розплющив. Ні, лежав собі – і все. По щоках його поплескав – жодної реакції. Зовсім мені дивно стало.

– Докторе! – прошепотів я на вухо. Якби не подихи, так наче мертвий. Я сплюнув. Не подобалося мені стовбичити ось тут на відкритому схилі, де кожен охочий міг підстрелити. Схопив доктора за руки, потягнув на себе, поклав на спину й поніс. Ну, як поніс. Гальванеску дебелий був, на голову вищий, нести його не вдавалося, тягнув.

Ледь-ледь до лісу дочвалав, там кинув, бо з сил вибився. Іще ноги боліли, а доводилося таких дебелих чолов’яг тягати. Присів, дихав важко. Раптом як затрубить із замку! Всі лісоруби підхопилися й продовжили працювати. Гальванеску теж підвівся, почав мацати землю навколо, сокиру шукав. Дивлюсь, а в нього ж усі долоні до крові стерті. Не звикли до важкої праці.

– Сиди! – прошепотів я і спробував Гальванеску посадити. Але він легко мене відштовхнув і побрів до артілі. Довелося валити з ніг, було нелегко, бо ж мужик дебелий. Ввалив йому прикладом гвинтівки в живіт, додав по потилиці. Гальванеску впав, я йому зв’язав руки за спиною. Доктор невдовзі опритомнів, спробував підвестися й до своїх піти. Я його не пустив, так він мугикати почав. Довелося кляп робити й рот затикати. – Ну ви, докторе, зовсім дивний!

Зазирнув у очі йому, а там порожнеча. Наче не його очі, чужі, вставлені. Щось ці брати з ним зробили, перетворили на свого раба. Воно б то, може, й варто його тут залишити: сам мріяв інших на рабів перетворювати, нехай би спробував, як воно. Але ж нічого він не відчував. Наче навіжений. Я дав йому підвестися, а потім попхав далі в ліс. Доктор опирався, хотів до лісорубів повернутися. Треба було думати, що робити. Поплескав по щоках, може, опритомніє. Але де там – очі каламутні, мене не впізнає. З таким не втекти. Доведеться на налигачі тягти. А брати увечері побачать, що немає раба, переслідувати почнуть і наздоженуть.

– Та лежи ти! – Повалив доктора, бо він знову до лісорубів проривався. – Лежи! – притиснув його коліном до землі, став думати. Зірвав ганчірку з шиї. Там якийсь слід дивний. Підняв, спробував повести геть, але ніяк не вдавалося по-доброму. Або вже тягти Гальванеску на собі, або залишити, а сам він не піде за мною. Щоб тягти, заважкий він. Мотузку йому на шию повернув, руки розв’язав і відпустив. Він підвівся й аж побіг до артілі. Невдовзі вже з сокирою працював. Оце так потяг до праці! Я тільки головою покрутив. Сам відійшов у ліс, сховався там пересидіти, бо нога боліла.

Раптом почув голос. Принишк, прислухався. Знову голос, плач – дитячий, чи що? Мова незнайома. А потім побачив підлітка, який тягнув одного з рабів. Раб намагався вирватися і повернутися до роботи, а хлопчик його тягнув, щось шепотів, плакав. Мабуть, родич. Найімовірніше, батько. Хлопчик упав, а чоловік пішов геть. Хлопчик заплакав. Я тихенько підійшов. Ходити тихенько з пораненою ногою було важко, але малий просто плакав гірко, нічого навколо не помічаючи. Свиснув йому, він озирнувся, дуже злякався. Я цілився в нього з пістолета. Приклав палець до губ, показав, щоб мовчав. Потім зняв чобіт, показав скривавлену ногу, показав сліди від капкана на підошві. Чи зрозумів? Він кивнув. Я показав на нього, потім на себе, пальцями руки покрокував. Просив, щоб відвів до своїх. Хлопець знову кивнув. Указав туди, куди пішов чоловік. Щось прошепотів своєю мовою. Удав, ніби тягне когось. Мабуть, просив повернути того чоловіка. Я закрутив головою. Показав, що поверну, але не зараз. Знову попросив відвести. Сховав пістолет. Хлопець повів. Він був молодий, швидконогий, а мене доводилося шкандибати. І довго, верст, може, п’ять.

Перейшли хребет, вийшли за межі долини братів Ракоці. Хлопець зупинився. Показав, що я мушу залишитися, а він потім повернеться. Я кивнув.

Хлопець пішов, я присів, зняв чобіт, оглянув ногу. Одна рана потроху загоювалася, а друга – ні. Мені б полежати кілька днів, але доводилося ходити. Перемотав, узувся. До мене вийшло кілька чоловіків. Мабуть, цигани, бо чорняві. Озброєні мисливськими рушницями, підозріло дивилися.

– День добрий, – сказав я. Вони перезирнулися.

– Добрий, – відповів один по-нашому, я аж здивувався. – Хто такий?

– Не важливо. Але замок мене цікавить. Так само, як і вас.

– І чим цікавить?

– Товариш там мій. Рабом його зробили, звільнити хочу, – чесно сказав я. Чоловік, який балакав зі мною, переклав товаришам. Ті закивали.

– Учора наших двоє там зникло.

– Убили їх. На схилах.

– Звідки знаєш? – спитав підозріло чоловік.

– На власні очі бачив. Сам там був, – показав пошкоджений чобіт.

– А чому їх убили, а тебе ні? – спитав чоловік і дивився уважно.

– Бо я не панікував. – Я теж дивився. Чоловік щось сказав своїм товаришам. – Давай зброю, тоді проведемо до табору.

– Не дам.

– Тоді ми самі заберемо.

– Заберете хіба що по кулі. – посміхнувся я. Чоловік щось прошепотів своїм, кивнули.

– Ну добре, ходімо.

Мене провели лісом до печери, де сиділо ще з десяток чоловіків. Точніше, хлопців, молоді всі. Уважно роздивлялися мене.

– Їсти хочеш? – спитав той, хто мене привів.

– Ні, потім. Де ти навчився по-нашому балакати?

– Біля Хотина кілька років жив, ось і навчився.

– Цигани ви?

– Ромале.

– По своїх прийшли?

– По своїх, – кивнув. – Як тебе звати?

– Іван Карпович. А тебе?

– Гожо Луческу.

– То що думаєте, Гожо?

– А ти що думаєш?

– Думаю, треба нам разом ударити. Інакше по одному брати нас переб’ють.

– А твій товариш із наших?

– Ні, румун.

– Брати тільки наших на рабів перетворюють.

– А ось моєму товаришу не пощастило. Вчора його схопили, а сьогодні вже на вирубці лісу працював.

– Дебелий такий, на ведмедя схожий?

– Він.

– Чого ж ти його не забрав?

– Бо не хоче він тікати. Щось роблять із ними.

– Роблять, – кивнув Гожо.

– Багато ваших у братів?

– Десятків зо два таборів. І їм же мало все. Ще більше хочуть циган. Болгарським офіцерам заплатили, ті почали в Румунії табори арештовувати й сюди надсилати. Я на заробітках був, у шахті працював, вугілля добував. Повертався з грошима в табір, а там нікого. Жодної людини не залишилося. Почав розпитували, довідався, що приїхали болгарські солдати, повантажили всіх на вози й відправили кудись на станцію. Дорогою старих розстріляли, як шпигунів, а всіх інших у вагоні вивезли. Ніхто не знав куди. Я в болгар питав, а вони мене в тюрму посадили, як шпигуна. Але з тюрми я втік, підкоп вирив. Довго шукав, куди ромале діваються, аж поки не почув про замок Ракоці. Зі мною інші шукали. Ось і прийшли ми сюди.

– Це всі ваші? – кивнув я на чоловіків. – Малувато.

– Барони не хочуть неприємностей і не відпускають людей. Бо не любить нас влада, підозрює. Тут ми руські шпигуни й румунські, а по той бік фронту братів наших трясуть, бо кажуть, що ми на цісаря працюємо чи на кайзера. І ці Ракоці – секеї, мадярське плем’я, тут за них влада, а не за ромале.

– А чому всі молоді?

– Бо у дорослих родини і баронів дорослі слухають. І дають страху підкорити себе. Ось і бояться люди. Кілька разів сюди наші приходили, щоб людей звільнити, але жоден не повернувся. Вбивали їх. Брати Ракоці жорстокі.

– Жорстокі. І скільки в них людей, знаєте?

– Десятків зо три гайдуків.

– Утричі більше, ніж нас, – скривився я. – Треба їх частинами бити, інакше не здолати.

– А як їх на частини поділити?

– Та думати треба. Але перед тим мені ногу полікувати. Є у вас такі, що лікувати можуть?

– Є Лексо, він коней лікує.

– Ну то нехай і мені допоможе.

Прийшов Лексо, подивився рану, промив, посипав чимось пекучим, я аж зашипів. Узяв якусь хустинку, перемотав, показав, щоб я чобіт поки не одягав. Потім хлопець, який мене привів, подав скибку хліба.

– Як стемніє, розпалимо вогонь і зваримо юшку, – сказав Гожо. – Вдень бережемося.

– Це правильно.

– Що ти пропонуєш? Бачу, що людина ти бувала, досвідчена.

– Треба нам у замок зайти. Просто так людей забрати не зможемо, бо не хочуть вони йти. Я свого товариша тягнув, але хіба на собі нести треба. Тільки чи далеко віднесеш на собі?

– Може, коней привести і на коней вантажити?

– Скільки в тебе коней є?

– Десяток.

– Значить, тільки десяток заберемо, а ти ж усіх хочеш звільнити?

– Усіх, – кивнув Гожо.

– Треба замок брати.

– Та як же ти його візьмеш?

– Про Одіссея чув? – спитав я.

– Це хто такий?

– Та був такий барон. Багато років тому жив. У греків був бароном. Одного разу пішов у похід з іншими баронами. Взяли вони в облогу фортецю одну, Троєю звалася. Десять років облога тривала…

– Іване Карповичу, десять років задовго.

– Та почекай ти. Потім Одіссей таке вигадав: наказав зробити величезного коня з дощок і залишити його на березі, а всьому війську сісти на кораблі й відплисти. Оточені городяни зранку побачили, що ворог відступив, залишивши коня, і подумали, що кінь – це визнання поразки. Затягли в місто, святкувати почали. І не знали, що всередині коня сидів Одіссей із кількома воїнами. Вночі вони вийшли з коня, пробралися до воріт, перебили сторожу і впустили побратимів, які повернулися на кораблях. Ті увійшли і спалили Трою.

– Та цей Одіссей точно з ромале був! – вигукнув Гожо.

– Чого ти так вирішив?

– Ну, бо коня зробив із дерева! Не корову, не вівцю чи свиню, а коня!

– Та ні, він грек був.

– Грек? – скривився циган і аж руками замахав. – Та ні, це точно циган був! Хіба грек супротивника обдурить? Ні наша кров, ромале! То що, будемо коня робити? Дерева тут вистачає!

– Та зачекай, я для прикладу сказав. Щоб пробратися до замку, кінь нам потрібен не дерев’яний, а залізний.

– А де ж ми залізо візьмемо? І ковалів? І скільки ж це часу потрібно, щоб коня залізного зробити? – здивувався Гожо.

– А от послухай мене, – розповів я йому план. Він послухав, потім сплеснув у долоні.

– Те що треба! Ось так ми і переможемо!

– Не кажи гоп, поки не перескочиш, – порадив я. – І дивися, ви хлопці непогані, але на війні ж не бували?

– Ромале не воюють.

– А доведеться. Коли кулі над головою свистять, усе інакше стає. Паніка може початися. А тут треба діяти чітко та швидко.

– Ми зможемо! Зможемо! Ми їм помстимося, тим братам! Ми їх самих на рабів перетворимо!

– Заспокойся, не кричи. Охорона у вас тут є? – спитав я й побачив на обличчі подив. Виявилося, що жодної охорони цигани не виставляли, бо думали, що далеко від замку вони у безпеці. Я наполіг, щоб охорону виставили, бо не хотів, щоб нас тепленькими прихопили.

– Ти хоч розумієш, що Ракоці зараз насторожені через ваших, яких біля замку знайшли? І через товариша мого теж. І шукати нас можуть не тільки у себе в долині, а й далі. Постав людей і накажи, щоб не спали!

Гожо людей поставив, але ті, коли я вночі пішов перевірити, аж посопували на постах. Довелося стусанами кожного будити. Вони лякалися, але потім уже про варту не забували. Ще в сутінках розбудив усіх. На жаринах стояв чавунок із кулішем, поїли швиденько й вирушили. Попереду йшов підліток, який мене привів (його Буртя звали), і ще один хлопець.

– У них родини в рабстві. Батьки, брати-сестри, всі, – пояснив Гожо.

– А в тебе там хто?

– Родичі, – сказав він і відвернувся.

– Дівчина? – здогадався я.

– Дівчина.

– Дасть Бог відіб’ємо.

– Дасть Бог.

За годину зупинилися перепочити. Лексо попросив перевірити мою ногу. Наче загоювалися рани й боліло значно менше. Лексо потрусив ще чимось, показав, що все добре. Далі рушили. Тепер ішли мовчки, дивилися під ноги, прислухалися. Час від часу хтось із розвідки повертався і сповіщав, що все спокійно. Ось уже в долину Ракоці зайшли. Вийшли до дороги й нею пішли до містка через потічок. Послав по обидва боки від дороги людей, а сам поліз під міст. Узяв із мішка кілька динамітних шашок, які ще Гальванеску підготував. Покликав Лексо, розповів, що робити. Лексо кивнув. Двом наказав дерево біля дороги підрубати, але так, щоб поки стояло, а не падало. Інших розвів по кущах. Показував, куди стріляти.

– Кажи їм, щоб стріляли лише за моїм наказом, – говорив я Гожо, той перекладав своїм.

Потім прибіг розвідник, сповістив, що гуркотить авто з боку замку. Поховалися. Виїхав панцерник. От диво яке – війна в країні, а вони панцерник у тилу тримають! Мабуть, гроші Ракоці все вирішували. За панцерником вершники їхали, а потім вози. Навантажені по вінця. У кожен по двоє коней впряжені, ледь тягли, хоча дорога ж помалу вниз ішла. Проїхали. Я вичекав трохи, потім послав хлопців готуватися на пагорби поруч. А як усе готово було, дозволив відпочити.

– Ну що, чекаємо, Гожо.

Він кивнув.

– Про що ви думаєте, Іване Карповичу?

– Про те, що колись побачу доньку. Я кілька років не бачив її і дуже скучив. А ти?

– А я думаю, що в нас із Гілі буде багато дітей. І хлопчиків я віддам грати у футбол. Знаєте, що таке футбол?

– Знаю.

– Скажіть же, що цікава гра.

– Ага, тільки по ногах б’ють. – Згадав, як колись грав із польськими грабіжниками у Єлисаветграді.

– Моїх хлопчиків ніхто не дожене, вони будуть такі самі швидкі, як я. Вони ніколи не будуть працювати у шахті. Там наче в пеклі, – зітхнув Гожо.

Прибігли хлопці, доповіли, що артілі рабів працюють, як і раніше. Охоронців не видно. Ну й добре. Вже по обіді наказав підготуватися. Потім почули гуркотіння. Далі діяти мусили за планом. Щойно панцерник міст переїхав, Лексо підпалив бікфордів шнур і кинувся навтьоки. Гожо вдарив кілька разів сокирою, дерево затріщало й повалилося на дорогу. Панцерник загальмував. Двері відчинилися, і з них визирнув охоронець братів Ракоці. Вершники зупинилися на мосту. Один із них побачив, як тікає Лексо. Вистрелив. Тут і я вистрелив у щілину, де водій дивився на дорогу. У бою спробуй у ту щілину поцілити, а тут я лежав і цілився, наче на стрільбищі. Хлопці дали залп, і поранений охоронець вивалився з панцерника. Буртя тицьнув у двері довгу палю, щоб їх не змогли зачинити. Вершники стріляли, гарцювали на мосту, але подітися нікуди не могли, бо попереду був панцерник, а позаду підпирали вози. Пролунав вибух. Аж підлетіли лебедики разом із кіньми! Онде Гожо кинувся до дверей із моїм браунінгом, а я побачив рух у башті панцерника. А он уже двоє циган стрибнули на башту й накрили її кожухом. Кулемет бив наосліп. Постріли всередині. Коли я підбіг, вискочив скривавлений Гожо.

– Убиті! Вбиті! – верещав він.

– Поїхали! Швидше! – Я теж верещав. Загнав циган у панцерник, сам витягнув тіло вбитого водія, сів за кермо. Добре, що машини всі схожі, не треба нічого вигадувати.

– Ось один із братів! – кричав Гожо і показував на труп.

Буртя вихопив ніж і поліз із криком до якогось чоловіка, що намагався сховатися за тілом застреленого охоронця.

– Залиш його! Зв’язати! – заверещав я. Гожо переклав. – Розібрати зброю! Гожо, за кулемет!

Ми віддалялися від мосту. Охоронці, які були на возах, стріляли вслід, а ми мчали до замку. Згідно з планом, нам мусили відчинити браму. Ми були троянським конем. Ракоці не мусили здогадатися, що панцерник захоплено. Увірватися всередину і там дати бій. У замку залишався десяток охоронців. Нас було десь стільки ж, набилося, наче оселедців у діжці. Хтось тримав пістолет, хтось гвинтівку. Лексо схопив кілька гранат.

– Обережно! Гожо, забери їх! – наказав я, бо не хотів, щоб самі себе висадили в повітря.

Ми саме вискочили на ділянку, яку було видно з замку. Я наказав Гожо дати чергу назад, наче нас хтось переслідував, а ми відстрілювалися. Повернув на підйом. Швидкість зменшилася, двигун ревів, важкувато йому було, але тягнув. Поворот, іще один. Якби вони нас розкусили, могли просто закидати гранатами перед брамою. Але я сподівався на краще. Недарма ж книжки читав, усі казали, що читання книжок іде на користь людям.

Видерлися на гору, і я побачив, що брама відчиняється перед нами! Гожо заверещав у захваті, я крикнув, щоб мовчав. Залетіли у двір. До панцерника кинулися якісь люди. Гожо почав косити їх чергами. Цигани вистрибнули. Стріляли вони, стріляли по них. Гожо крутився в башті й поливав із кулемета. Я поїхав до сходів. Звідти теж стріляли, але Гожо залив їх вогнем. Я вискочив із манліхером. Вистрелив по стінах. Збив одного з охоронців. Запрацював кулемет із вікна наді мною. Розстріляв Лексо, який не встиг сховатися. Я кинув гранату. Вона вибухнула, і кулемет більше не стріляв. Я забіг усередину. Побачив пораненого охоронця. Забрав у нього револьвер, бо з манліхером було незручно. За мною побігли кілька циган. Перевірили. Знайшли лише кілька тіл. У будинку були сходи на стіни, вибрався туди. Там залишалося кілька охоронців, вони відстрілювалися з башти. Я кинув гранату. У башті щось загорілося, а потім почали стріляти набої. Здається, влучив в арсенал. Невдовзі охоронці почали матляти білою ганчіркою. Цигани щось закричали, здається, полонених не хотіли. Я заволав на них, щоб не робили дурниць. Вийшов до охоронців і крикнув, що вони можуть здаватися. Ніхто не розумів моєї мови, але всі зрозуміли, що я мав на увазі. Цигани не стріляли, охоронці вийшли з піднятими руками.

– Я їх пристрелю! – Це прибіг Гожо.

– Припини! На ворота, швидко! Охоронці, що залишилися на возах, можуть атакувати! Готуйтеся дати бій! – наказав я. Гожо скривився, але послухався, побіг до воріт. Я забрав зброю в охоронців і наказав зачинити їх у якій-небудь кімнаті. Сам обійшов довкола стін. Побачив прожектори й навіть невеличку гарматку. Брати готувалися до осади. Онде й телескоп стоїть. Із нього можна спостерігати за околицями. Почав шукати лісорубів. Побачив артіль і Гальванеску, який старанно працював сокирою. Потім навів на дорогу. Там зібралося трохи більше десятка охоронців. Роздивлялися замок. Зарядив гармату, вистрелив у їхній бік. Промахнувся метрів на двісті, але охоронцям вистачило. Вони побігли від замку геть.

– Влучили? – спитав Гожо.

– Ні, але налякав. Вони втекли.

– Треба збирати людей.

– Тут десь мусить бути сирена. Вони підкоряються сирені. Треба перевірити башти.

Унизу загуркотів двигун панцерника. Постріли, крики. Буртя стріляв із гвинтівки, але панцерник спокійно виїхав із замку. Тоді хлопець став крутити пальцями біля очей.

– Це той в окулярах, якого ви не дали вбити! – закричав Гожо. – Він утече і розповість, що нас небагато!

– Бери коней – і за ним!

– Він розстріляє нас із кулемета!

– Він не може одночасно бути і за кермом, і за кулеметом! Уперед!

Сам побіг до гарматки. Ще на війни трохи навчився артилерійської грамоти. Далі й праворуч від попереднього пострілу. Зарядив і чекав. Панцерник уже з’їхав зі схилу й помчав дорогою. Ще трохи, ще, ще. Я вистрелив. Снаряд чомусь вибухнув далі, ніж я розраховував, панцерник він не пошкодив, але водій злякався, смикнув за кермо, і панцерник злетів із дороги, перекинувся догори колесами. Прискочив Гожо зі своїми людьми. Спочатку вийняли втікача, побили. Потім впрягли коней і поставили панцерник на колеса. Завести не змогли, але притягли до замкового пагорба. До самого замку тягнути не наважилися. Я тим часом знайшов сирену, але не знав, як її вмикати. Привів полоненого. Той виявився німцем, але знав російську, бо працював раніше в Юзівці. Зрадів мені як знахідці, дуже боявся, що цигани заріжуть. Розповідав охоче.

– Коли почалася війна, мене звільнили й ледь не арештували як німецького шпигуна. Німців у Росії дуже не любили. Я втік через Румунію, яка тоді зберігала нейтралітет, – розповів німець, який просив називати себе доктор Ульбрехт. Він був переляканий, скривавлений, але намагався триматися.

– Раби зберуться в замку, і що далі?

– Треба погодувати їх. Бригади рабів у підвалах займаються вечерею. А потім треба вколоти ліки.

– Ліки? Для чого?

– Щоб тримати у покорі. Ви ж тепер нові господарі, це тепер ваші раби.

– Нам треба повернути їх у нормальний стан.

Ульбрехт здивувався.

– Для чого? Вони ж одразу розбіжаться!

– І добре.

– Ви що, збожеволіли?

– Я тебе, гада, зараз уб’ю! – втрутився Гожо.

– Спокійно, – застеріг я. – Нам не потрібні раби. Ми хочемо звільнити цих людей.

– Навіщо? Який зиск був від цих людей, коли вони вешталися світом? А тут вони працюють, приносять прибуток, виробляють продукцію! Я побудував чудовий ефективний механізм, ви не можете просто так його зруйнувати!

– Чому ж не можу?

– Це буде злочин супроти прогресу! Тим більше прикрий, що сам прогрес ви не зможете зупинити, а тільки загальмуєте! Нащо відпускати рабів, коли ви зможете отримувати від них прибутки! Сотні тисяч крон щомісяця! Мільйони на рік! І це ж тільки початок! Можна далі збирати землі в Трансільванії, купувати нові табори циган і ставити їх до роботи! А невдовзі нам дозволять залучати неблагонадійне румунське населення! Це ж зовсім інший масштаб!

– Господи, та ви геть всі подуріли зі своїми масштабами! – зітхнув я. – Ви в Бога віруєте?

– Бог на боці успішних і багатих. А економічна ефективність – найліпша молитва для нього. І повірте, господарство братів Ракоці було найкращим славленням Господа в цих землях!

– Що ви робили з цими людьми, щоб перетворити на рабів?

– Не на рабів, а на трудові одиниці.

– То що робили, що за ліки?

– Вони дозволяли сфокусувати свідомість. Зазвичай людину багато що відволікає від праці. Якісь сторонні думки, лінь, мрії, хіть, голод, змореність, багато що. Людина зазвичай далека від покори. Наші ж ліки дозволяють зосередитися на праці й покорі. Отримавши ліки, трудові одиниці старанно працюють стільки, скільки буде наказано. Якщо їх не зупинити, вони помруть від виснаження, але не зупиняться! Та я розробив норми виробітку, які дозволяють майже повністю уникати смертельних випадків.

– А що буде, якщо припинити давати ліки?

– Це злочин! Не можна припиняти видачу ліків!

– Мені повторити запитання чи вистрелити в тебе? – Я прицілився.

– Якщо ви припините видачу ліків, трудовим одиницям стане погано.

– Погано?

– Так, вони почнуть повертатися до свідомості, до звичайного стану. Це буде повернення з раю в пекло.

– Що за маячня? Працювати стільки годин без висмички – рай? – скривився я.

– Рай! Принаймні так сприймають його трудові одиниці! Рай! Бо їх ніщо не турбує, не відволікає, не болить. Я проводив експерименти. Після скасування ліків майже у всіх трудових одиниць починається депресія, десь половина робить спроби самогубства. Якщо ви припините давати їм ліки, ви вб’єте їх! Це злочин проти економіки! Зараз тут працює тисяча сімдесят дві трудові одиниці! Невже у вас підніметься рука все зруйнувати?

– Хто вигадав ліки?

– Для чого це вам?

– Хто вигадав ліки?

– Я. Я займався цим проектом дванадцять років. Я був близький до його здійснення ще в Юзівці, де місцеві фабриканти потребували дисциплінованої продуктивної робочої сили. Але там мені не дали довести проект до успішного завершення. І через що? Через сміхотворну причину – мою національність! Хіба можна дивитися на національність у питаннях економіки? Це дурниці! Тільки руські варвари могли наплювати на потенційні прибутки заради якихось середньовічних поглядів на своїх та чужих! Вони хотіли мене арештувати. Добре, що мене попередили і я втік. Мав знайомого контрабандиста з Люстдорфа, той допоміг перейти кордон. Далі я приїхав до Відня, намагався продовжити справу там, але мене звинуватили в порушенні законів! Знову-таки, маячня, бо економічна ефективність мусить бути вищою за закони! Прибуток виправдовує будь-що, тим більше сотні відсотків прибутку, а саме його дає мій підхід! Мені довелося тікати від поліції та суду, я хотів сховатися тут, у горах Трансільванії, і випадково познайомився з братами Ракоці, які мали проблеми з селянами-втікачами. Я запропонував братам альтернативу! Вони змогли виділити мені гроші, я доробив ліки, і ми запустили цей чудовий проект, який ви не маєте права зруйнувати! Просто не маєте!

– Хто ще знає рецепт ліків?

– Ну звісно ж, ніхто! Це мій винахід, мій! Якщо хочете користуватися, мусите заплатити! І зацікавлені вже є! Кілька промисловців із Пруссії приїздили до замку, щоб на власні очі побачити дієвість мого методу. Вона їх вразила! Промисловці мають зв’язки в Берліні та Відні, зможуть на законодавчому рівні домогтися дозволу для використання мого винаходу. Ба більше! Я знаю про зацікавленість урядів наших країн! У нас у тилу сотні тисяч полонених, які вимагають харчування та охорони, коли бракує грошей для фронту! Ми маємо змусити працювати ворогів на нашу перемогу! Це справа державної важливості! Краще вам не втручатися й не заважати! Так, вам вдалося перебити братів Ракоці та їхніх людей. Але вже завтра тут будуть поліція й війська. Зараз вам краще просто втекти, інакше вас арештують і кинуть за ґрати. До того ж ви з Росії, вас звинуватять у шпигунстві і розстріляють!

– Іване Карповичу, можна я його вб’ю? – спитав Гожо.

– Іване Карповичу? – здивовано спитав німець. – Той самий? Стривайте, я згадаю прізвище. Таке дивне, не російське…

Він замислився.

– А, Підіпригора! Це ви?

– Звідки ви про мене чули? – Я вже заморився дивуватися власній славі.

– Ну, я ж жив у Росії, там про вас чули геть усі. Як ви тут опинилися? Вас надіслав уряд? Ви точно російський шпигун! Усе, більше я не скажу вам жодного слова!

– Навіщо мені ваші слова? Я візьму готові ліки, ваші записи, обладнання, і наші вчені мужі про все дізнаються.

– Ні, не дізнаються! Записи неповні й зашифровані! Головна інформація ось тут, у моїй голові! – Він постукав пальцем себе по черепу. – А я ніколи не зраджу Батьківщину!

– Вам не знадобиться. – Я визирнув у вікно. Надворі вже зібралося дуже багато рабів. Вони сідали на землю й чекали. Серед них я побачив і Гальванеску.

– Гожо, піди накажи розпочати годування, – наказав я. Циган вийшов, німець посміхнувся, подивився на мене переможно.

– Іване Карповичу, ви, бачу, оцінили вигідність моєї пропозиції? Тут, у сейфі, є гроші. Вони будуть ваші, якщо допоможете обробити циган. Ми відправимо їх на роботи. Механізм має працювати. Так?

Він нахилився до мене. Посміхався. Я вдарив його в щелепу, він упав. Зв’язав руки й ноги, щоб не зміг утекти. Потім вийшов до Гожо. Той перелякано дивився на величезний натовп рабів, яким роздавали миски з їжею. Раби їли старанно та мовчки і не дивилися навколо.

– Завтра тут будуть війська, – сказав я.

– І що робити?

– Зараз треба повести звідси цих бідолах. Поступово дія ліків має слабшати, вони будуть повертатися до життя. Німець каже, що без ліків людям буде погано. Може, бреше, а може, і ні. Все одно їх тут не можна залишати. Нехай їдять, а потім веди їх звідси геть. Бо якщо їх знайдуть війська, вони або знищать їх, або арештують.

– Треба поховати загиблих. У нас троє вбитих, з-поміж них і Лексо.

– Шкода. Але часу на похорон немає. Нехай тіла візьмуть із собою, поховаєте в горах. Нам потрібно поспішати.

– А що буде із замком? – спитав Гожо.

– Знищимо.

– А з німцем?

– Візьміть його з собою. І нехай люди, які видужають, зроблять із ним те, що вважатимуть за потрібне.

– Добре, Іване Карповичу.

Коли раби поїли, Гожо наказав рухатися за ним. Його люди навантажили півсотні коней продуктами на перші дні, поки йтимуть горами. Я віддав Гожо більшу частину грошей, які були в замку. Сам заклав бомбу. Вибухівки було повно. Коли ми від’їхали, земля струснулася і стіни чорного каменю почали осідати в хмару пилу. Зв’язаний Ульбріх закричав і заплакав. Проклинав нас. Я вів на мотузці Гальванеску. Ми крокували до ночі, поки люди не почали падати від виснаження. Гожо наказав зупинятися. З ним на коні сиділа гарна дівчина. Циган обіймав її, а вона дивилася порожніми очима.

– Вона наче не бачить мене. – Гожо кивнув на карооку красуню.

– Зачекай, нехай відійде від ліків.

Поклав Гальванеску поперед сідла, бо в сідлі він не тримався. – Я поїду далі.

– Не заблукаєте в темряві?

– Тут зручна стежина, не хвилюйся.

– Дякую, Іване Карповичу. Ви нам дуже допомогли.

– Тепер допомагай своїм людям, Гожо. І родинам загиблих.

– Я все зроблю.

Ми обійнялися, і я поїхав. Тримав на мотузці коня з Гальванеску. Доктор спочатку просто висів, а під ранок почав стогнати. Коли ми зупинилися на відпочинок, його очі вже не були зовсім каламутні, але де він і що з ним, Гальванеску не розумів. По обіді я прокинувся від стогонів. Мабуть, йому було погано. Розбудив, дав поїсти. Він їв і здивовано дивився на мене. Я допоміг йому сісти на коня, і ми поїхали далі. Трохи поплутали, але я знайшов місце, де нас чекали гайдуки. Дуже перелякалися: їхній пан зблід, стогнав і не міг говорити.

Гальванеску остаточно опритомнів лише за кілька днів, коли ми жили на хуторі в одного з гайдуків. Доктор не пам’ятав, що відбувалося з ним у братів Ракоці. Я повідомив, що довелося спалити замок і все зруйнувати.

– І що, зовсім нічого не залишилося? Записів, спеціалістів? – скривився Гальванеску.

– Ну, я міг би залишити вас там, тоді б усе було ціле.

– Ні-ні! Я й так ледь живий! Усе тіло болить! Що там зі мною робили?

– Вас примушували надмірно працювати.

– От цікаво, як їм вдавалося? – У доктора запалали очі. Здається, жодних висновків він не зробив.

– Я не знаю. Мені треба було врятувати вас, і я врятував. Тепер ваша черга виконати свою обіцянку. Мені потрібні документи й гроші, щоб доїхати до Пловдива.

– Так, звісно, Іване Карповичу. А може, залишитеся тут? Мені потрібен такий компаньйон, як ви!

– Ні, не можу, докторе.

Гальванеску був розчарований, але слова дотримав. Завдяки його зв’язкам за тиждень я їхав до Пловдива з паспортом турецького вірнопідданого Бендер-бея. Чому саме таке прізвище? Гальванеску сказав, що його коханка жила в місті Бендери. Поділився зі мною приємними спогадами. Я турецьких прізвищ не знав, але Бендер-бей звучало цілком по-турецьки. Я не суперечив. Бендер-бей, так Бендер-бей. Сидячи у переповненому вагоні, щасливо думав, що потроху, зі страшенним спротивом обставин, але наближаюся до Моніки, як той Одіссей до свого рідного острова. Хотілося б вірити, що пригоди залишилися позаду. Та я згадував Одіссея і був готовий до всього.

Стрілянина у горах, стрілянина у морі

отяг прибув до Пловдива пополудні. Я вийшов, погладив чорну бороду, поправив червоний турецький капелюх – феску. У дзеркалі виглядав турком. Воно б, звісно, міг вийти конфуз, якби справжній турок підійшов поговорити з одноплемінником. На щастя, турків не трапилося. А от болгарська військова поліція так і шустала потягом, заглядала в обличчя. У руках у поліцейських я бачив свою фотографію. На станціях вона теж висіла. Шукали мене, досі шукали, обіцяли велику нагороду, треба було стерегтися. Прибувши до Пловдива, я збирався швиденько піти геть від вокзалу, винайняти десь житло, роздивитися, а потім уже шукати, хто б переправив мене через гори.

Ще з вокзалу не відійшов, як почув спів. Не просто спів – Анютин! Із патефона. Якісь, мабуть, італійські пісеньки. Слів я не розумів, але голос упізнав одразу. Це видалося досить дивним, і я пройшовся пероном. Побачив Бориса. Борис стояв у строгому костюмі й роздивлявся навкруги. Наче чекав когось. Здається, мене, але навіщо?

Що Борис не сам приїхав, а прислав його пан Крік, у мене сумнівів не виникало. Але до самого Кріка були питання. Обіцяв доправити в Пловдив, натомість мене ледь не втопили, а потім його людина ще й здала мене болгарській контррозвідці. От як це розуміти? Зайшов до вокзалу. Подивився, сам Борис чи з бійцями. Наче сам. Постояв на пероні, поки з потяга не вийшли останні пасажири, потім зайшов до вокзалу, у невеличку кімнату, вимкнув патефон. У кімнаті, крім нього, нікого не було, але за стіною сиділи поліцейські, тому зайти я не наважився. Почекав іще. Борис вийшов, подивився на годинник і пішов із вокзалу. Я рушив услід. Обережно, сам озирався – і помітив, що за Борисом слідкують. Чоловік у потертому піджаку. Працював добре, не світився, відстань тримав. Я прилаштувався за ним. Борис зайшов у якусь харчевню, звідкіля добре пахло, і замовив обід. Чоловік залишився на вулиці. Мабуть, грошей на обід не мав. Згадав я, як працював у Києві й теж частенько доводив клієнтів до ресторану, а сам залишався чекати на вулиці. Зима, ти голодний, холодний, тупцюєш на місці й бачиш у вікно, як твій клієнт, зазвичай бунтівник, наминає всіляку смакоту, попиває вино й нікуди не поспішає. Хоч вовком вий! Аж перехрестився, що не треба більше було служити. Потім подумав, що турецькому вірнопідданому краще не хреститися, вони ж магометани.

Чоловік, між тим, сів на кам’яну брилу й закурив. Тут уже була весна й на камені, нагрітому сонцем, цілком можна було вмоститися. Я зайшов до харчевні, побачив, що Борис сидить за столом із глиняним келихом. Мабуть, вино пив. Я підійшов, штовхнув дулом браунінга, який подарував мені доктор Гальванеску.

– Не смикайся, допивай, розплачуйся, і вийдемо через чорний вхід, – прошепотів тихенько. Борис спочатку таки смикнувся, злякався.

– Іване Карповичу! – зрадів, чи що? – Я обід замовив, може, поїмо?

– За тобою хвіст ходить.

– Хвіст? Чорт, я й не помітив. Добре, тоді ходімо. Залишу обід на користь бідних. – Борис розплатився, щось спитав. Нас пропустили за шинквас, ми вийшли у двір, там якраз патрали курей. Потім на вузеньку вулицю. Борис ішов першим, я за ним. Тримав руку на пістолеті, бо довіри не мав. З одного боку розумів, що Кріку ні для чого мене вбивати, а якби він і хотів, то міг би обійтися без цієї вистави з канонеркою та вибухівкою. Але ж саме Крік організовував мій переїзд, і саме його людина здала мене.

– Може, присядемо тут?

Ми вийшли до потічка, річище якого було обкладене каменем. Води багато, весна ж.

– Давай, – кивнув я.

Ми сіли на невисокий парапет.

– У вас, Іване Карповичу, мабуть, багато запитань. Я готовий відповісти на них, але перед тим я б хотів, щоб ви прочитали листа від Бенціона Менделевича. Дістану його з кишені. Добре? – спитав Борис. Він бачив, що я тримаю його на прицілі, й намагався бути обережним.

– Добре.

Він неквапливо опустив руку до кишені, взяв звідти конверт. Запечатаний. Подав мені.

– Розкривай.

Борис розірвав конверт, дістав аркуш паперу з вензелем «Варшави». Я побачив великі, не дуже впевнені літери. Видно, що Крік нечасто писав.

«Добрий день, Іване Карповичу. Перш за все хочу попросити вибачення за турботи й небезпеки, з якими ви зіткнулися під час переходу кордону. Провина повністю на мені, бо саме я обіцяв вам безпечний коридор і не забезпечив його. Коли я дізнався, що човен Бороди знищено, я дуже близько взяв це до серця й наказав провести розслідування. Спочатку про обставини загибелі човна не було нічого відомо, крім того, що його уламки прибило до румунського берега. Про це мене повідомила людина, яка мусила зустріти вас у Варні. Всіх здивувало, що уламки обгорілі. Це видалося мені підозрілим, і я наказав опитати інших контрабандистів, які були в рейсі тієї ночі. Вони розповіли, що бачили щось схоже на салют, потім чули вибух і постріли кулеметів. Помітили канонерку, яка так далеко зазвичай не заходила. Це вже було зовсім дивно, і я запитав про події ночі капітана канонерки. Той із поваги до мене розповів, що отримав наказ від командувача флоту будь-що знищити човен контрабандистів, бо ним начебто плив до Болгарії дуже небезпечний німецький шпигун. Капітан розповів, що не знайшов би човен уночі, але з того спочатку полетіли світлові ракети, а потім він узагалі вибухнув і загорівся. Канонерці залишалося підплисти й розстріляти з кулеметів тих, хто примудрився залишитися живим. Наказ був саме знищити, а не брати у полон. Я наказав дізнатися, хто привозив на човен Бороди вантажі для останнього рейсу. Виявилося, що, крім мого товару, привезли два ящики від портових митників. На допиті митники радо повідомили, що ящики їх попросили перевезти чини з військової контррозвідки. Наші люди в штабі флоту доповіли, що операцію теж розробляла військова контррозвідка. Її керівника, полковника Радова, я запросив на заміське рандеву. Там полковник виявив дива щиросердності, розповів, що випадково дізнався про ваше перебування в Одесі. Вас, Іване Карповичу, впізнав один із його агентів. Радов повідомив у Петроград, звідти наказали слідкувати за вашими діями. Люди Радова дізналися, що вас повезуть до Бороди, і зрозуміли, що ви переправляєтеся через кордон. Полковник доповів, наказали не допустити вашого виїзду, бо за кордоном вами могли скористатися вороги Росії, і швидко розробив план вашої ліквідації. Цікаво, що наполягали на вашому знищенні й кілька поважних членів Синдикату з-поміж тих, які мусять загинути найближчим часом. Мабуть, вони не забули, як ви завадили їм знищити мене, і хотіли помститися.

Здавалося, їм це вдалося, бо моя людина у Варні повідомляла, що нікому з човна Бороди не вдалося вижити. Про це говорив і капітан канонерки. Він запевнив, що з кулемета розстріляв залишки човна. І навіть якщо б хтось дивом залишився живим серед уламків, він би гарантовано замерз і втонув, бо до берега було не менше десяти верст. Я навіть замовив по вас панахиду в Спасо-Преображенському соборі, яку мусив служити сам архієпископ Назарій. Та тут до мене почали доходити дивні звістки – буцімто болгарська контррозвідка та військова поліція шукають вас по всій окупованій частині Румунії. Я відправив Бориса, який дізнався, що, на жаль, моя людина у Варні зрадила і почала працювати на болгар. Талєв хотів здати болгарам і Бориса, але тому вдалося втекти, а потім викрасти зрадника. Під час допиту зрадник зізнався, що вас урятував румунський контрабандист, який підібрав вас, ледь живого, в морі за кілька верст від берега. Талєв знайшов контрабандиста, впізнав вас, а потім продав болгарській контррозвідці, у якої висів на гачку. Болгари збиралися здати вас німцям. Та ви, Іване Карповичу, змогли якось утекти з тюрми, і тепер вас шукають. Коли Борис мені це повідомив, я зрозумів, що ви, людина рішуча, не відмовитеся від свого плану. Я наказав Борису прибути до Пловдива і чекати вас там. Порадив йому використати платівки з записами пані Анетти, щоб ви точно почули. Якщо ви читаєте цей лист, ви зустрілися.

Отже, Іване Карповичу, прийміть мої вибачення за те, що сталося, але зважте на те, що у справу втрутилися обставини, на які я не міг вплинути. Почуваюся вашим боржником, прошу дозволу, щоб Борис супроводжував вас і надавав потрібну допомогу. Тим паче, він трохи знає грецьку й непогано – італійську. Борис візьме на себе всі фінансові витрати під час подорожі, щоб хоч якось компенсувати попередні недоречності. Прийміть мої запевнення у дружбі. З повагою Бенціон Крік».

Я відклав лист, думав.

– Якщо у вас є якісь питання, Іване Карповичу, я спробую на них відповісти, – сказав Борис. – Пан Талєв убитий. Полковник Радов зробив успішну спробу самогубства, залишивши посмертну записку, в якій пояснював свою смерть зрадою. Можливо, це вас утішить.

– Мене давно вже не тішать смерті.

– Тоді, якщо дозволите, можна обговорити подальші дії. Я знайшов перевізників через гори. У них великий екіпаж на вісім пасажирів. Чотири вже є, ми з вами – шість. Якщо додадуться ще два, можемо виїхати. Нам краще виїхати швидше, бо болгари вас дуже шукають. Хоча ви, звісно, добре замаскувалися. Я одразу помітив турка на пероні, але й подумати не міг, що це ви.

– Знаєте, хто слідкує за вами?

– Думаю, болгарська контррозвідка. Приїхав якийсь руський, винайняв на вокзалі кімнату, ставить гучно італійські пісні. Підозріло ж?

– І чому вони вас не арештували?

– Бо зрозуміли, що я когось чекаю, і теж вирішили почекати.

– І ви зустрічали з патефоном кожен потяг?

– Так, кожен. Їх прибуває за день чотири, я ходив на вокзал, як на роботу. Сподівався, ви не станете змінювати план.

– Я міг би прибути сюди й не потягом.

– Навряд чи, ви ж не знаєте болгарської. Та і їхати возом довго.

Ми сиділи, мружилися на сонці, поруч дзюрчала вода. Вдалині було видно гори. За тими горами море, а за морем Італія, дивна країна, схожа на мапі на чобіт.

– Іване Карповичу, прошу, дозвольте вас супроводжувати. Я буду корисним, повірте. І коли ви зробите свою справу в Італії, я повернуся до Одеси, а ви продовжите свою подорож, куди забажаєте.

– Це буде досить небезпечна справа.

– Та я розумію, що ви їдете не старожитності роздивлятися.

– І ти знаєш італійську?

– Досить непогано.

– Звідки?

– Я починав в італійських купців, які працювали в Одесі. Там і навчився. Розумію добре, говорю гірше, з акцентом, але італійці мене розуміли.

Мені вистачило німої подорожі Болгарією. Тлумач мені був потрібен.

– Добре. Поїдеш зі мною.

– Дякую, Іване Карповичу.

– Я тепер Бендер-бей, забувай про Івана Карповича, бо його всі шукають.

– Добре, пане Бендер-бей, – кивнув Борис.

– Ходімо до перевізників.

– Ні, спочатку пообідаємо. Хочу відсвяткувати нашу зустріч.

Борис добре знав місто, провів мене павутинням вулиць до закладу, де нас добряче нагодували місцевими стравами. Спочатку був гарячий та гострий м’ясний суп, а потім як наші голубці, тільки не в капусті, а в листках винограду. Все гостре, потім іще принесли по келиху якогось кисленького молочного напою. Я відчув ситість, зітхнув. Борис щось замовив, і нам принесли маленькі чашечки, трохи більші за наперсток. У чашках парувала якась чорна рідина.

– Кава по-турецьки, вам мусить сподобатися, пане Бендер-бей. – Борис усміхнувся. Я скуштував, скривився. Гірке. Єлизавета Павлівна каву любила, а я цього напою не розумів. – Нічого, з часом розсмакуєте. Напій богів.

– Напій богів – то чай, особливо якщо з мелісою, та ще молочка додати, – сказав я. Потім помітив, що на нас дивиться якийсь чоловік за сусіднім столиком. Високий, із вусиками, у європейському вбранні. Уважно так дивиться. Я непомітно штовхнув Бориса під столом і сказав щось на кшталт:

– Бахчі калахчі сатурбила кахіні садабуда арч! – І з розумним виглядом закивав головою. Борис спочатку здивовано глянув на мене, потім второпав і відповів приблизно так само. Ми ще кілька разів обмінялися такими фразами, чоловік цікавість до нас втратив.

Потім Борис розплатився, ми вийшли, покрутилися трохи вулицями. За нами ніхто не пішов. Борис зупинив візника, і той відвіз нас на околицю міста. Там ми ще походили, поплутали сліди, а потім підійшли до великого двоповерхового будинку за високим парканом. Борис постукав, нам відчинили, провели до кімнати. Борис поговорив із господарем, кремезним сивим однооким дідом.

– Вони кажуть, що виїздять завтра вранці, – сказав мені. – Тут можна зняти кімнату, відпочинете, а я повернуся на вокзал, щоб контррозвідка думала, що я досі чекаю. Вранці приєднаюся.

– Перевізники надійні?

– Найкращі. Але в горах неспокійно через кочовиків-арнавітів, які час від часу нападають на мандрівників. Тому нас будуть супроводжувати двоє озброєних візників. І самим краще бути при зброї.

– Будемо.

– Залишитеся тут чи хочете зняти кімнату десь в іншому місці?

– Залишуся тут. А ви купіть мені європейського одягу, бо я все боюся, що турок підійде, а я ж ні бе, ні ме турецькою, не хочу бути викритим.

– Добре, куплю.

Борис переговорив із господарем, той крикнув, прибіг якийсь хлопчик, відвів у кімнату на другому поверсі.

– Тут зможете і повечеряти, я замовив. До ранку.

– Бувайте, – кивнув я.

Він пішов, а я зачинився у кімнаті. Як завжди перетягнув ліжко, визирнув, подивився навколо. Добре було видно підходи до будинку. Глянув, куди краще тікати, якщо виникне потреба. Приліг. Прислухався. Кроки в коридорі чутно добре. Ось хтось пройшовся, ось іще хтось. Потім якісь голоси в сусідній кімнаті. Російською, чи що? Важко було розібрати, говорили тихо. Потім затихли. Я задрімав. Посопував собі солодко в ліжку, а потім почув голоси в коридорі. Хтось п’яний лаявся російською. Я підхопився, припав на ногу. Рани від капкана вже загоїлися, але ступив якось невдало, заболіло, я аж зашипів. Пошкандибав до дверей, визирнув. Побачив тлустого сивоголового чоловіка, якого під руки вели хлопець і дівчина. Попереду ішов ще один хлопець.

– Мастики хочу! Ще мастики! – вередливо сказав сивочолий.

– Та досить вам, Сергію Миколайовичу! – суворо сказала дівчина.

– Ні, не досить! Мастики давай!

– Сергію Михайловичу, ви зараз приляжте, полежіть, а ввечері ми ще вип’ємо! – сказав хлопець, що йшов попереду, і я з подивом упізнав голос Стаха, того самого, з яким я плив на човні Бороди. Стах? Тут! Це мені вкрай не сподобалося. Що він тут робив? Востаннє я бачив його в будинку румунського контрабандиста, котрий підібрав нас у морі. Потім я спробував утекти, мене арештували, що сталося зі Стахом, я не знав, і ось він з’являється тут, у мене під боком.

– Заходьте, Сергію Михайловичу, відпочиньте! Прошу-прошу! – Стах, наче той швейцар, вигинався перед сивоголовим. І тут я почув поскрипування трохи позаду. Причинив двері й припав оком до замкової щілини. З подивом побачив, що протилежні двері в коридорі відчинилися і звідти визирнув чоловік. Уважно спостерігав, як заводили сивоголового, і прислухався до Стахової балаканини. Потім двері зачинив. Я подивився вперед і помітив, що інші двері через коридор теж відчинені. В них нібито майнула жіноча хустка. Здається, всі дуже уважно прислухалися до того, що сталося в коридорі. Чого б це? Я не знав, але все це не дуже мені подобалося. Не подобалися руські, які могли привернути увагу поліції. Поліція наскочить до них, а почне перевіряти інші кімнати. Стах чомусь із ними. За дверима стежать. Як це все пояснити?

Я влігся, деякий час ламав голову, потім покинув, бо частенько так буває, що геть нічого не зрозуміло, бо мало що відомо. Треба почекати, розвідати, а тоді вже розумувати. На тому і заспокоївся. Лежав, думав про Моніку, замріявся. Тут у двері постукали. Я почекав. Постукали знову. Я підвівся, одягнув турецький жупан і феску на голову, пістолет тримав у кишені, відчинив. Побачив чоловіка років сорока, високого, худого, з руденькою бородою і блакитними очима. Він трохи здивовано подивився на мене, мабуть, не чекав побачити турка.

– Вибачте, що турбую, російську розумієте?

– Ахалар махалар ач мач кучасаб урбак! – сказав я строго. Чоловік сказав щось незнайомою мені мовою. Я злякався, чи не турецькою хоч? Помітив шрам у нього на обличчі. Схоже, від кулі.

– Так, англійської не знаєте. Тютюн є? Курити хочеться! – сказав чоловік і почав показувати, що курить.

– Урбадай сардабай далінджа чаране сок! – закрутив я головою. Дивився так само грізно.

– А, ну вибачте, – закивав розчаровано чоловік і пішов. Я зачинив двері. Це був той, який дивився за сивоголовим. Теж росіянин. Медом їм тут намащено, чи що?

Приклав вухо до стіни. Почув хропіння. Здається, п’яний росіянин заснув. Я ще походив, потім зняв чоботи, сів на ліжко, оглянув рану на нозі. Непогано. Я знову приліг і лежав у тиші, думав. Як усе буде добре, завтра виїдемо, післязавтра в Салоніках, далі пароплав, іще кілька днів – і я в Італії. Зроблю те, що запланував, знову корабель – і нарешті дістануся Моніки. І за тиждень міг упоратися, але згадав про Одіссея який, здається, десь у тих самих краях плавав, – он як його кидало. Вирішив особливо не обнадіюватися. Нехай буде, як буде. Заснув.

Прокинувся, вже сіріти почало. У двері постукали. Одягнувся, відчинив підліткові з місцевих, який показав, що можна йти їсти. Ще раз подивився на себе у дзеркало. Не мусив Стах впізнати, якщо на вечерю прийде. Зачинив двері на ключ. У коридор якраз виходила жінка – із замотаною головою, як магометанки ходять. Я таких надивився, коли служив у Туркестані. Але чого вона мене злякалася, коли я виглядав як її одновірець? Зрадіти б мені мусила, а вона відсахнулася, наче від нечистої сили. Побачила і заскочила назад. Сховалася за тими самими дверима, з яких за сивоголовим спостерігали. Цікаво, цікаво.

Я пройшов до великої зали, де стояло кілька столів. За одним сиділо одразу четверо. Перший – сивий чолов’яга, якого я бачив у коридорі. Трохи проспався, а зараз знову набирався, якраз перехилив у рота повний келих. Другий – хлопець років двадцяти. В окулярах, чорному сюртуку, серйозний, аж напружений. Ще була дівчина, молоденька, років вісімнадцяти, білява, кров з молоком, зиркала очима, як із гвинтівки стріляла. Усе усміхалася. Ну, і Стах сидів, щось шепотів – мабуть, анекдоти.

За іншим столом сидів рудий, який заходив по цигарки. Сидів сам і час від часу дивився на сивого. Я зайняв вільний стіл. Підліток, який мене чекав, поставив переді мною миску з якоюсь стравою. Пахла приємно, я взявся їсти. Виявилося – фарш, запечений із картоплею, щось на кшталт наших дерунів, тільки ще яйцями з молоком залиті. Смачна штука. Хлопець приніс карафку повну і чарку глиняну. Налив. Я понюхав. Запах якийсь незнайомий. Випив. Видихнув. Міцненький напій, і пішов добре. Далі їв. Ось до зали ще чоловік зайшов, озирнувся й чомусь вибрав мій стіл.

– Дозвольте? – спитав. Знову російською. Я кивнув, а сам подумав, що зовсім уже підозріло – стільки росіян в одному місці зібралося.

– Чахрик махарик салівішта йок, – сказав я. Ну, типу смачного бажав. Чоловік присів. Років сорока, середнього зросту, плечистий. Не сподобалося мені, як він роззирнувся. Дуже вже професійно та уважно. Перед ним їжу поставили, він побажав мені смачного і сам їсти взявся. Я ще келишок собі налив. Випив. Чоловік здивовано подивився. І тут я згадав, що магометани не випивають. Хоча як не випивають – от коли я в Києві служив, пам’ятаю, приїздили купці з Казані та Бухари, випивали дуже навіть добре. Казали, що Аллах – це так бога їхнього звуть – над Києвом не літає, то можна й порадувати душу. Може, над Пловдивом теж не літає?

Доїдав уже я, коли зайшла жінка в хустці на голові. Всі столи були зайняті, присіла біля рудого. Акуратно їсти почала. За столом у сивого всі аж покотилися від сміху, Стах їх веселив черговим анекдотом. Сивий замовив іще «мастики», і йому принесли точно таку карафку, як і мені. Така «мастика» все замастить. Я ще собі чарку налив.

– Російською розумієте? – спитав мій сусід.

– Ачак карачак ульбельди дурундай, – сказав я і випив.

Мені принесли велику чашку чаю і миску солодощів, які в Криму звуться пахлавою. Стах підвівся з-за столу.

– Я швиденько, шановне панство! – Пішов геть. Я чай допив, останню чарку налив, випив і теж пішов. Хотів зі Стахом побалакати, спитати, що він тут робить. Пройшов верандою, почув у коридорі звуки боротьби. Зазирнув і побачив Стаха та ще якогось чоловіка. Той чоловік сидів на Стахові зверху і душив обома руками. Я кахикнув. Чоловік мене побачив, скривився, підхопився, подивився на мене.

– Чого тобі? Проходь! Проходь! – махнув лівою рукою, а правою поліз у кишеню. Знову росіянин! Та скільки ж вас буде! Наче це не Пловдив, а Москва якась. – Ну, чого вирячився? – Чоловік посунув на мене. Дивився недобре. Знайомий погляд. Зазвичай так дивилися злодії. І цей був із них, зухвалий, нахабний. – Вали звідси, морда турецька, а то…

Замовк, бо я наставив на нього браунінг. Усміхнувся.

– Та чого ти, братушка, чого ти. Я ж просто так, проходив поруч, оце зіштовхнулися із землячком. Так же? – спитав він Стаха, який кахкав на підлозі, схопившись руками за горло. Я показав, щоб він руки підняв. – Що? Не розумію тебе, братка. – Я прицілився. – Ну добре, добре, спокійно, чого ти.

Говорив голосом тоненьким, усміхався улесливо, підняв руки. Я його поставив обличчям до стіни, дуло впер у потилицю, щоб і не думав смикатися. Лівою рукою тримав пістолет, а правою перевірив кишеню. Ніж знайшов.

– Братка, це мій ніж, не чіпай ти йо… – Замовк, бо натиснув я дулом йому на потилицю. Ще помацав по кишенях. Більше зброї не було. Відштовхнув від стіни й дав такого копняка здоровою ногою, що хлопець аж полетів коридором, на веранду вискочив, ледь через бильця не перелетів у двір. Побіг геть. Я присів біля переляканого Стаха.

– Я той, я в кімнату хотів зайти, тільки ключ уставив, а тут цей! Він у нас у кімнаті нишпорив! – шепотів переляканий і блідий Стах. Я його по плечу поплескав, щоб заспокоїти. – Ви мені життя врятували! Як вас хоч звати?

– Бендер-бей, – сказав я, змінивши голос.

– О, пане Бендер-бей, дуже дякую! Не хочете купити волосину з бороди пророка? Мені її залишив дядько, що був найманцем у Албанії. Недорого продам, справжня… – Стах замовк, бо я поклав йому палець на губи.

Пішов до себе в кімнату. Підпер двері стільцем, подивився, чи можна до вікна з вулиці залізти. Важкувато. Перевірив защіпку на вікні, роздягнувся і приліг. Щось мені дедалі більше тут не подобалося, але ж не на вулицю йти ночувати. Вже якось ніч перетерплю, а там поїдемо.

Дрімав я в ліжку, але прислухався. Чув, як сивий зі своїм почтом до кімнати пройшов. Голос Стаха чув. Хлопець далі жартував, наче нічого й не сталося. Щось іще балакали, потім сивий почав пісні дурним голосом співати, але його вклали спати. Самі ще трохи поговорили і теж вляглися. Ще кроки – це інші по кімнатах розійшлися. Далі тиша. Та тривала вона недовго. Десь за годину коридором хтось пройшов. Тихенько, навшпиньки. Підвівся я, підійшов до дверей, прислухався. Ні, не до мене гість. До сивого. Послухав під дверима і пішов. Я почекав, тільки влягатися хотів, коли знову кроки. І знов не до мене, а до сивого. Постояв хтось під дверима, а потім пішов. Диви як, наче до образа священного, до тих дверей люди ходили. Та що ж воно тут робиться, чорт забирай?

Тільки я в ліжку сів, знову кроки. Та скільки ж можна? Я б на це все і плюнув, лежав би та відпочивав, але боявся, що почнеться, прибіжить поліція, зіпсує завтрашній виїзд. Навіщо це мені? Думав, що б ото зробити, щоб усе втихомирилося, коли в коридорі зчинилася бійка. Запалив гасову лампу, вибіг.

Побачене мене спантеличило. На підлозі борсалися одразу п’ятеро людей. Стах, рудий, який просив у мене тютюну, чорнявий, який зі мною вечеряв, зухвалий, у якого я ніж забрав, і жінка в магометанській хустині. Усі чубилися на підлозі. Мовчки чубилися, тільки кректали. Коли я вибіг із лампою та пістолетом – завмерли. Я дивився на них, вони дивилися на мене. Показав пістолетом, щоб підводилися. Підвелися. Показав, щоб розходилися. Розійшлися по своїх кімнатах. Тиша. Я повернувся до себе. Ще почекав. Знову перевірив двері й вікно, приготував зброю і влігся спати.

До ранку ніхто не турбував. Я вже прокинувся, дивився, як сонце сходить, коли почув крик із номера сивого.

– Гаманець, гаманець украв! Ах мерзотник! – Далі тупотіння якесь. У двері постукали. Я відчинив. У коридорі стояла дівчина, яка з сивим була.

– Доброго ранку, вибачте, що турбую. А ви не бачили хлопця, який з нами був? Стахом його звати. Він кудись зник, і гаманець мого дядька разом із ним. Ви нічого не бачили? – спитала вона. Я закрутив головою.

– Чуркак муркак самбалі цурукуц! – вимовив суворо.

– А, вибачте. – Дівчина пішла. Почув, як чоловіки говорили, що поліцію викликати не треба, а гаманець – чорт із ним, із тим гаманцем. Я тільки головою покрутив. Ось що тут Стах робив. Відчув, що є у сивого гроші, і крутився поруч, щоб їх забрати. Зміг гаманець вкрасти і з ним утекти.

У двері постукали. Я відчинив, побачив Бориса.

– Що це ви такі насторожені? – спитав він, помітивши, що руку тримаю на пістолеті. – Як ніч минула?

– Бувало і краще. Заходьте, – пошепки сказав я. Зачинив за Борисом двері.

– Щось трапилося?

– Тут повно росіян!

– Ну звісно ж. Кордони закрили, це один із небагатьох шляхів на південь, ось люди і їдуть. Ми з Одеси відправляємо по десятку людей щоночі. І більшість їде до Пловдива. Росіян тут справді багато, – пояснив Борис. – Але не хвилюйтеся. Коней уже запрягають в екіпаж, ходімо поснідаємо, і вирушимо.

– І всі ці люди поїдуть із нами?

– Ну, коли вони тут живуть, то поїдуть. Іване Карповичу, ми з ними тільки до Салонік, а там розбіжимося й забудемо про них.

– Може, краще почекати наступного рейсу?

– Як скажете, Іване Карповичу. Але навколо багато розмов про те, що Греція ось-ось може вступити у війну. Якщо це станеться, кордони закриють. Доведеться шукати інші маршрути. Справа може затягнутися. Вам вирішувати.

– Ну добре, поїдемо з цими навіженими.

Ми зайшли до зали. Там сиділи всі, кого я бачив. Рудий, Чорнявий, Сивий з почтом, Бандит, Магометанка. Тільки Стаха не було. Утік із чужим гаманцем. Прийшов дідуган, власник будинку. Він говорив поганою російською. Повідомив, що екіпаж готовий, що зараз ми мусимо заплатити за перевезення наперед, що нас будуть охороняти аж четверо його людей, бо в горах неспокійно. Але нам боятися немає чого.

– І ось ваш гаманець, – сказав старий і подав Сивому гаманець. – У цьому домі ніколи не будуть красти.

Пройшовся між столами, зібрав із усіх гроші і пішов. Нам подали сніданок, ми швидко поїли, випили кави.

– А що вони зроблять із крадієм? – спитав я Бориса.

– Ну, звичаї тут суворі.

Я підвівся і пішов шукати господаря. Старий сидів у дворі, курив люльку.

– Де крадій? – спитав я.

– Для чого тобі? – Він не здивувався, що турок розмовляє російською.

– Хочу викупити.

– Викупити крадія? – А ось тут здивувався.

– Скільки?

Старий замислився, уважно подивився на мене.

– Дві тисячі левів.

– Кронами візьмете?

– Візьму.

Я розплатився за високим курсом. Старий не перераховував, сховав гроші й підвівся. Відвів мене в сарай, відчинив ляду. Я побачив у підвалі зв’язаного й побитого Стаха. Хлопець увесь тремтів від страху. Дід показав на нього – мовляв, бери. Витягнув, перерізав мотузки ножем, який забрав у Бандита. Узяв за вухо і вивів на вулицю.

– Не озирайся, – сказав, додавши турецького акценту як я його розумів.

– Я-я-я не хотів, – зашепотів Стах.

– Тебе хотіли вбити. Можливо, правильно і зробили б. Але я тебе викупив. Більше ніколи не порушуй Карне уложення. Зрозумів?

– Зрозумів, зрозумів! Шануватиму Карне уложення, шануватиму! Я знаю сто відносно законних способів відбирання грошей! Більше ніколи не переступатиму закон!

– Ось трохи грошей. Повертайся додому і цінуй волю.

– Дякую вам, Бендер-бей! Дякую! – зашепотів він.

– А тепер біжи звідси, і щоб я більше тебе не бачив, – сказав спотвореним голосом і вухо відпустив. Просити двічі не довелося, Стах помчав, наче за ним сто собак бігло.

Коли я повернувся у двір, там уже почали сідати у великий екіпаж, запряжений шістьма кремезними кіньми. Багаж складали у відділення позаду, пасажири заходили в салон. На місці візника сиділо двоє хлопців із рушницями, ще двоє вершників гарцювало поруч.

– М’які місця – поїдемо з комфортом, – прошепотів Борис. – Куди ви ходили?

– Займався добрими ділами.

– Сідайте, сідайте! – попросив старий.

Ми з Борисом зайшли всередину. Там уже всі сиділи, нам залишилися місця біля дверей. Старий перехрестив нас і щось крикнув. Екіпаж рушив. Завдяки ресорам навіть розбитою дорогою їхав м’яко. Ми сиділи мовчки, поки не виїхали за Пловдив і не покотили в бік гір. Тоді Борис покашляв, наче перед виступом.

– Шановне панство! Якщо я правильно розумію, ми всі з Росії, всі через різноманітні обставини опинилися за кордоном. Нас чекає непростий і довгий шлях. Пропоную познайомитися, щоб не сидіти мовчки, наче чужинці якісь.

Усі мовчали й підозріло дивилися на Бориса. Я дивився у вікно, на поля, де вже працювали орачі. Борис усміхнувся.

– Що ж, почну з себе. Може, стану прикладом для інших. Мене звати Борис Блюмін, я представник торгової фірми «Горліц», що продає бакалію. Нам дуже бракує кави, тому я їду до Європи, щоб знайти можливі канали її постачання. Мій товариш, турецький вірнопідданий Бендер-бей, буде допомагати налагоджувати зв’язки на Сході. Може, хтось продовжить?

Пасажири мовчали, потім кахикнув Рудий.

– Ну, справді, руські ж люди, а дивимося один на одного вовком. Мене звати Костянтин Петрович Волков. Я інженер Трьохгірної мануфактури. Їду в Європу, щоб пройти курси підвищення кваліфікації. На нашій мануфактурі англійське обладнання. За роки війни воно вийшло з ладу, треба відновлювати, але англійські фахівці їхати до нас відмовляються. Ми вирішили готувати своїх. Мене хотіли відправити через Мурманськ, але я все життя мріяв побувати у Середземному морі, тому попросився поїхати південним шляхом в обхід війни.

– Ну, що ж, приємно познайомитися, – сказав Борис. – Може, ще хтось?

– Я, – сказав Сивий. Від нього знову пахло алкоголем. Здається, встиг набратися вже з самого ранку. – Мене звати Сергій Миколайович Паліцин, я оренбурзький землевласник. Це моя племінниця Алевтина. – Показав на дівчину. – А це мій секретар Володінька. – Показав на хлопця. – Ми їдемо на прощу до Святої землі, щоб помолитися там за нашу бідолашну Вітчизну!

Паліцин аж сльозу пустив.

– А що не так із нашою Вітчизною? – спитав Чорнявий. Помітив погляди інших пасажирів. – Мене звати Олександр Григорович Вялькевич. Я вчений із Петрограда. Їду до Італії, щоб пройти таки курс навчання. То що не так із нашою Вітчизною, пане Паліцин?

– А те, що страшні часи наближаються! Воістину страшні! Оце тікаєте ви всі з Росії – і правильно робите, дуже правильно! Нема чого там залишатися, бо буде там лише плач та скрегіт зубовний, істинно вам кажу! – пробубонів Паліцин і заплакав.

– Дурниці! – скривився Вялькевич.

– Не дурниці, а істинна правда! На пекло перетворюється наше улюблене Отєчєство! На справжнє пекло! Пам’ятаєте, як там у Лєрмонтова? – Паліцин несподівано підхопився і прочитав голосно:

Настанет год, России черный год,

Когда царей корона упадет;

Забудет чернь к ним прежнюю любовь,

И пища многих будет смерть и кровь!

У вікно зазирнув один із наших охоронців. Борис показав, що все добре.

– Пане Паліцин, не треба так кричати, ми вас добре чуємо, – попросив Борис.

– Гине наша Вітчизна! Ще, може, не всім помітно, але гине! Хочу відмолити у Господа Росію! Днями буду молитися, чоло в поклонах розіб’ю, а випрошу в Господа, щоб повернув монархію, бо без неї загине Росія, ох, загине!

Паліцин витер піт. Був він вище від середнього зросту, тлустий і якийсь м’якотілий, із лисиною і сивуватим рідким волоссям на схилах голови. – За день після того, як стало відомо про зречення государя-імператора, явилась мені уві сні Діва Марія. Наказала все покинути й вирушити до Святої землі, аби вимолити у Господа повернення Росії під оруду імператора і врятувати державу від подальших негараздів. Бо государ – це ж не просто так! Це помазаник Божий! Скинувши государя, ми від Господа відмовляємося, відходимо від його благодаті! Хіба це не гріх? А що ж Росія без Бога? Та вона таке пекло всьому світу покаже, що уявити важко! Бо коли Бога немає, все дозволено! А ти дозволь руській людині все – і вона так розвернеться, що кров ріками тектиме та дим від пожеж сонце застилатиме! Щоб урятувати країну, продав я все й на останні гроші відбув у цю важку подорож до Святої землі! Голодуватиму, на вулицях спатиму, бо грошей мало, але Росію відмолю, не віддам її на потурання безбожникам! – Паліцин гірко заплакав, вихопив із кишені флягу, відкрутив кришку і зробив кілька ковтків. – Ох, біда, біда!

– Не будемо порушувати політичні теми, – запропонував Борис. – Щоб зайвий раз не сперечатися. Що ж, чекаємо наступних знайомств. – Він подивився на Бандита, в якого я забрав ніж.

– Мене звати Григоріу, я з Бессарабії. Їду до родичів у Грецію, – сказав він. Брехав. Це зрозуміло було вже з того, як зухвало дивився, коли говорив.

– Ну, залишилася я, – сказала магометанка правильною російською. – Мене звати Фатіма, я донька ногайського мурзи. Мій батько розорився і застрелився, мій брат загинув на війні. Зараз я їду до своїх родичів, які давно вже переселилися в Ліван. Це єдині близькі мені люди. – Жінка зітхнула.

– Ну що ж, тепер ми знаємо одне одного. Гадаю, не будемо сидіти всю дорогу надуті, наче сичі. – Борис усміхнувся. – Хтось знає, чи багато пароплавів ходить із Салонік?

Люди почали розмовляти, розповідали, хто що знав. Я сидів мовчки, роздивлявся у вікно краєвиди, тут були схожі на Крим. Потроху наближалися до гір, почали дертися на перевал. Сонце стояло високо, коли зупинилися на якомусь постоялому дворі, щоб пообідати. Всі зайшли, а ми з Борисом затрималися на вулиці.

– Слухайте, добрі люди, а ви на них скаржилися, – тихо сказав Борис.

– Вони брешуть.

– Ну, всі люди брешуть. Це не страшно. Ходімо.

– Ще погріюся на сонечку. Після ночі в холодному морі став цінувати тепло.

– Ну, тепла в нас попереду буде досить. – Борис усміхнувся і зайшов всередину. Там уже подавали їжу. Зайшли й наші охоронці. Я вже теж би зайшов, коли побачив вершника, що їхав вулицею. Вершник дуже уважно роздивлявся наш екіпаж, особливо відсік для багажу, вщерть забитий валізами та клунками. Потім нагнав коня й поскакав до гір. Може, просто місцевий, та щось він мені не сподобався. Хоча у нас чотири охоронці, та й ми з Борисом озброєні. Непросто підступитися.

Я зайшов, поїв разом з усіма, поїхали далі. Піднімалися вище у гори.

– За перевалом буде ночівля, а вранці вже поїдемо до Салонік, – сказав Борис.

– Ночівля хоч у безпечному місці? А то про ці гори багато поганого кажуть, – спитав Паліцин.

– Гори як гори. – Григоріу сплюнув у вікно. Поводився, як босяк, ним же і був. Дивився на мене скоса, мабуть, про відібраний ніж згадував.

Пролунав постріл. Наші охоронці закричали, зчинилася метушня. Я визирнув з екіпажа й побачив позаду загін вершників. Постріли не припинялися.

– Що там? – це визирнув Борис. – Куди? Стійте! – заверещав він, коли побачив, як наші візники стрибнули на коней до охоронців і помчали геть від нападників, залишивши нас. – Чорт забирай!

– Що там, що там? – закричали пасажири.

– Відстрілюйся! – крикнув я Борису, вискочив, видерся на передок і нагнав коней. Постріли не припинялися. Я озирнувся. Вершники, дико кричучи, наближалися. Я гнав коней, але екіпаж був досить громіздкий і дуже швидко ми їхати не могли. Побачив, як наші охоронці звернули з дороги на якусь стежину і помчали нею геть. Нам повертати не було куди. Мабуть, нападники хотіли влучити у коней, щоб примусити нас зупинитися. Але екіпаж добре прикривав.

– Зброя у когось є? – закричав Борис.

– Не стріляти! Підпустити, а потім із двох рук! – наказав я.

– Слухаюся!

– За командою!

– Добре!

Судячи з голосу, він не злякався, хоча до нас летіло чи не півсотні вершників у кожухах, із гвинтівками та шаблями. Здається, це були ті самі арнавіти, про яких нас попереджали.

– Стріляй! – заверещав Паліцин.

– Слухатися наказу! – гримнув Борис.

Я наганяв коней, але нападники наближалися. Добре, що не могли прицілитись, а з льоту прицільно бити важко. Та й багажне відділення захищало екіпаж, приймало кулі на себе.

– Пора, Іване Карповичу, пора! – крикнув Борис.

– Чекай! – наказав я і визирнув з-за екіпажа. Куля збила з голови феску, я сховався.

Дзенькнуло скло одного з вікон, потім іще одного. Нападники вже були поруч, волали як божевільні, мабуть, у передчутті здобичі і грабунку.

– Вогонь! – закричав я, лівою рукою тримав повід, а з правої прицілився з браунінга, висунувшись над дахом. Зсередини відкрили вогонь, та такий, наче там цілий загін сидів. Я чекав, що Борис буде стріляти з двох рук, ну, може, ще в когось зброя буде, а тут заговорив одразу ледь не десяток дул. Нападники покотилися із коней, залунали крики, зчинилася метушня. А з екіпажа стріляли й стріляли, збиваючи нових вершників. І ось уже арнавіти почали зупиняти коней, і ми віддалилися від них.

– Відбилися! Відбилися! – закричав Борис, і весь екіпаж радісно заволав на різні голоси.

– Треба відзначити! – заволав Паліцин.

– Можна!

– Іване Карповичу, вам! – Борис подав мені пляшку. Я скуштував. Отой болгарський напій, «мастика».

Гнав коней далі, а потім побачив рівну місцинку і зупинив екіпаж.

– Що трапилося? – спитав Борис.

– Коням треба перепочити! Зайняти оборону! Нас можуть переслідувати! – наказав я.

Залягли за камінням при дорозі. Виявилося, що всі мандрівники напрочуд підготовлені до нападу. Окрім двох Борисових кольтів, у нас знайшлося два револьвери Паліцина, один – його племінниці, люгер секретаря, маузер Грігоріу, два нагани Волкова, ротстейр Вялькевича і браунінг Фатіми. Ціле військо, чорт забирай. І видно, що зброю тримали не вперше, зараз упевнено перезаряджали, готувалися до бою. Та арнавіти, мабуть, приголомшені вогневою потугою екіпажа, більше нас не переслідували.

– Дивний у вас приятель. Турок турком, а кричить російською, – сказав Борису Паліцин.

– І «мастику» п’є добряче, – додав Вялькевич.

– І свинину їсть тільки так, – нагадав Волков.

– І пістолетом любить погрожувати, – підкинув Григоріу.

– Та різні турки бувають, – спробував відбрехатися Борис.

– А ще ви його Іваном Карповичем називали, – додала Фатіма, поправляючи хустку.

– То вам здалося, я кричав «Бендер-бей»!

– Іван Карпович! – аж скрикнув секретар Паліцина Володінька. – Той самий!

– Та хіба мало на світі Іванів Карповичів? – не здавався Борис. Може, аби я був у фесці, не впізнали б, а без фески й борода приклеєна не рятувала, тим паче, що обірвалася з однієї щоки.

– Його ж розшукували по всій Болгарії! Через нього до всіх росіян чіплялися! – поскаржилася племінниця Паліцина.

– Іване Карповичу, це ви! – Володінька підбіг і почав роздивлятися. – Точно ви! А бороду приклеїли! Іване Карповичу! Оце так!

Усі підхопилися й оточили мене, забувши про загрозу нападу.

– Я читав про вас, Іване Карповичу! – сказав Вялькевич.

– А я чув від одного приятеля, – додав Волков.

– І я чула про ваші пригоди, – закивала Фатіма.

– Та ти той лягавий, який чесних бродяг ловить? – спитав Грігоріу.

– Казали, що ви – мазепинець! Сподіваюся, це неправда? – спитав Паліцин.

– Забагато запитань. А хвилювати нас мусить те, як добратися до Салонік, – відповів усім я. – Коні перепочили, їдьмо!

– А ви знаєте куди? – спитав Володінька.

– Прямо.

Я всівся на місце візника, інші зайняли місця в салоні, й ми рушили далі гірською дорогою. Переїхали перевал, униз пішло легше. А коли вже почало потроху сутеніти, побачили постоялий двір. Господарі нас намагалися не пустити, але важко не пустити ледь не десяток людей зі зброєю.

– Чого вони валують? – спитав я.

– Вони чули, що ми вбили арнавітів, і бояться, що ті помстяться. Кажуть, вони вже збирають ціле військо, аби знищити нас, – відповів Борис, поговоривши з господарями. Жінка вказувала на дітей і щось кричала. Я ж дивився не на жінку, а на будівлю.

– Може, треба їхати далі? – спитав Волков. – Ці дикуни справді можуть спробувати помститися. Проти війська ми не встоїмо, а так можемо втекти.

– Уночі не втечемо. Дороги не видно, та й коні заморені, – сказав я. – Одна справа приймати бій у чистому полі, а інша – у цьому будинку, міцному, як фортеця. Будемо ночувати тут. Борисе, скажи господарям так: якщо бояться, нехай тікають у гори.

– А хто ви такий, щоб наказувати? – спитав Паліцин. – Тут не ваш хутір! Тут є досвідчені люди, які…

– Хочете їхати – беріть екіпаж і їдьте. Нікого тут не тримаю.

Їхати ніхто не схотів. Екіпаж загнали у двір, коней завели до конюшні. Господарі, коли побачили це, зібрали речі й дітей і побігли у гори. Я тицьнув їм грошей із тих, які взяв у замку братів Ракоці. Ми повечеряли припасами з будинку. Пити я заборонив.

– Ти кому наказуєш, Ванько! – образився Паліцин.

– Хто питиме – спатиме на вулиці, – сказав я.

– Я питиму, і що, ти мене викинеш? – Паліцін дивився на мене п’яними очима.

– Викину. Я свого слова дотримую, про це у всіх моїх пригодах написано.

Паліцин іще щось хотів крикнути, але до нього забалакали і племінниця, і секретар, якось заспокоїли.

– Тепер треба зрозуміти, що у нас із набоями. Покажіть, що є в кожного.

Виявилося, десь по півсотні набоїв на людину, взагалі непогано, але на цілу ніч бою могло не вистачити.

– Ще трохи динаміту є, – сказав Борис. – Прикупив про всяк випадок.

– Ну, це добре. Тоді так. Зараз поставлю кожного на місце. Стояти весь час, не спати, зброю тримати напоготові і…

– Слухай, фраєрок, справді, а чого ти тут керуєш? Думаєш, як у копійчаних журналах про тебе пишуть, так ти вже герой? А що ти в житті бачив, окрім того, як сидіти за столом та побрехеньки своїм калякати? – спитав Григоріу.

– Тобі ще раз копняка дати, першого замало виявилося? – спитав я.

– Ах ти ж козел! – Григоріу поліз по маузер.

– Чуєш, босяк, заспокойся, – тихо сказав Борис.

– Торгаш, ти поплутав щось?

– Босяк, не рипайся краще, а то на сраку сядеш, – попередив Борис.

– Хлопці, не треба… – спробував втрутитися Вялькевич.

– Не лізь! – гримнув Григоріу. – Ти що, мені погрожувати будеш? – Він почав сунутися на Бориса. – Ти хто такий?

– За Синдикат чув? – спитав Борис. – Чи розповісти?

– Синдикат? А що Синдикат? – Гнів Григоріу куди й подівся. – До чого тут Синдикат? Я…

– До того, що сиди мовчки і слухай, що люди кажуть.

– Ну добре, добре, слухаю, чого ти? – Григоріу розвів руками.

– Говоріть, Іване Карповичу.

– Стояти цілу ніч, кожен на своєму місці, кожен береже набої. Стріляти тільки прицільно, підпускати ближче. Стіни товсті, куль не бійтеся. Головне – не впустити всередину. Я буду без місця. Де важко, туди і прибіжу. А ви пам’ятайте, що тікати нам немає куди. Якщо відступити – приріжуть нас розбійники. Все зрозуміло?

Кивнули. Я повів розводити. Жінкам місця безпечніші, а чоловікам які були. – Буду обходити цілу ніч, щоб не спали.

Три обходи я зробив, коли почувся стукіт копит.

– Смолоскипи! – крикнув Борис, який на горищі сидів. Я до нього поліз. Смолоскипів було багато, сотні зо дві. Кочовики наближалися, верещали, у повітря стріляли.

– Лякають нас! – крикнув я, щоб заспокоїти своїх. – Під кулі лізти бояться, сподіваються, що зламаємося і тікати почнемо.

Арнавіти наблизилися на відстань ста кроків і зупинилися. Волати припинили.

– Здавайтеся, братушки, здавайтеся! – закричав хтось із їхнього боку.

– Ти хто такий? – спитав я.

– Російський підданий Ігнатов!

– І що ти тут робиш?

– У полоні страждаю! Їхав у справах, у полон узяли. Викуп за мене вимагають, а ніхто викупу не платить! Здавайтеся, хлопці! Інакше вб’ють вас! Дуже розлючені арнавіти, дуже!

– Хоч так, хоч сяк уб’ють, – відповів я.

– Ні, вони обіцяють лише того вбити, хто за візника сидів! Він їм потрібен, а інших відпустять!

– Бреши більше! – втрутився Борис. – Хочеш, щоб ми дикунам цим повірили?

– Віддайте візника і багаж, а самі їдьте! Відпустять вас! – крикнув чоловік. – Не гнівіть цих арнавітів, братці, ох не гнівіть! Страшні ж люди! Таке роблять, що й не уявити! Віддайте його, і відпустять вас. Віддайте!

Я вистрелив. Довго на голос цілився з браунінга. Аби манліхер, узагалі б добре, та сподівався і так якось влучити. Закричав Ігнатов, потім залаявся. Живий, злякався тільки.

– До ста рахуватимуть! Якщо видасте ватажка – житимете. А якщо ні, візьмуть арнавіти цей будинок і вас знищать! Усіх! До ноги виріжуть! – Ігнатов тепер кричав кілька слів, перебігав, знову кричав, щоб ми не поцілили.

– Чуєш, Іване Карповичу, а може, здати тебе цим варварам? Га? – спитав Паліцин і сам зареготав. – Та не бійся, не здамо. Я не дурень, щоб зарізякам таким довіряти. Хочуть, щоб ми самі між собою перегризлися, а вони взяли нас тепленькими! Так само вороги Отєчєство наше послабили, коли государя від Росії відторгли! Але не дамо ми себе обдурити, не дамо!

Арнавіти заверещали хором раз, потім удруге.

– Почали рахувати! Думайте, думайте, думайте! – волав Ігнатов, щоб видали мене. Розповідав, що арнавіти полоненим вуха відрізають, та інші жахи, а нападники рахували. Дорахували, заверещали й кинулися в атаку.

– Чекати! – наказав я. Нападники не чекали, скакали, стріляли, наблизилися майже впритул. – Вогонь!

Спочатку стріляти було легко, бо зі смолоскипами наче в тирі – бери та вибивай, але потім смолокипи полетіли на нас – мабуть, хотіли будинок чи сарай підпалити, а самі потім із темряви стріляти. Густо стріляли, але стіни берегли нас. Я з хати вибіг, до сараю кинувся. На горищі сиділи Григоріу та Волков, Вялькевич неподалік. Стріляли правильно, по одній кулі клали, прицільно. Я браунінг перезарядив, допоміг трошки.

– Тримайтеся! – Побіг до хати. Дорогою побачив якісь тіні, вистрелив. І по мені стріляли. А потім набої закінчилися, з темряви стрибнули на мене, з ніг збили, покотилися ми. Нападник на мені всівся і давай душити, а я його ножем, який у Григоріу забрав, – та в шию. Захрипів, завалився, я його гвинтівку взяв, зарядив обойму і прицільно по тих, хто через огорожу ліз, стрельнув. Почув, що ворота ламати почали. – Борю, ворота!

Борис зметикував, підпалив шашку, почекав і кинув. Після вибуху лунали крики, іржали коні.

– Ще давай! – наказав я. Боря кинув удруге, і другий вибух арнавітів зламав, почали вони відступати. – Прикрийте мене!

Я з воріт вибіг, зібрав десяток гвинтівок убитих нападників. І набої зібрав. Затягнув усе добро у двір, зачинив ворота. Потім розніс гвинтівки. Вже щось.

– Вони знову підуть у наступ? – спитала Фатіма.

– Не знаю. Треба бути готовими.

– Але ж усе буде добре? Не може ж найкращий сищик імперії загинути?

– Не може, – підтвердив я, хоча розумів, що цілком навіть може. – Я ж герой книжки. Ця книжка про подорож, про повернення до доньки. Що це за книжка така, яка на половині урветься, і герой не побачить доньку? Дурниці якісь.

– Я теж так подумала!

– Всім уважно дивитися! Не підпускати!

– Вони щось готують! – крикнув Борис.

– Що?

– Не знаю! Молотками, здається, стукають!

Я піднявся на горище. Точно, гупали молотками.

– І що це може бути? – спитав Борис.

– Не знаю. Динаміт іще є?

– Ще дві шашки. Аби знав, треба було кулемет купити. Мені пропонували.

– Так, кулемет зараз би був як знахідка, – кивнув я.

– Припинили. – Справді, молотки більше не стукали. – І що далі?

– Тихо! – прошепотів я, прислухався. – Наче котять щось?

– Ну що, не надумали ще здаватися? – крикнув Ігнатов. – Вирішили померти героїчно? Навіщо?

Борис вистрелив на голос. Мабуть, зовсім не туди, бо Ігнатов зареготав.

– Ох і косорукі ви! Ну, що, хлопці, останній у вас шанс здатися. Віддайте того, хто кіньми правив, і того, хто бомби кидав, а інші їдьте собі. То як?

– Котять щось, – прошепотів я. На крики Ігнатова не звертав уваги, до звуків дослухався. Гримотіло по дорозі.

– Віз, чи що? – спитав Борис.

– За мною! – крикнув я. Борис розпитувати не став, одразу побіг. Стрибали сходами, вибігли з хати, вже гримотіло страшенно. – Відчиняй! – заволав я.

Вийняв засув, схопив стулку воріт, потягнув на себе, Борис тягнув другу. Щось швидке і величезне увірвалося у двір, пролетіло біля нас.

– Зачиняй! – крикнув я. Страшенний удар, аж іскри повилітали. Постріли, крики. – Вогонь! – заволав я. Наші почали стріляти, арнавіти вже були біля воріт, але ми їх встигли зачинити. – Тримай ворота! Підіпри! – крикнув я Борису, а сам побіг дивитися, куди покотився віз. Нападники навантажили його камінням і збиралися ним зламати ворота, потім заскочити у двір і скористатися чисельною перевагою. Але ворота ми вберегли. Віз проскочив двір, вивалив огорожу й гепнувся в урвище за нею. Височенько – звідси долізти нападникам важко. Я повернувся до воріт, збивав із гвинтівки нападників, які намагалися перелізти. – Борю, бомба!

Полетів динаміт. Гніт його тлів. Вибух. Крики, постріли. Нападники знову відступили. По них били з вікон і горищ. Потім тиша.

Я знову збігав подивитися до стіни, виваленої возом. Звідти ніхто не ліз.

– Ну що, Іване Карповичу, відбилися? – спитав Борис, витираючи піт.

– Та наче.

– Думав я, що пригоди будуть, але щоб такі – передбачити не міг! Наче в книжці про індіанців! І знову ви, Іване Карповичу, всіх обдурили! Як вам вдалося про віз здогадатися?

– Та оце читав я одну цікаву книжку. Про пригоди хвацького парубка Одіссея. Там вони фортецю в облогу взяли й довго мучилися, поки хитрість не вигадали. Ну а ми ж у фортеці й були, тільки хитрістю нас узяти можна було. Коли зацокотіли колеса, второпав, що возом хочуть ворота виламати. Віз уже швидкість набрав, як ти його зупиниш? Та ніяк. Навіть динаміт його не візьме. А от якщо пропустити віз, ворота вберегти можна. Ну ми так і зробили.

– Відбилися, чи що? – спитав Паліцин, який вийшов до нас.

– До ранку почекати треба, – відповів я. – Всі на позиції! Не спати!

Сиділи зі зброєю до ранку, я ходив пости перевіряв, слідкував, щоб не поснули люди. Але арнавіти більше не з’явилися. Вже засвітла постукав хтось у ворота.

– Хто там?

– Це я, Ігнатов! Пустіть, будь ласка!

Відчинили хвіртку, побачили худого брудного чоловіка в дранті.

– Арнавіти втекли! Вони бояться, що грецькі війська прибудуть! Тут же кордон поруч! Вивезіть мене звідси, дуже прошу! Я вже рік тут в полоні! – Він заплакав. Я сльозам не вірив, але дав поїсти. – У торгових справах їхав. Ціла валка товару, чотири вози! Не мого, звісно, купець Касатонов із Москви спорядив. Я і двох охоронців найняв, а ще ж чотири візники при рушницях. Ми поїхали, а тут арнавіти. Місцеві їх страшенно бояться. Одразу втекли, бо якщо арнавіта вбити, вони потім мстяться, наче наші кавказькі дикуни. Не наважуються місцеві в арнавітів стріляти. Кажуть, утекти краще, ніж із ними зв’язуватися. Ну, і тоді втекли. Я теж утекти хотів, але гір же не знаю. Спіймали мене, у яму кинули. Якщо читали пригоди славетного сищика Івана Карповича Підіпригори на Кавказі, мусите знати, як це – у ямі жити. Ці арнавіти подумали, що я купець, хотіли за мене викуп отримати. Спочатку десять тисяч золотом правили, тепер уже за дві тисячі віддати готові, тільки ж ніхто платити не хоче. Купець Касатонов про мене забув, а в дружини грошей немає. Відпускати мене не хочуть. Тримають у ямі. І примусили їм перекладати.

– А звідки вони дізналися, що ми з Росії? – спитав я.

– Вони охоронця вашого спіймали, а той сказав, що руські якісь їдуть, при грошах. Мене з ями витягли і примусили з вами балакати. А коли бій почався й дали ви тим дикунам по сраці, я в метушні втік. Сховався у кущах, висидів до ранку, оце до вас прийшов. Будь ласка, заберіть мене з собою, не залишайте! Бо знову до ями посадять і триматимуть на ланцюгу, наче собаку! – Ігнатов гірко заплакав. – Заберіть, благаю, браття!

– Вершники! – Це Борис із даху прибіг.

– Це греки! Греки! – крикнув Ігнатов. – Раніше їх тут не було, а тепер у горах цілий полк стоїть. Кажуть, що війна буде!

Справді, виявилося, що їхав до нас цілий ескадрон грецької кавалерії, підсилений кількома кулеметами і невеличкою гарматою. Спочатку поставилися підозріло, але коли побачили російські паспорти, заспокоїлися і супроводили горами. Вже по обіді ми почали спустилися з гір, а під вечір були в Салоніках. Та всі так виснажилися, що не було сил бігти до порту. Ігнатова висадили перед містом, самі доїхали до першого-ліпшого постоялого двору і розбіглися по кімнатах спати. Я ще намагався чергувати, але теж заснув.

Уже вранці Борис сходив у порт і дізнався, що там під парами стоїть пароплав «Афродіта», відбуває до Александрії, а звідти до Неаполя.

– Пароплав невеличкий, але є пасажирські каюти. Капітан трохи по-нашому балакає, бо в Чорному морі плавав. Ціну править велику, я поторгувався, збив зовсім трохи. Можна ще почекати, щоб дешевше. Але невідомо, коли наступний буде. Через війну їх зараз небагато ходить, – доповів Борис. Мені назва сподобалася, я одразу згадав про Афу і подумав, що цей пароплав довезе мене куди треба. Іншим теж пароплав підходив, навіть Паліцину, який узагалі-то збирався до Святої землі.

– А я з Александрії кіньми доїду! – запевнив він. Поки швиденько снідали, я продав екіпаж, досить-таки пошкоджений кулями, й коней. Цим екіпажем іще приїхали в порт, де й побачили пароплав. Невеличкий, брудненький, і команда якась дивна.

– Чисто тобі розбійники, – сказав я Борису.

– Греки, що ви хочете. Та й не страшні нам розбійники, у нас таке товариство, що всіх розбійників перестріляє. Арнавіти в цьому вже переконалися.

Повантажилися ми на пароплав. Капітан особисто провів нас до чотирьох пасажирських кают. Тільки валізи поставили, а пароплав уже відплив. Я пішов погуляти, капітан запросив до себе на мостик. Російською говорив погано, але вже якось спілкувалися. Розповів, що бував у Маріуполі, Батумі, Херсоні, Одеса взагалі для нього рідний дім.

– До війни плавати. Чорне море знати, як свій долонь. А зараз не плавати. Турки пролив закрив, – зітхнув капітан. – А ви хто, куди плисти?

– Та хто як. Дехто до Святої землі подорожує, на прощу.

– О, то, значить, не бунтівник? Я бунтівник знав. Бунтівник возив газета, зброя, друкарня. Добре платити. Я не брати, не возити, але інші – брати, – пояснив капітан. – Бачити – хмари. Буря буде. Шторм. Небезпечно. Спробувати випередити.

Випередити не вдалося, почав дути вітер, хвилі росли, пароплав почало підкидати. Пасажири стали бігати і схилятися за борт, не звичні до штормів.

– Шторм – погано. Ховатися треба. Тиха бухта! – сказав мені капітан, коли я вкотре прийшов до нього, побілілий, захлюпаний хвилею, що накрила мене на палубі. – Тут є, неподалік. Острів. Він нас захищати.

Пароплав деякий час маневрував біля острівця без жодних ознак поселення. Потім ми пірнули у вузьку бухту і несподівано опинилися в царстві спокою. Хвилі сюди майже не добивали, вітер завивав десь високо у скелях, що нависали над нами. Матроси кинули якір, загасили котли.

– Тепер чекати. Шторм – немає, ми – плисти, – сказав капітан.

– Довго чекати?

– Може, день, а може, і тиждень. Навесні бувати тривалий шторми. Не боятися. Їжа – маємо, вода – маємо, вино – маємо. Стояти, відпочивати, – запевнив капітан. Його звали Спиридон. Невисокий, чорнявий, із невеличкою борідкою й сережкою у вусі. Носив при собі револьвер. – Пірати. З Алжир. Нападати, грабувати, треба зустрічати. Немає зброї – пірат захопив, є зброя – піф-паф, – пояснив він, помітивши мій погляд. – Ходити, кают-компанія, наш кухар приготувати обід.

Ми зібралися в кают-компанії всі разом. Із команди був лише кухар і якийсь підліток, що працював офіціантом. Ми добре поїли й напилися вина. Не всі, правда. Паліцин, наприклад, приніс із собою пляшку «мастики», яку самотужки й випив. Потім капітан відкланявся і сказав, що піде відпочити. Паліцин запропонував пограти в карти. Я помітив шафу з книгами, серед них було кілька атласів. Узяв один і став роздивлятися Італію та Іспанію. У першій мене чекала одна давня справа, а в другій – донька. Із Салонік я встиг відправити листа Єлизаветі Павлівні, попередив, що їду. Тепер ось дивився ті краї, де ніколи ще не бував.

– Італією цікавитеся? – спитав Вялькевич, що підійшов з келихом вина.

– Ага, дивна країна. Ну чобіт чоботом! Ще й з носаком!

– То Сицилія, острів. А ви надовго з Росії?

– Не знаю. А що?

– Просто дивно, що найкращий сищик імперії, зірка книжок і журналів, несподівано виїздить таємно з країни. – Вялькевич уважно подивився на мене.

– У цьому світі багато дивного.

– Вас можуть спробувати використати супроти Росії. Недарма вас так у Болгарії розшукували, усюди ваші фотографії.

– Знаєте, багато хто намагався мене використати, й нікому не вдалося, – запевнив я. – А що ви так моєю долею переймаєтеся?

– Ну, я ж ваш читач. Оце думаю, як же без нових пригод Івана Карповича? Хвилююся.

– А вам які пригоди подобаються?

– Мені більше детективні. Коли злочин скоєно, злочинець невідомий і ви його шукаєте. Тільки щоб без містики. Я ж учений, коли читав у вас про вовкулаків чи живих трупів, а тим паче про драконів, аж червонів. Ні, я розумію, що підліткам таке подобається, але ж у детективі мусить бути все чітко та логічно. Вовкулаки, дракони й оті нападники з рідкого заліза – це ж якась вигадка! Або отой палець, який паровоз скинув із рейок на Владикавказькій залізниці! Для чого це все?

– Вам скільки років?

– Тридцять чотири, а що? – здивувався він.

– І ви ніколи в житті не бачили випадків, де все відбувалося нечітко і нелогічно?

– Та бачив, звісно. Життя – така каламутна справа, особливо в царській Росії. Але річ у тому, що література мусить від життя відрізнятися. Фільтрувати життя, очищувати, рафінувати. Щоб усе було прозоро: ось злочинець, ось мотив, ось так він злочин скоїв, а ось так ми його знайшли. Від цієї ясності жити легше. Бо каламуті і в житті вистачає, а як ще і в книжках вона трапиться, то хоч…

Пролунав постріл. Усі, хто був у кают-компанії, підхопилися зі своїх місць і схопилися за зброю.

– Здається, в каютах! – сказав Борис.

Ми вийшли в коридор. Дивилися на двері чотирьох кают. Стогін з-за дверей каюти, яку займав Паліцин із племінницею й секретаркою. Ми підійшли. Паліцин відчинив двері. Дивно, він же видавався п’яним, а зараз ходив і не хитався, руки не тремтіли, і зброю тримав упевнено. Ми зайшли в каюту і побачили на підлозі скривавленого Григоріу.

– Ах ти ж негідник! – закричав Паліцин. – Він хотів пограбувати мене!

Це й так було видно. Григоріу лежав біля відчиненої валізи і тихо лаявся.

– Хотів відчинити мій дорожній сейф! Але не знав про маленьку таємницю, яка чекала на злодіїв! – Паліцин зареготав. Григоріу смикнувся і затих. – У сейфі вмонтовано невеличкий пістолет на той випадок, якщо хтось чужий спробує його відчинити без відома господаря! Німецька конструкція! Спрацювала!

Ми всі дивилися на тіло Григоріу.

– Що з цим робити? – спитав Вялькевич.

– Та що, дочекаємося темряви й викинемо за борт! – сказав Паліцин. – Собаці – собача смерть! Це ж треба! Ми разом спина до спини відбивалися від розбійників, а зараз він вирішив обікрасти мене! І двері якось відчинив!

– Він був не той, за кого себе видавав, – сказав я. – Якийсь злодій.

Перевірив кишені. В одній знайшов в’язку відмичок. Ось чим він відчиняв двері. У внутрішній кишені знайшов пакунок, зашитий у брезент.

– Подивимося? – спитав у товариства. Всі кивнули. Я взяв ніж покійного, розрізав брезент. Там був паспорт на ім’я Костянтина Туманова, ростовського міщанина. Ще у паспорті була вирізка з газети, яку я показувати не став, а непомітно сховав.

– То він точно не Григоріу! – сказала Фатіма. – А я ж дивлюся, що він розмовляв не так, як у нас у Бессарабії!

– У вас у Бессарабії? – перепитав Волков. Фатіма почервоніла.

– Ну, я там проїздила і деякий час жила, чекаючи коридору на кордоні. То що ми будемо робити з тілом? – змінила тему жінка.

– Зачиніть двері в каюту! – наказав я. Двері зачинили, я зрадів, що тіло не бачив ніхто з команди.

– Якщо сповістити капітана, він попливе до найближчого порту, щоб здати нас поліції. Поліція провадитиме розслідування, що коштуватиме нам багато нервів, часу й грошей, – сказав Борис.

– За борт покидька – та й усе! – сказав Паліцин.

Ніхто не став йому заперечувати. Тіло віднесли під стіну каюти, племінниця Паліцина прибрала кров. Усі стали якісь напружені. Здавалося, відбита атака розбійників у горах нас об’єднала, а тепер знову кожен був сам за себе й дивився на інших вороже. У кают-компанію ніхто повертатися не схотів, розійшлися по каютах. Я ж вийшов на палубу. Побачив двох моряків, що палили люльки. Їхній кубрик на поверх нижче, у трюмі. Мали почути постріл, попри завивання вітру.

Я відійшов на корму і захоплено почав дивитися на шторм. Хвилі, величезні хвилі розміром із гору, з пінястими шапками, з темною потугою крутих схилів, гуляли морем, перекочувалися одна в іншу, а потім, страшно зашумівши, зіштовхувалися з острівцем. Страшно було уявити, що сталося б із будь-яким кораблем, який потрапив би під ті гори хвиль. Вони нагадували про справжній розмір людини у цьому світі. Пилом були, пилом і залишаємося, хоч інколи думаємо, що справжні гори, що можемо все і ніщо нас не зупинить.

Вітер вив, а я згадував про Одіссея. Маленька людина пливла проти течії, не втрачала надії і боролася до останнього. Пил пилом, та, як кажуть, і в горобця серце є. Як мене тільки не ганяло, а ось уже серед моря я. І як же було радісно від того, що наш пароплав кинув якір у невеличкій, вузенькій бухті, стиснутій високими скелями маленького острівця.

Ось знову хвиля, заввишки як дзвіниця Преображенського собору в Сумах. Як же приємно було спостерігати за цими величезними хвилями з бухти, де наш пароплав лише трохи погойдувався, прикритий скелями. Як же було добре перебувати на відстані від страшної небезпеки, роздивлятися її у бінокль і не боятися, що вона наздожене! Подумав що, мабуть, старішаю. Раніше любив небезпеку, відповідав на всі виклики долі, раніше б мені було цікаво вийти в море і битися з тими хвилями, здолати їх, приборкати, перемогти. Я так і робив, стрибав із небезпечної хвилі на ще небезпечнішу, перетворивши своє життя на суцільну низку ризикованих пригод. Я дещо вмів, і мені щастило, я перемагав і залишався живим. І щоразу мені було мало, і я хотів нових пригод, нових хвиль. Я відчував у собі силу, і мені щастило. Я любив грати і грав, відчайдушно, захоплено, забувши про все.

Але тепер я дивився на хвилі і відчував не захват, не солодке передчуття боротьби та перемоги, а якусь виснаженість. Я не хотів кидатися у хвилі життя, які оточували мене, я хотів знайти ось таку саму бухту, сховатися в ній і дивитися на все з безпечної хованки, а то й зовсім не дивитися, відвернутися і забути. Я не хотів ризикувати, я наситився пригодами, я мріяв про тишу та спокій, цінність яких гостро розумів саме зараз, коли дивився на страшенний шторм, що загнав нас у цю бухту. Вона наче не знала про жоден шторм. Маленькі хвильки ніжно погойдували пароплав, мов материнські руки – немовля. Тут було так затишно і спокійно, що я пустив сльозу і подякував Богові.

Дивувався сам собі. Невже постарішав Іван Карпович? Не помолодшав точно. Можливо, наївся пригод. Небезпечних, неприємних, які залишали по собі рани на тілі й душі. Я б хотів сховатися і зачекати, але, на відміну від пароплава, не міг сховатися в бухті, мусив плисти попри шторм і вітер, мусив долати хвилі й перемагати стихію. Я стиснув зуби. Так, мені це не подобалося, я втратив наснагу від пригод, але я мав сили і я зробив би все, що мав зробити, аби тільки доплисти до Моніки.

Я знову дивився на величезні стіни води, які носилися морем і врізалися у скелі. Іноді ставало страшно, чи не змиє острів і нас разом із ним. Але команда пароплава, кілька десятків лінивих греків, спокійно дудлила вино на нижній палубі й нічим не переймалася. Капітан Спиридон узагалі десь спав. З одного боку, це значило, що перебувати в бухті безпечно, з іншого, – що шторм швидко не закінчиться й ми можемо застрягти тут на день чи й кілька днів. Це не входило в мої плани, але я розумів, що життя часто чхає на твої плани. Тим паче такі амбітні та чудові, як у мене. Я готовий був чекати й далі боротися. Стиснув кулаки. Я знав, що мені робити, куди плисти. Я все це знав.

– Іване Карповичу. – На корму вийшов Борис. – Дивитеся на шторм?

– Дивлюся.

– Якісь ви невеселі.

– А чого радіти? Людина загинула. Боюся, не остання на сьогодні.

– Чому ви так думаєте?

– Тому що брешуть усі, сучі діти.

– Брешуть? Хто саме?

– Усі, усі до одного, Борю. Паліцин удає дурня і п’яницю, хитає його, меле абищо, але в потрібний момент завжди при зброї, стріляє добре й готовий давати відсіч. Дурень дурнем, а в сейфі зробив капкан. Племінниця його – не племінниця, а коханка.

– З чого ви узяли?

– З того, як дивиться він на неї. З синців на шиї, які вона старанно припудрює. З того, що у їхній каюті ліжка зсунуті.

– Може, племінниця з секретарем спить?

– Ні, секретар окремо, з Паліциним вона спить, який, я думаю, зовсім не Паліцин. І не до Святої землі їде.

– А куди ж?

– Цього не знаю. – Знизав плечима. – Далі. Волков, буцімто інженер із Тригорської мануфактури. Він із обладнанням працює, з металом та маслом, а руки в нього чогось білі, ніжні, наче, крім книжок, нічого не торкалися. А Вялькевич начебто вчений, тільки чому виправка в нього військова, чому спину тримає, як на параді? Або Фатіма. Російською розмовляє, не просто російською, а як у Бессарабії. Ми ж цю говірку знаємо. А ще свинину їсть, хоч і магометанка. І при зброї, хоч у них це не заведено. Усі брешуть.

– Але для чого? Нехай би ще коли в Росії були, а зараз навіщо брехати?

– Не знаю, але щось їх тримає тут разом.

– Для нас хоч небезпеки немає?

– Наче ні. Але Вялькевич дуже чогось мною зацікавився. Усе ходить розпитує.

– То спитаймо його. Під час вечері в кают-компанії?

– Може, і спитаємо, – кивнув я.

– Ох і хвилі! – зачаровано сказав Борис. Ми почули постріли. Десь у каютах.

Побігли на наш поверх, я про всяк випадок зачинив двері, щоб матроси не зайшли. Більше пострілів не було. Побачили відчинені двері в каюті Паліцина. Забігли туди.

Зібралися всі й наставили один на одного зброю. З одного боку Паліцин із дівкою і хлопцем, з другого боку – Волков, Фатіма та Вялькевич. Паліцин поранений у бік, Волков теж.

– Припиніть, ви що творите? – гримнув я. Браунінга не вихоплював, тут і без нього зброї вистачало.

– Арештуйте їх, Іване Карповичу! Це розбійники! – закричав Паліцин. – Грабувати мене прийшли!

– Брешеш, негіднику! – скрикнула Фатіма.

– Затули пельку, бабо! – гримнув на неї Паліцин. Вона на нього зброю наставила, а він на неї.

– Ну вже стріляйте, як померти дуже хочеться, – сказав я. – А як ні, то сховайте зброю. Нумо! Не почув, може, хтось? Ховайте зброю!

Не сховали.

– Він мусить померти, – сказала Фатіма.

– Мусить-мусить! – повторив Волков, який тримався рукою за поранений бік.

– Самі ви здохнете, нечиста сила! Вони з бунтівників, Іване Карповичу! З тих негідників, які государя нашого примусили відмовитися від корони! – кричав Паліцин. – Арештувати їх!

– Зброю сховали! – крикнув я. – Сховали!

– Іване Карповичу, я на державній службі. Виконую важливе завдання, будь ласка, не перешкоджайте мені, – схвильовано сказав Вялькевич. Усі здивовано на нього подивилися.

– То що, шпик? – Волков забув про Паліцина й прицілився у Вялькевича.

– Яка державна служба? – здивувався Паліцин.

Зброї ніхто не опускав, і так мені це все набридло, що хотілося плюнути та піти. Але я боявся, що вчинять тут знову стрілянину. Вже й так один труп є і двоє поранених, а може бути ще більше. Капітан відмовиться везти, здасть поліції, і спробуй потім відкараскатися. Не хотілося мені нових пригод, мусив залишатися, щоб спробувати втихомирити попутників, розібратися у грі, де нічого поки не розумів.

– Така служба, – прошепотів Вялькевич. – Іване Карповичу, допоможіть мені. Це справа державної ваги.

– Нікому я допомагати не буду, доки зброю не опустите. Бо розмови з наставленою зброєю ні до чого доброго не призводять.

– Він мусить померти! – сказала Фатіма.

– Сама здохнеш, суко! – заволав Паліцин.

– Усі мене знають? – спитав я. Здивував, подивилися на мене. – Усі, чи ні?

– Та всі. Усі, Іване Карповичу. Усі.

– Чи є в когось до мене якісь претензії, чи, може, хтось налаштований проти мене?

Закрутили головами.

– Пропоную не чинити свавілля, а відкласти зброю і провести суд. У кожного з вас є претензії одне до одного. Я вислухаю кожного і скажу, хто винен, а хто ні. Погоджуєтеся?

Подивився на них. Помітно було, що розгубилися.

– Я буду виконувати свій присуд, зобов’язуюся судити чесно й справедливо. Ніхто і ніколи не міг мені дорікнути, що я десь пішов проти сумління. Якщо погодитеся, я проведу цей суд. Якщо ж ні, я йду звідси, і робіть, що хочете.

– Але чому саме ви суддя? – спитав Паліцин.

– Тому що я єдиний, хто тут назвався справжнім ім’ям і нічого не приховує. Кожен же з вас бреше. Кожен!

Вони замислилися.

– Що ж, я не тільки забезпечую чесний суд, я ще і відповідаю за безпеку. Якщо хтось спробує напасти на іншого, я буду сприймати це як замах на себе. І реагуватиму. Якщо ви читали мої оповідки, то знаєте, що стріляю я добре. – Показав їм свій браунінг. – А тепер, Борисе, збери зброю.

Борис пішов каютою і зібрав весь тутешній арсенал. Ніхто не чинив спротиву. Ніхто не хотів, щоб до його ворогів додався і я.

– Що ж, тепер треба оглянути поранення. Я не хочу, щоб хтось стік кров’ю.

Фатіма оглянула поранення Волкова, а племінниця обробила рану Паліцину. В обох випадках поранення були несерйозні.

– Добре, продовжуємо.

– Може, вам треба щось записувати? – спитав Володінька і подав мені нотатник.

– Не треба, – сказав я.

Узагалі після того, як я зібрав зброю, можна було просто піти. Хай роблять, що хочуть, аби тільки без стрілянини. Але все одно чекати, поки шторм закінчиться, то чого б і не послухати шановне товариство – як його сюди занесло і для чого?

– Що ж, дамо слово першій парі ворогів. Фатімі й пану Паліцину. Які у вас претензії?

– Вона увірвалася до моєї каюти зі зброєю! Тут уже був ось цей. – Паліцин кивнув у бік Волкова. – Вимагав якихось скарбів. Пограбувати хотів. А тут ця малахольна почала кричати, що вб’є мене.

– І вб’ю! Обов’язково вб’ю, я присягалася… – рішуче сказала Фатіма.

– Та я тобі зараз голову відкручу! – заверещав Паліцин і подався до жінки.

– Стояти! – Я наставив на нього браунінг. – Сидіти всім на місці, говорити, лише коли я спитаю. Зараз говорить Фатіма. Чи хто ви там? – Подивився на неї уважно. Вона трохи знітилася.

– Добре. Так, я не Фатіма. – Вона зняла хустку, розправила волосся. – Я Сара Гуревич, міщанка з Кишинева.

– Вона жидівка, Іване Карповичу! – гримнув Паліцин, а я тупнув ногою.

– Говорити по черзі! – Подивився на цю Фатіму, яка виявилася Сарою. – Продовжуйте.

– Я донька купця Якова Гуревича, що мав крамницю колоніальних товарів у Кишиневі. Мій батько, мій старший брат Аарон і мій дідько Пінхус загинули під час Кишинівського погрому! Ми з матір’ю дивом урятувалися. Батько наказав нам залізти в ящик зі сміттям. Ми сиділи там, прикидані тирсою, і чули, як їх убивають!

– Собакам – собача смерть! – крикнув Паліцин.

– Мерзотнику! – заверещала Сара.

Вони кинулися одне до одного. Я схопив жінку за руку, Борис наставив зброю на чоловіка.

– Припинити! Якщо ви ще раз порушите порядок, я виставлю вас за двері! – гримнув на Паліцина.

– Але ж вона…

– Мовчати! – Я відпустив Сару, вона сіла. – Продовжуйте.

– І ось тоді, коли ми тремтіли у ящику зі сміттям і чули, як убивають наших рідних, я поклялася, що помщуся. І за батька, і за брата, і за дядька. Я тут, саме щоб помститися!

– Який стосунок пан Паліцин мав до погрому? – спитав я.

– Він ніякий не Паліцин. – Сара скривилася. – Він – Олександр Аляб’єв, землевласник із Дубоссар, мав контору і в Кишиневі.

– Це правда? – Я подивився на Паліцина.

– Ніколи не вірте жидам!

– Це правда?

– Це правда, – несподівано сказав Вялькевич. – Це – Олександр Кирилович Аляб’єв, один із затятих монархістів Бессарабії, очільник дубоссарського осередку «Союзу руського народу».

– Хто ти такий? – спитав у Вялькевича Паліцин-Аляб’єв.

Я вийняв ніж, який забрав у покійного Туманова. Показав усім.

– Я не прихильник жорстких методів, але обіцяю – якщо хтось іще втрутиться у виступ свідка, я щось йому одріжу. Вухо, палець, кінчик носа. На вибір. Чуєте, пане Паліцин, точніше, Аляб’єв?

– Не погрожуйте мені!

– Я просто попереджаю. Продовжуйте, Capo.

– Вбивства у нашому будинку чинив цілий натовп. Якісь наймити збіглися до центру міста з околиць. Керували ними двоє, і їхні голоси я запам’ятала на все життя. Одним був поручик Забіяко, що тоді працював у кишинівському охоронному відділенні. А другим був цей Аляб’єв, що возами приїхав до Кишинева з Дубоссар, прихопивши два десятки своїх поплічників. Саме вони увірвалися до крамниці мого батька. А також і тому, що Аляб’єв був винен йому гроші.

Аляб’єв щось забурмотів собі під ніс і закрутив головою, але нічого зрозумілого не вимовив.

– Я присяглася і я зробила все, щоб помститися. На жаль, я не могла діяти одразу. Я була ще дитина, мені було лише одинадцять років. Після погрому ми продали магазин, бо мама не могла жити в будинку, де вбили наших чоловіків. Ми переїхали в Херсон. Там мама спробувала почати справу, але прогоріла. Чоловіки не могли допустити, щоб баба не сиділа вдома, а вела торгівлю. Ми збідніли, часом голодували, але якось виживали. Мама наполягла, щоб я закінчила гімназію, а потім вступила в університет. Бідній жидівці вступати було важко. Мама вийшла заміж за німецького колоніста, записалася в лютерани й записала туди мене. Це полегшило вступ. Я вчилася, але не забувала про свою клятву. Із Забіяко все вийшло легко. Після кишинівського погрому його перевели кудись до Сибіру, але за кілька років він повернувся і став служити в Одесі. Там його поранили революціонери під час арешту друкарні. Про нього написали в газеті. Я написала йому листа від імені юної дурепи-монархістки, що шаленіє від захвату перед таким от героєм, стовпом самодержавства і православ’я.

Аляб’єв знову засопів.

– Він відповів. Йому подобалася слава. Він писав мені жахливо похабні листи, в яких примудрявся суміщати моралізаторство й прозорі статеві натяки. Він просив про зустріч, але мені не було з чим його зустрічати. Мені довелося віддатися одному торговцю зерном, щоб заробити грошей і купити браунінг – той самий, який при мені. Виїхала пароплавом на Ягорлицький кут – це така місцина біля Херсона, де влітку багато відпочивальників, а навесні й восени безлюдно. Там вистріляла цілу обойму, щоб відчути зброю. Коли повернулася, подруги спитали, чи не чула я пострілів. Я сказала, що то були мисливці. Ніхто й подумати не міг, що то стріляла я. Забіяко теж не міг. Коли я написала, що готова віддатися моєму герою, прилетів за два дні. Він був одружений, троє дітей, але це йому анітрохи не завадило. Він повірив, що його чекає незаймана. Я попросила його привезти всі свої листи. Мовляв, хочу віддатися на них. Він привіз, фиркав від нетерпіння, я перевірили, чи справді всі, чи з конвертами, потім запропонувала, щоб він узяв човна й ми попливли на протилежний берег. Пояснила, що хочу зберегти наше кохання в таємниці, він радо погодився. Сам пішов, винайняв човен, підібрав мене у безлюдному місці, потім погріб через Дніпро. Я розповідала, як давно мріяла віддатися йому, Забіяко тільки кректав. Сказала заплисти у невеличку бухту, оточену очеретом. Там нікого не було. Попросила відвернутися, мовляв, роздягатимусь. Він відвернувся. Я вистрелила. Спочатку хотіла у голову, а потім подумала, що так усе станеться занадто швидко. А коли він убивав мого батька, брата й дядька, це тривало довго. Їх різали, топтали, били, підвішували. Вистрелила в живіт. Він упав, захрипів, нічого не розумів. Пояснила, хто я і чому вирішила вбити його. Він злякався, став казати, що це не він. Але я нагадала йому день убивства в подробицях. Я ж усе дуже добре запам’ятала. Він злякався ще більше, поліз у гаманець, пропонував гроші, показував фотографії дітей, просив не залишати їх сиротами. Я вистрелила йому проміж ніг. Він завив. Я думала, він знепритомніє від больового шоку, потім я б допомогла йому опритомніти за допомогою холодної води і ще б мучила. Але він став кричати, міг привернути увагу. Я вистрелила йому в рот. Нарешті замовк. Я забрала гаманець, там було шістдесят рублів. У кишені піджака – він же приїхав у цивільному – я знайшла обручку, годинник, золотий хрестик на ланцюжку, портсигар, флягу, модну краватку. У валізці – пляшка вина, цукерки й пачка кондомів. Він не хотів, щоб я завагітніла.

Вона хрипко засміялася, стояла бліда й наче божевільна.

– Далі я причалила до берега, витягла з води клунок, який сховала заздалегідь. Там було кілька каменюк. Я засунула їх у кишеню піджака, під сорочку, у штани, відпливла й посеред бухти випхала тіло з човна. Ледь не перевернулася – оце б було сміху! Забіяко швиденько зник під водою. Взагалі-то там було неглибоко, метра півтора, не більше. А ще там було багато раків. На них я і сподівалася. Випливла з бухти, пристала до піщаного берега, пустила човен за течією, залишивши валізу з речами й переконавшись, що особу зниклого не можна встановити. Сама пройшлася пішки до пристані й повернулася в місто прогулянковим пароплавом. Наступного дня човен знайшли. Уже без валізи, яку, мабуть, хтось забрав. Човняр описав чоловіка, який брав човен. Усі вирішили, що чоловік упав у воду і втонув. Особу встановити не вдалося. Цікаво, що Забіяко, на той момент вже капітана охоронного відділення, в Одесі не шукали. Принаймні шуму не піднімали. Я навмисно ходила в бібліотеку, в газетах не було жодної згадки про зникнення офіцера охоронного відділення.

Паліцин, чи то вже Аляб’єв, підняв руку.

– Прошу слова, Іване Карповичу!

– Говоріть.

– Щойно ми почули зізнання у вбивстві! Сама злодійка зізналася, мабуть, від впливом вашого авторитету, Іване Карповичу, як найкращого сищика імперії! Пропоную арештувати негідницю і здати владі у першому ж порту!

– Суд іще не закінчено. Я хочу вислухати обидві сторони. Продовжуйте Capo.

– Після Забіяка я звернула увагу на пана Аляб’єва. Спробувала задіяти ту саму методу, написала листа, розповідала, що читала про його мужню і патріотичну позицію з газет. Та він не клюнув. Не відповів на перший лист, не відповів на наступний. Я з’їздила в Дубоссари. Маленьке містечко, в якому важко залишатися непомітною. До того Аляб’єв завжди був не сам. То зі своєю коханкою. – Сара кивнула на племінницю. – То із секретарем, а частіше з обома. А ще кучер, четверо слуг у будинку, кілька прикажчиків. Можливо, якби я пожила в Дубоссарах хоча б місяць, я б змогла знайти момент і завершити помсту. Але вже наступного дня до мене прийшли з поліції і почали розпитувати, хто я і що я. Довелося поїхати. Я спробувала підстерегти Аляб’єва під час подорожей до економій, які йому належали. Я робила засідки. Так-так, справжні засідки! В образі художниці з валізкою і мольбертом я приїздила на місце, ховалася в кущах, діставала манліхер. Про високу точність цієї гвинтівки я прочитала у ваших історіях, Іване Карповичу. Я змогла купити кавалерійський карабін цієї марки, обрізала йому приклад, і зброя вміщалася в чохлі разом із ніжками для мольберта. Я все добре продумала. Та мені не пощастило. Двічі Аляб’єв проїздив біля мене, але назустріч їхали цілі валки селян і в мене не було б шансів утекти. Утретє валок не було, тільки візок Аляб’єва, де їхав він, його секретар і візник.

Аляб’єв підхопився, його очі налилися люттю. Сара презирливо подивилася на нього.

– Я вистрелила. Поцілила і думала, що вбила. Але згодом виявилося, що ні. У нього досі шрам на шиї. Серйозне поранення, але зовсім не смертельне.

– Іване Карповичу, дивіться! Ось слід її злочину! – Аляб’єв роздер комірець сорочки й показав шрам. – Вона не вбила мене лише дивом!

– Продовжуйте. – Я дивився на Сару.

– Після цього він зробився зовсім обережний. Сидів удома в оточенні слуг, випивав, навіть до вітру не виходив, йому носили відро. Я спробувала вночі підпалити будинок гасом. Він зайнявся, але слуги змогли погасити. Потім будинок обнесли парканом і завели собак. Я вже не могла наблизитися. Через знайомих знайшла майстра, який зробив мені бомбу в ящику з-під «мастики» – це така болгарська горілка. Аляб’єв її дуже любив, йому возили її з Варни. Ящик із бомбою опинився в черговій закупці.

– У вас незвичайні друзі, – здивувався я.

– Так, революціонери, з есдемів. Я допомагала їм, вони допомогли мені з бомбою. Вибух стався у будинку, але загинув слуга, а не Аляб’єв.

– Бідний Михайло! Вона вбила його, вбила! – Аляб’єв заплакав.

– І після цього всього ви не відступили? – спитав я.

– Я не могла відступити! Моя мама виїхала до Америки, хотіла забрати і мене. Але я відмовилася. Я сказала собі, що мушу завершити помсту. Я чекала на зручний момент. Коли царя скинули, я вирішила, що тепер зможу зробити те, що присягалася зробити. Я хотіла діяти легально, звернулася в поліцію з вимогою розслідувати вбивства під час кишинівського погрому. Але там тільки сміялися. А тут я дізналася, що Аляб’єв збирається тікати.

– І як ви про це дізналися?

– Через свого інформатора. У мене було кілька інформаторів в оточенні Аляб’єва. Я сплела навколо нього справжню павутину!

– Слухайте, для цього ж потрібні гроші! Купувати карабін, їздити, робити засідки, знаходити майстра, що робить бомби, платити інформаторам. Для цього потрібні час і гроші. – Я подивився на Сару.

– У мене було і те, й інше. Завдяки коханцю. Багатий купець, із вихрестів. Він жив у Києві, скуповував зерно і переплавляв його по Дніпру. Наїздами бував у Херсоні, де я прикрашала йому дозвілля. Він був досить щедрий.

– Проститутка! Вбивця і проститутка! – сказав Аляб’єв. Ми не звернули на нього уваги.

– І ось мені стало відомо, що Аляб’єв тікає. За кордон. Мабуть, злякався, що без покровителів із імператорського двору може сісти в тюрму. Я поїхала до Дубоссар, але з’ясувалося, що Аляб’єв уже відбув до Одеси. Не наздогнала його й там, але дізналася, що контрабандисти переправили його до Варни. У Варні шукала вас, Іване Карповичу, і перевіряла всіх росіян. Довелося вдавати магометанку. Болгарія з Портою зараз союзники, до турків добре ставилися. Я заплатила і дізналася, що Аляб’єв відбув до Пловдива. Туди їхали, щоб переправитися через гори до Салонік. Я поїхала і ледь наздогнала його. Але в будинку було забагато свідків. Та й після вбивства я мусила втекти. А де б я ховалася у тому Пловдиві? Вирішила почекати. За моїм планом, коли нападуть арваніти, я пристрелю Аляб’єва, і всі подумають, що куля випадкова. Та коли арнавіти напали, стало не до помсти. Так само і в постоялому дворі, де ми оборонялися. У Салоніках я була така знесилена, що заснула і проспала до ранку. Вирішила вбити його на пароплаві. Ось прийшла, але у Аляб’єва вже був гість. – Сара кивнула у бік Волкова.

– І що ви там робили?

– Мені набридло брати участь у цьому цирку. – Волков підвівся й пішов до дверей. Але там чекав Борис із кольтом у руці. – І що, ви будете стріляти? – спитав Волков зневажливо, але зупинився. Бо з обличчя можна було легко зрозуміти, що стріляти Борис буде.

– Виявляйте повагу до суду. І відповідайте, – сказав Борис. Волков скривився. Повернувся на стілець і сів.

– Я не вважаю себе винним і не визнаю цей суд. Я нічого говорити не буду. – Подивився на мене.

– Він бунтівник. Сказав, що прийшов зробити експропріацію. Вимагав гроші й золото, які начебто у мене є, – поскаржився Аляб’єв.

– Не начебто, а насправді є. – Волков посміхнувся.

– Я їду на Святу землю молитися за Росію! – сказав Аляб’єв.

– Маячня, ви їдете на Лазуровий берег, де у вас будинок, – спокійно заперечив Волков.

– А ваш будинок на каторзі!

– Був, поки я звідти не втік.

– Так, пане Волков, чи хто ви там є! У вас, бачу, багата біографія. Поясніть нам, що ви тут робите? – попросив я.

– Жодних пояснень співробітникові охранки, нехай і колишньому, я надавати не буду. Тут я у власних справах, які нікого не обходять. – Він подивився на мене.

– Воля ваша, тоді я у своєму рішенні буду враховувати лише слова пана Аляб’єва, що ви – звичайний грабіжник.

– Мені начхати на ваше рішення.

– Іване Карповичу, дозвольте, я прострелю йому коліно? – спитав Борис. – Ось побачите, це вплине на бажання відповідати.

– Лякаєте? – Волков посміхнувся. – Тільки я не боюся. Всі знають, що Іван Карпович чесний і справедливий, що він карає лише винних, захищає жінок і навіть зі злодіями не вдається до зайвого насилля. Він не дозволить просто так прострелити ногу людині, тим паче вже пораненій. Так, Іване Карповичу?

– Просто так – ні, а за неповагу до суду – цілком. Стріляй, Борю, – сказав я і Борис прицілився.

– Зачекайте! Відколи це найкращий сищик імперії користується допомогою уркаганів? – спитав Волков, який помітно захвилювався. Поранення його було несерйозне, невеличка плямка крові на боці.

– З чого ви це взяли?

– Я чув його слова про Синдикат. Я знаю, що це! Цей Синдикат убив кількох наших товаришів в Одесі. Це найбільша організація кримінальників на півдні Росії! Влада Синдикату доходить аж до Волги, де править Харлам.

– О, та ви добре знаєте про кримінальний світ Росії. Тільки от Харлам уже не править, він мертвий. Ну, а стосовно Синдикату можу лише сказати, що Борис тут – приватна особа, яка допомагає мені в подорожі. Та це не означає, що він втратив свої стрілецькі навички.

Борис цілився, Волков подивився. На мене, на Бориса, знову на мене.

– Добре, нехай. Хочете, щоб я пограв у цей цирк, – я пограю. Мене звати Олексій Котомкін. Я належу до партії більшовиків. Зараз ми активізуємося, і для цього нам потрібні гроші. Мені стало відомо, що пан Аляб’єв, один із найбагатших людей Бессарабії, збирається виїхати за кордон. Думаю, пану Аляб’єву не давали спокою власні ж методи заробляння грошей, які полягали у шантажі єврейських підприємців. Або ви платите, або погром іде до вас. У 1905–1907 роках пан Аляб’єв заробив на цьому десятки, якщо не сотні тисяч рублів, отримав у володіння величезні ділянки ріллі та пасовищ, десятки млинів, крупорушок, олійниць та іншого майна. За нашими даними, пан Аляб’єв – мільйонник. Звісно, про його методи збагачення було відомо, але вплив на двір громадянина Романова дозволяв Аляб’єву не боятися покарання. Та після того, як царя було скинуто, багато хто з жертв почав вимагати притягнути Аляб’єва до відповідальності. Тоді наш герой влаштував швидкий розпродаж майна. Всім розповідав, що збирається їхати у Владивосток, щоб звідти відплисти до Америки, але сам обрав значно коротший шлях. Як мені відомо, частину грошей Аляб’єв відправив через банки, а частину везе з собою готівкою, золотом і коштовностями. Мабуть про ці скарби стало відомо і кримінальним елементам. – Волков кивнув у бік мертвого Туманова. – Я теж вирушив за паном Аляб’євим, збирався полегшити його тягар ще в Одесі, але наш герой утік. Я поїхав за ним, майже наздогнав у Варні і остаточно наздогнав у Пловдиві. Спробував уночі провести експропріацію, але ми – я, пані Сара, загиблий і пан Вялькевич, який про себе ще розповість, – завадили одне одному. Те саме сталося і зараз, на пароплаві. Я увірвався до каюти, щоб пристрелити Аляб’єва. Я зміг його обеззброїти і став вимагати гроші. Та прекрасне створіння, що супроводжує пана Аляб’єва, вистрелило в мене і поранило. Я вистрелив в Аляб’єва, потім увірвалася Сара, а за нею пан Вялькевич. Потім прийшли і ви, Іване Карповичу. Ось і вся моя історія.

– Дякую за щирість, пане Котомкін. Тепер я хочу вислухати пана Вялькевича. Точніше, пана, який називає себе Вялькевичем. – Я подивився на нього. Він трохи знітився, деякий час вагався, врешті-решт кивнув.

– Так, я не Вялькевич. Мене звати Костянтин Конрадович Сільванський. Я військовий офіцер. Мене поранили під час третьої облоги Перемишльської фортеці. Лікувався в Петрограді, отримав пропозицію почати роботу на військову контррозвідку. Після Лютневої революції відділ, у якому я служив, став займатися монархістами, що міряли повернути царя до влади. Серед чільних наших клієнтів був і пан Аляб’єв. Ми знали, що він їздив до командувача Південно-Східного фронту Олексія Брусилова з вимогою направити резерв військ у Петроград, щоб повернути царя до влади. Ми збиралися арештувати Аляб’єва, але він зміг переконати наше керівництво, що виїде за межі країни і припинить політичну діяльність. Думаю, взяли своє і гроші. Так чи інакше, але нам було наказано не заважати виїзду. Але керівництво наказало прослідкувати за ним та його контактами за кордоном. Були побоювання, що Аляб’єв спробує організувати якийсь монархістський рух. Ось і все.

– Але чому ви прийшли в каюту Аляб’єва?

– Я вирішив, що якщо зможу конфіскувати – звісно, на користь нашого Отєчєства, – гроші Аляб’єва, то унеможливлю підривну діяльність за кордоном. Тому вирішив провести реквізицію коштів і золота.

– Чорт забирай, Іване Карповичу, оце так товариство! Втікач-багатій, месниця, більшовик, урядовий агент! – Борис закрутив головою.

– Не забувайте ще про бандита і найкращого сищика імперії, які виступають у дивовижному тандемі, – сказав Волков, або ж Котомкін.

– Що ж, пане Аляб’єв, тепер послухаємо вас.

– На відміну від цих людей, я говорив і говорю тільки правду. Ми з племінницею і секретарем ні від кого не тікаємо, а їдемо до Святої землі, щоб молитися за Росію та її законного правителя, государя Миколу Другого. Спасіння Отєчєства – наша єдина мета, нічого іншого ми не бажаємо. Всі ці балачки про злочини, які я начебто коїв, – лише прикриття для цих негідників, які хочуть обікрасти мене. Я мушу їх розчарувати – у мене немає скарбів, які вони намріяли. Звісно, деякі гроші на дорогу до Святої землі й тамтешнє перебування в мене є. Але ані великих сум, ані золота чи коштовностей я не везу, – спокійно сказав Аляб’єв.

– Бреше! – в один голос вигукнули Сара й Котомкін, а Сільванський кивнув.

– Може, проведемо обшук? – спитав Борис.

– На яких підставах? – захвилювався Аляб’єв. – Я чесний громадянин нашого Отєчєства, до якого немає претензій у поліції чи суду. Подивіться, хто мене звинувачує! Божевільна, що вбила офіцера! Більшовик-грабіжник! І агент Тимчасового уряду, незаконного і підлого, того самого, який позбавив нашого государя трону! Іване Карповичу, захистіть мене від цих образливих звинувачень!

– Я все одно вб’ю тебе. – Сара посміхнулася.

– А я заберу твої гроші. – Котомкін посміхнувся.

– Гроші слід конфіскувати, щоб ви не завдали шкоди новій Росії, – кивнув Сільванський.

– Іване Карповичу, здається, ці троє хочуть перебрати на себе повноваження суду! – крикнув Аляб’єв.

– Іване Карповичу, здається, я можу запропонувати варіант, який влаштує всіх, – сказав Котомкін і підвівся. Борис наставив кольт, Котомкін підняв руки. – Спокійно, спокійно! Так ось, Іване Карповичу, дивіться, яка ситуація. У тому, що Аляб’єв злочинець і заслуговує на покарання, сумнівів немає. Сара хоче його голову. Вона її отримає. Це задовольняє і пана Сільванського, якому було доручено нейтралізувати Аляб’єва. А що може краще нейтралізувати, ніж загибель? Нарешті, я візьму гроші Аляб’єва. Ось так усі будуть задоволені.

– А ми? – несподівано спитала племінниця Аляб’єва. Всі здивовано подивилися на неї. Аляб’єв теж.

– Дівчинко, не лізь у розмову старших, – сказав Котомкін.

– Це наші гроші, – відповіла племінниця.

– Це мої гроші! – аж заревів Аляб’єв і потягнувся до дівчини, щоб ударити її. Виглядало так, наче він робив це й раніше. Дуже здивувався, коли дівчина несподівано вихопили «велодог». Ще більше здивувався, коли вистрелила йому в обличчя. Двічі. Аляб’єв скрикнув і завалився на підлогу. Дівчина навела «велодог» на отетерілого Котомкіна.

– Це наші гроші, – повторила вона.

– Чорт, що ти зробила! Це я мусила вбити його! – закричала Сара. – Я! Я присягалася помститися!

Вона кинулася до Бориса, в якого від подиву аж щелепа відпала.

– Віддай мені пістолет! Я дострелю того покидька! Він іще живий! – кричала Сара. Борис відштовхнув її. Сара кинулися до Аляб’єва і стала душити.

– Припиніть, він мертвий! – наказав я. Сара вдарила його по обличчю, плюнула, почала проклинати. На це страшно було дивитися. Нарешті відійшла. Я дивився на дівчину з «велодогом».

– Поклади зброю, – сказав Борис.

– Ні!

– Хто ти така? – спитав я.

– Мене звати Алевтина. Цей покидьок – вона кивнула в бік Аляб’єва – вимагав, щоб я називалася Анною-Марією. Розповідав усім, що я француженка. А коли вирішив тікати, призначив своєю племінницею.

– Ти була його коханкою?

– Так. Він купив мене. У батьків. Заплатив стільки, що вони змогли купити коня і корову. Для селян дуже важливо мати коня і корову, для цього можна віддати одну доньку з сімох. Мені було десять років. Найняв виховательку, яка вчила французької. Хотів, щоб у нього була коханка-француженка. У нього були гроші, щоб завести собі бонну, але біда в тому, що з ними він не міг робити все, що хотів. А зі мною – міг. І робив.

Вона говорила це спокійно, без сліз чи тремтіння у голосі. Всі ошелешено слухали.

– Ми давно хотіли вбити його. Але розуміли, що нас спіймають. Володя боявся, він і зараз боїться. Та я пообіцяла собі, що ми вб’ємо його в цій подорожі. Вб’ємо й забудемо назавжди. Але його гроші належать нам. Ми їх заслужили. Я витерпіла стільки усього, що я не віддам їх нікому. Краще загину, але не віддам. Ці гроші наші. Що б там ви не вирішили. – В її очах не було страху. В її очах була заморена впертість, яка буває у важкохворих чи дуже старих людей. А вона ж іще була дитям.

– Ну що, Іване Карповичу, історійка так і проситься до книжки! Так? – несподівано спитав Котомкін і зареготав. – Тут тобі і помста, і старий розпусник, і ображені жінки – все як ви любите! Напишете про це? Якщо напишете, не забудьте врахувати мою думку. Алевтино, я вірю, що вам довелося пережити багато неприємного, може, навіть страшного, але я не можу піти без грошей. Вони потрібні нашій партії. Потрібні Росії. Наближаються стрімкі зміни, до яких ми мусимо бути готові…

– Пристрелити й тебе? – спитала Алевтина. Схоже, запитувала вона для годиться, з ввічливості, і все вже вирішила. Котомкін це відчув і трохи розгублено подивився на мене.

– Поклади зброю, – наказав я дівчині.

– Ні, це наші гроші! – сказала Алевтина.

– Поклади зброю, інакше я муситиму тебе вбити.

– Ви не зможете. Ви ніколи не ображаєте жінок, а тільки захищаєте, – сказав Володінька. – Я ж читав усі ваші пригоди і знаю це. Іване Карповичу, Алевтина більше за всіх постраждала у цій історії. І вона справді має право на ці гроші.

– Ідеться не про гроші, а про зброю. Якщо Алевтина вважає, що «велодог» допоможе їй чогось досягти, вона помиляється. Дуже помиляється. Дівчино, поклади зброю. – Я дивився на неї. У моїй руці був браунінг. У Бориса – два кольти. У неї не було жодних шансів.

– Я не віддам ці гроші, – сказала Алевтина.

– Я теж, – кивнув Котомкін. Він був зацікавлений у тому, щоб докрутити ситуацію до вибуху, в якому спробував би виграти.

– І я. – Це вже долучився Сільванський.

– І я теж, – сказала Сара.

– Що скажете, Володю? – спитав я. Мене не цікавила його відповідь, я це сказав лише для того, щоб Алевтина подивилася на свого спільника і повернула руку з револьвером. Я вистрелив, дівчина скрикнула, револьвер упав, Алевтина схопилася за скривавлену руку. – Ані руш!

Мій крик подіяв, ніхто не рухався. Я підійшов, узяв «велодог» і засунув до кишені. Подивився на всіх.

– Може, хтось не розуміє, але зі мною краще не розмовляти мовою погроз. А вже наставляти на мене зброю – зовсім погана ідея.

– Найкращий сищик імперії підстрелив дівчину! Таким буде ваш черговий подвиг. Так? – спитала Алевтина. Насправді там була радше подряпина, ніж рана. – Вистрелити в цього покидька, який убивав і ґвалтував, ви не змогли. – Вона вдарила носаком тіло Аляб’єва. – А ось мене ви підстрелили! Ви такі ж, як і інші, Іване Карповичу? Ви не вважаєте, що я можу на щось претендувати? Бо я – дівчина, баба по-вашому! – Вона вже кричала.

– Підвищувати голос теж не треба.

– А ви не вказуйте мені, що треба, а що ні!

– Повертаємося до грошей. Я так розумію, це зараз ключове питання, стосовно якого ми мусимо дійти згоди. – Я подивився на присутніх.

– Вважаю, що гроші мусять отримати постраждалі від цього покидька. Алевтина – постраждала, Володя і я – теж, – запропонувала Сара.

– Е ні, так діло не піде. – Котомкін засміявся. – Тут вам не церква, тут страждання нічого не варті. Бо той, хто страждав, винен – він не чинив опору, не боровся, лише терпів. Ми всі тут маємо рівні права на гроші Аляб’єва.

– Ні, не рівні! – скрикнула Алевтина.

– Я, представник уряду, вважаю, що більша частина грошей мусить повернутися до Росії. Нашій країні, що веде важку війну з ворогом, потрібні гроші. Але я згоден, щоб частину – наприклад, чверть суми – розподілили між усіма нами. Вважатимемо, що ми знайшли скарб.

– Ну ти і дурень! Ти хочеш, щоб я віддав гроші моєї партії Тимчасовому уряду? Та ніколи! – закричав Котомкін.

– Яка партія? До чого тут партія? Чи уряд! Це – приватна справа! – тонким голосом сказав Володінька. – Гроші, як компенсацію, отримують постраждалі від дій Аляб’єва.

– Гроші для всіх!

– Ні!

І вони почали битися. Котомкін штовхнув Сару, хотів ударити Володю, але Алевтина стрибнула на нього й почала дерти волосся. Сільванський схопив її, хотів відтягнути, але Сара боляче вдарила його нижче пояса. Крики, удари, лайки. Я вистрелив.

– Зупиніться! Зупиніться! Що ж ви робите? Ви поскаженіли всі! Що у вас із головами? Чому ви хочете отримати все й заради цього на все готові? У вас розум залишився, чи його забила жадібність? Ну, чого мовчите?

Вони припинили битися, підвелися з підлоги, розійшлися, ошелешені власною люттю.

– Яка ваша пропозиція, Іване Карповичу? – спитала Сара.

– Моя пропозиція – не треба пускатися берега. Не давати жадібності забивати памороки. Бо це погано закінчується, я бачив на власні очі гори трупів, що лежали біля скарбів.

– Пан суддя каже правильні речі, але щось мені здається, він сам вигадує, як би зробити так, щоб отримати найбільше. – Котомкін недобре зиркнув на мене. – Може, перестріляєте нас? Вся зброя у вас із вашим кримінальним товаришем. Це ж легко! І всі гроші будуть ваші!

– Іван Карпович ніколи не вчинить так! – запевнив Володінька.

– Ну, це ж він добрий та чесний у своїх історіях, а як воно насправді, хто там знає. Що, Іване Карповичу, через багато трупів ви переступили, поки дісталися до висот своєї копійчаної слави? Га? – спитав більшовик.

– Іване Карповичу, я дивлюся на цього покидька і розумію, що його таки варто пристрелити, щоб не гавкав! – сказав Борис.

– Зробимо так. – Я обвів поглядом присутніх. – Нас тут семеро. Я відмовляюся від будь-яких претензій на гроші покійного. Мені не треба ані копійки. Вас залишається шестеро. Алевтина, Сара, Володя, Борис, Котомкін та Сільванський. Ви мусите домовитися між собою, як поділити гроші. Як скажете, так і буде. Але рішення має підтримати більшість, тобто четверо. Вирішуйте самі, діліть гроші, й покінчимо з цим.

– Іване Карповичу, ви маєте такі самі права на гроші, як і всі інші, – сказав Борис.

– Я не хочу цих грошей. Мене нудить від них, від їх влади, яка перетворює людей на дурнів. Я не хочу бруднитися ними. Я так вирішив. Тепер вирішуйте ви. Борисе, віддай мені свої кольти. Зі зброєю мушу залишитися тільки я, особа незацікавлена.

Борис із деяким сумнівом подивився на мене, але кольти таки віддав. І торбу зі зброєю теж.

– Ну, якщо ви так вважаєте, Іване Карповичу.

– Тепер обговорюйте. Але прошу, не починайте битися чи лаятися. Пам’ятайте, що треба не тільки вимагати, а й поступатися.

– У демократію вирішили пограти, Іване Карповичу, – скривився Котомкін. – Тільки дарма. Ми, руські, – дикі люди, ми тільки силу розуміємо. Силу та примус!

– Дурниці, – сказав Сільванський. – Після того, як ми скинули царя, ми зможемо жити інакше. Я пропоную віддати гроші нашому Отєчєству. Не всю суму. Добре, давайте половину поділимо між собою, а половину віддамо Росії!

– Чхала я на вашу Росію! – обурилася Сара. – Я їду в Америку, де живе моя матір і де мене не будуть убивати за те, що я єврейка! І я жодної копійки не віддам вашій Росії! Бо не я заборгувала Росії, а Росія мені!

– А я не хочу, щоб Росію прирівнювали до Тимчасового уряду! Він не має до Росії жодного стосунку. І я теж не дам ані копійки! – заявив Котомкін.

– Ми з Володею проти цієї ідеї, – сказала Алевтина.

– Я теж нічого Росії не винен, – закінчив обговорення Борис.

– Добре, більшість проти такого розподілу, – сказав я. – Які ще будуть ідеї?

Ідеї у всі були прості. Кожен хотів отримати більше, і ніхто не хотів поступатися. Жодна з пропозицій не набрала голосів. Люди лаялися, доводили свої права, але не визнавали прав інших.

– От бачите, Іване Карповичу, демократія не для нас, – сказав Котомкін, коли всі вже втомилися від суперечок. – Може, ви як верховний суддя та государ-імператор цієї каюти запропонуєте якесь своє рішення?

Усі подивилися на мене з надією, що моя пропозиція буде сприятливою саме для них.

– На мій погляд, справедливо було б визнати рівні права всіх шістьох присутніх тут на гроші Аляб’єва. Страждання пані Сари та пані Алевтини мали б компенсуватися загибеллю кривдника. Я пропонував би виплатити кожному по п’ятнадцять відсотків від загальної суми грошей Аляб’єва.

– Але в сумі це дев’яносто відсотків. А ще десять? – спитала Сара.

– Десять відсотків я б залишив на домовленість із капітаном. Він чув постріли й може зацікавитися тим, що тут сталося і куди поділося одразу два пасажири. – Я кивнув на трупи. – Йому треба заплатити, щоб не здав нас поліції.

– Але десять відсотків для цього забагато! – поскаржився Сільванський.

– Залишок піде на премію пані Алевтині, яка взяла на себе гріх убивства.

– О, та ви пропонуєте преміювати вбивцю! Оце так суддя! – зауважив з іронічною посмішкою Котомкін.

– Я думаю, в цьому випадку правосуддя здійснилося, хоч і не досить звичайним способом, – відповів я.

– Наче стукають? – спитала Сара.

Справді, стукали у двері, які вели на поверх, де були каюти.

– Я зачинив двері на наш поверх. Мабуть, хтось із команди. Борисе, відчини, але сюди не пускай, скажи, що у нас усе добре, – попросив я.

Борис кивнув і вийшов.

– Ну, в принципі, мені подобається пропозиція Івана Карповича, – сказав Котомкін. – Я б, звісно, хотів отримати більше, але збільшити частку можливо лише за допомогою зменшення числа претендентів. А це ризикований, неконтрольований процес. Справді, краще отримати по п’ятнадцять відсотків, аніж по кулі в голову. Я за.

Котомкін підняв руку. Мені здалося, він говорив нещиро і його згода була лише маневром.

– Ну добре, здається, це справді найкращий варіант. – Сільванський теж підняв руку.

– Я б мусила отримати більше, але нехай уже буде стільки. – Підняла руку і Сара.

Я був упевнений, що Борис теж погодиться і… Пролунав крик і почувся тупіт багатьох ніг у коридорі. Я наставив браунінг на двері, де з’явився натовп озброєних матросів. Кілька гвинтівок і пістолетів, рушниці, ножі. Вони зупинилися й дивилися на мене, я на них.

– Іване Карповичу, вам краще здатися, – почув я голос Ігнатова. Того самого, якого ми врятували з арнавітського полону й довезли до Салонік. – Я вас упізнав, упізнав! Здавайтеся, шановний. Ви, звісно, найкращий сищик імперії, але для куль це не суттєво.

Ігнатов у дверях не з’являвся, ховався за перетинкою.

– Де капітан? – спитав я.

– Тут капітан, тут, – почув я голос Спиридона.

– Так вийдіть і скажіть, що сталося! – Я зобразив обурення.

– Він не вийде, не вийде, Іване Карповичу! – прокричав Ігнатов. – Я пояснив, яка ви небезпечна людина і як добре стріляєте!

– Що ви тут робите, Ігнатов? – спитав я.

– Мені стало цікаво, куди це мандрує таке високоповажне товариство! Я відчув запах грошей. У мене на них нюх! І він мене не підвів! Гроші справді є! І вони потрібні нам!

– Ми заплатили за плавання!

– Я кажу не про ті копійки! Я кажу про справжні гроші! Ті, які ви ділили! Я підслухав усі ваші розмови, – пояснив Ігнатов, а я пожалкував, що не залишив його в горах. Бачив же, що він негідник. – Чесно кажучи, сподівався, що ви перестріляєте одне одного і полегшите нам роботу. Та ви чомусь вирішили розійтися миром. Це взагалі-то нетипово. Жадібність мусила б засліпити, але ви завадили. Довелося втрутитися. Покладіть зброю, Іване Карповичу. У вас немає жодних шансів.

– А які шанси у мене будуть, коли я залишуся без зброї?

– Іване Карповичу, ось ваш товариш, – сказав Ігнатов. У кутку дверей біля підлоги з’явилася скривавлена голова Бориса. Здається, непритомного. – Вам же неприємно буде, якщо я його пристрелю?

Ігнатов засміявся. Він боявся визирнути у двері. Я подумав, що він стоїть за перетинкою, яку з близької відстані куля мусить пробити. Ще подумав про те, що команда неодмінно вб’є нас. Ми – якісь невідомі чужоземці, що крадькома сіли на пароплав. Хто шукатиме і хто питатиме, тим паче зараз, під час війни? Вбити, поділити гроші й гуляти. Іншого варіанта в цих товаришів не було. А як так, то варто мені було лише покласти пістолет – і життя моє закінчилося. І не тільки моє.

– Іване Карповичу? – перепитав Ігнатов. Матроси вороже дивилися на мене. – Чи капітану таки віддати наказ, щоб вас розстріляли?

– Добре, – кивнув я. – Зроблю, як ви скажете.

Я неквапливо підійшов до тіла Аляб’єва, присів і підняв покійного. Він був важкий, але коли хочеш жити, звідки тільки й сили беруться. Розрахунок мій був на те, що матроси не розуміють наших розмов із Ігнатовим і не почнуть одразу стріляти, бо подумають, що я роблю те, що від мене вимагалося. І вони не стріляли.

– Що ви там робите? – спитав Ігнатов.

– Те, що ви сказали, – збрехав, аби його заспокоїти.

Виставив плече, на яке спер Аляб’єва, лівою рукою схопив краватку на його товстій шиї, кулаком уперся під підборіддя. Рухом усього тіла відірвав труп від підлоги й покрокував до дверей каюти. Матроси розгубилися, один щось закричав капітану, той закричав у відповідь.

– Вогонь! Вогонь! – заверещав Ігнатов, який здогадався, що сталося щось не те. Але матроси не розуміли російської й тим дали мені кілька секунд. Почали стріляти тільки тоді, коли я вистрелив. Спочатку в перегородку, за якою ховався Ігнатов. Потім у матросів. Лівою рукою я тримав тіло Аляб’єва, яке поклав на себе, наче щит, а правою стріляв. Удар, іще один – боляче! – іще. Це кулі пробивали труп і впиналися у мене. Несподівано закричав Котомкін, і згасло світло. Він здогадався розбити лампу під стелею.

– Зброю! – заволав я, щоб люди розбирали пістолети з торби, яка залишилася у кімнаті. Дотягнув тіло до дверей і викинув його в коридор, прямо на матросів. Вони повалилися й від несподіванки стріляли абикуди. Я нахилися, щоб затягти до каюти Бориса, коли побачив, що він вже поплазував всередину. Чи опритомнів, чи раніше вдавав непритомного. Я відскочив у глибину каюти, впав і спробував знову прикритися тілом, цього разу Туманова. Грюкнули двері.

– Меблі! Треба підперти двері! – закричав Котомкін, який швидше за всіх метикував, що треба робити. Кулі пробивали отвори у дверях, через які в каюту потрапляли промені світла з коридора. Матроси почали ламати двері. – Меблі!

– Вони прибиті! – закричав Сільванський.

– Ламай! – гримнув Котомкін, який уже теж почав стріляти, щоб відігнати матросів. Я перезарядив браунінг. Почув хрускіт. Матроси ламали двері, в каюті ламали меблі. Теж почав стріляти. Крики і удари по дверях припинилися. Матроси відступили. Двері були всі в дірках.

– Ви живі? – спитала тихо Сара.

– Живий.

– Цілі?

– Не дуже. – Я важко підвівся. Біль у боку, в правій руці, у плечі.

– Іване Карповичу! – Мене підхопив Борис. – Як ви?

– І що далі? – крикнув із коридора Ігнатов. Роздратований Спиридон лаявся. Російські лайки він знав, як виявилося, дуже добре. Думаю, йому не сподобалося, що нам вдалося поки що врятуватися. – Що далі, Іване Карповичу? Куди ви подінетеся з цієї каюти?

– Ламайте меблі, – прошепотів я. – Нам потрібна барикада, щоб захищатися від куль.

– Що ви тим бурчите? – нервувався Ігнатов.

– Дивуюся, що ти живий, собако! Я ж так старався тебе пристрелити!

– А ви щасливчик! Це ж треба – таке утнути і залишитися живим! Але далі що? Здавайтеся, інакше ми вас перестріляємо! – пригрозив Ігнатов, а капітан щось залопотів по-своєму. – Не ламайте меблі, негідники! Ці каюти нещодавно відремонтували!

Капітан почув, як мої товариші відривають від підлоги шафу, стіл, ліжка, кілька тумб, стільці – все, що було в каюті. – Я рахую до п’яти! Той, хто не вийде, буде вбитий!

– А той, хто вийде? – спитав я. – Що ви зробите з тими, хто вийде?

– Іване Карповичу, не вірте їм, не вірте! – зашепотів Володінька. Я й не збирався, мені просто потрібно було трохи затягнути час, а ще я прислухався, щоб зрозуміти, де капітан.

– Капітан дасть вам човен, і пливіть, куди хочете! Він пообіцяв! – запевнив Ігнатов.

– У такий шторм вийти в море на човні? Та це ж певна смерть!

– Ну тоді він залишить вас на острові. День-два – і вас хтось підбере. Тут же ходить багато кораблів. Та не ламайте ви меблі! – закричав Ігнатов, і капітан закричав. Мабуть, переживав за ремонт. Думав швиденько заробити, а не вийшло. – Все, рахую до п’яти! Один!

Я вистрелив кілька разів, Ігнатов закричав, але, здається, лише з переляку, а не тому, що я його поранив. Моряки теж почали стріляти. Я сподівався, що набоїв в них небагато. Бо в нас їх було зовсім обмаль. Ми ж витратили майже все на бій з арнавітами, а відновити запаси не встигли.

– Бережіть набої, бережіть! – зашепотів я.

– Іване Карповичу, ви весь у крові! – Борис теж шепотів, десь поруч.

– Нічого, поранення неважкі. – заспокоїв я. – Меблі під двері!

Ми посунули шафу. Вчасно, бо матроси знову спробували вибити двері. І знову стріляли. Потім почали стріляти з сусідньої каюти і з коридору. Кулі з гвинтівок пробивали стіни, але дуже втрачали у швидкості й застрягали в меблях, за якими ми поховалися. Два столи, крісла, стільці, ліжка. Ми все перекинули і побудували цілу барикаду.

– Ну що там, Іване Карповичу, не передумали здаватися? – спитав Ігнатов.

– А ви? – спитав я, і він зареготав. Якось зовсім не весело. – Іване Карповичу, краще здавайтеся. Бо ж ми розраховуємо узяти за вас багатий викуп. Тому нам немає сенсу вас убивати. Ми залишимо вам життя, якщо ви зараз вийдете. Ваші товариші взагалі нас не цікавлять. Чуєте? Не цікавите ви нас! Ми просто заберемо Підіпригору, візьмемо гроші й залишимо вас на острові, а самі попливемо до Туреччини. Там за Підіпригору дадуть дуже добру ціну! Здавайтеся, так усім буде краще! А якщо не здастеся, ми вас знищимо! У нас три десятки людей, у нас гвинтівки, нарешті, у нас харчі й вода! А у вас – нічого! Ви приречені! Або здаєтеся на наших умовах, або загинете!

– Ігнатов, ти дурень, якщо думаєш, що нас можна легко обдурити! – крикнув Котомкін.

– Ну, якщо хочете померти, я тут безсилий! – крикнув Ігнатов.

Вони, здається, про щось балакали з капітаном.

– Борю, про що вони говорять? – спитав я пошепки.

– Погано чути. Але, здається, Ігнатов пропонує проламати стелю і атакувати згори. А капітан не хоче псувати пароплав. Ігнатов розповідає, що в нас дуже багато грошей і капітан зможе купити новий пароплав. Капітан не дуже вірить.

– Кляті гроші, – прошепотів я. У котре переконався, що дурні гроші до добра не доводять.

– Що будемо робити, Іване Карповичу? – пошепки спитав Котомкін.

– Промацайте підлогу і стелю. Чи немає якихось люків.

– Вони щось говорять про дим. – Борис прислухався.

– Про дим? Що про дим?

– Не знаю. Капітан кудись вийшов.

Ми сиділи в темряві і слухали. Моряки заспокоїлися, на штурм більше не лізли, перемовлялися.

– У когось є сірники чи запальничка? – спитав я.

– Тут була свічка. Зараз спробую знайти, – сказала Алевтина.

– Сірники є, – повідомив Сільванський.

– Іван Карпович поранений. Йому треба перев’язати рани. Хтось уміє? – спитав Борис.

– Я вмію. Доводилося перев’язувати пораненим товаришам. – Котомкін присів поруч зі мною. Алевтина знайшла свічку, запалила. – Нічого собі, ви весь у крові.

– Бік, плече, рука, – сказав я. – Всі тримайте зброю напоготові. Але при нападі берегти набої. Першим стріляє Борис, потім, якщо треба, приєднуються інші. Бити прицільно.

– Алевтино, дайте чисту сорочку! – попросив Котомкін. – Може, у вас і розчин йоду є?

– Є, зараз даю.

Котомкін порвав сорочку на смуги, почав мазати мені рани.

– О, я ось одну кулю так голіруч вийняв, – похвалився він. – Втратила швидкість у Аляб’єві, вас тільки подряпала. А ви молодець, Іване Карповичу. Вибачте, я до вас із підозрою деякою ставився, але зараз мушу визнати, що помилявся. Справжній боєць!

– Тихо! – Я почув у коридорі тупотіння. Потім важкі удари у двері. Виламати їх тепер було складно, бо підперті. Почали гупати по перегородці. Сокирами. – Борю!

Він кілька разів вистрелив, але удари продовжувалися. Зі стіни випав шматок дошки. У дірку миттю залетів шматок тліючого клоччя, потім іще один.

– Загасити! – крикнув я.

– Вогонь! – крикнув Ігнатов. Моряки почали стріляти з гвинтівок, не підпускали нас до клоччя, що диміло перед барикадою з меблів.

– Зараза! – Борис схопив стіл і почав сунутися вперед, ховаючись за ним. Кулі пробивали стінку, але на кришку стільця їх вже не вистачало. Борис зірвав піджак і накрив клоччя.

– Вікна відкрийте! – наказав я. У каюті їх було два. Невеличкі, кругленькі такі, на кораблях їх називали ілюмінаторами.

– Ну що, Іване Карповичу, яка вам там, добре дихається? – спитав Ігнатов і в дірку залетіло клоччя. Дим швидко став заповнювати каюту. Борис накрив, але дихати вже було нічим.

– По черзі дихаємо! – наказав я, бо біля ілюмінаторів зчинилася штовханина.

– Не хочете здаватися? Іване Карповичу? Невже до раків хочете, на дно? – Ігнатов зареготав.

– Треба щось робити! – прошепотів Котомкін.

– Є пропозиції?

– Ви ж найкращий сищик імперії!

– Може, таки здамося? – спитав Сільванський. – Вони ж греки, православні. Висадять на острові, а звідти вже виберемося.

– Лайно! – сказав Котомкін. – Вони нас пристрелять.

– А тут ми задихнемося!

– Алевтино, де гроші? – спитав я.

– Ви що, вирішили здатися? – здивувався Котомкін.

– Іване Карповичу, вони нас уб’ють! – крикнув Борис.

– Де гроші, Алевтино? Кажи швидше!

– Для чого вони вам? – нервово спитала дівчина.

– Щоб спробувати врятуватися.

– Як?

– Зараз побачиш!

– Що ви задумали, Іване Карповичу? – спитав Котомкін.

– Алевтино, або давай гроші, або ми приречені! – прошипів я і закахикав. Усі кахикали, кидалися до ілюмінаторів, щоб схопити повітря.

– Алю, послухай його! Іван Карпович – найкращий сищик імперії! Він не обдурить, він завжди перемагає! Послухай його, благаю! – прошепотів Володінька.

– Я теж багато про нього чула, – додала Сара. – До нього варто прислухатися.

– Давай гроші, він щось вигадав! – попросив Котомкін.

– Добре. – Алевтина полізла у якийсь темний куток. Котомкін їй присвітив.

– Що ви там шепочетеся, Іване Карповичу? Ще не надихалися димом? Зараз новий буде! – закричав Ігнатов.

– Добре, ми здаємося! – крикнув я. Усі в каюті здивовано перезирнулися. Я показав, щоб мовчали.

– Здаєтеся? – спитав Ігнатов.

– Так, не стріляйте, я відчиняю двері. – Я підвівся, показав, щоб Алевтина швидше шукала гроші. Притиснув палець до губ, підійшов до дверей. – Не стріляйте.

– Якщо ви замислили якусь зі своїх хитрощів, краще не треба, Іване Карповичу! Ми вас застрелимо! Просто здавайтеся!

У відповідь я лише закахикав. Дуже сильно, хоча дим уже потроху витягувало у відкриті ілюмінатори.

– Як вам цей тютюн із корабельних канатів, Іване Карповичу? Дере горлянку?

– Дере, дере, – сказав я і почав відсувати меблі. Показав, щоб зброю тримали напоготові. Алевтина порпалася в якомусь залізному ящику. Обережно відчинила одні дверцята, потім іще одні, потім узяла звідти кілька пачок грошей і мішечок, мабуть, із червінцями. Показала мені.

Я підійшов. Пачка російських асигнацій, пачка франків і пачка доларів. Узяв пачки франків та рублів, розірвав паперові смужки, якими вони були скріплені, перемішав. Потім узяв мішечок. Там була, мабуть що, сотня червінців монетами. Взяв жменю.

– Що там, Іване Карповичу, не передумали? – захвилювався Ігнатов.

– Та дайте віддихатися! – я знову почав кахикати і потроху розсував меблі. Нарешті звільнив двері, більше схожі на друшляк. – Я виходжу, не стріляйте.

– Ви під прицілом! Краще не рипайтеся! – попередив Ігнатов.

– Якщо ви вистрелите в мене, мої товариші будуть відстрілюватися!

– Ми не стрілятимемо, якщо ви не будете нічого витворяти!

– Добре.

Я трохи відчинив двері. У правій долоні стискав жмуток купюр і червінці. Було трохи зле, боліли рани, я зчепив зуби. Розмахнувся і кинув гроші в коридор. З переляку моряки почали стріляти. Потім один закричав, мабуть, побачив гроші. Я кинув ще.

– Зупиніться! – заволав Ігнатов. Не мені, матросам, які кинулися підбирати гроші. У коридорі зчинилася справжня метушня. Штовханина, бійки, крики. Кричав Ігнатов, кричав капітан, кричали матроси. Я знову набрав грошей і ще кинув. Наче дрова в пічку. – Сволото! Мерзотнику! – верещав Ігнатов, крики гучнішали, а потім пролунали перші постріли. – Ні! Ні! – Крик Ігнатова перейшов у виття, а потім урвався. Знову крики, удари, біганина.

Я вказав на Бориса, Котомкіна та Сільванського. Дівчат залучати не хотів, а Володінька був ще дитиною. Показав, щоб узяли зброю в кожну руку й підійшли до мене. Бійня в коридорі тривала. Я наказав Котомкіну взяти тіло Туманова.

– Руки під руки трупа. Вийдеш за ним і стрілятимеш. Притискайся до стіни. Я буду бити з підлоги. Борис і Сільванський визирають згори. – Я показав, де мусить бути кожен. – Усе зрозуміло?

Хлопці кивнули.

Постріли у коридорі припинилися, але тривала метушня з криками, хрипами та зойками.

– Уперед! – прошепотів я. Котомкін із тілом вистрибнув першим, за ним виліз я, потім вистромилися і хлопці. Вистрелив, збивши кількох матросів, що борсалися у грошах. – Не стріляти!

Я підвівся. Мене хитало. Пішли коридором, наставивши зброю. Ось відчинені двері нашої з Борисом каюти. Увірвалися в неї. Нікого. Те саме в наступних. Он мертвий Ігнатов. Хтось ударив його ножем у шию. А ось мертвий капітан, якого застрелили. Стискав у руці револьвер, який не допоміг. Я підібрав гвинтівку. Хлопці теж додали зброї. Кілька моряків стогнали, поранені. Показував їм, щоб лежали й не рипалися. Біля дверей на палубу зупинилися. Ззовні нас могли чекати. Я показав на тіло Ігнатова. Його підхопили і викинули у двері. Якби нас хтось чекав, мав би вистрелити. Але все було тихо. Наступним вистрибнув я. За мною хлопці. Побачили, як кілька матросів уплав добралися до острова і тепер дерлися його крутими берегами. Хлопці прицілилися з гвинтівок. Стріляти було зручно, наче в тирі.

– Не треба! – наказав я.

– Вони б нас убили! – сказав Борис.

– Вони заслужили, – кивнув Котомкін.

– Ні, – тихо сказав я, і вони опустили гвинтівки. – Обшукайте пароплав. Щоб не було сюрпризів. Ходіть разом, прикривайте одне одного.

Вони пішли, а я знесилено всівся на палубі. До мене підійшли дівчата. Алевтина винесла ковдру, Сара збігала в кают-компанію, принесла чаю і хліба з м’ясом.

– Їжте, вам потрібні сили.

– Не хочу. Кров’ю тхне. – Закрутив головою. За кілька хвилин прийшли хлопці. Сказали, що перевірили пароплав, із команди на ньому нікого не залишилося. – Подивіться поранених.

Подивилися, але всі були дуже важкі.

– Тут лікар потрібен, Іване Карповичу. – Котомкін знизав плечима. – Операції щоб робив. Я тільки перев’язати можу.

– Ну хоч перев’яжіть.

Поранених винесли на палубу і почали перев’язувати. Всі теж вийшли. Стояли чи сиділи, приголомшені.

– А ви це блискуче вигадали, Іване Карповичу, з грошима! – сказав нарешті Котомкін.

– Я ж казав, що Іван Карпович завжди виграє! – зрадів Володінька.

– Я вже думав, що все, припливли. Іване Карповичу, я – досвідчена людина, я бував у бувальцях, усе-таки вісім років на підпільному становищі, три роки на каторзі, суди, тюрми, експропріації. Та все що завгодно! І я завжди вмів швидко знайти вихід із найскладнішої ситуації. А ось тут подумав, що нас викурять, наче лисиць із нори! – Котомкін присів біля мене і закурив, тримаючи цигарку скривавленими руками. – Як ви вигадали цей прийом із грошима?

– Я бачив, що гроші роблять із людьми. Ці хлопці з пароплава були вже розпалені передчуттям багатств. Тільки й думали про гроші. А тут купюри розлітаються у повітрі, монети котяться підлогою! Хтось один намагається їх підібрати, інші теж хочуть. І все! Жадібність забиває розум. Вони забувають, що в каюті значно більше грошей. Вони хочуть отримати все, що викинуто. Зчиняють бійку. Капітан хотів навести порядок, але його не слухають. Капітан вихоплює револьвер, але в інших теж зброя є, і він отримує кулю. Гроші засліплюють – і ось уже команда нищить сама себе. Та ви ж кілька годин тому готові були так само повбивати одне одного, щоб тільки не ділитися. Гроші – страшна річ, і щоб витримати їх тягар, треба мати міцний хребет. А краще взагалі обходити десятою дорогою, як Одіссей сирен, – сказав я і помітив, що всі дуже здивувалися.

– Я думав, ви, Іване Карповичу, персонаж із народу, без освіти. А ви Одіссея знаєте. – Котомкін видихнув дим. – Непроста ви людина, Іване Карповичу.

– Прості тільки мертві. А живі – складні. – Я підвівся, подивився на море. Вітер піднімав хвилі й завивав у скелях. – Чекати доведеться до ранку, поки шторм стихне. Залиште чергових по два, бо моряки можуть схотіти повернутися. Піклуйтеся про поранених. І дуже вас прошу, не перебийте одне одного через ті кляті гроші. Ви бачили, що вони роблять із людьми. Майте це на увазі.

Я потеліпав до каюти, там упав у ліжко, навіть двері на зачиняв. Миттєво провалився в морок. Хтось нападав, я відстрілювався, потім мені сказали, що Єлизавета Павлівна померла. Я став кричати, так сильно, що прокинувся. Був весь у поту, виснажений. Ще й цей клятий сон. Але я ніколи не вірив у сни. Вірити у сни – це як вірити у марення або маячню. Погані сни треба забувати одразу. Я ліг на інший бік і заснув. Більше нічого не снилося. Або я не запам’ятав.

Уранці мене розбудив Борис.

– Іване Карповичу, вставайте, сніданок готовий.

– А мені треба подивитися ваші рани, – сказав Котомкін.

Розгорнув смуги тканини з засохлою кров’ю. Було боляче, але я терпів, жодного разу не зойкнув.

– Загоюються добре, Іване Карповичу. Ви – міцний чолов’яга. – Котомкін намотав чисті смуги, потім допоміг мені підвестися.

Ми пішли в кают-компанію, де зібралися вже всі.

– Ніч минула спокійно. Матроси приходили і просили продуктів та води, бо на острові немає ані того, ані іншого. Ми переправили їм їжу, води та поранених. Хай піклуються про своїх товаришів самі, – доповів Котомкін, який був тут за головного.

– Дайте людині поїсти, потім справи, – сказала Сара. – Я приготувала поїсти.

– Дякую, – кивнув я. Поїв. Сили потроху відновлювалися. – Що з погодою?

– Хвилі ще є, але вщухають. Година-дві – і можна плисти. От тільки на чому? – Котомкін дивився на мене.

– Пароплав ми не запустимо. Залишається човен. Човен же є?

– Два човни, – кивнув Котомкін. – Я подивився по мапі, ми на островах Північні Споради. До грецького берега досить близько. За день допливемо.

– Нам краще не затримуватися у греків, бо можуть спитати, що сталося з командою пароплава. А в моряків буде зовсім інша розповідь про ці події. Добре було б підсісти на будь-який пароплав і виплисти з грецьких вод.

– Так, правда ваша, Іване Карповичу.

– Тоді ходімо, подивимося човни. – Я підвівся.

– Ще одна справа. – сказала Сара. – Ми тут подумали і вирішили, що поділимо гроші на всіх. І на вас теж, Іване Карповичу. Так усі вирішили. Ви заслужили частку, бо без вас нас би вбили. Ось.

Вона розгорнула переді мною рушник. У рушнику були асигнації різних країн, золоті червінці, прикраси.

– І як вам вдалося не перегризтися під час розподілу? – спитав я.

– Пан Сільванський – затятий мисливець. Він розповів, як розподіляють здобич на полюванні. Спосіб видався нам справедливим. Ми розділили всі цінності на сім рівних частин. Потім пан Сільванський став спиною, я показувала на ту чи іншу частку, а він казав, кому вона належить. Так ми й розділили всі гроші, – пояснила Capa. – Якщо перевести на рублі, в кожній частці близько дванадцяти тисяч асигнаціями, плюс золото й прикраси тисячі на три-чотири. Тобто десь по п’ятнадцять тисяч на кожного. Непоганий капітал.

– Непоганий. – Я замотав гроші у рушник. – Ну, ходімо до човнів.

Човни виявилися великі, людей на десять. Вибрали новіший, спустили на воду, повантажили речі, а також запас води та їжі, мапу з капітанського мостика, бінокль та ракетницю. Відпливли, залишився пароплав у бухті. Коли вийшли у відкрите море, човен почало потроху хилитати. Володінька і Борис сиділи на веслах ліворуч, а Котомкін та Сільванський – праворуч. Я був на стерні, а дівчата готові вичерпувати воду, якщо хвиля перекинеться через борт.

– Чи не поженуться моряки за нами? – спитав Котомкін, коли зупинилися на перепочинок.

– Я відкрутив стернове колесо й викинув його за борт. Швидко не зможуть відплисти, – заспокоїв я. Дивився навкруги у бінокль. Через кілька годин побачив хмарку диму. Десь там був пароплав. Попливли назустріч, але наш човен був не дуже маневрений, наблизитися до корабля ми не змогли. Після обіду побачили ще одну хмарку. Вона була далеко, годі й думати про те, щоб перестріти, однак поступово почала наближатися. Ми стали на шляху пароплава. Ось вже я чітко бачив його, а потім і прапор роздивився.

– Хтось знається на прапорах? – спитав я.

– Так, я, – сказав Володінька. Узяв бінокль, подивився. – Жовте поле посередині, червоні смуги зверху та знизу. Якийсь герб. Це іспанський прапор.

– Точно? Не грецький? – перепитав я.

– Ні, у греків білий хрест на синьому полі, точно не греки. Це іспанці.

– Що ж, ніхто нічого не має проти іспанців? – спитав я. – Ніхто. Ну, тоді спробуємо їх зупинити.

Я взяв ракетницю й вистрелив. Потім узяв у Сільванського білу сорочку й матляв нею. Пароплав помітив нас, загув і став повертати в наш бік. Ми заздалегідь домовилися, що казатимемо: наш пароплав затонув, команда встигла посадити нас на один човен, сіла в інший, потім нас розкидало хвилями. Сільванський, що знав англійську, розповів це іспанському капітану, в того питань не виникло. Він запропонував висадити нас у Афінах, бо сам ішов на Мальорку. Ми попросилися пливти далі. Пройшли Коринфський канал, потім вийшли до Йонічного моря і там уже полегшено зітхнули. Сара збиралася плисти до Мальорки, а звідти до французького Бреста й там сідати на трансатлантичний корабель до Америки. Алевтина з Володею вирішили їхати в Париж. Котомкін і Сільванський збиралися повертатися в Росію, але північним шляхом, бо південний видавався занадто небезпечним. Ми з Борисом домовилися з капітаном, що той висадить нас у Сіракузах на Сицилії.

Удалині вже виднівся острів, коли до мене підійшов Котомкін.

– Приділите мені кілька хвилин, Іване Карповичу? Хочу з вами побалакати.

– Про що?

– Про майбутнє. Іване Карповичу, я вражений вашими здібностями і вашою вдачею, і я хотів би запропонувати приєднатися до нас.

– До вас?

– До нас, до більшовиків, або до лівого крила Російської соціал-демократичної робітничої партії.

– Я взагалі-то в охранці працював.

– Знаю. І тепер розумію, як важко було нашим товаришам у Києві, коли проти них діяли ви. Але то було давно. Зараз мало хто пам’ятає, що ви з охранки, зараз ви – найкращий сищик імперії, зірка книжок і журналів.

– Радше колишня зірка, війна відволікла читачів від моєї персони.

– Іване Карповичу, вас дуже добре знають. Але я запрошую вас, зважаючи не на відомість, а на здібності. Нам потрібен такий боєць, як ви, Іване Карповичу.

– Помилуйте, але навіщо мені з вами сплутуватися?

– Бо за нами майбутнє, Іване Карповичу.

– За вами?

– За нами, за нами. Я бачу вашу іронічну посмішку. Так, зараз ми ще далекі від влади, яку захопив Тимчасовий уряд. Але він же недарма Тимчасовий. Кілька місяців, максимум рік, – і його знесе хвиля народного гніву, яку очолимо ми, більшовики. Ми, бо наша політична сила найбільш організована та рішуча. Всі інші – просто тюхтії порівняно з нами! Тюхтії! У них немає кадрів, немає потрібного рівня дисципліни, немає організації й немає керманичів, здатних на великі зміни. Ми, Іване Карповичу, переможці, майбутнє за нами. Єднайтеся з нами, й це майбутнє буде вашим.

– У мене зараз інші плани.

– Я не кажу зараз. Просто зараз. Місяць-два у вас є, щоб подумати. Ми ведемо дуже активну роботу в Росії. Країна швидко змінюється. Так швидко, що випереджає наші найсміливіші прогнози! Ми чекали, що зможемо повалити самодержавство років за десять, а ось уже царя скинуто! Тимчасовому уряду залишилися місяці, після чого ми візьмемо владу. І ті, хто буде з нами, матимуть майбутнє, а тих, хто буде проти нас, знищать. Я не погрожую, Іване Карповичу, я знаю, що вас не залякати. Але просто подумайте. Величезні зміни вже почалися. Вода закрутилася зі страшною швидкістю, і життєво важливо пристати до правильного берега, який дасть прихисток. Майбутнє за більшовиками, Іване Карповичу, бо ми – кращі, сильніші та рішучіші. Ми візьмемо владу. А ви подумайте. Якщо вирішите бути з нами, ми з великою радістю приймемо вас до своїх лав.

Він говорив упевнено і, здається, вірив сам собі. Я кивнув.

– Я не хочу…

– Іване Карповичу, не треба нічого говорити зараз. Просто подумайте. Після того, як зробите свої справи, вирішите. А зараз поспішати не треба. – Котомкін поплескав мене по плечу і відійшов.

За кілька хвилин прийшов Сільванський. Попросив відійти з ним на корму.

– Іване Карповичу, у мене до вас серйозна розмова.

– Яка саме?

– Від імені Тимчасового уряду я хотів би запропонувати вам роботу.

– Я не працюю на уряд, тільки сам на себе.

– Іване Карповичу, йдеться про порятунок Росії. У нашої країни, що скинула кайдани самодержавства, зараз дуже багато ворогів. З одного боку – монархісти, які мріють повернути до влади царя, з іншого, – радикальні елементи, які…

– Мене це не хвилює.

– Іване Карповичу, я розумію, що у вас могла сформуватися деяка неприязнь до влади у Петрограді, бо ж та влада заподіяла вам досить багато неприємностей. Але це були ваші вороги при дворі. Тимчасовий уряд дуже цінує вас і закликає приєднатися, бо зараз ідеться про порятунок Росії!

– Слухайте, я сищик, я розслідую злочини, а не рятую Росію.

– Іване Карповичу, ви для нас дуже важливі. Особливо зважаючи на події у малоросійських губерніях.

– А які там події? – здивувався я, бо там завжди було тихо і мирно.

– Досить тривожні. Підняли голову деякі елементи, які мріють про розпад нашої країни й навіть ведуть за це свою агітацію.

– Який іще розпад? – не второпав я.

– Ви що, зовсім не стежили за політикою? Ну, хоч про Центральну Раду чули?

– Ні, а що за рада така?

– Ну як же так, Іване Карповичу! Ви що, газет не читаєте?

– Я справи розслідував, не до газет мені було. То що за рада така?

– Зібралися різноманітні горлохвати з мазепинців і починають говорити про так звану Україну. Мовляв, малоросійські губернії мусять отримати певну автономію, мовну та церковну. Але це ж тільки перші кроки, далі вони залюбки підуть на те, щоб по-живому вирвати малоросійські губернії з Росії! Цю Центральну Раду фінансують німці, як, до речі, і більшовиків. Німці радо підтримують усіх ворогів Росії. Внутрішніх ворогів.

– Я тут до чого?

– Іване Карповичу, ви досить відома та впливова людина. До того ж ви з Малоросії. І ваша позиція, ваша думка відіграватимуть важливу роль у збережені єдності Росії. Ви мусите…

– Я нічого не мушу!

– Ну добре, ми були б дуже вдячні, якби ви викрили німецьке коріння цієї Центральної Ради, вказали на шкідливість і непотрібність будь-якої автономії для малоросійських губерній, бо ми ж народ одного коріння! Руські люди!

– Та який же я руський, я з-під Полтави.

– Іване Карповичу, я з Катеринослава – і що? Всі ми руські люди! І зараз кожен патріот Росії мусить стати до боротьби за її майбутнє! До цього закликаю і вас. Не вимагаю відповіді просто зараз. Подумайте, прислухайтеся до свого патріотичного серця.

Я кивнув. Але думати не збирався. Не хотів я мати жодних справ із урядом. Хоч із тимчасовим, хоч із довічним.

– Я так розумію, у вас є ще якісь справи. Але коли будете повертатися до Росії, обов’язково заїдьте до Петрограда. І ставайте до роботи. Треба зберегти Росію, не дати ворогу знищити наше Отєчєство! – У Сільванського аж сльози на очах виступили. А я був байдужий до його слів.

Пароплав став на рейді. З порту до нас виплив човен, куди ми з Борисом пересіли, перед тим з усіма попрощавшись. Невдовзі зійшли на берег, щоб зробити останню, як я сподівався, справу в цій подорожі. Моніка була близько, але зараз я більше думав про її покійну матір.

Холодна страва і гаряче прохання

Сіракузах ми одразу поїхали на цвинтар за містом. Борис відпустив візника і поскаржився на місцеву італійську, яку погано розумів. Ми пройшли цвинтарем попід високими деревами. Я прямував до добре помітної скелі на його краю. Біля скелі виднілися руїни склепу, до стіни якого було криво прибито металеву табличку з розгонистим написом фарбою.

– Що тут написано? – спитав я у Бориса. Той роздивився.

– Здається, якісь лайки. Про жінку. Тут похована, була дуже погана. А потім її тіло викинули. Здається, так. Що з вами, Іване Карповичу?

– Нічого.

– Ви аж побіліли весь. Вам погано? Може, треба до лікаря?

– Ні. – Я присів, посидів, трохи заспокоївся.

– Іване Карповичу, це, звісно, не моя справа, але мені цікаво, для чого ми сюди приїхали?

– Побачиш.

– Добре.

Ми ще посиділи.

– Знайди, будь ласка, доглядача цвинтаря. Хочу з ним побалакати.

– Зараз.

Борис пішов, а я сидів і дивився на руїни склепу. Потім на скелю, яка нависала над ними. Склеп стояв у природному заглибленні під самою скелею, яка була наче великим монументом. Обійшов довкола, знайшов, де можна залізти нагору. Видерся, подивився. Висота була метрів двадцять. Лани, сади, вже все зелене. Рай на землі. Ну, так я собі Італію і уявляв. Помітив, що Борис іде з якимось чоловіком, і спустився до них.

– Іване Карповичу, його звуть Джованні, він помічник доглядача, – сказав Борис і кивнув на чоловіка, невисокого, худого, смаглявого, з густим мереживом зморщок на обличчі.

– Спитай, чи довго він тут працює.

– Двадцять чотири роки.

– Що тут було? – я кивнув на руїни склепу.

– Тут були поховані місцеві землевласники. Пани Велліні. Вони володіли багатьма землями на північ від Сіракуз, – пояснив доглядач, Борис перекладав.

– І що сталося? Чому склеп зруйновано? – спитав я. Доглядач скривився, замахав руками, мовляв, не хоче говорити. Я взяв гаманець. Італійських грошей у нас не було, я показав франки. Дав одну купюру доглядачу. Той охоче її взяв, сховав, озирнувся.

– Він просить нікому не розповідати про цю розмову, – сказав Борис.

– Ми скоро відпливемо звідси назавжди, – заспокоїв я. – То що сталося?

– Одного разу до Велліні прийшли люди з родини Вергу. Це дуже небезпечні люди. Вони з Рагузи, але весь південь Сицилії боїться їх. Люди з родини Вергу вимагали платити їм. Монсеньйор Велліні відмовився. Він був гордий, він мав зв’язки у Римі, просто звернувся до армії. Кількох людей із родини Вергу арештували і відвезли в Палермо, щоб судити. Тоді родина Вергу надіслала своїх… кого? – перепитав Борис. – А, бійців. І вони спалили маєток Велліні, вбили сеньйора та сеньйориту, а також двох синів. А доньку, ще дівчинку, викрали і продали кудись. Вони дуже жорстокі, ці Вергу. – Доглядач майже перейшов на шепіт і помітно хвилювався.

– Чому склеп зруйнований?

– Склеп був цілий. Луїджі Вергу, головний у родині, казав, що не воює з покійниками. Минуло багато років. А потім несподівано приїхала донька панів Велліні. Ніхто не знав, що це вона, – просто якась красуня приїхала до Рагузи і вбила дона Луїджі, одного з його синів, а також кількох охоронців. Потім спробувала втекти. Їй майже вдалося, вона була в чоловічому одязі, навіть бороду наклеїла. Однак візник помітив довге пасмо, що вилізло з-під кашкета. Коли Вергу стали шукати жінку, візник розповів про підозрілого пасажира. Дівчину оточили тут, у Сіракузах. Вона відстрілювалася до останнього. Серед білого дня тривав бій. Поліція не звертала уваги. Поліція завжди не звертає уваги на справи родини Вергу. Кінець кінцем бійці змогли застрелити дівчину. Хотіли забрати тіло, однак у порту стояв військовий корабель, капітан якого знав монсеньйора Велліні. Він послав два десятки озброєних матросів, які відбили тіло бідолахи. Її поховали з почестями. Приїздив якийсь офіцер із півночі, казав, що у вбитої залишилася дитина. Ізабеллу – дівчину звали Ізабелла – поховали у фамільному склепі, поруч із батьками. А за кілька тижнів прийшли люди Вергу. Тепер там правлять три брати, сини дона Луїджі. Так ось, вони сказали, що, на відміну від батька, ладні воювати і з живими, і з мертвими. Зруйнували склеп і забрали тіло Ізабелли.

– Куди?

– Десь викинули. Кажуть, на одній із ферм, під ноги свиням. У цих Вергу нічого святого. – Доглядач зітхнув. – Потім приїздив той офіцер, із півночі, що дізнався про руйнування склепу. Хотів відновити, але йому сказали, що брати руйнуватимуть склеп знову і знову. Натомість запропонували викупити прах Ізабелли. Узяли з нього грубі гроші і втелющили урну з сухим лайном Це вони так пожартували. Кажу ж, не бояться бога. Офіцер поїхав, а брати Вергу прибили табличку з лайками і заборонили її знімати. Якщо табличка зникне, вони приїдуть і покарають усіх, хто працює тут на цвинтарі. Вони жорстокі. Їх звуть зміями. І в кожного з них на руці татуювання змії.

– А де вони живуть зараз?

– У Рагузі. Це місто на південному заході. У них там маєток, справжня фортеця.

– Вони когось бояться, що живуть у фортеці?

– Вони не бояться, вони воюють.

– З ким?

– Це дуже небезпечні люди, а я й так багато говорю. – Доглядач скривився. Дав йому ще кілька купюр. – Вергу воюють з іншими родинами. Їхні головні вороги – родина Вератті з Катанії і родина Чічо з Корлеоне. Вони хочуть бути головними на Сицилії і раді перегризти один одному горлянку.

– Добре. Можеш іти, – сказав я, Борис перекладав. – Але тобі краще мовчати про наш візит. Бо якщо нас спитають, ми розповімо про балакучого доглядача з цвинтаря в Сіракузах.

– Я буду мовчати, буду мовчати!

– Ходімо, – сказав я Борису. – Нам потрібна людина, яка вміє працювати з вибухівкою. Умілий скульптор. І бригада будівельників.

– Які різноманітні потреби! – Борис не став запитувати, що ми плануємо робити.

Ми поїхали до Сіракуз, поселилися в невеличкому готелі на острові, де була стара частина міста. Борис казав, що ми з Румунії, втекли від болгарської окупації. Він почав шукати потрібних нам людей, а я днями слідкував, чи не будуть за нами стежити. Здається, доглядач мовчав, нами одразу не зацікавилися. Спочатку знайшовся скульптор, який сказав, що з гіпсу за тиждень зробить те, що нам треба. Через два дні Борис пішов у порт і привів звідти людину з важкою валізою і двома ящиками багажу. Ми обговорили справу, я заплатив наперед, і ми поїхали на цвинтар. Залізли на скелю, затягли туди ящики і валізу. Працювали два дні, намагалися не привертати уваги. Коли до цвинтаря хтось приходив, ми сиділи й чекали, поки піде. Майстер не запитував, що і для чого. Гроші добре вміють розв’язувати язик, але зав’язують не гірше. Він просто закладав вибухівку, поєднував її дротами, розраховував, щоб вистачило сили вибуху. Коли він завершив, до зруйнованого склепу прийшла бригада будівельників, яка почала відновлювати стіни. Швиденько прибіг доглядач. Будівельники сказали, що їх найняв якийсь пан із півночі, здається, офіцер. Доглядач пішов. Наступного дня будівельники і далі працювали. Пообіді на цвинтар приїхало двоє на авто. У темних костюмах і капелюхах, зі зброєю, помітною під одягом. Зухвало спитали, що тут робиться. Будівельники відповіли. Показали план робіт. Склеп мало бути відновлено, на ньому встановлювали велику гіпсову фігуру жінки, святої Ізабелли Португальської, або «Янгола миру», як її називали у церкві. Свята списом мусила попирати ціле кубло змій. Коли гості побачили малюнок, почали голосно лаятися. Ми з Борисом спостерігали за ними зі скелі.

– Він питає, коли приїде замовник, – прошепотів Борис. Як ми й домовлялися, старший будівельник сказав, що замовник приїде завтра, щоб подивитися на встановлення скульптури.

Ті двоє вийшли з цвинтаря, сіли в авто і поїхали.

– А вони ж повернуться. – Борис у захваті закрутив головою. – Нікуди не дінуться, повернуться. Ви вмієте заганяти у пастку, Іване Карповичу.

– Не поспішай, – застеріг я.

Уже ввечері я побачив, що за кімнатою спостерігають. Якийсь підліток сидів у коридорі й бігав доповідати тлустому чоловікові, що попивав каву на вулиці, через дорогу. Потім тлустий підвівся і кудись пішов.

– Борисе, нам треба йти, – сказав я. Борис кивнув. Він умів обходитися без питань. Треба – то треба. Я вийшов із номера, наче просто прогулятися. Підліток побіг за мною. Борис із речами вийшов слідом. Спустився службовими сходами і вийшов через двір. Я попетляв трохи вулицями, сховався від хлопця і став дивитися за готелем. Минула година, приїхали дві машини, з яких вибігли озброєні люди. Вони побігли всередину, мабуть, знайшли нашу порожню кімнату і лаялися. Несподівано пролунали постріли. З вікна другого поверху вистрибнув якийсь чоловік і побіг вулицею. Точніше, пошкандибав, бо ж накульгував. Одне авто зірвалося з місця і збило людину. Ще кілька пострілів у готелі. Потім звідти вийшли люди. Винесли три тіла. Поклали в авто і поїхали. Я нічого не розумів. Пішов у парк неподалік від вокзалу, де мусив чекати Борис.

– О, Іване Карповичу, а я вже захвилювався! Почув постріли, подумав, що їм вдалося вас прихопити!

– Ні, це не я. Якісь інші хлопці в готелі. Двоє, жили поруч із нами. Чомусь подумали, що приїхали по них, і почали відстрілюватися.

– І хто це були?

– Не знаю. Можливо, хтось із ворогів родини Вергу.

– Зараз дізнаюся, он візники біля вокзалу щось обговорюють. – Борис пішов послухати, за деякий час повернувся. – Двоє з родини Чічо. В готелі знайшли гвинтівку. Мабуть, вони збиралися когось застрелити. Кажуть, що вдавали іноземців. Здається, їх переплутали з нами.

– Ходімо.

Ми пішли до цвинтаря. Не дорогою, а стежками через поля. Вийшли, вже коли стемніло. Трохи поблукали, знайшли скелю. Будівельники обтесали схил у тому місці, де можна було залізти. Тепер скеля стала неприступна. Але в кущах неподалік була драбина. Ми приставили її, залізли, затягнули драбину. Не спали. Рано вранці Борис зліз і пішов до входу на цвинтар, де сховався у кущах. Я залишився на скелі.

Прийшли будівельники, які закінчили відновлювати склеп. Потім привезли скульптуру. Я роздивився її. Непогано, непогано. Жінка вийшла не така вишукана, як Ізабелла, але гарна. І добряче прибивала списом змій. Будівельники саме сіли перепочити, коли прийшло четверо в костюмах. Почали все оглядати. Один спробував залізти на скелю, але схили були дуже круті. Пострибав і пішов геть. Я лежав на верхівці, час від часу дивився в бінокль на дорогу. З’явилася ціла колона машин. Чотири штуки. Борис їх теж побачив, прибіг до будівельників і наказав іти в сторожку доглядача, де їх чекав обід. Будівельники дружно пішли туди, а Борис бічними стежками повернувся до входу.

За кілька хвилин на головній алеї цвинтаря з’явилися приїжджі. Попереду йшло п’ятеро людей, що тримали в руках гвинтівки і уважно дивилися навколо. А он і брати Вергу. Троє чоловіків, усім за сорок. Невисокі, лисуваті, кругленькі. За ними з десяток охоронців. Теж із гвинтівками, а один навіть ніс на плечі кулемет «льюїс». Добре підготувалися, що тут скажеш. Ось зупинилися біля скульптури, що стояла на віддалі від склепу. Обдивилися і обурено закрутили головами. Потім спустилися в улоговину, де стояв відбудований склеп. На ньому причеплена табличка з надписом італійською: «Змій буде розчавлено». Гості почали лаятися.

Я цього вже на бачив, мотузкою спустився зі скелі й обходив її. Вийшов до гостей зі спини, підійшов до скульптури. Побачив, що внизу бійці Вергу збивають табличку. Подивився на годинник. Десять секунд. Подивився на папірець, там Борис написав, як буде італійською «ви будете згадувати Ізабеллу в пеклі» і далі – теж італійською – те, що я про них думав. Я вимовив гучно, вони мусили зрозуміти, бо цілу ніч Борис ставив мені вимову.

Так, зрозуміли. Брати вказали на мене і заволали. Мабуть, наказували взяти живим, бо бійці не стріляли. Кілька кинулося до мене, коли пролунав вибух. Вісім пудів динаміту в скелі зробили свою справу: відкололи величезним шматок каменю, який посунувся вниз і накрив склеп і всіх, хто стояв біля нього. Всіх братів Вергу та їхню охорону, крім трьох, що побігли до мене. Ці попадали з переляку, їх довелося дострелити. Біля входу на цвинтар стріляли – там Борис мусив розібратися з шоферами. Я підійшов до купи каміння, яка височіла на місці склепу. Подумав, що Ізабелла була б задоволена такою могилою. Відтягнув тіла вбитих охоронців у кущі. Прибігли перелякані будівельники. Я наказав розрівняти місце обвалу і поставити скульптуру там. Заплатив і пішов. Біля входу чекав Борис. Він пробив шини трьом машинам, а в четвертій сидів за кермом. Ми рушили в бік Мессіни. Встигли на вечірній пором до Реджо-ді-Калабрії, який вивіз нас із Сицилії. У Реджо ми запланували роз’їхатися. Борис збирався до Бріндізі, щоб звідти плисти до Салонік і повертатися до Одеси. Я ж планував їхати в Неаполь, де мав сісти на пароплав до Барселони.

Ми стояли на вокзалі в Реджо.

– Іване Карповичу, невже це все було заради баби?

– Не вживай це слово щодо Ізабелли.

– Ну добре, заради жінки!

– Коханої жінки, це важливо.

– Господи, Іване Карповичу, ми ж серйозні люди! Яке там кохання? Залиште це слинявим гімназистам!

– Я не залишу.

– Іване Карповичу, серйозні люди не починають війну за баб. Тобто за жінок. У кожної з них своя ціна! Якби Бенціон Менделевич знав, що пані Анетта у Харлама, він би не почав війну. Бо несерйозно воювати за жінок!

– А що б він зробив?

– Він би сказав Харламу ціну. Анетта – майно, Бенціон Менделевич володів ним і втратив, бажав би отримати компенсацію. От якби Харлам відмовився платити, була б війна, бо гроші – поважний привід. Гроші, а не якісь романтичні вигадки!

– У вас так, Борисе, у мене – інакше.

– Жінки не варті війни за них. Не варті, щоб за них чіплятися. Вони однакові. Зникла ця – береш другу, і все добре.

– А я воював. І буду воювати, якщо виникне потреба.

– Але… – Борис завмер, потім кивнув. – Ну так, добре. Чого б це я вчив вас, Іване Карповичу? Це ви можете навчити хоч кого. Ви знову все чудово вигадали. Блискуче. Скеля, вибухівка, відновлений склеп, скульптура. Я думав, що ви спробуєте розпочати війну між родинами.

– На це в мене не було часу, я хотів зробити все швидко.

– І зробили. Дякую вам, Іване Карповичу. Ця поїздка виявилася для мене дуже корисною. Я багато чого навчився і переконався, що ви та людина, яку краще не мати за ворога. Ось чек. Його приймуть у будь-якому банку.

– У мене є гроші.

– Це подяка Бенціона Менделевича. А від мене ось, візьміть іще один годинник. Я вам уже дарував один і сподіваюся, що не він навів на вас усі подальші пригоди. Сподіваюся, цей годинник слугуватиме вам довше. А ще ось вам два словники, італійський та іспанський, на випадок, якщо схочете вчити мови.

– Дякую, Борисе. Обіцяю – тільки повернуся з подорожі, надішлю вам подарунок.

– Бажаю успішного завершення ваших мандрів.

– Навзаєм.

Ми встигли випити по келиху вина, а потім Борис посадив мене в потяг на Неаполь. Уранці я був уже там. Пароплав стояв під парами. Прямо на пірсі я купив свіжу газету, в якій писали про вибух на цвинтарі під Сіракузами. За допомогою словника зміг прочитати, що, крім вибуху, були ще й убиті. Конфлікт пов’язували з війною між родинами Вергу та Чічо. В кінці наводили чутки про зникнення всіх трьох братів Вергу, а також про вбивства їхніх людей. Здається, інші родини вирішили не зволікати і прибирали до рук території родини. Ніхто не здогадувався, де поділися три брати.

Я вийшов на палубу і дивився, як віддаляється берег. Давно мріяв побувати в Італії. Вийшло, що не тільки побував, а й виконав те, про що мріяв вже давно. Радості не відчував, знав, що помста не тішить. Подумав про Моніку. Колись я розповім, що зробив для її матері чудову могилу. А може, і не буду розповідати, бо про деякі речі краще не знати. Нехай усе залишиться між мною та Ізабеллою.

Я повернувся в каюту і влігся спати. Вночі прокинувся від того, що пароплав хилитало. Шторм. Вийшов у коридор, побачив схвильованих і блідих пасажирів, які перелякано перемовлялися. На палубу не випускали. Чутно було, як завивав вітер і гепали хвилі. Пароплав намагався зустрічати їх носом і стрибав, наче вершник на дикому коні. Пасажири одягнулися, стояли в коридорі з речами, мабуть, готувалися тікати. Але куди втечеш посеред моря? Я повернувся в каюту, прислухався. Якісь розмови, крики, тупотіння в коридорі. Аби хоч трохи міг зрозуміти, про що балакають, але де там. Просидів до самого ранку. Думав про пригоди Одіссея. Спочатку про ту війну, через яку він поплив абикуди. Війна була через жінку, я цих стародавніх греків розумів краще, ніж сучасних босяків. А потім подумав, що доля не хоче пускати мене до Моніки. Я вже сьогодні мусив би побачити її, але де там. Двигуни замовкли, пароплав колихався на хвилях, наче мертва риба. Вдалині виднівся берег. Але він не тішив. Той берег, до якого я плив, мусив бути на заході, а цей був на сході. Я прилаштувався до кількох пасажирів, які почали роздивлятися мапу. Тицяли пальцями в острів між Італією-чоботом та Іспанією-квадратом. Здається, нас відносило потроху до цього острова. І належав він, за мапою, саме Італії. Потім двигуни загули, – мабуть, не всі, бо пароплав дуже неквапливо поплив до острова. Зупинився навпроти невеличкої бухти. Нас човнами перевезли на берег. Команда щось пояснювала всім пасажирам, мені теж, я кивав, але геть нічого не розумів. У човні до мене забалакали, я показав, що німий. Відчепилися. На березі стояло невеличке рибальське село. Там нас погодували, щось пояснювали, потім прибув невеликий пароплав. До нього вишикувалася черга, але всіх він забрати не міг. Люди знали, куди плив пароплав, а я – ні. Мабуть, до якось міста тут, на острові, бо поплив уздовж берега, а не у відкрите море.

Я трохи розгубився. Мене вже могли шукати. Не мене, а якогось іноземця, що організував вибух у Сіракузах. Ми, звісно, ховали сліди, але всяке могло бути. Треба якось доплисти до Іспанії. А я ж і поговорити ні з ким не міг. Тільки відкрию рота, одразу зрозуміють, що іноземець. Сидів на бережку і думав, що робити. Прийшов іще один невеличкий пароплав, який мав забрати останніх пасажирів. Залишитися непомітним у цьому селищі неможливо. Сів на пароплав. Він повіз нас на південь, за кілька годин довіз до міста, де всі вийшли. Люди підходили до великої об’яви, що висіла на стіні, читали, обговорювали і розходилися. Я запам’ятав слова, відійшов, подивився у словник. Виходило, що завтра мусив прийти новий пароплав, який мав забрати всіх і таки відвезти до Барселони.

Узяв валізу і пішов вештатися вулицями. Побачив якийсь місцевий трактир. Пахло смачно. Я на мигах показав, що хочу їсти, вдавав німого. Мені принесли миску варених овочів із квасолею, тарілку смаженої риби і хліба, ще й кухоль пива. Я добряче повечеряв. Уже вечоріло, я показав, що хочу спати. Господар, мабуть, сказав ціну, я подав йому на долоні монети, він узяв скількись, а потім провів через двір до невеличкої кімнати. Коли він пішов, я перевірив двері й віконце, подивився, куди тікати, якщо буде потреба, а потім уже влігся спати. Настрій був поганий, я постійно думав, що вже б тримав Моніку на руках, якби не клятий шторм. Та що тут вдієш?

Майже не спав, поснідав і побрів до порту. Пароплав уже стояв. Двоє матросів і помічник капітана біля трапа перевіряли квитки. Я показав свій, мені щось сказали, я ніяково усміхнувся і пройшов далі. Мені мали сказати номер каюти. Слово я запам’ятав, але не знав, як воно пишеться, щоб подивитися у словнику. Вирішив постояти на палубі. Нехай уже пароплав відпливе, а там розберуся.

Усі пасажири зайшли, трап підняли, загули двигуни, і пароплав почав потроху відпливати від пірса, коли я побачив дві машини, що летіли в порт. На них був напис, я подивився у словнику, виявилося, що це жандарми. Зупинилися на пірсі й почали відчайдушно сигналити. Із них вискочили чоловіки у формі. Якби вони приїхали хоч на кілька хвилин пізніше, ми б були вже у відкритому морі. А так пароплав повернувся до пірса. Пасажири вийшли на палубу дивитися, що сталося, жваво обговорювали. Онде на пірс виїхав іще десяток вершників у формі. Я не сумнівався, по чию вони душу. Відійшов на протилежний борт. Тут нікого не було. Озирнувся і поліз під брезент, яким був укритий рятувальний човен. Вліз між човном та бортом і принишк.

Пароплав причалив, хтось гучно кричав накази. Мабуть, просили пасажирів розійтися по каютах. Далі кілька годин шукали. Я тихенько лежав і чекав. Сподівався, що, перевіривши каюти і не знайшовши нікого, жандарми підуть. Але де там! Вони почали шукати на палубі. Я почув, як зашелестів брезент поруч. Підняли і мій брезент. Зазирнули у човен, там нікого не було, пройшли далі. Я подумав, що цілком можу вилежати добу (чи скільки потрібно) до Барселони. А там мене чекали дівчата, там…

Я трохи зарано розслабився. Чийсь голос. Підліток щось залопотів мовою, яку я не розумів. Гупання кроків, бігли до мене. Зірвали брезент, почали кричати. Мабуть, щоб вилазив. Потім постукали об човен прикладом. Не чекати ж було, поки за ноги тягнутимуть. Я виліз. Побачив з десяток наставлених гвинтівок. І дуже багато витріщак, що зібралися навколо. Мені щось сказали. Я поставив валізу, підняв руки. Побачив якогось хлопчика. У бідолахи були хворі ноги, батько тримав його на руках. Мабуть, коли всі побігли дивитися на жандармів, хлопець залишився сиділи в каюті, що виходила на цей бік, і він єдиний помітив, куди я сховався. Довго вагався, а потім таки видав. Зараз дивився переляканий. Я усміхнувся йому. Мене обшукали, забрали браунінг, завели руки за спину, надягли наручники і повели. У натовпі щось говорили, мабуть про мене. Дивилися захоплено, але мені було від того не легше. Подумав, що попереду суд і тюрма. Якось утечу. Втечу і побачу Моніку. Одіссей же дістався врешті-решт своєї родини. Пройшов і сирен, і велетня з одним оком, і ворожку! Я теж пропливу, хоч зовсім не герой.

Мене вивели з пароплава, відвезли до поліцейської дільниці, там спробували допитати, але ми ж не розуміли один одного. Знайшли мій паспорт на ім’я Олексія Шатирьова, зрозуміли, що я російський вірнопідданий. Відвели до якоїсь кімнати з заґратованим вікном. Там було ліжко, я всівся на нього і став чекати. За кілька годин прийшли і повели на допит. Привели в кімнату, де сиділо кілька офіцерів, солдат за друкарською машинкою і ще якийсь дідок із цивільних. Невеличкий, худий, із сивою борідкою і в пенсне. Мені подали стілець, я сів. Один з офіцерів щось сказав дідку, той закивав.

– Добрий день, пане Петре, – сказав він російською. Майже бездоганною, хоча щось дивне у вимові таки чулося. – Мене звати Василь Опанасович Чуванов, я – місцевий обиватель. Мене, єдиного знавця російської мови в цій частині острова, запросили, щоб допомогти провести ваш допит. Ви знаєте, в чому вас звинувачують?

– Ні. – Я закрутив головою.

– Вас звинувачують у вибуху на Сицилії. – Василь Опанасович перепитав щось, здивовано закрутив головою. – Нічого собі! Вибуху, який призвів до смерті дванадцяти людей, а ще чотирьох було вбито! Слухайте, та це ж вас ціла банда мусила бути! – Він звернувся ще до офіцера, той іще щось розповів. – Шукають вас і вашого товариша.

– Я сам мандрую. У мене тітка в Ріо-де-Жанейро, це Бразилія, країна така, за океаном.

– Та я знаю! Ріо-де-Жанейро! Це ж я туди мусив їхати! Ох, дива. – Чуванов закрутив головою. Офіцер щось спитав його, той відповів. – Чому ви ховалися на пароплаві?

– Бо мене ледь не пограбувала болгарська поліція. Хотіли забрати всі гроші на подорож. І тут злякався, що побачать іноземця, без штанів залишать. Ото і сховався. Мені до Барселони треба, сісти там на трансатлантичний пароплав, ось і все!

– Ну, поліція, тобто карабінери, вважають, що не все, що ви той вибух зчинили.

– Василю Опанасовичу, ви подивіться на мене! Ну хіба ж я бомбіст який? Я простий прикажчик, із Полтави, до тітки пливу. Ну для чого мені когось десь у повітря висаджувати? Для чого і чим?

– Але зброя у вас була. Браунінг у вас забрали.

– Звісно, що була. В дорозі як без зброї? Якби не браунінг, так уже б кілька разів пограбували, а може б, і вбили.

– А в Сіракузах на Сицилії ви були?

– А де це?

– Острів, Сицилія. Оце Італія, вона на чобіт схожа і носак, це Сицилія, – пояснив Чуванов.

– Ви вже вибачте, але я у цьому не шурупаю, гімназій не закінчував.

– Але у валізі вашій знайшли два словники і «Одіссею» з «Іліадою».

– А, словники. – Я усміхнувся ніяково. – Їх мені донька в дорогу дала. Каже, нехай, тату, виглядатимеш ти, наче освічений. Ото, каже, сидиш десь – візьми словник і наче читай. Можна й не читати, бо від того в мене голова болить, можна про своє думати, головне сторінки гортати. А всі думатимуть, що ти з панів!

Чуванов переклав італійцям. Офіцер, який тут був старший, мабуть, полковник, щось сказав.

– Пан офіцер каже, що вам краще зізнатися. Інакше вас повезуть до Сицилії. На розпізнання. А там, у тій Сицилії, у вас є дуже впливові вороги, яких ви тим вибухом зачепили.

– Та який вибух! Ну смієтеся ви, чи що? – обурився я.

– Петре Олексійовичу, я просто перекладаю те, що мені каже пан офіцер. І він твердить, що на Сицилії за ваше життя і копійки не дасть, бо ви вбили ватажків дуже впливової родини Вергу. Вони й тут спробують вас дістати, але на Сицилії вже точно вб’ють. Краще у всьому зізнатися, найняти адвоката й домагатися суду тут, на Сардинії.

– Який суд? Який адвокат? Мені до Ріо-де-Жанейро треба! – почав я торочити своє. Чуванов переклав. Усе що він говорив, солдат набивав на друкарській машинці. Офіцери порадилися між собою і підвелися, щоб йти. Чуванов звернувся до них. Чи запитав, чи просив про щось, бо вони не змогли одразу відповісти. Чуванов почав їх переконувати і переконав.

– Петре Олексійовичу, не проти будете, якщо я піду з вами в камеру? Поспілкуватися хочу, бо руських людей тут так рідко бачу!

– Та чого ж проти, ходімо, я й сам поспілкуюся залюбки. Бо як із Одеси відплив, так і поговорити ні з ким, наче німий!

– Тільки ж ви пообіцяйте, що не будете мене вбивати.

– Я? Вбивати? Та чи ви показилися?

– Пани офіцери кажуть, що ви дуже небезпечний.

– Та в мене руки скуті! Чим я вас буду вбивати? Очима?

– Ну добре, ваша правда. – Чуванов щось сказав італійцям, ті йому. – Нам дають годину. Ходімо до вашої камери.

Нас відвели до кімнатки, там я всівся на ліжко, а Чуванову принесли стілець і поставили під стінкою.

– Коли я піду, наручники вам знімуть, – сказав він. Поліцейські вийшли, зачинили двері. – Ну, тепер нас ніхто не чує, можемо поговорити відкрито.

– Так, а там нас хіба хто чув? Що за люди? Російською ні бе, не ме. Як так можна? – обурився я. Чуванов дивився на мене з цікавістю. Здається, був людиною розумною, обдурити його непросто.

– Ну, Петре Олексійовичу, воно ж кожен народ свою мову знає. Як ото перемішалося після Вавилонського стовпотворіння, так досі і є. А що там у Росії? Як воно без царя?

– Та якось. Я до подорожі готувався, уваги не звертав. А ви як у цих краях опинилися?

– Та як і ви, з пароплава зійшов, дорогою на Ріо-де-Жанейро.

– У вас там теж родичі? – зрадів я.

– Слухайте, та припиніть ви! – обурився Чуванов. – Не хочете балакати, так і скажіть, не треба тут дурня клеїти! Що ж я не бачу, хто ви?

– А хто я?

– Та розумніша людина, ніж полтавський міщанин!

– Добре, вибачте. То чого ж ви до Ріо-де-Жанейро не попливли?

– Бо злякався. – Чуванов подивився на мене.

– Злякалися? Кого?

– Товаришів колишніх.

– Як це?

– А так. Був я членом однієї таємної організації. «Народна воля». Може, чули про таку?

– Це ті, хто Олександра Другого вбив?

– Так, вони. Вперше руського царя вбили не вельможі під час якихось придворних інтриг, а прості громадяни, що прагнули волі! Це так захоплювало!

– Не всіх. – Я похитав головою.

– Справді, не всіх, – погодився Чуванов. – Частина суспільства від нашої організації тоді відсахнулася, як від жорстоких убивць і терористів. Але мені ті дії сподобалися, я ж був молодий, гарячий. Я хотів боротьби, повалення самодержавства просто зараз! Більше терору, більше жертв, тільки кров’ю можна було зруйнувати режим. Так мені тоді здавалося.

– Не схожий ви якось на бунтівника.

– Ну, бо ж років мені немало. Вже дід. А тоді був молодий і гарячкуватий! Кілька замахів власноруч скоїв. Брав участь у пограбуванні банку в Херсоні. Чули про ту справу?

– Це коли підкоп зробили? – згадав я розповіді старших товаришів в охоронному відділенні.

– Так, підкоп, пробралися в банк і викрали звідти близько мільйона рублів! Мільйона! Уявляєте? – спитав Чуванов, а в самого очі аж запалали.

– Мільйон? Це ж купа ціла грошви!

– Так, бо там різними купюрами. Три валізи набили! Це була справді велика операція! На жаль, поліція змогла нас швидко знайти. І знаєте, через що? Через кричущий ідіотизм. Один із наших товаришів пішов до повій, похвалився мільйоном, а повії завжди працюють із поліцією. Нас прийшли арештовувати, я відстрілювався і ледь утік. Але мене поранили. У живіт. Нічого не залишалося, як поїхати до лікаря. Інакше я б загинув. Там мене знайшла охранка. Полковник Судейкін, чули про такого?

– Чув, – кивнув я. Полковник Судейкін був легендою в Києві, розкрив там одразу кілька організацій бунтівників, після чого пішов на підвищення в Петербург. Але погано закінчив.

– Ну так от, він сів біля мого ліжка, от як я зараз біля вас сиджу. Сказав, або суд і шибениця, в кращому разі довічна каторга, – або я залишаюся на свободі, але допомагаю з інформацією. Цей Судейкін умів працювати з людьми. Мені було двадцять два роки. Я не хотів сісти навічно і ще менше хотів бути повішеним. Я думав про смерть, готував себе до неї, але завжди уявляв кулю в стрілянині з поліцією, а не ось так. Мусив погодитися, стати платним агентом охранки, юдою. – Чуванов скривився і подивився на мене. – Мабуть, зневажаєте мене?

– Ні.

– І чому? Я ж став зрадником? Що може бути гірше?

– Кожен відповідає за свої вчинки.

– Але я ж не відповів! Не відповів! Ось у тому й парадокс, який я не можу зрозуміти! – Чуванов нервово засміявся. – Я ж став зрадником, став здавати своїх товаришів. Я ніколи не намагався бути першим мерзотником, не здавав із власної ініціативи. Але час від часу Судейкін вимагав від мене прізвище, щоб організувати чергове гучне затримання, за яке його начальники отримували чергові нагороди та звання. І я здавав, торгував товаришами, які беззастережно мені довіряли. Дійшло до того, що я здав жінку, яка мене кохала! Вона просто набридла мені, і я вирішив її позбутися. І позбувся! Уявляєте?

Він нервово дивився на мене. Я скривився.

– О, тепер ви зневажаєте мене! – Він засміявся.

– Ні, я уявляю, як погано вам було. Це ж справжнє пекло – бути таким мерзотником.

Чуванов здивовано вирячився на мене.

– Пекло? Я був на волі, я лікувався за рахунок партії, я отримував гроші від охранки, я ходив по дорогих ресторанах і їздив на води, коли мої товариші сиділи за ґратами! Нічого собі пекло!

– Справжнє пекло ось тут. – Я постукав головою об стіну. – І вам же досі погано.

Чуванов далі дивився на мене, хотів щось сказати, помовчав.

– Так, мені погано, бо я коїв тоді багато страшних, підступних, мерзотних речей. І я не звинувачую Судейкіна. Він якраз робив свою роботу, служив своєму государю. А ось я зраджував, дурив, брехав! І отримував свої тридцять срібняків! Мушу сказати, що курс срібняків добряче виріс! А потім я дізнався, що Судейкіна збираються вбити. Серьожа Дєгаєв, який, виявляється, теж працював на Судейкіна, запропонував мені взяти участь у вбивстві полковника. Розповів про свій план. Звісно, про співпрацю з полковником не сказав. Я мусив попередити Судейкіна, але подумав, що виникне чудова можливість перевернути гру. Цілком імовірно, що, крім Судейкіна, про мене ніхто не знав. Бо полковник дуже беріг свої кадри, ми ж були його головним козирем. І ось, якщо полковника не стане, я зможу продовжити боротьбу без жодних застережень! Чим поганий план? Чудовий! Я виїхав у Петербург. Приїхав, переплутав адресу, де чекали товариші, перемерз, намочив ноги і захворів. Збирався їхати на справу з температурою, але товариші не взяли. Берегли для справи революції. Вбили Судейкіна самотужки. Це була гучна справа. А за кілька тижнів мене знайшов полковник Желєзнов. Він виявив таємні записи Судейкіна і встановив частину його агентури. Гірше того, перед смертю Судейкін назвав кілька прізвищ. У тому числі моє – як платного агента. Мене викликали на партійний суд у Францію. Я поїхав. Я знав, що мене можуть убити, але все одно поїхав. Знаєте чому?

– Бо зневажали себе?

– Ненавидів! Убити себе був готовий! Я вважав себе покидьком, негідником, життя якого не коштує і копійки! Я їхав, сподіваючись, що товариші по партії мене викриють і вб’ють! Все ж було проти мене! Я уникнув убивства Судейкіна, а той назвав моє прізвище. Я написав заповіт, у якому залишив усе, що мав, товаришам по партії. Прийшов на суд. А там геть усі виступили на мій захист! Усі! Підтвердили, що я справді захворів. Ну, в мене був жар, я марив, кілька разів непритомнів. Один із товаришів, лікар, запевнив, що це не могла бути симуляція. Інші закликали не вірити покійному полковнику, псу охранки, який перед смертю вирішив зіпсувати чесне ім’я борця з самодержавством. Мене виправдали! Ви розумієте? Виправдали! – Чуванов аж кричав, прибігла охорона, відчинила двері. Старий заспокоїв їх. – Вибачте, я трохи захопився подіями тих далеких років.

– Я перший, кому ви розповідаєте цю історію?

– Перший. А кому мені було її розповідати? Хто тут знає про далеку Росію, про революцію, про царя, про боротьбу? Дехто, може, чув, але їм нецікаво!

– То як ви опинилися тут?

– Я далі вів подвійну гру. І вашим, і нашим. Скоїв два пограбування, здав чотирьох товаришів. А потім мене викрили. Один із арештованих зміг роздивитися у справі мою записку до полковника Желєзнова. Впізнав почерк – у мене красивий почерк. Якось зміг повідомити товаришів на волі. І мене знову викликали на суд. Того разу до Відня. Це зараз війна і до Відня не доїхати, а тоді кордони були відкриті. Я приїхав. Відчайдушно брехав. Я думав, що це була гра. І якби я програв, мене б убили. Але насправді ні. Керівникам партії було начхати на суд. Вони були впевнені, що я зрадник. Та я був відомою фігурою. Вирішили, що моя страта зашкодить партії. З мене взяли обіцянку виїхати до Південної Америки і ніколи більше не повертатися до Росії. Інакше смерть. Я пообіцяв. Мене привезли до Дубровника і там посадили на трансатлантичний пароплав, що віз переселенців до Південної Америки. Він ніде не мусив зупинятися, але захворів пасажир, його висадили в Кальярі, я втік там з пароплава. Заїхав аж на північ острова й оселився тут. Кілька років я чекав. Помсти, відплати, покарання. Я був мерзотником, і небеса мусили мене вдарити за це. Але я жив у раю. Повірте, тут справжній рай. М’який клімат, смачна їжа, веселі люди, недороге життя. Я заробляв тим, що малював картини з пейзажами Середземного моря. Вони непогано розходилися на Лазуровому узбережжі. Я побудував будинок у мальовничому місці, одружився з місцевою красунею, яка подарувала мені трьох дітей. Я все чекав, що, можливо, небеса вдарять не по мені, а по тих, хто поруч зі мною. По дружині чи дітях. Але дружина жива та здорова, діти виросли, картини далі купують. Я думав, що війна зробить мене старцем, бо кому потрібні картини, коли гинуть люди? Але їх почали купувати ще краще. Щоправда, зовсім не беруть картини зі штормом і кораблетрощею, людям вистачає катастроф і в житті. А ось схід сонця, ранкове море, штиль – розходяться дуже добре. Люди готові платити за спокій, за радість життя! – Чуванов став уважно роздивлятися мене, забув про те, що говорив.

– То покарання так і не було? – спитав я.

– Ні, жодного покарання. Я живу в раю, мене кохає дружина, люблять діти, поважають сусіди, всі думають, що я порядна людина, ніхто не здогадується, що я зрадник, чи не гірший за Юду. Слухайте, а я ніде не міг вас бачити?

– Ну, хіба що в Полтаві.

– У мене дуже добра пам’ять. Я точно вас десь бачив. Я от зараз дивився на вас і подумав, що хотів би намалювати ваш портрет. Дуже фактурне обличчя. А потім мені стало здаватися, що це вже було!

– Ви малювали мій портрет?

– Не малював, а хотів! Точно хотів! Де я міг вас бачити? – Він примружився і роздивлявся мене.

– Заспокойтеся, я вперше на Сардинії.

– Не сумніваюся, але десь я вас бачив! – Він далі роздивлявся мене, а потім сплеснув. – Ага, я впізнав вас, впізнав!

Чуванов аж підхопився. Я думав, що робити далі.

– Іване Карповичу! Ну я дурень! Я одразу зрозумів, що ви не Шатирьов, але подумав, що якийсь дезертир утік із фронту і пробирається кудись до кращого життя! А це ви!

– Не знаю про що ви кажете.

– Можна подивитися ваші долоні?

– Для чого?

– На Кавказі вам довелося брати рукою жарини з вугілля. Я дуже пам’ятаю цю історію, я її хотів намалювати! Нічний ліс, ті абреки і ви, Іване Карповичу, відмовляєтеся переходити в магометанство! То покажете долоні, чи як?

– Чи можу я попросити не повідомляти поліцію, хто я насправді?

– Звісно ж! Чого б це я вас видавав! Ну це ж треба, Іване Карповичу! Це ви!

– Я думав, ви порвали зв’язки з Росією і мене не знаєте.

– Зв’язки-то я порвав, але час від часу бував на Лазуровому березі. А там же багато наших відпочивальників. Було до війни. І там я час від часу купував руські журнали. Випадково прочитав кілька ваших історій, а потім уже полював на них навмисно. У мене вдома велика колекція. Ба більше, у Мілані виходило кілька ваших пригод італійською! І вони в мене є, хоча там поганий переклад.

– Що поліції відомо про мене?

– Ну, вони шукають двох іноземців. Начебто румунів, але точно не відомо. Один із них непогано розмовляє італійською. Це не ви. Другий здебільшого мовчить. Вони удвох убили відомих бандитів на Сицилії. По-місцевому їх називають мафіозі, розбійники, які діють у складі зграї. Дуже небезпечні люди, дякувати Богу, на Сардинії їх немає. Не те щоб влада дуже вже переймалася загибеллю бандитів, але ось так приїхати в країну і вбивати десятками – негоже. Влада сприйняла це як публічний ляпас. Поліція всієї країни шукає тих двох іноземців, зараз перевіряють усі потяги й пароплави, що їдуть за кордон. Але ваш пароплав відійшов ще до того, як розпочалися пошуки. Та бачите, шторм, вийшли з ладу двигуни, пароплав мусив повернутися. Ви втратили через це два дні, а потім хтось здогадався, що на цьому пароплаві можуть бути ті, кого шукають, і його теж варто перевірити. Мені розповідали, що вам не вистачило буквально кількох хвилин. А потім вас помітив хлопчик-каліка, який сидів у порожній каюті. Він розповів батькам, ті не повірили. Та хлопчик наполягав. І вже коли обшук закінчився, батько приніс його до карабінерів. Ну, так вас і знайшли, Іване Карповичу. Лише цілий ланцюг нещасливих випадків дозволив схопити вас!

– Що мене чекає тут?

– Іване Карповичу, давайте так: я щось розповідаю, але й ви не мовчіть. Я хочу почути, чому ви вбили тих людей у Сіракузах. Це ж так пощастило – почути історію про ваші пригоди з ваших вуст іще до того, як її буде написано, не кажучи вже про друк! Розкажіть, а потім розкажу я!

Я розповів. Втрачати мені було нічого. Якщо мене повезуть у Сіракузи, мене впізнають і будівельники, і скульптор, і люди з готелю – всі. За мною будуть полювати і, найімовірніше, вб’ють. Треба було якось втекти.

– То це була помста! Ох і історія! – Чуванов тер руки.

– Допоможіть мені втекти звідси. Я відплачу. Я ніколи не залишаюся в боргу.

Чуванов спохмурнів.

– Іване Карповичу, я старий художник. У мене немає ані грошей, ані зв’язків. Я не знаю поліцейських, не знаю, як вам тікати далі, якщо ви вирветеся з тюрми.

– Далі я вже сам, головне – вийти звідси!

– Навіть не буду чогось обіцяти. Я не знаю, як вам допомогти. Я б дуже хотів, чесно, але не знаю. Ну, тобто, я міг би, звісно, спробувати пронести вам пилку чи револьвер, але ж я перший, хто опиниться серед підозрюваних. А я вже не в тому віці, щоб воювати з державою. Ще раз вибачте. – Він безпорадно розвів руками.

– Якщо я залишуся тут, мені кінець. Мене або вб’ють ті бандити, або повісить уряд.

– Карабінери не люблять мафіозі, вони поважають вас за ваш вчинок.

– Мені замало поваги, мені потрібна свобода.

– Я розумію. Але не знаю, чим вам допомогти.

– Ну, а хоча б листа ви відправити зможете?

– Листа? Ну звісно ж!

– У вас є чим писати?

Він подав мені олівець і кілька аркушів паперу. Потім подивився на мої зведені за спиною руки.

– Може, я напишу? – сказав він. Я спочатку думав написати Єлизаветі Павлівні, попросити про допомогу. А потім передумав. От що їй зараз – усе кидати, їхати в іншу країну? І що вона зробить? Або сам виплутаюся, або… Я надиктував листа Моніці. Короткого. Запевнив, що люблю її, обіцяв зробити все, щоб побачити її, просив вибачення, якщо втекти не вдасться. Чуванов дописав і аж пустив сльозу. – Іване Карповичу, я дуже сподіваюся, що ви побачите доньку. А я думатиму, як вам допомогти. Я не знаю, але я думатиму, обіцяю.

– Добре. – Я кивнув. – Адреси не записуйте, а запам’ятайте, будь ласка. Якщо за тиждень втекти мені не вдасться, надішлете.

Ми ще трохи побалакали, потім прийшли охоронці, Чуванов вийшов, з мене зняли наручники. Я розім’яв руки, потім перевірив стіни, стелю та підлогу. Все міцне, не виламаєш. Вікно виходило у двір дільниці. Ґрати на ньому були товсті.

Мені принесли їжу. Тарілку кукурудзяної каші, шматок хліба з сиром і цілий глечик вина. Охоронці пішли, я подумав: як дивно, в Росії в тюрмі вина не дають. І горілки теж. А тут така турбота. Ковтнув. Вино смакувало трохи дивно, та я б уваги не звернув, коли подивився на глечик. Він був новенький, красивий. Тарілка стара, в кількох місцях поколота, покручена ложка, яка бачила багато ротів, а ось глечик був як нова копійка. Чому б це арештованому віддавати такий новенький глечик? Та ще й з вином! Я не знав. Потім відчув, що за мною спостерігають із коридора. Узяв глечик і вдав, що п’ю. Закректав від задоволення. Потім далі їв, удавав що знову п’ю. За мною далі спостерігали. Я навіть вилити те вино не міг. Узяв і випив одним махом. Майже одразу в двері постукали, охоронець замахав рукою, щоб я повернув посуд. Я подав тарілку, але вона його не цікавила. Він хотів швидше забрати глечик. Я віддав. Віконце у дверях зачинилося. Я схопив з-під ліжка цеберко й виблював геть усе, що з’їв і випив. Знову наче хтось дивився за мною з коридора. Я удав, що сп’янів, засунув цеберко під ліжко і влігся. Невдовзі вже старанно хропів.

Сам напружено прислухався. Щось тут робилося. Щось не те, і я мусив бути готовий. Почекати довелося десь із годину. На вулиці вже було темно, в камері теж. Я склав матрац навпіл, прикрив його дірявою ковдрою, підбив подушку. У темряві здавалося, що хтось на ліжку спить. Сам заховався за ліжком. Тримав у руці цеберко з блювотою. Ось ледь чутні крики у коридорі. Потім клацнули замки. Їх було два. Двері трошки причинилися. Я посопував за ліжком. Воно-то темно було, але очі призвичаїлися потроху. Тінь вийшла з-за дверей, тінь підвела руку, в якій тьмяно виблиснув ніж. Здається, нападників було кілька. Замах, потужний удар, ніж пробив матрац і встромився в дошку ліжка. Я навернув по тіні цеберком, штовхнув на ніж товариша. Сам щосили смикнув ніж, що стирчав із ліжка. Таки вирвав його, на мене кинувся власник ножа, отримав кулаком і завалився. Другий нападник зробив випад ножем, той пройшов поруч із моїм боком, я вдарив і пришпилив руку до стіни. Нападник закричав і випустив ніж. Третій хотів ударити, але йому заважав другий. Я вдарив другого у голову, вийняв свій ніж. Другий упав, я думав, що третій буде атакувати, але той щось вовтузився на виході з камери. Я не бачив, що він робить, у мене не було часу подумати. Я просто кинув ніж. Скрик. Об кам’яну підлогу вдарилося щось металеве. Потім упало тіло. Хрип. На мене кинувся перший. Повалив, ударив, я намагався його скинути. Постріл. Зойк і ще постріл, нападник упав на мене. Хрипкий голос із коридора щось спитав. Я мовчав, принишк під тілом. Зарухався другий нападник. Іще один постріл. Другий більше не рухався. Третій, здається, почав молитися. Почулися крики і тупотіння. Постріл.

Коли прибігли солдати з ліхтарями, я побачив, що трапилося. Третій мав револьвер і саме його вихопив, коли я кинув ніж. Прямо в живіт. Третій не втримав револьвер, сів на підлогу, хрипів, потім таки знайшов зброю і почав стріляти на всі рухи в камері. Добив обох своїх поплічників, а коли почув, що біжать солдати, застрелився сам. На руці нападника, який лежав на мені, я помітив татуювання змії. Я здогадувався, хто прийшов у гості.

Мене витягли з-під тіл, оглянули. Я був весь у крові, але не поранений. Прибігли заспані офіцери. Перелякано витріщилися на бійню в камері. Старший щось наказав. Мене вивели у двір, посадили в авто, кудись повезли. Здається, за місто. Їхали десь півгодини, потім звернули з дороги, проїхали полями до великого будинку. Там мене відвели у підвал і залишили в кімнаті без вікон. Пізніше туди принесли матрац і подушку. Десь за годину двері відчинилися, зайшов переляканий Чуванов.

– Господи, що трапилося?

– А вам не розповіли?

– Ні.

– Мене намагалися вбити. Троє з ножами вночі пройшли до камери. Хтось їх провів.

– Солдат. Він намагався застрелитися, але лише поранив себе. У нього в кишені знайшли тисячу лір. Офіцери вважають, що це сицилійці.

– Вони не могли так швидко приїхати. Це тутешні, отримали наказ. Нехай перевірять телеграми, які відправляли сьогодні на Сицилію і які приходили звідти, – підказав я. – Куди мене привезли?

– Це маєток батьків одного з офіцерів. Вирішено, що тримати вас у відділку небезпечно, бо спроби замаху можуть повторитися. Вас триматимуть тут. Офіцери вражені. Їм дуже не подобається нахабство мафіозі, вони у захваті від вашої мужності. Голіруч ви перемогли трьох озброєних бандитів.

– То нехай просто відпустять мене, і я зникну!

– Не можуть, вони вже повідомили в Рим. Господи, я аж сам собі не вірю. У вас завжди в історіях такі карколомні пригоди, але ж я думав, що то вигадки. А воно…

– Мені треба втекти, інакше карколомні пригоди на цьому закінчаться.

– Я спробую вам допомогти. Є один варіант. Не буду нічого про нього говорити, але спробую.

– Поспішайте, поки мене не повезли звідси.

– Так, я поспішатиму. – Він постукав у двері. Їх відчинило одразу двоє офіцерів, що тримали в руках якісь дивні пістолети. Я таких раніше не бачив. Офіцери випустили Чуванова, одразу зачинили двері.

До ранку я спав невеличкими проміжками, часто прокидався і знову чекав нападу. Далі мене так і охороняли одразу двоє. Коли приносили їжу, один відчиняв двері, а другий тримав пістолет напоготові. Від мене вимагали, щоб я повертався обличчям до протилежної стінки. Ставили їжу чи воду на підлогу і швиденько виходили. Вони боялися мене. Недарма, бо я сховав у рукаві ніж одного з нападників. Хоч якось був озброєний, уже щось. З їжі приносили сир, хліб, якусь смачну олію. Я з апетитом їв і чекав нагоди втекти. У підвалі було темно, я задрімав, але був напоготові. Почув кроки. Взявся за ніж. Під ноги щось просунули. Аркуш паперу. Я взяв його. Ще щось. Тоненька свічка, кілька сірників і шматок коробки, щоб можна було запалити. Що б це могло значити? Я запалив сірник, потім свічку, побачив аркуш, списаний акуратним почерком. Російською. «Іване Карповичу, це Василь Опанасович. Якщо лист потрапив до вас, наш план вдався і охоронці зараз дудлять вино, яке привіз дон Луїджі. Я знайшов його, бо він може вам допомогти. Але і ви мусите допомогти йому. Річ у тому, що донька цього чоловіка зникла. У Росії. Він вважає, що доньку викрали. Але викрадачі не вимагали викупу. Поліція нічого не знайшла, а може, і зовсім не шукала. Батько дуже хвилюється і не знає, що робити. Та я переконав його, що ви – саме та людина, яка зможе знайти його доньку. Так, я розумію, що, можливо, дівчини немає в живих. Але ми будемо сподіватися на краще. Особисто я вірю, що дівчина жива. Щоб батько допоміг вам, ви мусите дати слово, що шукатимете її. Я знаю, що ви не порушите обіцянку. Я розумію, що ви зараз хочете дістатися Барселони. Ваша донька там? Ніхто не хочете зупиняти вас. Я попередив Луїджі, що ви візьметеся до справи не одразу. Але я хочу, щоб, як тільки ви повернетеся до Росії, саме пошук доньки пана Луїджі став вашою першою справою. Так? Якщо ви згодні, підійдіть до дверей і скажіть: „Ло джуро!“. Це значить „я присягаюся!“. Якщо скажете, то погодитеся шукати дівчину. Підійдіть і скажіть, тільки не дуже гучно, щоб охорона не почула».

Усе це було не схоже на якусь пастку. Для чого пастка тому, хто вже у пастці? Я підійшов до дверей і сказав:

– Ло джуро!

Тоді під дверима з’явився новий аркуш. Знову почерк Чуванова. «Іване Карповичу, я дуже радий, що ви погодилися. Цієї ночі чекайте. Вас довезуть до Барселони. До самої Барселони! А ви пам’ятайте про дане слово! Будь ласка, спаліть обидва листа, а свічку й сірники допаліть, щоб їх не залишилося. Ми мусимо берегтися».

Я почув, як чоловік, що був за дверима, обережно пішов геть. Я спалив обидва аркуші, а також свічку і сірники. За деякий час повернулися охоронці. Вже нетверезі. Бубоніли, сміялися, потім передали келих вина і мені. Я вдав, що випив, а насправді непомітно вилив. Не було схоже, що це отрута чи снодійне, але я не втрачав пильності. Вбивці могли прийти і сюди. Та час спливав, усе було спокійно. Я дрімав і забороняв собі думати про те, що вже дуже скоро можу опинитися поруч із Монікою. Вся ця подорож учила мене, що будь-які сподівання марні, а готуватися треба до найгіршого. Будь що буде.

Мені принесли їжу. Вже нові охоронці, але теж нетверезі. Можна було спробувати, напасти, але повірив Чуванову. Не взявся за ніж, поснідав і чекав далі. Невдовзі хлопці позасинали. Потім почулися тихенькі кроки, у замку клацнув ключ.

– Іди за мною! – прошепотів голос із дуже поганою вимовою іноземця. Я пішов, із ножем у руці. Зачинив двері, щоб моє зникнення не одразу помітили. Ми пройшли повз сплячих охоронців, піднялися сходами, вийшли у двір. Чоловік швидко і впевнено пройшов до воріт. Ми вийшли з них і попрямували далі. Ішли десь півгодини, аж поки не вийшли до візка, запряженого конем. Той домчав нас до берега. Там уже чекав човен із невисоким вітрилом. Чоловік щось сказав мені. Здається, він плакав, принаймні голос його тремтів. Мабуть, про щось просив. Я кивнув. Чоловік передав мені якусь теку. Ще раз щось сказав. Я знову кивнув. Він перехрестив мене і звернувся до людей у човні. Мені подали руку, я заліз і ми відпливли. Моряки поставили вітрило. Мені дали мішок соломи і ковдру, показали, де можна лягти. Я влігся, але заснути не зміг. Чекав неприємностей. Щось мусило трапитися.

Але ми тільки пливли. Цілу ніч. Коли почало світати, я подивився теку, яку отримав від чоловіка, що допоміг мені втекти. Там був аркуш, списаний акуратним почерком, незнайомі мені гроші й два аркуші з малюнками. На одному був портрет дуже гарної дівчини. На другому дещо незрозуміле, наче якийсь вензель із чотирьох шабель. Листа писав Чуванов. «Іване Карповичу, вітаю вас. Якщо ви читаєте цей лист, ви втекли. І це дуже добре. Я б залюбки побалакав із вами перед втечею, але мені треба забезпечити алібі. Бо я ж – перший підозрюваний після вашої втечі. Так ось, я напишу вам те, про що хотів розповісти. Про історію однієї дівчини, яка зникла. Чоловік, що вивів вас із полону, – Луїджі Маццола, місцевий землевласник і винороб. Він не дуже багатий, але має вплив у наших краях. У нього було троє синів і донька. Двоє хлопчиків зараз на фронті, воюють із австріяками. Але справа стосується доньки пана Луїджі, прекрасної Альчести. „Прекрасна“ – це не метафора і не перебільшення. Вона справжнє божественне творіння і я дуже сподіваюся, що ви самі в цьому переконаєтеся, коли знайдете її.

Так ось, Альчеста займалася співом. Чесно скажу, спів її був куди менш божественний, ніж її краса, але люди ладні були її слухати, аби тільки дивитися. Вона виступала тут, на Сардинії, а потім отримала ангажемент на Лазуровому березі. Там познайомилася з одним нафтопромисловцем, який запропонував їй розкішний контракт на виступи в Баку, столиці російських нафтопромислів. Пан Луїджі був проти, але Альчеста сказала, що це її шанс. Вона була самостійна і хотіла зробити кар’єру. Вона тверезо оцінювала свої вокальні здібності, з якими отримати такий контракт – велике щастя. Але перед тим, як їхати, Альчеста прийшла порадитися зі мною. Кілька днів я розповідав їй про Росію, а потім вона попросила дати їй уроки мови. Вона не хотіла їхати в чужу країну, не знаючи мови. У нас лишився місяць, але Альчеста приходила щодня і займалася годинами. Заощаджень у неї майже не було, вона попросила вчити її в борг, і я погодився, бо Альчеста – дуже приємна дівчина. Як би було добре, Іване Карповичу, якби ви її знайшли!

Так-ось, за місяць Альчеста вже досить непогано розмовляла російською і навіть могла заспівати кілька популярних пісень. Звісно, вимова була відчутно іноземна, але все одно це було справжнє диво! За місяць вивчити абсолютно чужу мову! Я був дуже радий, і ми з паном Луїджі разом проводжали її на пароплав. Війна вже почалася, мандрувати стало важко. Альчеста відпливла іспанським пароплавом до Туреччини, там змогла пересісти на фелюгу до Румунії, звідти контрабандисти переправили її до Одеси. Там її чекала яхта нафтопромисловця, прізвище якого було фон Шпеєр (через антинімецькі настрої в Росії він став Шпеєровим). Яхта доставила Альчесту до Новоросійська, звідки дівчина потягом відбула до Баку. Там добре влаштувалася і стала справжньою зіркою сцени. Щотижня надсилала нам із батьком листи, в яких описувала своє нове життя. Здається, добре заробляла, бо на другий місяць вислала мені гроші за уроки, причому в півтора раза більше, ніж ми домовлялися. У листі пояснила, що російська дуже знадобилася. До речі, мені листи вона писала саме російською, і душа моя раділа тому, як із кожним листом її мова поліпшувалася.

Альчеста пропрацювала в Баку рік. Завдяки її грошам дон Луїджі зміг не тільки погасити борги перед банками, але й докупити землі. Все йшло добре. Альчеста написала, що їй пропонують роботу в Петербурзі. Я попередив, що порівняно з Баку клімат Петербурга значно гірший і їй, дитині, вирослій під середземноморським сонцем, буде важко. Але вона відповіла, що інколи гроші можуть компенсувати нестачу сонця. Збиралася пропрацювати у столиці рік, а потім повернутися сюди, на Сардинію. Альчеста була дівчина самостійна і серйозна, я лише благословив її. Вона написала нам листа перед виїздом із Баку і мусила написати по приїзді. Але не написала. Через війну листи доходили з проблемами, тому ми спочатку не хвилювалися, а потім надійшов лист від харківської поліції. Дон Луїджі примчав із ним до мене. А там було написано, що Шпеєров разом із Альчестою були в Харкові у якихось справах, і там на них напали. Нафтопромисловця вбили, а дівчина зникла. Розшуки нічого не дали. Ось так! Ви уявляєте, що відчував батько!

Він збирався їхати в Росію, він не міг залишити доньку. Просив поїхати мене, але з відомих вам причин я не наважився повертатися до нашого буремного Отєчєства. Але я попередив пана Луїджі про деякі особливості російського життя. Луїджі з великими труднощами зміг доїхати до Харкова, а там поліція відмовилася шукати його доньку. Навпаки – йому сказали, що підозрюють Альчесту. Мовляв це вона забрала гроші, які були при нафтопромисловці, він спіймав її на крадіжці, дівчина застрелила його і втекла! Бідного батька ледь грець не взяв (грець не взяв – так же говорять?). Він намагався привернути увагу італійського посланника в Петербурзі, але той сказав, що під час війни Італія не може сваритися з таким важливим союзником, як Росія. Луїджі три місяці там побивався, з нього витягли всі гроші, а потім порадили їхати геть. Він твердить, що поліція щось приховувала, не хотіла шукати Альчесту через якусь особисту зацікавленість. Але яку саме, він не зрозумів.

У цьому доведеться розібратися вам, Іване Карповичу. Я розумію, що злочин краще розслідувати одразу, а не за рік, але вже що є. І не вірте словам поліції про те, що Альчеста могла скоїти злочин. Не могла. Вона – добра дівчина, і думати, що вона може застрелити когось через гроші, – дурне діло. Я дуже радий, що зустрів вас, Іване Карповичу. Я довго думав, як допомогти вам, а потім згадав про історію з Альчестою. Поїхав до її батька і пояснив дону Луїджі, що ви – найкращий сищик імперії, єдина людина, здатна розплутати цю справу. До того ж ви завжди беретеся за злочини, в яких жертвами стали жінки. Я запевнив дона Луїджі, що якщо ви дасте слово, ви дотримаєтеся його. А якщо ви шукатимете, то знайдете Альчесту і допоможете їй повернутися додому. Це було би справжнім щастям для всіх. Прошу вас хоча б спробувати знайти дівчину.

На жаль, у цій справі майже немає зачіпок. Окрім однієї. Начебто на місці злочину знайшли хустинку з вензелем. Він зображений на малюнку, який я доклав до свого листа. Цей вензель бачив дон Луїджі, і я намалював із його слів. Поліція заявляє, що хустинка належала покійному Шпеєрову, але насправді в нього був зовсім інший вензель. Не знаю, чи допоможе чимось цей малюнок, але в умовах, коли зовсім нічого немає, доводиться звертати увагу на кожну дрібницю. І ще: у Харкові розслідуванням займався слідчий Супруненко Григорій Григорович. Він має знати більше.

Ось таке непросте завдання, Іване Карповичу. Наостанок хочу нагадати, що ваша втеча стала можливою лише завдяки дону Луїджі. Він напоїв охоронців вином, зміг викрасти ключі, зробити дублікати, підготувати екіпаж, домовитися з контрабандистами. Він поклав у цей конверт трохи іспанських грошей вам для початку. Він ризикував, і він витратився, але він готовий на все, щоб тільки врятувати свою доньку. У вас теж є донька, ви мусите розуміти його почуття. Отже, допоможіть йому. І втіште мене, бо я дуже хвилююся за Альчесту.

Ще хочу попросити вас не згадувати про мене й дона Луїджі, коли будете писати про ці пригоди. Я й так серед підозрюваних. Звісно, я потурбувався про алібі, з обіду крутився на очах у людей, гуляв набережною і пив там пиво, а ввечері збирався до знайомих. Це мусить захистити мене від підозр. Я б хотів ще побачити вас, але мусив піклуватися про власну безпеку. Бажаю вам успіхів, Іване Карповичу, у подорожі й справах. Дуже сподіваюся, що ви повернетеся до Росії і знайдете Альчесту. Портрет дівчини, який я намалював, докладаю. Подивіться на це створіння боже і допоможіть.

З великою пошаною і радістю від зустрічі – Василь Опанасович Чуванов, художник.

Р. S. Знищіть, будь ласка, цей лист після того, як прочитаєте його».

Я подивився на малюнок. Там було зображено щось схоже на літеру «Ш», складену з чотирьох шабель. І гадки не мав, що б це значило й де шукати ту бідолашну Альчесту. Але я шукатиму, бо дав слово, а слово Івана Карповича Підіпригори дорого коштує.

Лист я порвав на шматки і викинув за борт, а малюнки залишив. Ми швиденько пливли. Матроси, які чергували вночі, зараз спали, а їхні товариші уважно дивилися навколо. Попереду, трохи ліворуч, стало видно берег. Матроси переговорили між собою і взяли подалі. Я зрозумів, що це ще не Барселона. Чекав неприємностей, бо вони ж переслідували Одіссея до самого кінця, а чим я не Одіссей?

Уранці знову побачили берег. Мені показали, щоб виходив. Я стрибнув на пісок, трохи відійшов і всівся. Мацав долонею землю й не вірив сам собі. Контрабандисти тим часом швидко розвантажували свій товар на два вози. Коли закінчили, мене покликали, я сів у один з возів, і мене довезли до околиці великого міста. Це була Барселона. Я зістрибнув, помахав візникам рукою і пішов. Потім присів. Серце калатало. Я не міг повірити власному щастю. Моніка десь зовсім поруч!

Вирішив заспокоїтися. Побачив візника, зупинив і назвав адресу. Не ту, що була на конвертах листів, які надсилала Єлизавета Павлівна. Ні, ми були обережні, свою справжню адресу Єлизавета Павлівна написала молоком усередині. Я прочитав, запам’ятав і спалив. А тепер їхав на ту вулицю і весь тремтів. Невже одіссея закінчилася?

Каталонські сюрпризи

сидів у барселонському будинку, де жили Моніка та Єлизавета Павлівна, але обличчя моє мало такий вираз, наче я досі залишився в тюрмі на Сардинії або навіть у холодному морі біля румунських берегів. Я так мріяв тут опинитися, я жив цим останні місяці, я думав, що коли це трапиться, я стану найщасливішою людиною на світі! А тепер сидів і розгублено кліпав очима, як дурень.

– Іване Карповичу, ну що це ви як із хреста знятий? Ну чого ви? – спитала Єлизавета Павлівна, потім підвелася, підійшла до невеличкого секретера, взяла там пляшку і налила у два келихи. – Ось, скуштуйте, це пачаран – смачний лікер, який я тут розкуштувала.

Я взяв келих, вихилив його за два ковтки.

– Іване Карповичу, та що це ви наче смердючу казьонку в шинку! Розсмакувати ж треба, потроху ковтати! Ну ви що! Давайте за правилами. – Єлизавета Павлівна знову налила, присіла переді мною, щоб дивитися в очі, бо я втупився у підлогу. – Іване Карповичу, та чого ви?

Єлизавета Павлівна виглядала дуже добре. Трохи схудла, засмагла, була в гарній сукні, й вираз її обличчя був протилежний моєму. Єлизавета Павлівна була щаслива.

– Іване Карповичу, не мовчіть. Ви мене лякаєте.

– Вона на мене як на чужого дивилася! – хрипко сказав я. Моя Моніка, улюблена донька, світло очей моїх, квітка моїх думок, коли я зайшов хати, не побігла з криком «Тато! Тато!», а злякалася і втекла у свою кімнату, звідки відмовилася виходити! Потім пішла погуляти з Кейт, подругою Єлизавети Павлівни, а на мене й не глянула!

– Іване Карповичу, а що тут дивного? Коли ви пішли з дому, їй було три роки. Зараз їй шість. Вона три роки не бачила вас. Я розповідала, що в неї є батько. Ми часто розмовляли про вас. Моніка любила слухати про ваші пригоди і дуже вами пишалася. Але, розумієте, вона уявляла вас по-своєму. Вона ж дивилася на портрети з журналів, де вас малювали молодим красенем, а тут приходить досить побитий життям бородатий чоловік. Немитий, виснажений, у м’ятому одязі з плямами крові. Я дивуюся, як вас поліція не арештувала!

– У мене був важкий шлях сюди. Дуже важкий.

– Та я розумію, що ви не через нехлюйство так виглядаєте. По вас видно, що шлях був важкий. До речі, може, вам до лікаря треба?

– Та ні, відпочину трохи, і все буде добре.

– Правду кажете, що все буде добре. А поки не переймайтеся. Звісно, дівчинка злякалася. І не треба дивуватися! Ви пропустили дуже важливий період у дитини, і вона вас забула.

– Я пропустив, бо мене забрали на війну!

– Іване Карповичу, я це прекрасно знаю і зовсім не докоряю вам. Так само я знаю, що ви чудовий батько, ви любите Моніку. Кінець кінцем, ви ж змогли вивести нас з-під удару, забезпечили не тільки втечу з Росії, але й досить безбідне існування тут, у райській Барселоні. І за це ми вам дуже вдячні.

– Я думав, Моніка пам’ятає мене.

– Вона пам’ятає свого тата Івана Карповича, але їй важко одразу пов’язати його з вами. Розумієте?

Я кивнув, хоча не розумів. Я мріяв, як Моніка буде сидіти в мене на коліні і щось розповідати, а я буду дивитися на неї й захлинатися від щастя. Поки що я мусив захлинатися лікером. Хильнув і смаку не відчув. Згадав Одіссея. Коли додому дістався, там же теж пригоди були. Женихи всілякі дружину оточували. І не впізнавали прибульця так само. То не було мені чому дивуватися? Тільки все одно прикро, аж душу дряпало.

– Ви, Іване Карповичу, не журіться. Мине трохи часу, Моніка звикне до вас, і все буде добре. Вона дуже любить свого тата і дуже за ним сумувала. Я теж дуже рада, бо, чесно кажучи, вже встигла і сльозу пустити. Кілька разів ходили чутки, що вбито вас.

– Та бувало, що вже і сам з життям прощався.

– Щастить вам, Іване Карповичу. Вітаю вас із новою родиною. – Єлизавета Павлівна усміхнулася, я вирячився на неї. Вона виглядала чудово. Але мені було не до милування, бо здивувала вона цими своїми словами.

– Це ви про що?

– Ну як же, про вашу кохану, ту чарівну полячку.

– Полячку?

– Ага, полячку, пані Агнешку.

– Звідки ви про неї знаєте? – ошелешено спитав я.

– Ну як же, всі газети писали про це! – Єлизавета Павлівна з усмішкою дивилася на мене.

– Газети? – скривився я.

– Газети. Така ж історія, роман цілий. Сподіваюся, ви її опишете у всіх подробицях і вичавите з читачів море сліз. Досить вам топтатися у стійлі детективної літератури, треба переходити до мелодрам! Мені здається, їх купують іще краще.

– Зачекайте, про що ви говорите?

– Ну як про що? Про події в Єлисаветграді, про те, як юна ніжна білявка закохалося у досвідченого чоловіка з великим серцем, що спочатку боявся нового кохання, стримувався, зберігав кригу, а потім поринув у пристрасть із притаманним йому запалом.

Я закрутив головою. Вона йшла обертом.

– Єлизавето Павлівно, ви що, знущаєтеся? Спочатку Моніка, тепер ви? Для чого це? – спитав я і побачив її подив.

– Тобто – знущаюся? Та про це всі газети написали! Така історія! Найбільші видавництва влаштували справжні перегони, щоб купити на неї права! Але ви раптом зникли. Наскільки я розумію, видавці вже почали підбирати автора, який зміг би написати цю історію за вас. І знаєте, кого обрали?

– Кого?

– Графа Осику-Маєвського! Він сказав, що був вашим літературним секретарем, тому кращої кандидатури годі знайти. Я так розумію, граф уже почав писати про ваш роман із Агнешкою!

– Він же був на війні, його поранили, пліткують, що не зовсім героїчно, демобілізували, і граф вирішив повернутися до літератури. Думаю, ваше повернення з царства мертвих його трохи засмутить, а от дівчина буде задоволена. Та й дитина вже не сирота.

– Дитина? – У мене в голові аж застукало.

– Так, дитина. Пані Агнешка вагітна. Після тієї історії, коли вас закопали в землю разом зі скарбами і там, прямо на золоті стародавніх скіфів, ваша кохана віддалася вам. Це, я вам скажу, була сцена! Хоч кіно знімай! Про кіно не думали, Іване Карповичу? Що з вами? Іване Карповичу!

– Віддалася?

– Іване Карповичу, ви чуєте погано, що весь час перепитуєте?

– Але… – Я закрутив головою, бо мене наче по ній кийком вдарили. – Як віддалася?

– Ну, вона лежала на купі золота, ви зняли її білу сукню, потім старанно пестили. Тут, Іване Карповичу, я аж трохи заздрити почала, бо зі мною ви таким вигадливим не були. Але потім подумала, що це ж справжнє кохання, ще й на порозі смерті, ще й з незайманою, от ви і розійшлися у язикових вправах на квітці кохання.

– Зачекайте! Що це за маячня? – Я аж підхопився, обличчя палало, наче мене на крадіжці спіймали.

– Іване Карповичу, та яка ж маячня, коли всі газети детально про це писали? Зараз же цензури немає, все цікаве залишилося. Ну, звісно, відверту порнографію газети друкувати не можуть, вдавалися до поезії, але ж дорослі люди зрозуміли і про берло кохання, і про печеру пристрасті, і про шорсткого птаха, і про чуттєвого стража, і про криваву росу цноти. У всіх деталях!

Я аж ногами затупотів, заревів, наче звір поранений, бо все це здавалося якоюсь маячнею, дурним сном, із якого я не міг вирватися.

– Іване Карповичу, та що ж це вас наче на вилах підкидає! Сідайте, прошу! І заспокойтеся, сусіди почують ваше ревіння, ще поліцію викличуть!

Я сів, глибоко подихав. Сказав собі, що поки доплив сюди, пройшов і Крим, і Рим, мушу зібратися і розібратися, що тут діється. Єлизавета Павлівна здивовано за мною спостерігала, вичекала, поки я заспокоюся.

– Як ви? – спитала.

– Більш-менш.

– До речі, адвокат до мене приїздив. Вам із ним теж треба зустрітися.

– Адвокат? Чий адвокат? – Я знову нічого не розумів.

– Пані Агнешки. Усі ж думали, що ви померли, а вона хотіла забезпечити майбутнє вашої дитини, щоб та мала право на частину спадку. У Моніки теж є таке право, адвокат запропонував нам поділити ваші статки навпіл. Я подумала, що це буде справедливо, але попросила почекати хоча б рік. Я все ж таки вірила, Іване Карповичу, що ви так просто не здастеся і дасте себе вбити. Тому і не знепритомніла, коли ви з’явилися на порозі цього дому. Хоча здивувалася. Іване Карповичу, що з вами? Вам погано? Може, таки потрібен лікар? Ваню, Ваню!

Я знову закрутив головою, несподівано підлога стала зникати з-під ніг, я ледь утримався на стільці.

– Господи, ви поранені? Я таки викличу лікаря!

– Не треба. Дайте води, будь ласка. – Отримав склянку води, випив, глибоко подихав. Все було дивно, дуже дивно і зовсім не так, як я собі намріяв.

– Це якась маячня, – нарешті вимовив чи, радше, прохрипів.

– Що саме?

– Ну, оце все.

– Маячня? – здивувалася Єлизавета Павлівна.

– Маячня! Від першого слова до останнього! Я не був закоханий у пані Агнешку!

– А ось тут дозвольте вам не повірити. Я ж бачила її фото в газетах. Справжня красуня. Ніжна, тендітна білявка! Треба не мати серця, щоб не покохати її!

– Та вона ще дитина!

– Їй майже шістнадцять, раніше і в тринадцять одружувалися. Та й, судячи з фотографій, зовсім не дитина, а молода, розвинута жінка.

– Господи, та думками вона ще дитя!

– Думок її не читала, але читала те, що вона розповідала, і не скажу, що дитя. Ось буде у неї дитя – це вже інша справа. Хлопчика бажаєте чи дівчинку, Іване Карповичу? – Я намагався відчути в її голосі насмішку чи злість, але нічого такого і близько не було. Щиро цікавилася. Я знову глибоко дихав, намагався заспокоїтися. Так, здається, опанував себе.

– Єлизавето Павлівно, ось ми з вами дорослі люди?

– Ну, не так щоб дуже, Іване Карповичу. Я вважаю себе досі молодою. – Вона усміхнулася.

– Але ми знаємо, що для того, аби народилася дитина, між чоловіком і жінкою дещо має статися! Так?

– Звісно, що так.

– Але в нас з пані Агнешкою нічого такого не було! Розумієте? Не було! Не було!

– Та ну як же? А в кургані, коли вас зарили і ви думали, що загинете, а вона попросила вас узяти її, розповіла що саме для вас, якого полюбила ще з дитинства, берегла свою цноту! Це ж справжня поезія, чуттєва та пристрасна! Такого б у Росії раніше ніколи не дозволили друкувати, а зараз надрукували! Прямо пісня пісень! Як ви роздягали Агнешку, як перегризали зубами мотузки, що її зв’язували, як…

– Я перегризав? – аж підхопився я. – Це вона перегризала!

– Ніколи не повірю, щоб ви примусили дівчину гризти мотузку, – закрутила головою Єлизавета Павлівна. – Ви перегризали, потім укривали її ніжне тіло поцілунками, від п’ят до тім’ячка, з зупинками у всіх важливих місцях, де давали волю своїм губам пишним і язику сміливому, а вона шепотіла: «Ванюшку! Ванюшку! Ванюшку!» – і щедра наділяла своїм коханням чистим!

Тут я підхопився і вилаявся так, як ніколи в житті не лаявся. Аж Єлизавету Павлівну налякав.

– Господи, Іване Карповичу, я думала, що ви і слів таких не знаєте! Добре, що ніхто вас тут не зрозуміє, а то б уся вулиця збіглася послухати цю поезію в лайках!

– Це все брехня! Брехня! Суцільна брехня!

– Боже мій, Іване Карповичу, та не кричіть ви так, а то, борони боже, ще грець вас ухопить. Сідайте, сідайте, не нервуйтеся так!

– Так як же не нервуватися, коли неправда! Нахабний наклеп!

– То що ж, вас із Агнешкою в курган не закопували?

– Закопували! Але ми там не злягалися! Зовсім!

– А ось тут, Іване Карповичу, знову дозвольте вам не повірити. По-перше, через фотографії пані Агнешки. Та вона ж справжнє янголятко! Білявка, кучерики дрібні, шкіра чиста, кров з молоком, риси обличчя правильні, шийка лебедина, груди високі, постава шляхетна, талія осина, задок – наче бутон квітів райських! Та як на таке можна не спокуситися? Тим паче на порозі смерті! Не вірю! А я ж вас добре знаю, Іване Карповичу. Завжди ви любили у гречку стрибнути, а тут що, анахоретом стали? Вибачте, але не вірю. Не вірю.

– Єлизавето Павлівно, ну не було між нами нічого! Присягаюся!

– Ну чого ви так кричите? Знайшли від чого відмовлятися. Другий би і прибрехав, що було, а ви кажете, що не було.

– Не було! Бо вона ж дитина ще! Навигадувала собі бозна-що, наче я той обранець долі, який зробить її щасливою! А я ж їй у батьки годжуся!

– Ну, Іване Карповичу, кохання на вік не зважає.

– Не зважає, але ж і берега пускатися не можна!

– А чому ні, Іване Карповичу, чому не можна? У тому ж і принада кохання, його правда, що про все забуваєш, палаєш, наче у полум’ї, і нічого не бачиш, окрім об’єкта пристрасті! Який же розпал почуттів, хіба можна з чимось порівняти!

– Я серйозна людина! Доросла!

– Стара в сенсі?

– Ну, вже не молода, – визнав я.

– Іване Карповичу! – Єлизавета Павлівна аж рукою на мене махнула, наче на пропащого. – А я ж на вас сподівалася! А ви…

– А що я? – здивувався.

– Ну, я ж думала, що Ваня закохався! По-справжньому, як колись, у молоді роки! Ну, думаю, молодець! Раділа за вас! Потім побачила фотографії пані Агнешки, ще більше зраділа, бо така ж лялечка, що очей не відірвати. Завагітніла, тепер буде Іван Карпович молодим батьком. Кохання, немовля, наче життя спочатку почалося у Івана Карповича! А ви…. – Вона зітхнула.

– Можна ще лікеру? – попросив я, бо нічого второпати не міг. Думав: тільки б до Барселони доплисти, а там рай! Та де там! Замість раю самі питання.

– Звісно, наливайте, – кивнула Єлизавета Павлівна, і я налив. Зробив ковток.

– Може, ви захворіли?

– На що? – здивувався я.

– Ну, може, по чоловічій частині якісь негаразди?

– Та ні наче, – згадав я вечір у Царицині. – Принаймні кілька тижнів тому ще працювало. А чому ви питаєте?

– Ну просто розуміти не можу, як це у вас із пані Агнешкою нічого не вийшло.

– Та вона ж… – Я зам’явся.

– Що вона?

– Ну, вона… – не знав, як правильно сказати. Потім сказав як думав. – Вона ж трохи тойво!

– Себто?

– Ну вона тебе не чує. Наче розмовляє з тобою, але того, що ти говориш, не чує. Зовсім! Чує тільки те, що сама навигадувала. Вона каже: «У нас кохання!». Я кажу: «Ні!». А вона: «Як добре, що й ти мене так кохаєш!». «Не кохаю!». А вона: «Ванюшку! Любий! Ми будемо разом до смерті!». І ось так весь час. Наче зі мною говорить, а наче мене і немає!

– Так, а що не так? Молода дівчинка, з порядної родини, мріяла багато, навигадувала щось. Вам яка різниця?

– Як це яка? Та я ж дорослий, я ж за неї відповідаю!

– Правильно. Відповідаєте. Ви ж людина відповідальна, не якийсь там хлюст, що голову дівчину закрутить, при надії залишить і втече! Ні, ви ж не такий, ви правильний, ви б із нею одружилися, вона б народила вам купу Івасиків та Іванок. Що тут поганого?

– Та погане те, що вона не відає, що творить! – роздратувався я.

– Зараз не відає, а потім ви потроху все б пояснили. Ви ж умієте. Іване Карповичу, може, дівчина молода і недосвідчена, але насправді знайти їй ліпшу пару буде непросто. Бо ж ви і відповідальний, і ніжним бути вмієте, ніколи на жінку руку не піднімете, ніколи не образите, до того ж на життя заробляєте, і досить відома особа. Ну і взагалі, як чоловік ви симпатичний. Якщо ж вас відмити, відгодувати і дати відіспатися, то цілком Ахіллес, щоправда, у шрамах весь. Я так розумію, що шрамів тільки додалося за подорож?

– Додалося. Але повірте, що нічого в мене з тією дівчинкою не було.

– А вагітність? Невже вона така підступна та хитра, що набрехала про вагітність?

– Тут нічого пояснити не можу, окрім того, що від мене пані Агнешка завагітніти не могла з тієї причини, що нічого між нами такого не сталося, від чого можна завагітніти.

– Ну, в газетах інакше пишуть.

– Ви кому вірите більше – мені чи газетам? – здивувався я.

– Звісно, вам, хоча, чесно кажучи, трохи розчарована. Сподівалася, що закохалися ви у ту ніжну красуню, уявляла, як на весіллі вас вітатиму.

– Ні в кого я не закохувався! Щойно повернуся в Росію, одразу поставлю в цій справі крапку! Треба дізнатися, коли найближчий пароплав, почнемо збирати речі, – сказав я і допив напій. Потім помітив якийсь дивний вираз обличчя Єлизавети Павлівни. Від цього виразу з’явилися в мене погані передчуття, що ще не закінчилися сюрпризи. – Що? Що ще? – спитав я знесилено, бо вже заморився губитися і дивуватися.

– Річ у тому, Іване Карповичу, що я поїхати з вами не зможу, – сказала вона, і знову мене наче по голові вдарили. Та скільки ж можна?

– Як не зможете?

– Річ у тім, Іване Карповичу, що ми ж жили з вами вільно. Я ніколи не вимагала від вас суцільної вірності й зі свого боку її не обіцяла. Так?

– Так, – кивнув я і почав потроху розуміти. – У вас є хтось?

– Є, – кивнула Єлизавета Павлівна.

– І хто він? – спитав я. Подумав, що якийсь місцевий іспанець, як усі південні люди, палкий і чорнявий.

– Вона. – Єлизавета Павлівна усміхнулася, помітивши мою розгубленість. – Іване Карповичу, ну що ви знову вирячилися наче баран на нові ворота?

– Як вона? – спитав я ошелешено.

– Ви про Сапфо чули?

– Про кого?

– Поетеса така, давньогрецька.

– Як Одіссей? – закивав я, хоч зовсім нічого не розумів.

– Ну, не така давня, але десь так. А звідки про Одіссея знаєте? – тут уже і Єлизавета Павлівна здивувалася.

– Та книжку в Одесі купив. Дуже мені сподобалася. Чолов’яга плив, плив, а все ніяк доплисти не міг, усе його доля кидала. Та згодом таки доплив до острова, де його дружина чекала й син. Ота книжка дуже мені допомагала в пригодах. Тільки ж, виявляється, мало доплисти, треба ще, щоб чекав хтось. А мене, виявляється, ніхто і не чекав.

– Ну, Іване Карповичу, ви ще сльозу пустіть. Не драматизуйте там, де не треба. Моніка вас любить і чекає, тільки їй час потрібен, щоб до вас зникнути. Щодо мене, то я зустріла людину, з якою хотіла б жити далі. Ви її бачили. Коли прийшли, вона провела вас, а потім пішла з Монікою гуляти.

– Ота руда?

– Так. Скажіть, гарна?

– Та гарна. Але як оце? Щоб дві жінки? – скривився я.

– Ви про технічні аспекти питаєте, чи про що? – трохи образилася Єлизавета Павлівна.

– Та, ні, не про технічні… Хоча й про технічні цікаво було б послухати. Але то справа така. А всерйоз це у вас?

– Так, Іване Карповичу. Фактично два роки вже разом живемо. Я вам не писала, боялася, що листи мої перлюструють, а коли так, то неодмінно був би розголос, бо ж Росія – країна дика.

– І хто з вас чоловік, а хто жінка?

– У нас такого розподілу немає. Ми обидві жінки. І дуже закохані. Я ж чого і за вас зраділа, Іване Карповичу, бо сама закохана була, знову відчула, як це чудово. Шлюб у мене перший був невдалий. З вами ми жили добре, але якось спокійно. Радше як старі товариші, без особливої пристрасті. Воно-то в шістдесят, може, так і найдобріше жити, але ж мені менше. Хотілося якогось перцю, вогню, шалу. А тут так мене закрутило, як ніколи в житті. У мене деяке почуття провини було, бо ж наче зрадила вас. Коли дізналася про ту полячку, полегшено зітхнула, думала, і я кохання своє знайшла, і Іван Карпович – от як добре. Сподівалася, що як приїдете, звістка про моє кохання вас не примусить сумувати. Та бачу, що засумували-таки. Вибачте.

– Та чого ж тут вибачатися. Кохання ж багато чого виправдовує. Просто розгубився я, Єлизавето Павлівно. Ну, це людині притаманно – як почне вона мріяти, багато чого навигадує, а потім бачить, що все інакше, і страшенно дивується. Я ж думав, що кинеться до мене Моніка, заберу я вас, повернемося на хутір, який уже відремонтувати мусять, і будемо там жити, як раніше. Цими мріями тільки й тримався, про інше подумати не міг. А тут якось усе розсипалося, наче з піску зліплене.

– Та бачу. Але я подумала, що мусить людина за коханням іти. От і пішла.

– Та звісно, – кивнув я. – За коханням іти треба.

– Так, як ви Ізабеллу кохали.

– Кохав, але не пішов за нею, дурень такий.

– І я ж про що. Я ж ваше розчарування власною помилкою пам’ятаю. Вирішила сама вчинити інакше.

– Ну, як кажуть, не сваритися та любитися вам. А я в готель з’їду.

– Та ні, Іване Карповичу, будинок, як бачите, великий. Шість кімнат, і одна вас чекає з самого початку. Живіть тут, тим паче знімаю я будинок на ваші гроші, дивно було б, якби ви до готелю подалися.

– Ну, я кілька днів тоді погостюю, а потім ми з Монікою поїдемо.

– Іване Карповичу, ось тут би я з вами поговорити хотіла.

– Про що? – обережно спитав я, відчуваючи новий сюрприз.

– Правильно мене зрозумійте. Я знаю, як ви любите Моніку, це ваша донька, і вона вас теж любить. Але потрібен час, щоб вона звикла до вас. Якщо ви заберете Моніку за кілька днів, їй буде важко. Недобре. Моніка – дуже світла і хороша дівчинка, не треба піддавати її випробуванням.

– Я не залишу доньку!

– Іване Карповичу, та ну ви що! Звісно, не залишите! Я про це і подумати не могла. Хоча ми з Монікою дуже добре потоваришували. Вона певний час називала мене мамою, але я переконала її так не робити, бо це б було неправильно. Я дуже поріднилася з дівчинкою, вона зі мною і з Кейт, ну, з моєю подругою. Але я знала, що коли настане час, дівчинка поїде до батька. Я не збираюся її залишати. Але я б просила вас, Іване Карповичу, не поспішати, а залишитися хоча б на місяць. Нехай Моніка звикне до вас, налагодите стосунки, а потім уже й поїдете.

– У мене вдома термінові справи, – зітхнув я, згадавши про свою обіцянку знайти Альчесту.

– А що взагалі відбувається в Росії? Бо тут хтось каже, що її чекає велике майбутнє, а хтось – що вона порине в хаос. Як там усе і до чого йде?

– Не знаю, чесно кажучи. Не до того мені було, щоб навколо оглядатися. Спочатку хутір відбудовував, потім справи одна за одною посунули. Не знаю.

– Чи варто Моніку везти туди зараз? Може, треба почекати, поки заспокоїться все? Бо хто ж за нею доглядати буде?

– Як хто? Я! Я буду добрим батьком!

– У цьому жодного сумніву не маю. Але ви ж весь час на хуторі не всидите.

– Всиджу! Та я більше з хутора й носа не покажу!

– Іване Карповичу, та борони Боже вам на хуторі застрягнути. Ви ж увесь світ і самі себе зненавидите. Не та ви людина, щоб весь час на хуторі сидіти.

– Гаразд, я людину найму. У мене вже є помічник, із колишніх поліцейських, Василь Петрович Самсонов, дуже порядна людина.

– Іване Карповичу, Моніці треба забезпечити не тільки нагляд, а й освіту.

– Я найму бонну!

– Гаразд. Вам видніше. Але зараз дуже б просила вас не поспішати. Я розумію, що справи, але, мені здається, ви заслужили на перепочинок. Хоча б кілька тижнів. Відіспіться, від’їжтеся, гулятимете з Монікою, звикатимете одне до одного. Тут, у Барселоні, справжній рай. Ви не помітите, як час пролетить, а потім уже повернетеся до ваших справ. Повірте, я прошу вас не поспішати лише заради Моніки.

Я подумав і кивнув.

– Гаразд. Мабуть, правда ваша.

– Дякую вам, Іване Карповичу. Дуже поважаю вас за вміння дослухатися до аргументів. Іще хотіла попросити вас про дещо. – Єлизавета Павлівна аж наче знітилися трохи. На неї це було не схоже, аж зарум’янилася.

– Про що саме?

– Ну, коли ви з нами залишитеся, чи не могли б ви допомогти нам із Кейт?

– Вам хтось погрожує? – здогадався я.

– Ні, ні, що ви! Тут ми живемо в спокої. Справжній рай!

– То ви про гроші?

– І знову ні! У Кейт є пенсія плюс спадок від батьків, в мене заощадження. Потрібна допомога іншого характеру. Делікатна. – Єлизавета Павлівна ще більше почервоніла.

– Натиснути на когось? – Я все ніяк не міг збагнути, до чого вона веде.

– Та ні, ні! Нам потрібно… – Єлизавета Павлівна наче підбирала слова. – Ну, розумієте, ми з Кейт дуже добре живемо, але річ у тому, що ми хочемо дитину. А без чоловіка це не дуже можливо.

– І що? – отетеріло спитав я.

– Я була б вдячна вам, Іване Карповичу, якби ви допомогли нам із Кейт у цьому особистому питанні.

– Я?

– Ви. А чому ні? Ви ж розповідали, що у вас був випадок, коли до вас зверталися з цього приводу, і досить успішно.

– Це було давно!

– Кілька років тому. Не думаю, що ви втратили чоловічі якості за цей час. Розумієте, ми б могли знайти розв’язання цієї проблеми і тут, у Барселоні. Але ми б хотіли знати не тільки про тілесні, але й про душевні якості батька. А це можливо лише, коли знаєш людину деякий час. Я вас знаю, дуже добре знаю, тому і прошу допомогти.

– Вам?

– Так, нам із Кейт.

– Вам із Кейт? Це що, з обома одразу?

– Та ні, одразу не вийде, бо у нас різні календарі.

– Які ще календарі?

– Річ у тому, Іване Карповичу, що жінка не весь час готова до запліднення, а лише в окремі дні місяця. І в кожної жінки вони свої. У Кейт сприятливі дні почалися сьогодні, у в мене почнуться приблизно за тиждень. Якщо це вас не обтяжить і не буде суперечити вашим моральним настановам, ми б були вам дуже вдячні. І не сприймайте це як образу. Просто ми хочемо дитину. В ідеалі – двох дітей. І ми хочемо для наших дітей доброї крові.

– Я простий мужик.

– Ну, наскільки я розумію, не дуже простий. Ваш батько князь.

– У мене немає батька! Не було і немає! – суворо сказав я.

– Ну, добре, неважливо. Ми ж не від титулу хочемо завагітніти, а від людини. Людина ви гідна. Я багато розповідала про вас Кейт, і вона в захваті від вас. Іване Карповичу, я знаю, що ви не любите, коли вас до чогось примушують. Хочу сказати, що не вимагаю відповіді просто зараз і ствердної відповіді хоч колись. Ми добре знаємо одне одного. І якщо я прошу, ви розумієте, що це для мене важливо. Але якщо ви відмовите, я знатиму, що ви справді не можете, бо це неприпустимо для вас. Зараз же я пропоную сходити в ресторан. Відчуваю потребу хоч трохи вас розвеселити. Ходімо!

– Та я краще полежу, відпочину.

– Іване Карповичу, а ось тут я вашої відмови не прийму. Зараз же йдіть до ванни, вода вже мала підігрітися.

Єлизавета Павлівна підхопила мене під руку. Не тікати ж від неї було. Звісно, хотілося полежати в якомусь темному закутку, обміркувати все, що трапилося, бо від усіх цих новин аж голова репалася. Але Єлизавета Павлівна була налаштована рішуче. Пішов у ванну. Я людина проста, звик митися в баліях або й просто над ночвами, а тут була ціла кімната, викладена кахлем. Посередині стояла велика чавунна ванна Я узяв з плити відро гарячої води, вилив, потім додав холодної.

– Залазьте, полежіть, трохи відмокнете, а потім я помию вам голову, як ви любили. Не проти ж?

– Та я що, а подруга ваша що скаже?

– Що скаже про те, що я вам голову помию? – Єлизавета Павлівна засміялася і пішла. Я заліз у ванну, вода була гаряча, але вирішив потерпіти. Поступово звик, витягнувся, бо ванна була велика. Лежав і царював. Потім прийшла Єлизавета Павлівна. Я сів. – Іване Карповичу, розслабтеся.

Розслабився. Вона полила водою мені на голову, намилила її чимось пахучим, змила. Потім мочалкою потерла спину.

– Господи, Іване Карповичу, синці, шрами, сліди куль, подряпини. На вас живого місця немає.

– Люблять мене пригоди, Єлизавето Павлівно, якось аж занадто люблять. І від цієї любові я нікуди не можу подітися.

Вона поливала мене водою, змила мило, потім подала великий білий рушник. Мені аж ніяково його було брати, панський якийсь. Потім провела до кімнати, відчинила шафу. Там висіло кілька костюмів, із десяток сорочок, стояли черевики.

– Чиє це? – спитав я приголомшений.

– Ваше, Іване Карповичу, ваше.

– Як моє?

– Коли ставало тривожно мені за вас, я до крамниці бігла й купувала там вам одежину чи взуття. Заспокоювала себе тим, що приїде Іван Карпович, обов’язково приїде, буде йому що вдягнути. Як бачите, хвилювалася за вас частенько. А зараз дуже рада, що ви тут і справді щось із цього вдягнете. Дозволите вам порадити?

– Так, звісно. – Я трохи отетерів, бо ж і костюми, і сорочки були дорогі, таких я ніколи собі не купував.

– Беріть білизну, – показала Єлизавета Павлівна. – Ось ця сорочка нам підійде, ця краватка і он той костюм. А черевики візьмемо ці.

Вона швиденько все вибрала, допомогла одягтися, зав’язала краватку.

– Так, ось вам капелюх. А тепер подивіться у дзеркало! Зовсім інша людина. Ще підстрижемо вас, поголимо – і взагалі! Тепер у ресторан. Стійте, не треба! – Єлизавета Павлівна помітила, що я браунінг узяв. – Іване Карповичу, зброя тут не потрібна! Тут тихе спокійне місто.

– Єлизавето Павлівно, мені без зброї – як кульгавому без ціпка. Дуже вже неспокійно. Нехай просто в кишені полежить.

– Ну, як скажете.

Ми вийшли з дворика, Єлизавета Павлівна впевнено кудись повела. Дорогою перемовлялася з якимись людьми.

– Ви й мову вивчили? – здивувався я.

– Вивчила, тільки тут не іспанською балакають.

– А якою?

– У Барселоні говорять каталонською. Каталонська й іспанська – наче українська і російська. Схожі, але різні, – пояснила Єлизавета Павлівна.

– То це я наче в іспанській Україні? – здивувався я.

– Можна й так сказати. До речі, Іване Карповичу, я ж навчила Моніку української. Ну, ви ж удома завжди нею балакали, а не російською, то я і подумала, що дитина мусить говорити, як батьки. Аби знала італійську, навчила б її італійської, але, на жаль, не знаю. А ось українською Моніка балакає добре, так, наче з Полтавської губернії не виїздила.

Мені від цих слів аж приємно стало.

– Дякую, Єлизавето Павлівно. Приємно, що донька моя так само, як і я, балакає.

– А я сама вивчила не тільки каталонську, але й англійську, бо Кейт – англійка.

– Це теж добре. Бо помандрував я без мов, німим, і хай йому грець так мандрувати. Треба мови знати. А ось ваша Кейт – у неї родина є?

– Були батьки, але загинули, коли пливли з Австралії. Пароплав у шторм потрапив і перекинувся. Ще був чоловік, його вбило на війні. Пішов добровольцем, був офіцером і помер від отруєння газами під Іпром. Там були страшні бої. Кейт від тривоги захворіла, лікарі порадили їй змінити клімат, вона приїхала сюди, й на пляжі ми познайомилися. Вони добре потоваришували з Монікою. Якщо ви заморилися, ми можемо взяти візника.

– Ні-ні, я залюбки прогуляюся.

– А отой вибух на Сицилії – ваших рук справа? – несподівано спитала Єлизавета Павлівна.

– Звідки знаєте про вибух?

– У газетах прочитала. Газети радісно схопилися за тему, відмінну від війни. Приїхав якийсь загадковий іноземець, заманив місцевих розбійників на цвинтар і там висадив у повітря. На тому самому місці, де похована жінка, нібито вбита цими ж розбійниками. Кривава помста за красуню! Всі писали, що операція добре спланована і виконана, я одразу подумала про вас, Іване Карповичу. Ваш же почерк.

– Хай би тільки ви й подумали, – скривився я.

– Думаю, що тільки я, бо я була одна з небагатьох, хто знав про Ізабеллу. Ви не любили розповідати про неї, але іноді серед ночі кричали щось про помсту. Я питала вас, а ви мовчали. Ну от, коли почула про вибух на Сицилії, я й подумала, що час помсти настав. Якщо не хочете, можете про це не говорити.

– Настав, – кивнув я.

– То це ви зробили?

– Я.

– І як? Відчуваєте щастя?

– Ні. Я вже давно не відчуваю щастя від помсти. Але була справа, борг, який треба віддати. Я віддав і хочу тепер про це забути.

– Ось це правильно.

Ми йшли вузенькою вулицею, потім вийшли на більшу. Навколо вже буяла весна, дещо і відквітнути встигло.

– Як вам, подобається? – спитала Єлизавета Павлівна.

– Подобається. Чудовий край. І морем пахне.

– Набережна вже неподалік. Там знаю один непоганий ресторанчик. Господар закоханий у Кейт і все чекає, бідолаха, що вона відкриє для нього своє серце.

– А вас тут не арештують за те, що жінка з жінкою?

– Та тут усім до одного місця. Ми ж не афішуємо. Просто дві подруги, в однієї чоловік загинув, в другої десь на війні. А живемо разом, щоб гроші заощаджувати. Ось в Англії – там може бути складніше.

– А ви до Англії збираєтеся?

– Так, десь за місяць. Кейт не дуже добре витримує спеку, а тут буде саме спекотно. Переїдемо до Англії. Що таке, Іване Карповичу? – Єлизавета Павлівна помітила, як я напружився.

– За нами слідкують.

– Та не може такого бути! – вона засміялася. – Іване Карповичу, тут не слідкують, це ж Барселона, рай на землі!

– Ідуть уже кілька хвилин. Може, і від самого будинку, але я помітив пізніше.

– Іване Карповичу, ну не може такого бути! Ну хто б це тут за нами слідкував? І для чого?

– Зараз я в нього і спитаю. – Я збирався заскочити куди-небудь у двір, пропустити хвіст, а потім наздогнати й допитати.

– Іване Карповичу, припиніть, благаю! Я розумію, що шлях сюди був важкий, але тут небезпеки немає. Запевняю вас! Спокійно! Розслабтеся і відпочивайте. Ходімо, ресторан уже недалеко. Прошу вас!

– Ні! Сюди!

Ми забігли в якийсь провулок, сховалися за відчиненими дверима, стали чекати.

– Такий невисокий, чорнявий, у сірому костюмі, – прошепотів я.

– Тут усі невисокі та чорняві.

Почекали з хвилину, нікого не було. Я визирнув. Знову нікого.

– Що за чортівня? – аж здивувався.

– Кажу ж, розслабтеся. Ми тут уже давно живемо, і все тут тихо і спокійно. Нейтральна країна, все добре, не хвилюйтеся, – заспокоїла Єлизавета Павлівна.

Ми ще трохи пройшлися, я все озирався, але більше філера не бачив. От наче ж був! Тоді чого далі не пішов? Зрозумів, що я його помітив?

– Ось ми і прийшли, – сказала Єлизавета Павлівна. Ми зайшли в ресторан, усілися за столик із краєвидом на море, вона зробила замовлення. Нам майже одразу принесли по келиху якогось світлого напою. – Це каба, місцеве шампанське. Ну, за зустріч.

Ми почаркувалися, випили. Каба ця була смачна і розбурхувала апетит. Я відчув, що зголоднів, нам принесли якоїсь юшки, наваристої та перченої. Дуже смачна, я з’їв, як за себе кинув. Потім мені принесли порцію свинячих ковбасок.

– А вам чому ні?

– Мені досить, бережу фігуру. – Єлизавета Павлівна попивала вино.

– Фігура ваша в такому чудовому стані, що я аж починаю відчувати деякі ревнощі до Кейт.

– Мені радісно чути, що прості людські радощі вам досі приступні, – усміхнулася Єлизавета Павлівна. – Та побережіть сили, вони всім нам знадобляться.

Я узявся за ковбаски, які в роті аж вибухали чудовим смаком.

– Ох, Іване Карповичу, любите ви поїсти, аж стогнете.

– Так такі ж ковбаски, наче з небес янголами спущені. Смакота! Аж прикро мені за магометан і жидів, які ніколи не скуштують цього смаку!

Потім нам іще принесли таріль сиру різноманітного, дві маленькі чашечки з медом і виделки. Сир наштрикнеш, у мед вмочиш і їси. Дуже смачно.

– Ну що, тепер би полежати? – спитала Єлизавета Павлівна.

– Е ні, у мене суворий закон, після їжі не вкладатися. Ходімо, погуляємо.

Я заплатив, скільки Єлизавета Павлівна сказала, і ми вийшли на набережну. Тут стояло багато яхт із різними прапорами.

– З усієї Європи зараз сюди люди припливають. Раніше більше на Лазуровому березі відпочивали. Але тепер Франція воює, Італія теж, а тут спокійно і далеко від війни.

Ми пройшлися набережною, вже коли поверталися, нас наздогнав матрос із пляшкою шампанського, щось забурмотів. Єлизавета Павлівна з ним заговорила. Матрос кивнув у бік причалу, де яхти стояли.

– Що там? – спитав я. Хоч і осоловілий був після їжі, але обережності не втрачав, потроху озирався, чи не слідкували за нами. А тут матрос цей підозрілий.

– Та от, каже, що його панна наказала передати вам у подарунок. Он її яхта, під англійським прапором, третя праворуч від хвилеріза. «Love», тобто любов, якщо по-нашому. – Єлизавета Павлівна вказала рукою. Яхта досить велика, на палубі якась дама з біноклем, дивилася, здається, на нас. Коли помітила, що і ми дивимося, помахала рукою.

– Це ваша знайома? – спитав я.

– Та ні, вам же шампанське передали.

Я вклонився, зняв капелюха. Жінка з яхти ще раз помахала.

– І хто це? – спитала Єлизавета Павлівна, коли матрос пішов.

– Не знаю. Але дуже мені не подобається, що впізнали мене.

– Може, підійдемо, розпитаєте?

– Та ні, не хочу. – Я спохмурнів, бо не любив, коли не розумів, що відбувалося.

Ми ще погуляли, повернулися додому. Там уже чекали Кейт і Моніка. Я подарував доньці іграшку, яку купив під час прогулянки, Кейт із Єлизаветою Павлівною обійнялися і про щось говорили між собою. Я подумав, що це ж, мабуть, гріх, коли жінка з жінкою. Але такі вже були щасливі, що, може, нехай? Заговорив до Моніки. Вона вже не так мене боялася, як першого разу, коли заплакала і втекла. Але дивилася насторожено. Я вирішив із нею поговорити, і тут виявилося, що не знав про що. Я вмів говорити з убивцями, з жертвами, з чиновниками, матросами, бандитами, з ким завгодно. А ось із рідною донькою не вмів.

– Моніко, сонечко, а покажи нам твоїх ведмедиків, – попросила Єлизавета Павлівна.

– Зараз!

Вона побігла. Цибатенька, з тонкими рисами обличчя, зеленими очима і темно-русявим кучерявим волоссям.

– Бачили, Іване Карповичу, погляд ваш.

– Мій?

– Ваш, ваш, – запевнила Єлизавета Павлівна, а я зовсім не зрадів, бо в мене погляд був, як у людини, що бачила в житті багато лайна, жорстокості й підступності, а Моніка ще дитина – як це, мій погляд?

Донька притягла цілу торбину іграшкових ведмедів і почала ставити по одному та розповідати про кожного. Кого як звати, у кого який характер, звички та вподобання. Докладно так розповідала.

– Бачите, Іване Карповичу, наче досьє на кожного є. В батька донечка. Моніко, а ким ти хочеш стати, коли виростеш? – спитала Єлизавета Павлівна.

– Сищиком. – Вона сказала так спокійно і впевнено, наче все вже давно вирішила. Я аж розгубився.

– Як сищиком?

– Сищиком. Я люблю дізнаватися правду, – сказала Моніка і далі розповіла, як у одного з ведмедиків зник улюблений ґудзик. Довелося провадити розслідування, опитати інших ведмедиків, спіймати одного з них на брехні, а потім попросити віддати ґудзик господарю. – Ось цей украв. Він – розбійник, він часто поводиться погано. Але він веселий.

– Ну, в житті так буває. – Я поглядом показав Єлизаветі Павлівні, що треба поговорити. Ми вийшли на терасу.

– Це ви її навчили? – прошепотів я.

– Чого?

– Ну, що вона хоче стати сищиком!

– Ні, я лише читати навчила. Вона вже зараз досить непогано читає.

– Але звідки це в неї?

– А ви не здогадуєтеся? Вона любить свого батька, сумує за ним, знає, що він сищик. Вона читала історії про його пригоди, де він блискуче розплутує різноманітні злочини. Ким, по-вашому, вона б мусила хотіти стати?

– Сищик – це не заняття для дівчини!

– Чому?

– Ну як чому! Це чоловічий фах! Суто чоловічий!

– Слухайте, зараз усе дуже швидко змінюється. Авіація була теж суто чоловічою, а потім я читаю у вас про Афродіту Клейнміхель, яка літає не гірше за чоловіків. Так само і з сищиками. Не думаю, що дівчина не може розслідувати злочини.

– Не може, бо це дуже небезпечно! Я не хочу кожного разу прокидатися в холодному поту і думати, чи не трапилося чого з моєю донькою!

– Іване Карповичу, в мене немає дітей, і я, можливо, чогось не розумію. Але я впевнена, що коли хочеш спокою, дітей краще не мати взагалі. Влаштовувати їхнє життя так, щоб вам було спокійно, теж неправильно. Моніка, хоч їй тільки шість років, – розумна і відповідальна дівчинка. Вона стане в житті тим, ким схоче. І вам, Іване Карповичу, краще допомогти їй у цьому, а не ламати за своїм розумінням. Це така вам мені порада.

– Я думав, вона з ляльками бавиться у родину. Ну, вона – мати, а в неї дітки, як звичайно дівчатка бавляться, – спробував пояснити.

– Моніка – незвичайна дівчинка. Вона бавиться тільки з ведмедями й весь час щось розслідує. От у сусідів кота вбили, і Моніка це теж розслідувала. Найцікавіше, що вона знайшла вбивцю! Так-так! Спочатку з’ясувала, що у бакалійника жив папуга, потім кіт пташку видряпав із клітки і з’їв, залишивши пір’я. Потім пішла поговорити з бакалійником і помітила подряпані руки у хлопчика, який допомагав у крамниці. Поговорила з ним, і він у всьому зізнався. Ваша кров, Іване Карповичу, що тут поробиш?

Я тільки кивав, знову розгублений, бо все сталося зовсім не так, як я думав. Ми повернулися в кімнату. Моніка розповіла, як у сусідів почали зникати яйця з сараю і як вона зайнялася цією справою і з’ясувала, що яйця краде бродячий собака Лоло.

– Але ми не сказали про це сусідам, бо вони могли зробити Лоло погано, а ми цього не хотіли, бо Лоло добрий, просто трохи невихований. Так? – спитала Єлизавета Павлівна.

– Так. – Моніка задоволено усміхнулася. – Але ми закрили дірку під парканом, Лоло не зміг заходити у двір, і яйця більше не зникали. За це мені подарували пакет цукерок. Хочете? – спитала мене. Зверталася до мене на «ви». Ну, до батьків і треба на «ви», але от до Єлизавети Павлівни Моніка була на «ти», і мені б теж хотілося, щоб ми з нею були наче друзі. Але вирішив не поспішати.

– Цукерки? Так, із превеликим задоволенням, – кивнув я.

Моніка пішла до себе в кімнату і принесла звідти цукерок. Пригостила і мене, і Єлизавету Павлівну, і Кейт. Остання уважно роздивлялася мене, а потім шепотілася про щось із подругою. Вони відійшли на балкон.

– А в тебе є пістолет? – спитала Моніка.

– У мене? – Я був трохи заскочений питанням і чомусь вирішив збрехати. – Ні. Звідки?

– А в пригодах у мого тата завжди є пістолет, – сказала Моніка розчаровано, потім придивилася до мене. – У вас піджак випинається. – Показала на внутрішню кишеню, куди я засунув зброю. Колись у мене був такий костюм, що пістолета під ним не було видно. Але не зараз. – А навіщо ви збрехали?

Вона спитала суворо, дивилася прискіпливо. Я захвилювався. Потім видихнув. Господи, дитині шість років, і що – я не впораюся з нею?

– Добре, пістолет у мене є. Але я не хотів тобі говорити, бо подумав, що маленькій дівчинці краще не знати про зброю.

– Я не маленька.

– Тобі шість років.

– Маленька – це до трьох. А я вже давно не маленька.

– Добре, ти не маленька. Це я помилився.

– І у мене є пістолет. – Вона озирнулася, засунула руку в мішок, куди вже поскладала частину ведмедиків, узяла звідти дамський браунінг. Мене наче по голові вдарили. Я намагався усміхнутися, хоча мені було зовсім не смішно.

– Де ти його взяла? – спитав я тихенько.

– Мені купила Ліза.

– Що? – я підхопився, щоб спитати у Єлизавети Павлівни, що це вона творить.

– Та заспокойтеся, не треба кричати. Я вам усе поясню.

Я подивився на неї. Шість років! Дитина! Господи, я в такому віці пас гусей, крав у них варену картоплю, грів ноги у свіжих коров’ячих кізяках і бігав із дубцем, наче з шаблею, воював із татарами. А тут ось таке серйозне, доросле, старе, як казали у нас у селі про занадто розумних дітей.

– Просто більшість людей у світі добрі. Але є і погані. І коли погані приходять, їх треба бути готовими зустріти. У Лізи є наган, а у Кейт – револьвер «веблей». Жінки слабші за чоловіків, вони мусять мати зброю, щоб захищати себе, щоб була рівність і сила вирішувала не все. – Моніка сховала браунінг. У мене аж серце заболіло.

– Господи, обережніше, він же може вистрелити!

– Не вистрелить. Він не заряджений. Ліза пообіцяла, що я зможу зарядити його, коли мені виповниться десять років. Не так і довго вже чекати. А покажи свою зброю.

– Це не іграшка!

– Я ж прошу показати зброю, а не іграшку, – здивувалася Моніка.

– Ну, добре. Ось. – Я вийняв браунінг. Розрядив його, забрав обойму.

– О, браунінг. Мій тато завжди користувався браунінгом.

– Слухай, Моніко, я ж твій тато! – сказав тихо.

– Я знаю. Але поки що не відчуваю. Треба почекати. Бо поки ви просто дядько. – Вона взяла браунінг. Упевнено, так не всі дорослі беруть. Дивилася на зброю захоплено. – Він гарний, так?

– Слухай, це зброя.

– Я люблю зброю.

– Дарма. Зброєю часто скоюють злочини.

– У злочинах винні злочинці, а не зброя, – сказала дівчинка. З цим важко було сперечатися. Мені схотілося змінити тему. Я попросив повернути браунінг.

– Слухай, а ти знаєш якісь віршики чи пісеньки?

– Я знаю колискову, яку співаю своїм ведмедикам, коли вкладаю їх спати. – Моніка взяла сіре ведмежа, почала його чукикати та наспівувати:

Ой ходить сон коло вікон,

А дрімота – коло плота.

Питається сон дрімоти:

– А де будем ночувати?

– Де хатонька теплесенька,

Де дитина малесенька, –

Там ми будем ночувати,

Дитиночку колихати.

Ой на кота та воркота,

На дитину та й дрімота,

Котик буде воркотати,

Дитинонька буде спати.

У неї був гарний голос, і вона ніжно зверталася до ведмедика, нарешті перетворившись на шестирічну дитину. До нас зазирнула Єлизавета Павлівна.

– О, співаєш. Як вам, Іване Карповичу? Це я навчила.

– Добре. Гарна колискова. А куди пішла пані Кейт?

– Та у хвіртку хтось постукав. А чому ви зі зброєю? – Я не сховав браунінг.

– Показували з Монікою одне одному свої пістолети. – Я трохи докірливо подивився на Єлизавету Павлівну.

– Так, Моніка любить зброю. Ти вже показувала татові браунінг?

– Чи не зарано такі іграшки?

– Ви завжди казали, Іване Карповичу, що краще дарма підготуватися, ніж бути неготовим. До речі, як вам мова Моніки?

– Чудесно. Я й не думав, що ви так добре знаєте українську.

– Довелося трошки посидіти над словниками, але в нас усе вийшло. Так, Моніко?

– Так, Лізо. – Вона кивнула.

У кімнату забігла Кейт. Вона лопотіла щось англійською, я нічого не розумів, але з тону зрозумів, що знову якісь неприємні сюрпризи.

– Хтось прийшов, до вас, – сказала мені Моніка.

– Ти англійську знаєш? – здивувався я.

– Так, Ліза каже, що мови треба знати.

– Тут вона права, – кивнув я. Дивився на жінок, бачив, що вони стривожені.

– Іване Карповичу, прийшов якийсь чоловік, хоче з вами поговорити, – сказала Єлизавета Павлівна.

– Ну, хоче – то поговоримо. – Я вставив обойму.

– Але ж ніхто не знав, що ви приїхали!

– Ну, бачите, хтось таки знав. – Я усміхнувся.

– Якщо треба буде тікати, у сараї, за корзиною, є хід до сусідів. Звідти садочком до сусідньої вулиці, – сказала Моніка. Господи, їй шість років!

– Дякую, донечко, але сподіваюся, що обійдеться без цього.

Я спустився у двір, побачив там пана в цивільному, але з виправкою, яка бувала лише у військових. Невисокий, худий, років п’ятдесяти, з тонкими вусиками. Побачивши мене, усміхнувся.

– Добрий день, Іване Карповичу. – Його російська була дуже пристойна, як на іноземця.

– Добрий. Чим можу вам допомогти?

– Мене звуть Поль Рішар, я офіцер французької розвідки. Чи знайдеться у вас півгодини для розмови?

– Так, заходьте.

– Якщо ви не проти, я б краще прогулявся.

– Що ж, добре, – кивнув я. – Єлизавето Павлівно, ми з паном Полем трохи прогуляємося.

– Усе добре? – спитала вона.

– Не хвилюйтеся, це просто розмова, – запевнив пан Рішар.

Ми вийшли з двору. Я озирнувся. Стеження не було.

– Я прийшов сам, Іване Карповичу, просто поговорити.

– У вас майже бездоганна російська. Де ви навчилися?

– Я вісім років пропрацював помічником військового аташе в Петербурзі. Мав час удосконалити вимову.

– То що за справа вас привела?

– Я від імені уряду Франції хочу запропонувати вам роботу.

– Мені? Іноземцеві?

– Так, вам. Річ у тім, що ця робота під силу лише вам.

– А як ви мене знайшли? Я особливо не афішував свого приїзду до Барселони.

– Ну, почалося все з того, що наша агентура в Одесі доповіла, буцімто вас було вбито при переході кордону. Вбили начебто руські. Наші агенти не могли зрозуміти, для чого руські вбили найкращого зі своїх сищиків. Потім з’ясувалося, що це зробили монархічні кола, які намагалися зіпсувати репутацію Тимчасовому уряду. Саме на нього планувалися повісити ваше вбивство. Та, як виявилося, вас справді непросто відправити на той світ. І наша агентура в Румунії сповістила, що вас шукає весь болгарський окупаційний корпус. Ба більше, прибули високопосадовці з Берліна, які дуже хотіли поспілкуватися з вами й були вкрай розчаровані через ваше зникнення. Знаєте, чим ви зацікавили німців?

– Ні, – відповів я. Ми гуляли вулицею, але від моря. За нами ніхто не йшов.

– Німці хотіли використати вас у своїй грі для виведення Росії з війни.

Я засміявся.

– Полю, я дуже вдячний вам за високу оцінку моїх здібностей, але усьому є межа. Я просто сищик, я не можу виводити цілу країну з війни.

– Іване Карповичу, повірте, я досить тверезо оцінюю ваші можливості. Я говорю про те, що знаю. У Берліні розробили цілий план перемоги на Східному фронті. І німці готові зробити все, щоб здійснити план, бо розуміють, що інакше програють війну. Єдиний шанс кайзера перемогти – вивести з гри Росію і кинути всі війська на Західний фронт. У Берліні це визнають. Щоб вивести з війни Росію, треба підігрівати її внутрішні конфлікти. При цьому велику увагу приділятимуть національним суперечкам, які мусять суттєво послабити Росію. Зокрема в Берліні великі надії покладають на так званих українців, які зараз піднімають голову у Києві та в південно-західних губерніях. Німці планували зробити вас лідером цих сепаратистських рухів, бо ви з тих країв і маєте дуже високу популярність. Вам планували надати титул герцога Наддніпрянщини та великого гетьмана нової Запорізької Січі. Саме під вас із малоросійських полонених вже почали формувати маршові роти, основу майбутнього війська. Вас радо готові були б визнати і галицькі частини австро-угорської армії. Окрім того, ви б мали почати вести пропагандистську роботу з російськими військовими частинами, сформованими в Малоросії, переконувати їх здаватися і ставати на бік нового українського війська.

– Що за маячня? Який з мене герцог? Я простий мужик!

– Ось це німцям і сподобалося найбільше! Ви – простий мужик, до вас би пішли простонародні елементи, робітники, особливо – селяни південно-західних губерній, яких зараз багато в російській армії. Ваша поява по той бік фронту мала б активізувати роботу австрійських та німецьких агентів у тилу. Вже зараз ми спостерігаємо пожвавлення так званих мазепинців у Києві та інших містах. Поки що вони не ставлять питання про незалежну Україну, кажуть про культурну автономію, але немає сумнівів, що ці питання неодмінно ще вигулькнуть. Бо недарма ж і цісар, і кайзер вкладали гроші в цих мазепинців! Ви про Центральну Раду чули?

– Ні. Що це таке? – спитав я, хоча чути про ту Раду мені вже доводилося. Рішар уважно подивився на мене.

– Не чули? Про неї в малоросійських губерніях зараз багато говорять.

– Мені було не до політики. Багато справ. А що за рада?

– Збіговисько мазепинців, діяльність якого нас непокоїть.

– Чи не дарма? Наскільки я знаю мазепинців, вони зовсім безневинні люди. Прикрасять залу рушниками, почитають Шевченка, поспівають пісень, згадають славні часи козаччини й розійдуться. Коли я працював в охранці, вони були найбезпечнішими, з ними ніхто працювати не хотів, жодної надії на нагороди.

– Може, так і було, поки сильною була центральна влада. Але зараз Петербург не здатен на вольові рішення, і на місцях це відчувають. Мазепинці, Центральна Рада, вже мріють про надання прав так званій українській мові, про свою церкву, про свою культурну автономію. Поки що культурну. Але оскільки Центральна Рада говорить те саме, що шепочуть у Відні чи Берліні, не виникає сумнівів, що вже скоро мова буде про окрему державу, що автоматично призведе до розпаду Росії. Це дасть змогу Німеччині та Австрії продовжити війну і сподіватися якщо не на перемогу, то, хоча б на мир без анексій та контрибуцій. Цього ми допустити не можемо. Тому і вирішили залучити вас.

– Я вже награвся. Досить, не хочу, – сказав я рішуче. Рішар знову подивився на мене, стиснув тоненькі губи, наморщив чоло.

– Ви, мабуть, не розумієте, Іване Карповичу, що ваше бажання тут ні до чого, бо це справа державної, навіть історичної важливості. А коли так, бажання окремих осіб нікого не хвилює. Ви будете робите те, що ми скажемо, і добре робити, бо у нас у руках ваша родина. Так, я розумію, що за нових обставин ця жінка, Єлизавета Павлівна, вас не дуже цікавить. Але ж ми можемо оприлюднити ганебну для вас інформацію, що ваша жінка стала жінолюбкою. Оце так удар по репутації найкращого сищика імперії! Так упевнено перемагав злодіїв, а не зміг утримати при собі якусь бабу! Але головний наш козир – ваша донька. Я знаю, що ви не любите працювати на когось, та свою доньку ви любите більше. Моніка у нас у руках, і…

– Не чіпайте дитину! – тихо сказав я.

– Ми не чіпатимемо, якщо ви будете робити те, що ми скажемо.

– Тобто ви хочете мене примусити?

– Не просто хочу, а примушу. Ви отримаєте детальні інструкції й відбудете до Росії. Там вас зустрінуть представники Тимчасового уряду. Вас призначать спеціальним представником уряду в Києві. Там ви почнете активно протидіяти Центральній Раді і взагалі всім мазепинським рухам на території малоросійських губерній. Своїм прикладом будете доводити, що не існує жодних українців чи української мови, що це вигадка Відня й Берліна, спрямована на послаблення Росії.

– Як же не існує? Я сам тією мовою розмовляю!

– Не треба плутати говірки й мову. У Франції колись теж розмовляли багатьма говірками. На півдні, в Аквітанії, була своя, у Бретані – своя, у Провансі – своя, у Пікардії – своя. Але потім уряд ужив заходів для реформування шкільної освіти, почав видання книг і газет. Освіта тільки правильною французькою, книжки та газети теж тільки нею, аналогічно – служби в церкві. Вимоги до чиновників усіх рангів розмовляти лише французькою, діловодство теж нею. За кілька десятиліть ситуацію вдалося виправити, і тепер уся Франція розмовляє єдиною мовою. Так буде і в Росії, так мусить бути. І ви докладете для цього всіх можливих зусиль. Щоб вести роботу, ви створите товариство «Київська Русь», нагадування про спільне коріння та віру малоросіян і великоросів. Ви отримаєте деякий бюджет на роботу. Видаватимете газету, організовуватимете мітинги. Та головне буде вести боротьбу проти членів Центральної Ради. Треба дискредитувати їх, і тут нам знадобляться ваші здібності сищика. Вам потрібно буде знайти компромат на лідерів мазепинців. За допомогою компромату ми або будемо переманювати їх на наш бік, або руйнуватимемо репутації. Ви мусите розуміти, що це війна, жорстока війна, в якій мета виправдовує всі засоби. Наша мета – не допустити розвалу Росії!

Ми вийшли на якийсь пустир, посередині якого розгорнулося величезне будівництво. Купа башт незвичної форми тягнулася до неба маленьким лісом. Я аж зупинився, здивований побаченим.

– Що це? – спитав у Рішара.

– Це? Собор Святого Сімейства. Його почали будувати років тридцять тому, досі будують. Мабуть, не добудують ніколи, бо архітектор божевільний.

– Але яка ж краса!

– Дисципліна важливіша за красу. Ходімо! – сказав невдоволений Рішар. – Хочу вас попередити щодо можливих вибриків. Ви втекли від болгар, утекли від італійців, але тут би я не радив вам спробувати тікати знову. Бо французька розвідка – це значно серйозніше, повірте. Вами займається кілька десятків наших агентів. І ми налаштовані вкрай серйозно.

– А як іспанська влада ставиться до того, що чужа розвідка працює на її території?

– Прихильно ставиться. Ба більше, нам виділено півсотні поліцейських. Краще навіть не намагайтеся втекти чи вивезти доньку. Вам не вдасться. Коли виконаєте нашу роботу і розгромите мазепинців у Києві, зможете повернутися до Барселони. Якщо, звісно, схочете. Але я думаю, у вас будуть блискучі політичні перспективи в республіканській Росії, де походження більше не матиме значення, а здібності й відданість новому державному устрою забезпечуватимуть блискучу кар’єру. Не виключаю, що за кілька років я говоритиму з генералом Підіпригорою. Як вам така перспектива?

– Захоплює, – погодився я. А сам подумав, що цей француз погано працює. Якби він добре підготувався до моєї вербовки, прочитав би мої пригоди і зрозумів, що все можна зробити, але не можна примусити Івана Карповича. Ніхто ніколи не міг мене примусити. І зараз я не збирався комусь служити. Я не хотів, щоб Моніка ставала заручником чиєїсь гри і щоб на неї тиснули. Ніколи такого не буде.

– Тоді завтра ви їдете до Кале, там отримаєте найповніші інструкції й вирушите до Мурманська.

– Нікуди я завтра не попливу. Я не бачив доньку майже три роки! Я плив сюди, щоб побути з нею! І я побуду.

Ми обмінялися поглядами.

– Скільки вам потрібно часу?

– Місяць.

– Тиждень. Справа не чекає. Центральна Рада в Києві дуже нас хвилює, і ми не можемо на місяць залишити все як є. Тиждень – і за сім днів ви відбудете до Росії.

– Тиждень занадто…

– Цей термін не обговорюється! Тиждень, враховуючи нинішній день. І цей тиждень ми будемо надавати вам інструкції. По кілька годин на день. Завтра об одинадцятій ви маєте прибути за цією адресою. – Офіцер подав мені аркуш. – Там ми почнемо навчання. Це забиратиме три години щодня. В інший час ви можете бути вільні. І пам’ятайте, що ми спостерігаємо за вами і за вашою донькою. Будь-яка спроба втекти розцінюватиметься як злочин проти Франції. Утечете – ми арештуємо дитину! Чуєте? Думаю, у вас вистачить відповідальності не робити доньці зле. Тепер можете бути вільні. – Полковник кивнув мені і пішов геть.

Я подивився йому услід і став повертатися додому. Ми пройшли досить багато, але в мене була пам’ять філера і дорогу я запам’ятав. Знову проходив біля будівництва, підійшов ближче, щоб роздивитися. Здавалося все дивовижним, у нас так церкви не будували. Але щось у цьому було величне й урочисте. Десь угорі, на риштуванні, гомоніли будівельники, схожі знизу на птахів. Я перехрестився і пішов. Треба думати, як тікати. Не самому, а з дівчатами. Це важко. Вже коли підходив до будинку, помітив стеження. Ці хлопці навіть не ховалися. Кілька сиділо і уважно спостерігало. Я зайшов, дівчата пили чай.

– Хто то був, Іване Карповичу? – спитала Єлизавета Павлівна. Вона була помітно стривожена.

– А за нами слідкують. І з вулиці, і зі двору, – доповіла Моніка. – Я їх у бінокль помітила.

Невеличкий бінокль висів у неї на шиї.

– То що? – Єлизавета Павлівна уважно дивилася на мене. Я подумав, чи могли французи купити її? Або Кейт? Кейт я зовсім не знав, Єлизаветі Павлівні я довіряв, хоча… Вона була закохана, а це почуття робить людину вразливою. На неї могли впливати через Кейт чи через погрози на адресу Кейт.

– Той пан був із французької розвідки. Вони хочуть використати мене у своїй грі в Росії, куди я мушу повернутися.

– Не можна давати себе використовувати, – сказала Моніка і подивилася на Єлизавету Павлівну. – Так же?

– Так, – кивнула Єлизавета Павлівна. – І що ви плануєте робити?

– Виконувати вимоги. Бо вони погрожують вам і Моніці.

– Я їх не боюся! – сказала донька, і я помітив, як розширилися ніздрі її носика, а очі заблищали гнівом.

– Іване Карповичу, і ви хочете, щоб я повірила в це лайно? – спитала Єлизавета Павлівна. – Що ви будете робити те, що кажуть люди, які погрожують вашій доньці? Та ніколи я в таке не повірю! Що ви плануєте робити?

– Про плани краще мовчати, – авторитетно заявила Моніка. Ми подивилися на неї, я усміхнувся.

– Єлизавето Павлівно, я спробую зробити все якнайкраще. Ви, будь ласка, не хвилюйтеся.

– Не довіряєте мені?

– Іване Карповичу, Лізі можна довіряти, – запевнила Моніка.

– Я довіряю, але мені немає чого сказати. Коли буде, ви перші почуєте. А поки що мені щось хочеться випити. Де та пляшка, яку нам подарували?

Єлизавета Павлівна принесла пляшку шампанського, яке ми отримали на набережній. Ми випили. Я було взявся ще наливати.

– Іване Карповичу, можна вас на хвилинку? – попросила Єлизавета Павлівна, перезирнувшись із Кейт.

– Так, звісно. – Ми вийшли на балкон.

– Іване Карповичу, пам’ятаєте про моє прохання? – спитала Єлизавета Павлівна. Вона хвилювалася.

– Через нові обставини воно скасовується? – здогадався я.

– Ні. Ми хочемо дітей або дитину. Кейт у захваті від вас. Вона каже, що ви будете чудовим батьком.

– Я не можу захистити свою єдину доньку. Ви розумієте, що за моєю дитиною полюватимуть?

– Про ваше батьківство ніхто не знатиме. Ми знайдемо, на кого записати дітей, про це можете не хвилюватися. І ми не вимагатимемо грошей на виховання. Це будуть наші діти, ми самі дамо їм раду. Я розумію, що зараз ви хвилюєтеся через нові проблеми. Але зрозумійте і нас, Іване Карповичу. Жінка може завагітніти лише в окремі дні. І сьогодні ці дні починаються у Кейт. Якщо ви згодні, ми б хотіли почати зараз.

– А Моніка?

– Я вийду з нею прогулятися. До цукерні тут неподалік. У Моніки є там улюблене тістечко. То як?

Я мовчав, думав.

– Іване Карповичу, я знаю, що ви не любите, коли вас до чогось примушують. І я не хочу цього робити. Я зрозумію будь-яку вашу відповідь. Але я дуже прошу вас. Ви знаєте, що я не люблю просити. І вас я ніколи ні про що не просила. А ось зараз прошу.

– Якщо все вдасться, я хочу мати право бачити дитину.

– Звісно. Але таємно. Ми не хочемо привертати увагу. Якщо хочете, ми можемо скласти письмовий договір.

– Мені цілком вистачить вашого слова, – запевнив я.

– Нам також. То ви згодні?

– Так. Але попереджаю, що в найближчі дні нам доведеться тікати звідси. – Це я шепотів на вухо.

– Куди?

– Не знаю, але тут залишатися не можна. Бо французи не відчепляться від вас.

– Ми будемо готові, – кивнула Єлизавета Павлівна.

– Ну, тоді вам час сходити по улюблені тістечка Моніки.

– Моніко, серденько, ми сходимо до цукерні? – спитала Єлизавета Павлівна гучніше, щоб мала почула.

– Залюбки! – зраділа донька. Вона вийшла і уважно подивилася на нас обох. Вона не могла нічого чути, бо ми говорили тихо і були на дальньому кінці веранди. Але в Моніки був такий погляд, наче вона бачила нас наскрізь.

– Моніко, подивишся, чи йтиме хтось за вами. Добре?

– Так, Іване Карповичу, – кивнула вона. Я все чекав, коли пролунає «тату».

– І, будь ласка, залиш пістолет.

– Він же не заряджений. А з ним мені спокійніше.

– Шукай спокій у собі, а не в пістолеті, – сказав я серйозно.

– Це ви жартуєте? – спитала вона.

– Намагаюся. Але пістолет залиш.

– Добре. – Донька кивнула і пішла в кімнату.

– Ми будемо десь за годину, – сказала Єлизавета Павлівна. – Кейт трохи знає українську, сподіваюся, ви знайдете спільну мову.

– Та нам же не казки розповідати, – кивнув я.

Деякі допитливі читачі уже в очікуванні: мовляв, от зараз Іван Карпович відступить від своїх правил і таки опише пригоди в ліжку з чарівною англійкою. До цього мене підштовхують і видавці, які кажуть, що тілесні пристрасті можна продавати ще краще, ніж розслідування злочинів. Але я вважаю, що недарма, на відміну від тварин, людина під час злягання хоче сховатися. Тож нехай те, що стається між двома людьми, залишається відомим тільки їм. Ніяких подробиць не буде. Усе минуло добре, і Кейт була задоволена. Лежала на спині, підклавши подушку й притиснувши коліна до підборіддя. Я вкрив жінку ковдрою й подумав, що у благородних дам тіло зберігається краще. Селянка в такому віці вже народила б разів сім, працює тяжко при худобі й на городі, тому має зовсім інший вигляд.

– Ти хотіти син? – спитала Кейт. Вона українську справді знала, у розпалі пристрасті чомусь називала мене «май козак», хоча який я козак?

– Сина? – здивувався я, бо ніколи про не думав. У мене була Моніка, про інше я навіть мріяти не міг. – Ні.

– Чоловіки хотіти син. Мій чоловік хотіти син.

– Діти – це дар. Тут треба лише радіти і дякувати, а не перебирати, син чи донька.

– Твій донька гарна.

– Я дуже радий.

– Ти допомогти і Ліззі?

– Спробую.

– Ти – добрий.

– Від мене багато неприємностей. – Помітив що вона не зрозуміла. – Біда, я притягую біду. Як магніт залізо.

– Ти вирішати.

– Я намагаюся. – Хотів піти, але Кейт попросила залишитися. Ми лежали. Я думав, що робити. Як вивезти дівчат і втекти самому. Іншого вибору не було.

Коли ми вже вдяглися й сиділи на веранді, Єлизавета Павлівна й Моніка повернулися з коробкою тістечок. Я поставив чайник. Моніка доповіла, що їх вели двоє чоловіків, у деталях описала їх і сказала, де вони чекали.

– Це ви її навчили? – спитав у Єлизавети Павлівни.

– Ні, чого б я могла навчити? Це вона все вичитала з ваших оповідок.

– Спочатку мені читала Ліза, а тепер я вже сама, – з гордістю сказала Моніка.

Єлизавета Павлівна вийшла разом із Кейт, а Моніка нахилилася до мене.

– Ті чоловіки зовсім не ховаються. Ідуть відкрито. Це ж неправильно?

– Коли як, Моніко. Інколи краще, щоб той, за ким ти слідкуєш, не знав про це. Але часом краще, щоб знав. Так ти тиснутимеш на нього. Показуватимеш, що йому нікуди не дітися, – пояснив я доньці. Вона уважно слухала. Повернулися дівчата з чайником. Ми всілися смакувати тістечками. Потім я сказав, що прогуляюся.

– Дотримуєтеся давніх звичок, Іване Карповичу. – Єлизавета Павлівна усміхнулася.

– Так, після їжі обов’язково прогулятися, щоб мамон не заводився. – Я усміхнувся у відповідь.

– А можна, і я з вами? – спитала Моніка.

– Звісно! Ходімо!

Ми вийшли на вулицю, за нами рушило одразу четверо і поїхала машина. Їх стояло аж дві. Ці французи працювали старанно.

– Бачите їх? – спитала Моніка.

– Бачу, доню.

– Ми спробуємо втекти?

– Ні.

– Я швидко бігаю.

– Ні, тікати будемо, коли все буде готово. А до того треба зберігати спокій, – пояснив я. Ми пішли у бік моря. Не поспішав, щоб Моніці було не важко. Вона старанно тупотіла, іноді обережно озиралася. Не просто так. То наче дивилася у вітрину крамниці, то присідала, щоб зав’язати шнурок на черевичку, або озиралася на велике авто з чорношкірим водієм, та кожного разу встигала подивитися назад. Я відчув ніжність. Моє дитя.

– Коли заморишся, скажеш, я візьму тебе на руки.

– Ні, я не хочу на руки.

– Мені ж неважко.

– Я вже доросла. Куди ми ідемо?

– До моря.

– Є коротший шлях.

– Веди.

Вона провела мене.

– А ви плавати вмієте? – спитала Моніка.

– Так, але не дуже люблю. – Я згадав, як випливав у холодному морі до румунського берега.

– А я люблю. Мене Ліза навчила. Вона добре плаває. І Кейт теж.

– Тобі добре з ними?

– Так, дуже. Вони мої найкращі подруги.

– Але зазвичай у дітей є батьки.

– Не зазвичай. В Антоніо, який живе на нашій вулиці, батько помер, а мати поїхала на заробітки до Франції, і про неї вже кілька місяців не чули. Я б хотіла це розслідувати, але Антоніо проти, він боїться дізнатися погані новини й тільки плаче. А у Лоли є тільки тітка.

– Ну, буває по-різному, але здебільшого…

– Моя мати померла, а мій батько був на війні.

– Я – твій батько.

– Я знаю. Ви, – кивнула вона. – А у вас же були пригоди, коли ви пливли сюди? Розкажіть.

Я б хотів розповісти їй про щось веселе, смішне, світле, про що можна розповідати дітям, але вся подорож сюди була переповнена насиллям і кров’ю.

– Це були не дуже веселі пригоди.

– Розкажіть які є. Мені цікаво.

– Ну, добре. – Я почав розповідати, як шукав доньку інженера Бойда.

Моніка уважно слухала. Потім спитала, чому донька не спробувала втекти як не від викрадачів, то від фальшивих батьків.

– Вона була дуже налякана, – пояснив я.

– Не можна лякатися!

– Не завжди людина може обирати, інколи вона просто лякається й нічого не може вдіяти.

– Треба триматися, – серйозно сказала Моніка. – Я дуже боюся павуків. Але так не можна. Тому я взяла павука і тримала його в долоні, поки було страшно. А тепер я вже їх не боюся. Не хочу боятися.

– А ти знаєш, що павуки бувають отруйні?

– Отруйні?

– Як змії. Коли я служив у Туркестані, то бачив таких. Від їх укусу людині могло стати дуже погано.

– Цей павук мене не кусав, – розгублено сказала Моніка.

– Добре, що так. Але наступного разу краще знати про всі небезпеки перед тим, як боротися зі страхом. Не бійся боятися. Всі люди бояться.

– І ви?

– І я. Інша справа, що не треба давати страху владу над собою. А боятися можна.

– Я думала, що ви не боїтеся.

– Боюся, – кивнув я і подумав, що найбільше я боюся за неї. Немає переляканіших людей, аніж батьки. Тому Моніка і є жаданою метою для тих, хто хоче мене використати.

– Більше я не братиму в руки павуків, – пообіцяла Моніка.

– Правильне рішення.

Ми пройшли далі, вийшли на набережну. Моніка почала розпитувати, на чому я плив сюди. Але я плив на якихось бляшанках, а тут стояли розкішні яхти багатіїв. До яхт під’їздили машини, з них висипали товариства добре одягнених людей. Чоловіки в чорних костюмах і метеликах, жінки у розкішних сукнях. Я подивився на Моніку. Вона за чимось захоплено спостерігала. Я придивився, куди вона дивиться. Ні, зовсім не на блискучий натовп, що піднімався на одну з яхт, де якраз заграв оркестр. Вони дивилася на пірс.

– А ось той дядько, у сірій куртці, забрав гаманець у того, в пенсне, – сказала Моніка. Я подивився у бінокль, який належав Моніці. Ага, чоловік у сірій куртці неквапливо віддалявся, потім передав гаманець якомусь підлітку, той побіг геть. Чоловік у пенсне захоплено дивився на людей із яхти й думати забув про власні кишені.

Я перевів бінокль на низку яхт. Побачив ту, власниця якої надіслала мені пляшку шампанського. «Love», любов тобто. Чи, може, кохання? Зараз на яхті лише дрімав біля трапа черговий матрос, більше нікого видно не було.

– Куди ви дивитеся? – спитала Моніка. Я повернув бінокль на пірс. Там метушився чоловік у пенсне, який нарешті помітив зникнення гаманця.

– Яхти роздивляюся. Гарні.

– Утечемо на одній з них?

– Запам’ятай: те, що не було вимовлено, неможливо підслухати.

– Так вони ж далеко. – Моніка кивнула в бік наших провідників, що оточили нас великим колом і стояли десь за півсотні метрів.

– Все одно краще не ризикувати, якщо справа серйозна. – Моніка кивнула і прикусила нижню губу, немов переймалася своєю помилкою.

Ми ще посиділи на набережній, потім пішли додому. Нас супроводжували, ми розмовляли.

– Слухай, а ти хоч інколи смієшся? – спитав я. – А то така серйозна.

– Сміюся. Коли Кейт жартує. Вона дуже весела. А про що ви з нею балакали, коли ми сьогодні ходили до цукерні?

– Нехай це буде наша невеличка таємниця.

– Про мене?

– Моніко, коли я кажу «таємниця», це значить таємниця, – усміхнувся я.

Коли повернулися додому, нас уже чекала вечеря. Добре поїли, я вийшов іще прогулятися. Перед тим зазирнув у сарай, роздивився, що там. Потім ходив сусідніми вуличками, вивчав їх. За мною назирці йшло одразу кілька шпиків. Міг би легко втекти від них, але не хотів дратувати. Повернувся, Моніка вже спала, заморилася за день. Я теж улігся. Пролежав у темряві годину, потім підвівся і одягнувся. Обережно вийшов на веранду. Спустився у двір, пройшов до сараю. Навпомацки знайшов корзину, відсунув її. Проліз крізь дірку в стінці до сусідів у двір, потім у садок. Прислухався. Помітив червону цятку в темряві. Хтось слідкував за нашим двором і курив. Я обережно пішов геть. Виліз на вулицю й попрямував до моря. Двічі перевіряв, щоб за мною нікого не було. Прийшов до тієї яхти. Побачив, що там іще горить світло в кількох ілюмінаторах. Трап був піднятий, біля нього на борту спав матрос. Я покликав його. Він прокинувся, опустив трап. Я спробував пояснити, що мені потрібна господиня. Він зупинив мене жестом. Узяв із кишені якийсь папірець, присвітив сірником і прочитав:

– Ви – Іван Карпович? – Вимова у нього була жахлива, але я зрозумів, про що він питає, і дуже здивувався.

– Так, – кивнув. Сам подумав, чи не краще втекти. А що як це якась інша розвідка? Наприклад, англійська, яка теж хоче залучити мене до своєї гри. Однак щось не чув я, щоб розвідка пляшки шампанського надсилала, тому вирішив поцікавитися причиною подарунка.

Невдовзі матрос прибіг і жестом запросив на борт. Провів до кімнати, обшитої деревом, увімкнув там світло й показав на фотель, щоб я сідав. Я сів, матрос вийшов. Чекав. Наче чув щось у сусідній кімнаті. Потім кроки. Увійшла якась жінка, усміхнулася. Я підвівся.

– Добрий вечір, Ванюшо. Точніше, вже ніч. – Вона наблизилася. Я дивився здивовано. – Не впізнаєш? – Жінка засміялася.

Десь я її бачив, але давно, і за яких саме обставин, геть не пам’ятав.

– Ну, кажуть, як не впізнають, багатою буду. Щоправда, я вже. – Вона знову засміялася, і тут я згадав цей сміх і аж по лобі себе вдарив.

– Господи, Любушко!

– О, це вже інша річ! А то ж думаю – як це так, найкращий сищик імперії, а на пам’ять слабкий.

– Як ви тут опинилися? – спитав я геть розгублений.

– Ванюшо, ну чого ми з тобою на «ви», наче панота якась? Досить і того, що я за лорда вийшла, то мушу весь час етикету дотримуватися. Дай хоч із тобою по-людськи поговорю. Давай на «ти».

– Залюбки! Любушко, ну це ж треба! – Я так звик до неприємних сюрпризів, що приємний мене ошелешив.

– Поцілуймося, дорогенький! – Підійшла до мене, я її обійняв. – Випити хочеш?

– Та не завадило б, у голові аж стукає.

– Зараз наллю. Слуга спить, не хочу його будити.

– То я наллю.

– Ваню, ми ж на «ти».

– Забув. Вибачай, Любушко, просто дуже розхвилювався.

– Онде бар, – вказала вона. – Мені коньяку.

Я налив по келиху, подав, почаркувалися і випили.

Познайомилися ми з Любушкою багато років тому, коли я служив в охоронному відділенні й мусив приїхати в Одесу, щоб виручати з халепи тодішнього начальника, штабс-капітана Мельникова. У нього теку з важливими документами вкрали, за що він пішов би під суд. Я теку знайшов, а в пошуках довелося познайомитися з людьми Бенціона Кріка. Ну а Любушка в одному з закладів Кріка працювала і нам суттєво допомогла. Попросила і їй допомогти втекти з Одеси, бо заморилася вона вже в борделі працювати. Ми зробили їй документи і з Одеси вибратися допомогли. Любушка тоді виїхала до Англії і, як потім чув, дуже непогано влаштувалася. Спочатку за капітана заміж вийшла, а як той потонув разом із кораблем – за якогось багатія. І ось тут, у Барселоні зустрілися. Мало того, що тут, так ще й упізнала.

– Про що думаєш, Ванюшо?

– Та про те, що впізнала ти мене. Стільки ж років минуло, я ж не помолодшав.

– Та чого ж не впізнати, коли я журнали з пригодами передплачувала. Жодного числа не проминула! Тільки дивувалася, що Ванюша витворяє.

– А як знала, що то я?

– Та одразу, коли почула про Івана Карповича Підіпригору, славетного сищика, про тебе подумала. Бо вже тоді, в Одесі, видно було, що далеко підеш. А тут портрет твій перший у журналі надрукували. Ну, тут уже не переплутаєш. Стільки років читала я твої пригоди, а то сиджу на яхті, нудьгую, дивлюся на набережну, коли бачу – Ванюша з якоюсь дамою! Я спочатку очам своїм не повірила, за зорову трубу схопилася, справді ти, Ванюшо, ти! Я наказала матросу пляшку шампанського віднести. Сподіваюся, дама не образилася?

– Та ні, а ось я здивувався, бо думав, що нікого знайомого тут немає. А воно отак. Що ти тут робиш, Любушко?

– Відпочиваю і чекаю на чоловіка. Він мусить приїхати у відпустку з фронту.

– Воює?

– Так, командує одним із полків. Він же аристократ, блакитна кров, щоправда, дещо зіпсована одруженням із простолюдинкою. – Вона посміхнулася, підняла келих. – Ну, будьмо!

Ми ще випили.

– А ти що тут робиш, Ванюшо?

– Приїхав до доньки.

– О, це до Моніки? Читала про неї. Скільки їй зараз?

– Шість років.

– Схожа на тата?

– Аж занадто. Вже провадить розслідування і грається з пістолетом, щоправда, незарядженим.

– О, бой-баба! Люблю таких! Познайом!

– Не можу.

– Чому? Та жінка буде проти?

– Любушко, допоможи мені.

– Звісно, допоможу. А що трапилося? Гроші потрібні?

– Гроші є. Мені потрібно втекти з Барселони. Мені і моїм дівчатам.

– А що таке? Вам хтось погрожує?

– Французька розвідка. – Вирішив не таїтися і говорити правду, бо хотів, щоб Любушка знала, на яку небезпеку наражається.

– Ці хоч чого?

– Хочуть погратися мною, як пішаком у шахи. А я не хочу. І вони про це здогадуються. Оточили, назирці ходять. Треба тікати, тільки незрозуміло як.

– Ванюшо, що ж тут незрозумілого? Сідаєш до мене на яхту – і відвезу тебе куди треба.

– Любушко, це може бути небезпечно. Французька розвідка. Подумай.

– Ця яхта під англійським прапором, жаборізи сюди не зайдуть. Та і звідки вони дізнаються, що ти тут? Куди тебе відвезти?

– В Англію.

– У нас є будинок у Сасексі, це на півдні, там досить непоганий клімат. Звісно, не Барселона, але все ж. Можете пожити там.

– Ні, жити є де, нам головне виїхати.

– Ми будь-якої миті готові підняти якір. Вугілля завантажене, харчі й вода також.

– А твій чоловік?

– Він приїде десь за тиждень і не буде проти, якщо я зустріну його не в Барселоні, а в Ла-Коруньї.

– Любушко, я компенсую всі витрати.

– Ванюшо, не хвилюйся за це. Мені так нудно тут, що я готова на все! А тут утеча разом із найкращим сищиком імперії! Про що ще можна мріяти? Коли?

– Спробую все владнати завтра. Десь по обіді.

– Добре, Ваню, з обіду накажу тримати котли напоготові.

– Дякую, Любушко. Аж не вірю власному щастю.

– Ну, Ванюшо, ти зробив за своє життя багато добрих справ. Тепер тобі за них віддячують. Нічого дивного.

Я налив іще коньяку. Ми випили, трохи поговорили, потім я пішов додому, готуватися. Наблизився до сусіднього двору, заліз у садок, посидів у темряві. Почув тихеньке сопіння. Шпик спав. Обережно пройшов до сусідського двору, заліз у наш сарай. Вже хотів поставити кошик, коли знову почув сопіння. Зовсім поруч. Хтось спостерігав за ходом? Сидів у сараї? Я завмер. Зашаруділо, наче хтось перевертався уві сні. Солодко плямкнуло. Господи, це дитина! Дитина! Якийсь безхатько, що заліз переночувати? Мабуть. Я тихенько прикрив кошиком хід і вийшов. Озирнувся. Обережно зайшов, піднявся до себе. Хотів лягати спати, але схотілося почути дихання Моніки. Прокрався до її кімнати, прочинив двері й прислухався. Тихо. Зовсім тихо. Зайшов, чиркнув сірником. Побачив, що ліжко порожнє. Спочатку мене охопив переляк, майже паніка: здалося, що доньку викрали. Французи завдали удару першими, аби вже точно тримати мене на гачку! Я скривився, схопився за браунінг. Потім подумав, що коли дитину крадуть із ліжка, воно не залишається ось таким зразково заправленим. Може, Моніка пішла спати до Єлизавети Павлівни? Але не схоже було, щоб вона боялася спати сама. І тут я згадав сопіння в сараї. Господи! Побіг туди. Обережно зайшов. Не хотів налякати дівчинку, присів на віддалі.

– Моніко! Моніко! – прошепотів в її бік. Сопіння припинилося. – Це я, Моніко.

– Тату! – Вона кинулася мені на шию і обійняла. У мене аж у голові загупало, я сів на підлогу, обійняв доньку і відчув себе найщасливішою людиною у світі. – Я чула, як ти пішов. Хотіла піти за тобою, але ти б мене помітив, ти б дивився, чи ніхто не стежить. Тому я вирішила почекати тебе тут.

Вона шепотіла мені на вухо, а я весь здригався, бо плакав від щастя.

– Ти чого? Тату?

Я не міг відповісти, бо вона б із голосу зрозуміла, що я рюмсаю, наче інститутка. Трохи перечекав.

– Ти поранений? – спитала Моніка.

– Ні, все добре. Здається, нам доведеться завтра поїхати звідси. Але мені знадобиться твоя допомога.

– О, добре, що треба зробити?

– Ти ж умієш балакати по-місцевому?

– Так, вмію.

– Те що треба. Повернемося додому, відпочинемо, бо завтра нам знадобиться багато сил.

– Добре.

Ми повернулися до хати. Я провів Моніку в спальню.

– Почекати, поки заснеш? – спитав я. – Міг би тобі почитати, але світло краще не палити, щоб не привертати уваги.

– Не треба, я не боюся темряви.

– Ти – молодець.

– Мені ще треба багато чого вчитися. Ти ж навчиш?

– Навчу, звісно. Відпочивай. Завтра буде цікавий день.

Я хотів вийти.

– А розкажи щось про маму, – тихо попросила Моніка. Я повернувся, сів на край ліжка. Вона взяла мене за руку.

– Твоя мама була хорошою людиною. Дуже доброю. Я мав допомогти їй, але не зміг. І за це буду картати себе ще довго.

– Не треба. Татусю, не треба. – Вона стиснула мою руку. – Мама завжди буде з нами. Ну, в думках. Так?

– Так, Моніко, так. – Голос у мене тремтів.

– Іди, відпочивай. Добраніч.

– Добраніч, Мо.

– А я пам’ятаю, що ти мене так називав, – прошепотіла Моніка. Я поцілував її в чоло і вийшов.

У своїй кімнаті ліг і довго ще думав про доньку. Вона виявилася зовсім іншою, ніж я уявляв. Але так було ще краще.

Уранці ми поснідали.

– Іване Карповичу, у вас якийсь щасливий вигляд, – помітила Єлизавета Павлівна. – Я б подумала, що ви закохалися в Кейт, але це щось інше.

– Сьогодні ми тікаємо. Речей можемо взяти зовсім небагато. По маленькій валізці.

– Сьогодні? Так швидко?

– Я не хочу тягнути. Французи можуть спробувати пришвидшити події. Наприклад, забрати Моніку. Ми мусимо їх випередити.

– Добре, я скажу Кейт.

– Вона надійна? Не може працювати на французів?

– Ні, будьте спокійні.

– Збирати речі обережно. Поведінку не змінювати. Наче звичайний день.

– Але як ми втечемо? За нами ж слідкують.

– У мене є план, здається непоганий.

– Чудовий план, – підтвердила Моніка, що зайшла до кімнати. – Речі я вже зібрала.

– То що за план? – спитала Єлизавета Павлівна.

План був простий. Єлизавета Павлівна сходила по морозиво до морозивника, що торгував на сусідній вулиці. В нього був невеличкий візок на колесах. У візку лежали дві брили льоду з гір, які холодили морозиво. За три години морозивник постукав у хвіртку. Його пустили у двір. Я заплатив йому, Єлизавета Павлівна переклала мої інструкції. Морозивник радісно погодився все виконати. Роздягся і всівся у крісло. Я подав йому пляшку хорошого коньяку і увімкнув патефон. Сам убрався в його одяг. Натягнув на обличчя білий берет. Викинув лід і морозиво, простелив ковдру. Моніка зі своєю валізою легко вмістилася всередині. Я виїхав з двору. Єлизавета Павлівна каталонською попросила морозивника обов’язково зайти завтра й принести фісташкове морозиво, яке так сподобалося гостю. Шпики, що стояли неподалік, усе добре чули. Я кивнув і покотив візок. Неквапливо, спокійно, заїхав за ріг. Видихнув, постукав по ящику, що все добре. Через кілька кварталів допоміг Моніці вилізти. Візок ми сховали, перевірили, чи немає за нами хвоста. Його не було. Пройшлися, взяли візника і вирушили на набережну. Там я відвів Моніку на яхту, вже готову вирушати.

Сам повернувся, зайшов із сусідського садочка, побачив там шпига. Підкрався, приставив браунінг, шпиг дозволив себе зв’язати. Я пройшов до сарая, дівчата вже там чекали. Разом вийшли, я тягнув їхні валізи. Через кілька кварталів зупинили візника. Далі змінили ще двох, щоб заплутати сліди. Нарешті приїхали до набережної, на сам пірс пройшли пішки, сіли на яхту. Вона відчалила і взяла на південь. Моніка показала мапу, нам треба було обплисти всю Іспанію, щоб вийти в океан. Я познайомив дівчат із Любушкою, вони швидко знайшли спільну мову. Потім Єлизавета Павлівна нагадала мені про процедури з Кейт.

– Бажано, щоб іще три дні ви попрацювали, Іване Карповичу.

– Та ви ж знаєте, який я працьовитий. Мене від роботи за вуха не відтягнеш.

Попрацювали, повернулися якраз на вечерю. Потім Любушка вчила Моніку картярські фокуси робити, Єлизавета Павлівна щось читала, а Кейт зіграла нам на піаніно.

– Ну, гонитви наче немає? – спитав я згодом.

– Та не буде гонитви. Звідки вони знають, куди ви ділися? – запевнила Любонька.

Я вийшов на палубу. Яхта аж летіла з попутним вітром. А як вітер зникне, для котлів у трюмі готова труба. Я помітив якийсь пароплав і зайшов у салон, аби хтось мене випадково не роздивився. Наступного дня ми були вже біля Гібралтару, маленької скелі, яка, виявляється, належала Англії. Там стояло багато військових кораблів. Стали на рейді, приїхав якийсь офіцер, переговорив із Любушкою. Ми з дівчатами ховалися в каюті поруч, щоб не викликати зайвих запитань. Невдовзі Любушка повернулася, не дуже весела.

– Нас не випускають до Атлантики!

– Чому? Французи шукають? – здогадався я.

– Ні, німецькі підводні човни. Два дні тому потопили кілька пароплавів і яхт, які пливли до Англії. Тепер цивільним суднам заборонено виходити з Середземного моря. Я зійду на берег, пошукаю чоловікових знайомих, спробую виклопотати дозвіл. Як не вдасться, будемо щось думати. На палубу не виходьте. Якщо французи вас шукають, обов’язково спостерігатимуть за кораблями тут, у Гібралтарі.

– Домовилися.

Любушка шлюпкою попливла до берега, ми сиділи в каюті.

– А які ваші подальші плани, Іване Карповичу? – спитала Єлизавета Павлівна.

– Довезти вас до Англії, залишити в безпечному місці.

– А якщо нас не пропустять в океан?

– Не знаю, треба буде думати.

– Можна потягом проїхати на північ Іспанії і вже там сідати на пароплав. – Моніка показала пальцем по сторінці атласу, який тримала на руках.

– Можна й так, – кивнув я.

– Тату, а ми ж попливемо до Росії разом? – спитала Моніка, і я скривився. Дуже хотів відповісти ствердно. Але я ж відповідав за Моніку.

– Думаю, ні, доню. У мене там є одна справа. Я не знаю, скільки часу вона забере.

– Я б допомагала тобі її розслідувати.

– Доню, вона може бути небезпечна. Я б хотів, щоб ти залишилася разом із Єлизаветою Павлівною та Кейт. А потім, коли закінчу, я приїду по тебе, і ми повернемося на хутір. Там я писатиму про свої пригоди й відмовлятимуся від усіх справ, щоб бути разом із тобою. Весь час.

– Не треба відмовлятися. Я хочу розслідувати справи!

– Доню, це не дитяча справа.

– Я – доросла, – сказала вона і рішуче подивилася. В неї було темно-русяве волосся, як у мене, і зелені очі, як у Ізабелли. Характер наш, спільний.

– Доню, я б не хотів, щоб ти займалася тим, чим і я.

– Чому?

– Бо через свою роботу я змушений зустрічатися з найгіршими людьми в найгірших виявах. Злочинці, негідники, брехуни, які коять щось погане. Ти наче копирсаєшся в помийниці, куди викидають різноманітне людське сміття. Краще займатися чимось іншим, щоб бачити добрих людей.

– Але у твоїх історіях багато добрих людей!

– Поганих усе одно більше.

– Ні, не більше. І мені цікаво розслідувати, я буду займатися цим.

– Хіба тобі погано з дівчатами?

– Звісно, ні. Але діти мусять жити з батьками, хіба не так? Ти сам казав!

– Моніко, судячи з газет, у Росії зараз починається якийсь безлад, і чим все це закінчиться – не дуже зрозуміло, – втрутилася Єлизавета Павлівна. – Розумно буде, якщо Іван Карпович з’їздить туди сам, роздивиться, що і як, а потім уже вирішить, чи ти поїдеш до нього, чи він виїде з Росії. Я так розумію, у будь-якому разі він не схоче жити окремо від тебе.

– Так. Я сподіваюся, що йтиметься про два-три тижні. А потім я заберу тебе, – пообіцяв я Моніці. Вона чомусь спохмурніла.

– Це через ту полячку? – спитала несподівано.

– Що? Полячку? – я подивився на Єлизавету Павлівну. Вона знизала плечима:

– Ну, я ж думала, що у вас там усе всерйоз, готувала дитину. Казала, що у тата, можливо, з’явиться нова родина.

– Агнешка не хоче, щоб я приїздила? – спитала Моніка. Спокійно, без сліз, без образ. Наче доросла.

– Моніко, я не знаю, чого хоче та бідна дівчина, але мене це не хвилює. Те, що писали про нас газети, – брехня.

– Як? І що, у мене не буде братика чи сестрички? – розчаровано спитала Моніка.

– Ні, не буде. Принаймні не пані Агнешка їх народить. Мо, я чесний із тобою. Я заберу тебе, щойно розкрию справу, за яку дав слово.

– А що за справа?

– Я мушу знайти одну дівчину.

– О! Вас попросив її батько? Це як у тій історії про дівчину, продану до Австрії! Чи про доньку англійського інженера? – Очі у Моніка запалали цікавістю.

– Так, попросив батько. Її викрали в Харкові. Батько зробив мені велику послугу, фактично врятував від тюрми, я пообіцяв знайти дівчину і мушу дотриматися слова.

– А хто він, той чоловік?

– Один землевласник із Сардинії.

– То та дівчина італійка? Як мама! А як її звати?

– Альчеста.

– Альчеста. Гарне ім’я! Дуже гарне! – Моніка усміхнулася. – Вона – красуня?

– Я її не бачив особисто, але судячи з портрета – так.

– У тебе є її портрет? А можна подивитися? – Моніка аж на місці всидіти не могла, так зацікавилася. Оченята палали, мені знайома була ця цікавість.

– Так, зараз покажу. – Приніс портрет авторства Чуванова. Усі дівчата почали його роздивлятися.

– Та вона красуня! – сказала Єлизавета Павлівна. – Іване Карповичу, це вам щастить, чи ви беретеся розшукувати виключно красунь?

– Ти можеш у неї закохатися. – Моніка не питала, просто говорила, що є така можливість.

– Мені треба просто її знайти і відправити до батька, який чекає. – Я чомусь зніяковів.

– І ти знаєш, де шукати?

– Її викрали в Харкові. Спробую розпитати тамтешню поліцію, яка чомусь не схотіла розслідувати справу.

– Поліція причетна?

– Моніко, аби про щось говорити, треба побувати на місці, поговорити з людьми. Зараз же нічого не зрозуміло, крім того, що викрадення сталося майже рік тому і тепер його розкрити буде значно важче.

– Але ти зможеш, тату, – впевнено сказала Моніка. – А удвох ми б зробили все ще швидше!

Усі усміхнулися і подивилися на неї.

– Поки що зосередимося на тому, як доплисти до Англії, – запропонував я.

– Добре. А на Гібралтарі живуть мавпи. Це єдине місце в Європі, де вони живуть! – доповіла Моніка і почала розповідати про місцеві цікавинки. Я тільки дивувався, як вона все пам’ятала.

Десь за дві години припливла Любушка.

– Ледь вибила дозвіл. Доведеться ризикувати, Ваню. Кажуть, німці полюють за караваном кораблів, який пливе з Південної Африки. Начебто не мусять цікавитися такою дрібною дичиною, як ми, але, знаєте, поки чекаєш на лося, чому б не підстрелити й ховрашка? То як, пливемо?

– А що про французів чути? – спитав я. Аби сам, поплив би без вагань, але з Монікою зробився дуже обережним.

– Шукають вас. Звинуватили у вбивстві громадянина Іспанії, тепер іспанська поліція за вами теж полює.

– Зачекайте, яке вбивство? Я нікого не вбивав!

– Тіло морозивника знайшли у будинку. Там якась темна історія, бо сусіди чули крики, але французи твердять, що криків не було, а бідолаху вбили ви перед тим, як утекти.

– Брешуть.

– Не сумніваюся. Їм просто легше шукати вбивцю.

– Треба плисти. Інакше тата можуть арештувати, – сказала Моніка. І тут із нею важко було не погодитися.

Ми відпливли увечері, щоб вийти в океан вже у темряві. Пливли без вогнів, ховалися. Дорослі по черзі чергували на носі, щоб побачити чи почути попереду кораблі. Моніка попросилася зі мною. Сиділа на руках і уважно прислухалася. Не починала розмов, не жалілася, що нудно, не засинала. Я знову дивувався, як рано подорослішало це дитя.

Після чергування я не спав, прислухався, готовий підхопитися, забрати Моніку і бігти до шлюпки. Прийшла Кейт, удень у нас не вийшло, бо я не хотів нікого бентежити. Тепер же спочатку нічого не виходило, бо я прислухався і чекав тривоги через можливу появу німецького підводного човна. Але потім Кейт зуміла відволікти мою увагу.

Я задрімав лише вранці, проспав кілька годин і прокинувся від того, що перестав працювати двигун. Підхопився, побачив Моніку, як тримала палець на губах. Показувала, щоб мовчав. У каюту забігла Єлизавета Павлівна. Трохи перелякана.

– Що? – пошепки спитав я.

– Французький військовий корабель. Наказав зупинитися. Зараз до нас пливе шлюпка з офіцером і півдесятком солдат. Люба попросила сховатися.

– Лізьте в шафу, – наказав я. Допоміг дівчатам, сам заліз під ліжко. Звісно, при ретельному обшуку нас би легко знайшли. Але, якби справа обмежилася лише оглядом, шанс би був. Я лежав і прислухався. Доводилося лише чекати і сподіватися, що все якось владнається. Інакше французи заберуть Моніку. І її вже буде важко звільнити. Доведеться грати під чиюсь дудку. Цього я дуже не любив, але що ще було робити? Стиснув зуби. Як французи змогли здогадатися про цю яхту? Помітили, що вона несподівано вийшла з Барселони? Чи просто зупиняли всі кораблі, які йшли з Середземного моря до Англії?

Спочатку Любушка заговорила лагідно, мабуть, віталася й питала, у чому річ. Француз щось відповів. Любушка заговорила вже обурено. Француз на чомусь наполягав, вона спростовувала. Балакали хвилин десять, потім замовкли. Далі загуркотів двигун. У каюту зайшла Любушка.

– Ваню, де ти, налий мені випити, – попросила. Я вискочив з-під ліжка, побіг до шафи з напоями, щедро налив у келихи, роздав і дівчатам, які вже вилізли з шафи.

– Хотіли жабоїди яхту обшукати. Мовляв, відпливли ми з Барселони, а саме там зник якийсь дуже важливий німецький шпигун. Чуєш, Ваню, як у них усе швидко змінюється. То був убивця, кримінальник, а тепер німецький шпигун. І в них була підозра, що той шпигун на «Любові». Я сказала, що ці підозри даремні, й відмовила в обшуку – мовляв, це принизить мене, піддану його величності короля Едуарда. Жабоїд напирав, а я нагадала, що я дружина командира англійського полку, чий дядько засідає в палаті перів, а кузен товаришує з принцом Георгом, і вторгнення на яхту буде розцінено як акт агресії. Я йому наплела, що Англія з війни вийде й підпише сепаратний мир з Німеччиною, якщо мою яхту обшукають. І ось цей жабоїд, молоденький лейтенант, зніяковів, попросив пробачення і дозволив продовжити свій шлях. За вашу удачу, Іване Карповичу. Ви були і залишаєтеся улюбленцем долі!

Ми добряче випили, ніч я знову не спав, бо боявся кайзерівських підводних човнів, а наступного дня прибули в Плімут. Там Любушку чекала телеграма від чоловіка, який нарешті зміг поїхати у відпустку. Грошей за подорож вона не взяла, благословила нас усіх і порадила якнайкраще сховатися.

– Бо якщо вас шукає французька розвідка, може зацікавитися і англійська.

– Так, спробуємо сховатися, – пообіцяв я.

Ще кілька тижнів прожив в Англії, чекав, поки зроблять паспорт. Робив його інженер Бойд, до якого я таємно звернувся по допомогу. Не відмовив. В інженера були якісь знайомства, і невдовзі я отримав російський паспорт на ім’я Солодова Микити Юрійовича, міщанина з Петрозаводська. Потім Кейт знайшла для мене пароплав, що вирушав до Мурманська з вантажем обладнання для російських військових заводів. Ним я і відплив, узявши з Кейт та Єлизавети Павлівни обіцянку сповістити мене телеграмами, як буде радісна звістка в однієї, у другої чи в обох, бо ж процедури були з обома. Моніці я пообіцяв, що залишаю її не більше, ніж на місяць, а тоді обов’язково приїду.

Коли плив, багато мріяв про наше життя на хуторі. У багатьох краях побував я під час подорожі, у благословенних краях, а нічого кращого за хутір свій не бачив. Там збирався жити і доньку виховувати. Мрія ця видавалася близькою до здійснення.

Пошуки прекрасної Альчести

одорож до Мурманська не обійшлася без пригод. Ми підібрали чотири рятівні шлюпки з потопленого німцями пароплава. Перелякані люди розповіли, що тевтони атакували вночі, на човен до себе підібрали лише капітана, а інших залишили напризволяще. Аби був шторм, уся команда загинула б, але пощастило і з нами, і з погодою. Тепер пригощали бідолах чаєм і наваристим бульйоном. Люди плакали, не вірили своєму щастю й казали, що вже попрощалися з життям.

У Мурманську я спокійно зійшов на берег, документи підозр не викликали, та виявилося, що від’їхати непросто, бо бракує пасажирських вагонів: усі пішли на потреби фронту. Третій клас почали возити у вагонах для худоби, де встановили триповерхові нари. Я купив квиток в один із таких вагонів. Мені спочатку не хотіли продавати, бо прийняли за благородного, порадили чекати зручного вагона, а коли він буде – невідомо. Та я чекати не схотів, купив кожух і м’ятий кашкет на базарі, прийшов до каси, й там уже дали мені квиток третього класу. Я заліз на нари й заснув, хоч у вагоні було повно народу. Одні гомоніли, інші хропіли, ще й гармонь заграла, співали, а потім билися. Та мені нічого не заважало після безсонних ночей в очікуванні німецької атаки.

Я доїхав до Москви, де в бібліотеці прочитав про нафтопромисловця Шпеєрова. З подивом з’ясував, що ніяким нафтопромисловцем він не був – постачав до Баку предмети розкоші, привозив співачок і танцівниць, репутацію мав слизьку. Тому його смерті в Харкові ніхто не здивувався. Знайшов кілька згадок про Альчесту в газетах, де було сказано, що перса у неї значно кращі за голос, принаймні саме вони привертали увагу глядачів. Про зникнення були невеличкі новини, в яких обговорювали дві версії: або дівчина сама вбила Шпеєрова і втекла, або злочин скоїв якийсь невідомий, не виключено, що з мотивів пристрасті – закохався, втратив голову й наробив біди. За два тижні після зникнення з’явився маленький допис, що в справі з викраденням чарівної італійки просування немає. Більше про Альчесту не згадували.

Зараз узагалі було не до того, в повітрі відчувався неспокій, казали, що есери та більшовики готують заколоти, Тимчасовий уряд нічого не робить і годі зрозуміти, що буде далі. Мене це хвилювало менше, і того ж дня я відбув до Харкова в темних окулярах із наклеєною бородою. Не хотів, щоб про мій приїзд стало відомо. Вже остаточно вирішив розплутати останню справу і повернутися в Англію, бо Моніка не йшла з думок і я хотів бути поруч із донькою.

Поки їхав, почув розмови про напади на потяги. Селяни буцімто збігаються у банди, зупиняють ешелони і грабують пасажирів. Уже кілька таких випадків було. Поліція не втручається, бо немає наказу з Петрограда, війська прибувають, але з запізненням на день, а то й на два, грабіжники встигають сховати здобич у лісах і перетворитися на звичайних хліборобів. А ще поширюються чутки, що панські маєтки будуть грабувати. Я слухав і тільки головою хитав. Не вірилося, що влада попускає. І що ж воно далі буде? От як сюди доньку везти, коли таке робиться?

У Харкові, поки було спокійно, я поїхав до поліцейського управління і запитав про слідчого Супруненка. На мене здивовано подивилися і сповістили, що цей Супруненко помер. Загинув. Я запросив одного з городових до трактиру і докладно розпитав про обставини загибелі. Виявилося, перед загибеллю Супруненко вийшов у відставку, всіх здивував, бо мав хороші перспективи кар’єрного зростання, сказав, що заморився і хоче відпочити. З роботи звільнився десь за два місяці після зникнення чи викрадення Альчести.

– Кажуть, він добряче одного італійця потрусив, який сюди по доньку приїздив, – розповів городовий.

– А що з донькою?

– Та зникла. Їхала з одним хлюстом, потім хлюста вбили, а дівка зникла. Кажуть, гарна була, білявка, при цицьках, така, що як гляне, так аж серце тьохкає. І зникла. Приїхав батько її, а Супруненко покійний почав його за носа водити. Вмів, сердега, грошики вичавлювати. Два тижні працював, залишив італійця без копійки, а тоді порадив їхати геть і тюрмою налякав. Ну, той дурник і поїхав.

– А з дівкою що?

– А бозна. Зникла – і зникла.

– Ну хоч якісь чутки були?

– А вам та дівка цікава чи Супруненко? – спитав городовий.

– Мені цікаво, щоб служива людина в доброму гуморі була. – Налив із карафки горілки і побачив, що співрозмовник моєю відповіддю цілком задоволений.

– Та різне говорили. Одні казали, що це того Шпеєрова вбивали, і бабу з ним. Другі – що це баба і вбила, а потім утекла. Але чого б тоді батько її сюди їхав? Треті – що заради баби все й було, хтось закохався й викрав. А як воно насправді – невідомо.

– Так а з Супруненком що?

– А що? Як вийшов у відставку, одразу поїхав він на води, у Кисловодськ.

– Розбагатів?

– Ну, він же того макаронника потрусив, гроші були. Але збирався ще багатіти.

– У відставці? – здивувався я. – У відставці тільки бідніють.

– Це як із голою сракою у відставку іти. Але ж розумна людина щось та припасе на чорний день. Заробіток якийсь. А Григорій Григорович був не дурень, зовсім не дурень. Наче казав, що є у нього одна справа, після якої розбагатіє.

– А що за справа?

– Та хто ж про таке розповість? Але натякав, що справа певна. Може, у тій справі він і поїхав, коли його під Охтиркою вбили.

– Вбили?

– Вбили, вбили. І дивно якось. Гриша звідкілясь пізно ввечері вертався, неподалік від села напали на нього. Місцеві мужики вночі постріли й крики чули, але вийти подивитися злякалися. Вже вранці пішли, знайшли Супруненка без голови.

– Як без голови? Відрізали, чи що?

– Та наче відрізали.

– Щось на грабіжників не схоже. Чого б це вони голову відрізали?

– А це й не грабіжники були. Бо і гаманець цілий, і револьвер, і годинник. Ну, як цілий, мужики місцеві їх собі взяли, але коли слідство приїхало, віддали. У револьвері жодного набою не залишилося, всі вистріляв, бідолаха. Але не допомогло.

– Підстрелив когось?

– Ні, крові не знайшли.

– Чого ж так стріляв погано?

– А ось це якраз дивно, бо Григорій Григорович і на змаганнях виступав, тверду руку мав.

– А відомо, що в Охтирці він робив?

– Ні. Приїхав уранці, винайняв бричку, сказав, що хоче на Ворсклу, ліс подивитися. Але збрехав, бо рушив в інший бік. Повертався вже в сутінках, там і підстерегли його.

– Так убивць і не знайшли?

– Ні. Бо ж незрозуміло, де шукати.

– Може б, у документах удома в нього подивилися?

– Так у тому й біда, що документів теж не знайшли, бо згоріла кімната, яку Супруненко винаймав. Зі всіма меблями, речами й документами.

– Зовсім підозріло!

– Так, але керівництво наказало у справу не встрявати. Мовляв, слідчий він колишній, а зараз простий посполитий, не треба скандал зчиняти. І так же всі скаржаться, що поліція нічого не робить. А як робити, коли призначений губернський комісар від Тимчасового уряду наказав нікуди не лізти, щоб не викликати невдоволення населення? Ми й не ліземо. Тільки як ми не ліземо, так до нас лізуть! Перестали поліцію поважати! Ще в містах сяк-так, а по далеких селах бозна-що коїться!

– А хто слідство по Супруненку вів?

– Слідчий Бронзит.

У слідчого Бронзита я дізнався, що вбивство було вкрай загадковим. Невідомо було, ані до кого їздив, ані з якої причини.

– А ще голова! – сказав слідчий, чоловік років за шістдесят, із широкими сивими бакенбардами. Ми сиділи у нього вдома, в невеличкому кабінеті. Я назвався родичем покійного, слідчий не дуже повірив, але три рублі налаштували його на бесіду.

– Що з головою? – спитав я. – Відрізали ж наче.

– Та в тому-то й річ, що ні!

– Як? А мені казали, що голова осторонь лежала.

– Лежала. Тільки лікарі казали, що відірвали її.

– Відірвали? Та як це можна голову відірвати? – здивувався я.

– Вони самі не знали. Обличчя аж посиніло. Так враження, що вдарили по ньому. Так ударили, що голова відлетіла!

– Що це за маячня?

– Не маячня, так лікар місцевий сказав.

– Лікар чи фельдшер? – уточнив я, бо фельдшери різні бували, могли абищо молоти.

– Лікар, лікар. Там неподалік туберкульозний санаторій, тамтешній лікар тіло дивився. Він такий дивнуватий, дуже захопився цим убивством. Ми вже і справу закрили, а він усе приїздив, цікавився, натякав, що власне розслідування провадить.

– А як звати?

– Піддубний, Михайло Григорович.

– Дякую. Кажуть, покійний Супруненко перед смертю хвалився, що розбагатіти збирається?

– Було таке. Але ж прямо не говорив, усе натяками. Ну, і нетверезий був, чого тільки не бовкнеш, коли горілка тебе розігріла.

– А ось це вам не знайоме? – показав я малюнок із вензелем, який віз аж із самої Сардинії.

– Ну, схоже на вензель якийсь. Але на них не знаюся. А що це? Це загибелі Супруненка якось стосується?

– Ні, не стосується. То я просто поцікавився, хочу знайти господаря.

– На вензелях у нас знається Гервасій Гайнріхович Йоганнсен, учитель міської гімназії. У нього велика колекція вензелів і гербів, уся Харківська губернія і ще кілька сусідніх.

– Адресу не підкажете?

Вже за півгодини приїхав я до цього Гервасія. Двері відчинив молодий хлопець із важкою нижньою щелепою і розумним поглядом.

– Добрий день, мені потрібен Гервасій Гайнріхович.

– Добрий, а ви у якій справі?

– У гербовій. А ви його син? – здогадався я.

– Так, я Югурта Йоганнсен!

– Приємно познайомитися. То ваш тато вдома? – спитав я і помітив, що чимось хлопця розчарував.

– Мишку, з ким ти там балакаєш? – до нас вийшла жінка, мабуть, мати. Юнак знітився. – Добрий день, Мишку, чого ти не запросив гостя до хати? Заходьте, будь ласка!

Я зайшов до їх хати, спитав про старшого Йоганнсена. Той був на роботі, але мав ось-ось повернутися. Жінка запросила до вітальні, запропонувала чаю, і я погодився. Коли вона пішла на кухню, до мене вийшов той Югурта, чи Михайло.

– То як вас звати правильно? – спитав я.

– Мене звати Югурта! – Він усміхнувся.

– А мене – Іван.

– Ви знаєте, хто такий Югурта?

– Так, – кивнув я. – Це чоловік років двадцяти, вище середнього зросту, достатньо міцної статури і…

– Та ні! Що це за ім’я, знаєте?

– Мабуть, азіатське? – спробував здогадатися.

– Ні, африканське. Так звали одного сміливого африканського царя, який воював із римлянами. Сподіваюся, хоч хто такі римляни, ви знаєте?

– Папісти? – спробував здогадатися.

– Та ні, давні римляни.

– Це як давні греки?

– Приблизно, тільки пізніше за греків.

– Ага, зрозуміло. А ви гербами часом не займаєтеся?

– Гербами? Ні. Це мені нецікаво. Я думаю про мистецтво, про вірші, про революцію. А порпатися в забаганках задрипаних провінційних підпанків, які виводять свої роди від Рюрика чи від Геракла – ну, це ж смішно. – Хлопець уважно придивився до мене.

– А я вас міг десь бачити? – спитав він. Я був із фальшивою бородою та в окулярах, хотів, щоб про моє повернення до Росії ніхто не знав.

– Я сам із Єлисаветграда, якщо в наших краях бували, то могли й бачити.

– Та ні, не був. У вас же там степи самі, що там робити?

– Що ви! Степи – це ж чудово! Знаєте, як добре йти степом навесні в сонячний день? Коли все навколо зеленіє, коли тільки ви, степ та небо! А як там добре на зайців полювати!

– О, то ви теж мисливець? – Югурта помітно зрадів.

– Не без того, – кивнув я для підтримки розмови.

– Але смію вас запевнити, що такого полювання, як у нас на Дінці, у всьому вашому степу не знайти!

Далі хлопець почав розповідати про полювання в заплаві Дінця, та так гарно, що я заслухався. Прийшов із роботи господар. Йому сказали про мене, він одразу привітався.

– Добрий день, Гервасію Гайнріховичу. Мене звати Микита Юрійович Солодов. Маю до вас справу, бо чув про ваше знання дворянських гербів Слобожанщини.

– О, дуже радий. Залюбки вам допомогу, чим зможу. Прошу до мого кабінету.

Ми зайшли, всілися у фотелях біля невеличкого столика.

– Вибачте, а як звуть вашого сина? Югурта чи Михайло?

– Та хрещений Михайлом, але оце вигадав собі ім’я Югурта. Каже, що збирається бути поетом, а в поета не може бути прозаїчного імені. Я йому кажу, що сам Лєрмонтов був Михайлом! А він каже, що Лєрмонтов для нього не поет. І навіть Пушкін не поет! Каже, що їх треба скинути з пароплава сучасності! Уявляєте?

– Молодість, – знизав я плечима.

– Ой, не кажіть. Прошу, сідайте! – Він вказав на фотель, сам сів у другий. – То яка у вас до мене справа?

– У мене є малюнок із фрагментом вензеля, який, можливо, належить одній з місцевих дворянських родин. Хотів би показати його вам, може, вгадаєте, якій саме.

– Так, покажіть.

Я подав йому аркуш з малюнком, який віз із самої Сардинії. З подивом помітив, як Йоганнсен, тільки-но побачивши малюнок, розхвилювався й почервонів. Важко задихав, на лобі виступив піт.

– Я… я… мені не знайомий цей вензель, – видихнув він і перелякано подивився на мене.

– Гервасію Гайнріховичу, брехати ви зовсім не вмієте. Навіщо робити те, що не вмієш? – здивувався я.

– Що ви маєте на увазі? Я не знаю…

– Знаєте. По вас же помітно, як ви захвилювалися. Бачу, ви стикалися з цим вензелем…

– Я бачу його вперше. Вперше! – Йоганнсен подивився на мене і миттю відвів погляд.

– Слухайте, ви ж викладаєте в гімназії? От що ви робите, коли школяр бреше вам у очі? – поцікавився я.

– Ви з поліції?

– З поліції? Ні, я простий міщанин. А ви кажете правду тільки поліції?

– Слухайте, мені не потрібні неприємності…

– Я питаю лише, де ви бачили цей малюнок. Ви скажете, і я піду звідси. Ось і все, жодних неприємностей.

Йоганнсен важко дихав, потім узяв портсигар.

– Не бажаєте?

– Ні. – Я чекав і дивився на нього. Він узяв цигарку, потім повернув її в портсигар.

– А чого ви цікавитеся ось цим? – він кивнув на малюнок.

– Бо я дуже допитлива людина від народження. – Відчував, як млосно ставало на серці. Здається, зовсім випадково я взяв слід. Не знав, куди він приведе, але радів йому, наче дитина. Бо ж не хотів затримуватись ані на день. Швидше б розплутати цю справу і повертатися до Моніки.

– Ви помиляєтеся, я нічого не… – почав було Йоганнсен.

– Радите звернутися до поліції? – перебив його я. Коли він питав, чи не з поліції я, то не зміг приховати свій переляк. Слабке місце – жадана мета спілкування з людиною, яка не хоче розповідати. Я підвівся.

– Ні! Не треба! Не треба ніякої поліції!

– Тоді чекаю на вашу розповідь. – Я не присів у фотель, стояв, готовий будь-якої миті піти.

– Я справді не бачив цього малюнка! – кивнув на аркуш Йоганнсен.

– Але бачили схожий, – здогадався я. – У кого? Слухайте, я не люблю таких розмов. Я поважаю вас і хочу, щоб поважали мене. Розповідайте і не примушуйте мене примушувати вас.

Йоганнсен зітхнув.

– Ну добре, я розповім. Схожий малюнок показував мені слідчий Супруненко.

Я стримався, щоб не виявити радість. «Слід! Слід!» – співали райські птахи у мене у вухах.

– Про що Григорій Григорович хотів дізнатися? – спитав я і побачив, що Йоганнсен смикнувся, наче його канчуком пригостили.

– Ви знайомі з ним? – спитав він перелякано.

– Був знайомий. То про що він вас питав?

– Про те саме, що і ви, – тихо сказав учитель.

– І що ви йому відповіли?

– Що цей вензель схожий на герб барона фон Шпіла.

– Фон Шпіла? – Я сів.

– Ви знаєте його?

– Та ні, не чув, – збрехав я. – А хто це?

– Один із найбільших землевласників Харківської губернії. І взагалі дуже багата людина.

– Що сказав Григорій Григорович, коли почув це? – Я згадав одну справу, коли ще служив у київському охоронному відділенні. Тоді довелося мені почути про барона кілька досить темних чуток, у які я не дуже вірив, але й відкидати їх не міг.

– Здається, Супруненко зрадів, – тихо сказав Йоганнсен.

– Він розповідав, звідки взяв малюнок?

– Сказав лише, що розслідує якусь справу.

– Що ви знаєте про фон Шпіла?

– Його предки приїхали до Росії ще за Катерини Великої. Отримали наділи у Слобожанщині. Не так щоб дуже багато, але вони вміли працювати, не витрачалися на бали та розваги, а примножували статки. На відміну від більшості дворянських родів, у яких кожне наступне покоління було біднішим за попереднє, фон Шпіли тільки багатіли. Одними з перших почали займатися цукром, вкладали гроші у залізниці та банківську справу. Місцеві дворяни за це фон Шпілів не любили, вважали користолюбцями, позаочі називали жидами німецького розливу, які мають гроші, та не мають честі. Нинішній фон Шпіл намагався виправити репутацію родини. Побудував кілька церков та шкіл у селах, де мав землю. В Охтирці дав гроші на повітову бібліотеку. Хотів бути прогресивним землевласником, впроваджував сучасну техніку обробки земель. Але потім сталася трагедія. – Йоганнсен сумно зітхнув.

– Що за трагедія?

– Маєток фон Шпіла був у селі Шпилівка. Барон жив із дружиною й двома дітьми. Старший син уже служив в армії. Під час заворушень 1905 року шпилівські селяни почали вимагати землі. Тоді багато де такі вимоги лунали. Мужики не вимагали землю задарма, готові були купити, але барон відмовився продавати. Він образився на селян. Думав, що вони вдячні за школу та фельдшерський пункт, за касу взаємодопомоги, завдяки якій могли купувати реманент. А мужики хотіли ще й землі. Зібралися перед будинком барона і почали вимагати зустрічі з фон Шпілом. Той з балкона наказав забиратися геть. У відповідь полетіла бруківка. Фон Шпіл викликав із міста козаків. Їх прибуло кілька десятків, арештували заколотників, батожили на очах у всього села. Кількох найзатятіших відвезли в холодну. Самих козаків розмістили у сараї для наймитів. Шпилівка принишкла, а за кілька днів козаків відкликали. Кажуть, харківський губернатор збирався приїхати полювати у ліси попід Ворсклою, і козаків забрали для охорони. У Шпилівці поширювалися чутки, що цар наказав віддати землю селянам і заборонив залучати проти народу козаків. Мужики знову зібралися й посунули до маєтку фон Шпіла. Барон наказав зачинити двері. Раніше поставив на всі вікна ґрати. Вийшов на балкон і наказав розходитися, інакше знову викличе козаків. Селяни вимагали, щоб барон їх вислухав, але фон Шпіл заявив, що не балакатиме з босотою. Мужики образилися, почали погрожувати, а барон вистрелив. Сіллю. Він же навіть гвинтівки не брав, лише рушницю з сіллю, якою стріляли у крадіїв, що намагалися залізти в панський сад. Не дуже розумно з боку барона було ось так поводитися з натовпом. Але фон Шпіл образився, бо завжди захищав мужиків, дав їм можливість лікуватися, дітям – отримувати освіту, а мужики забули про це. Вилаяв і наказав розходитися. Узявся за гвинтівку і пообіцяв пристрелити стільки бунтівників, скільки потрібно. Всі знали, що він мав зв’язки та знайомства і міг відкупитися хоч від чого. Тому розійшлися. Але вже увечері повернулися і підпалили маєток фон Шпіла. Зайнялося одразу в кількох місцях, невдовзі палав весь будинок. Барон спробував утекти через центральний вхід, але двері припнули кілками. На чорному ході – також. А вікна усі були заґратовані. Вони бігали будинком і не могли вибратися. – Голос Йоганнсена затремтів. Він ледь не плакав.

– Продовжуйте.

– Врешті-решт барону якось вдалося вибратися. Його знайшли обпеченим і непритомним біля згарища. Двоє дітей і дружина загинули. Сам барон отримав страшенні опіки, згоріло обличчя, мусив ходити в масці. В село прибув цілий батальйон, відбулося слідство та суд. Близько десятка мужиків повісили, близько сотні вислали до Сибіру. Барона лікували у Харкові. Врятували життя, але не душу. Він розізлився на весь світ, особливо на шпилівських мужиків. Відмовився відновлювати маєток, наказав розібрати тамтешню школу та фельдшерський пункт, побудував собі справжню фортецю на порослому лісом пагорбі й живе там відлюдником. Виїздить тільки у справах, яких досі веде багато, бо продовжує залишатися дуже багатою людиною. Така ось сумна історія.

– Ви розповіли її і слідчому?

– Ні, він її й так знав. Я лише сказав, що вензель схожий на герб фон Шпілів. Супруненко почув про це, аж у долоні заплескав, підхопився і побіг геть. Більше я його не бачив.

– Ви чули, що його вбили?

– Так, читав у газетах.

– Супруненка вбили біля хутора Світляківщина. Це десь у землях фон Шпіла?

– Ні.

– Але неподалік?

– Так, неподалік. Якщо їхати зі станції до Шпилівки, проїздиш біля Світляківщини, – кивнув Йоганнсен.

– Більше ніхто не розпитував вас про цей малюнок?

– Про малюнок ні.

– А про що розпитували?

Йоганнсен скривився.

– Професор Бар-Кончалаба розпитував про фон Шпіла.

– Давно?

– Вже після Супруненка.

– І що за професор?

– Він викладає у нашому університеті. Особа з не дуже доброю репутацією. Хоча зараз це, мабуть, і на краще.

– Що не так із репутацією?

– За царя його арештовували. Він написав якусь книжку, її заборонили, а самого професора арештували.

– Книжку? Бунтівницьку?

– Та в тому і річ, що ні. Просто якусь дикувату. Про чудовиськ.

– Себто? – здивувався я.

– Ну, він склав цілу енциклопедію чудовиськ, які начебто мешкають у Малоросії. – Йоганнсен подивився на мене й дуже здивувався, бо я анітрохи не здивувався. – Чудовиська! – повторив він.

– Чудовиська. – кивнув я.

– Вас це не дивує?

– А мусило б?

– Чудовиська! Ви розумієте? Професор університету пише енциклопедію про чудовиськ! – Йоганнсен підняв руку з витягнутим вказівним пальцем до стелі.

– Та є професори, які про черваків пишуть чи жаб.

– Але ж чудовиська – це маячня! Маячня!

– Та як сказати, – знизав я плечима, бо всяке в житті бачив.

– Господи, та невже ви в них вірите? Ну, нехай Мишко, який начитався дешевих історій про Івана Карповича Підіпригору, де і вовкулаки, і живі мерці, і, прости, Господи, дракони, і бронепалець, яким можна скинути з рейок паровоз! Але ж ви – доросла людина!

Не став я розповідати, що доросла то доросла, але очам своїм вірю.

– То цей професор не казав, чому бароном зацікавився?

– Не казав. І я з ним не дуже говорити хотів. Ну, він така, знаєте, неприємна людина. Свого часу з родини пішов, залишив дружину з сином заради якоїсь хористки, а та його обібрала й кинула. Він деякий час ледь не старцював. Його і з університету вигнали. А ось тепер повернули. Бо ж він – жертва переслідувань, борець, як виявилося, з царизмом. Не просто на посаду взяли, а ще й кафедру запропонували очолити, яку під нього відкрили. І енциклопедію він свою видавати зібрався, бентежити незміцнілі уми отими побрехеньками про чудовиськ. Куди котиться світ?

– Цього я не знаю. Але дуже вдячний вам за допомогу. – Я підвівся. – А ще чутки якісь поширювалися про велетня…

Йоганнсен нервово зареготав.

– Слухайте, це не до мене, це до казкарів або до Бар-Кончалаби.

– Кажуть, у барона живе в підвалах велетень.

– Люди багато дурниць поширюють. І що?

– Але…

– Я не хочу про це говорити.

– А не знаєте, удруге барон фон Шпіл одружився чи живе одинаком? – спитав я, лише щоб не закінчувати розмову велетнем.

– Та куди там уже одружуватися! – здивувався Йоганнсен, а потім почервонів, наче сказав щось зайве.

– А чому ні? – спитав я різко, наче рибу підсік.

– Та я не хочу поширювати плітки…

– Розповідайте, з мене жодна плітка не вийде.

– Ну, кажуть… Ні, я не хочу про це говорити, вибачте, ні! – сказав Йоганнсен. Я спитав у нього, як знайти професора, ще раз подякував і пішов. Уже біля виходу мене перестрів Югурта.

– А я десь вас бачив. У мене дуже добра пам’ять на обличчя!

– Це добре, Югурто.

– Як вам моє ім’я?

– Ім’я як ім’я.

– Хочете сказати, що зустрічали багато Югурт?

– Югурт – ні, але от знаю одного прикажчика, якого звуть Поліфем.

– Як?

– Поліфем, Поліфем Степанович Завірюха. Тямущий мужик. Щоправда, одноокий.

– Як одноокий? – ошелешено спитав Югурта.

– Ну, от у людей два ока, а у Поліфема Степановича – одне. Але краще, ніж у деяких два. Він вівцями займався.

– Вівцями? – Югурта дивувався далі, хоча здавалося, що далі немає куди.

– Вівцями. У нас же степ, цілі череди ходять. Ото Поліфем Степанович своїм оком подивиться і одразу скаже, чи вгодована вівця, чи добра на ній вовна. Талант! Ну, а як треба, то й помацає, бо ж буває, що виглядають добре, а тушки так собі.

– Поліфем? Одноокий? Вівцями займається? Може, ще і в печері живе?

– Ну, ви таке скажете – в печері! Ми, може, і в провінції живемо, але не дикуни якісь! У Поліфема Степановича хата добротна, під залізним дахом!

– А око в нього на лобі? – спитав украй розгублений Югурта.

– Та хіба може бути око на лобі? Ні, на місці око. А другого немає. Кажуть, розпеченим дрючком у бійці штрикнули бідолаху. Пройдисвіти хотіли з вівцями надурити, та тільки Поліфема Степановича не надуриш. Ну, бувайте, пане Югурто.

З тим пішов, зупинив візника й поїхав до університету.

Там спитав у двірника про професора Бар-Кончалабу. Той аж перекривився, наче солі з’їв.

– А п’ють вони, з самого ранку п’ють, – пояснив і показав на корпус, куди пройти.

У корпусі знайшов кабінет із табличкою «Телеграф Котигорошкович Бар-Кончалаба, професор таємної географії та монстрології». Прочитав табличку ще раз, покрутив головою. Чи показилися люди, що вибирають такі імена? То Югурта, то Телеграф, та ще й Котигорошкович! Хай тобі абищо! Це Іванів скоро й не залишиться. Прислухався. За дверима відкорковували шампанське, лунав жіночий сміх і чоловіче муркотання. Прямо свято якесь. Я постукав.

– Зайнятий! – гримнув чоловічий голос з-за дверей. Я ще раз постукав. – Зайнятий, кому кажу!

Та я вже ногою гупнув, ясно показував, що не відступлю й поговорити зі мною доведеться. Нарешті двері відчинилися і з-за них визирнув чоловік років п’ятдесяти, з цаповою сивою борідкою і маленькими круглими окулярами.

– Що таке? – невдоволено спитав він, оглянувши мене.

– Професор Бар-Кончалаба?

– Я зараз зайнятий, приходьте завтра! – Він спробував зачинити двері, але я схопив його за барки і витягнув у коридор.

– Мені треба поговорити з вами зараз, – сказав я тихо і переконливо. Професор аж трохи розгубився.

– П-п-п-про що?

– Про барона фон Шпіла.

А ось тут барон уже злякався, і злякався сильно.

– Щ-щ-щ-що? Й-й-й-який б-б-б-барон? Не з-з-з-знаю! – залопотів він, а я похитав головою.

– Знаєте.

– Телеграфе, ну що там? – До нас визирнула якась дівчина. Нетвереза і збуджена, вона здивовано подивилася і звабливо усміхнулася. – Пане професоре?

– Зараз я поговорю і повернуся. – Бар-Кончалаба вже не затинався, причинив за собою двері і для чогось пояснив мені: – То моя студентка.

– А виглядає, як вулична дівка, – здивувався я.

– У новій Росії всі отримають право на освіту! Аби ви тільки знали, скільки талантів, справжніх діамантів народного духу приховано серед простих селян, робітників, дівчат із борделів та інших…

– Барон фон Шпіл! – нагадав я професору про тему, яка мене цікавила.

– А для чого вам він?

– Я слухаю вас, ви ж не розповідаєте, а запитуєте. Це вкрай неввічливо.

– Ну, є такий барон.

– Чому ви ним цікавилися?

– Я цікавився? – здивувався професор, помітив мій погляд і закивав. – Ну так, цікавився. Хотів долучити до своєї енциклопедії. Чули про мої «Сто чудовиськ Малоросії»?

– Ні, але до чого тут барон?

– До того, що він справжнє чудовисько! Розлючений на весь світ сидить у своїй фортеці на вкритому лісом пагорбі й плете павутиння оборудок, які приносять йому гроші, багато грошей, що потічками збираються в підвалах. Він ненавидить людей, а любить тільки гроші. Хіба не чудовисько?

– Тю, я думав ви про справжніх пишете? – скривився я.

– Про справжніх? – Бар-Кончалаба озирнувся. – Вас цікавлять справжні чудовиська?

– Мене цікавить барон. Що про нього відомо?

– Дуже мало. Фон Шпіл обмежив коло свого спілкування. Він нікого не приймає, відмовився навіть листуватися зі мною, коли я хотів про нього написати.

– Про барона поширюються чутки… – Я подивився на професора.

– Про нього багато чуток. Які саме вас цікавлять?

– Усі.

– Він продав душу дияволу й отримав руки, до яких так і липне золото.

– Лайно, а не чутки. З ким він живе?

– Зі слугами. Кілька якихось азіатів.

– Азіатів?

– Так, вони прислужують йому і лякають місцевих селян, а ті бояться вийти в ліс чи в поле, що належать барону.

– І багато їх?

– Кілька, точно я не знаю.

– У нього є дружина чи коханка? – спитав я. Професор засміявся.

– Ви знаєте, що сталося з бароном у 1905 році?

– Знаю. Його ледь не спалили, тепер він ходить у масці, щоб прикрити знівечене обличчя.

– Так ось, окрім усього іншого, він ще й став неспроможним як чоловік. Це наслідок тілесних травм і душевної драми, ось так.

– Звідки ви знаєте про це?

– Барон лікувався у Харкові. Потім їздив до найкращих фахівців у Відень. Це було ще до війни. Та йому так і не змогли допомогти.

– То барон скопець?

– Фактично так.

– А з відповідною сектою він ніяк не пов’язаний? – Я згадав свої пригоди у «Білому Єрусалимі».

– Нічого про це не чув. Думаю, ні. А хто ви і чому зацікавилися бароном? Чому прийшли до мене?

– Бо мені сказали, що ви цікавилися фон Шпілом.

– Хто сказав? – Професор помітно занервував. – Це брехня! Я ніколи не цікавився! Ну як, я написав листа з проханням про зустріч, не отримав навіть відмови, і все, все!

– Чому ви так злякалися?

– Я? Злякався? Я не злякався! Я не з тих людей, мене арештовували за царя, я…

– Чому, Телеграфе Котигорошковичу? До речі, що у вас за ім’я та по-батькові такі дивні?

– Ну, дід був любителем козацької старовини, назвав сина на честь персонажа народної казки. А вже батько захоплювався прогресом, мене назвав Телеграфом, а брата – Локомотивом, на честь паровозів. Аби ми народилися пізніше, були б, мабуть, Радіо та Аеропланом. У нас у роду заведено давати дітям яскраві імена. Звичай, що допомагає виховати людей з характером. Мого сина звати Імператив, бо я не вірю у прогрес, а схиляю голову перед філософією, яка…

– То чого ви злякалися, професоре?

– Я не злякався, з чого ви взяли, я…

– Злякалися. Що такого є у бароні, щоб так лякатися навіть розмов про нього?

– Я ж кажу, це дуже багата впливова людина з украй поганим характером. Ви знаєте, що він майже знищив Шпилівку, село, в якому згоріли його маєток та родина.

– Знищив?

– Так. Він зруйнував усе, що побудував у селі за власний кошт, а побудував він багато: школу, лікарню, два мости, канал, що осушував навколишні болота. Усе це розібрали й вивезли. Далі барон наказав не приймати на роботу шпилівських мужиків. Ані в його економії, яким належить більша частина земель у повіті, ані на залізницю, ані на цукрові заводи. Нікуди! Більше того, фон Шпіл відмовився вести справи з тими, хто брав на роботу шпилівців. Барон занадто великий замовник, щоб хтось насмілився від нього відмовитися. Тепер у всьому повіті ніхто не бере шпилівських. Що там у повіті, навіть у Харкові, й то питають, чи не зі Шпилівки, і якщо так, обходять, наче прокажених! Шпилівські змушені їздити на заробітки кудись далеко, або виселятися, або сидіти на поганій місцевій землі, бо всі найкращі чорноземи належать баронові. У 1905 році в Шпилівці було чотири тисячі дворів! Чотири тисячі! А зараз не залишилося й тисячі! Люди тікають. Хату там не продаси, землю теж, просто тікають. Кажуть, що барон хоче дочекатися, поки виїдуть останні шпилівці, і спалити село. Це дуже схоже на правду! – Професор зробив великі очі, наче справді злякався, але в мене було відчуття, що він бреше.

– У барона є лише законні справи?

– Ну, це як подивитися. Хтось каже, що будь-яка власність – уже злочин. Ні, ні, я не підтримую таку радикальну позицію, але ви ж розумієте, що будь-які великі гроші не можуть залишатися чистими.

– Я говорю про щось кримінальне. На кшталт торгівлі живим товаром.

– Ні, це точно ні. Де його тут продавати, той живий товар? Барон займається виробництвом зерна та цукру, має великі замовлення від армії на постачання харчів. Фон Шпіл володіє акціями залізниць, мануфактур і заводів. Він надто багатий, щоб займатися якимось там живим товаром.

– А чому селяни так бояться барона?

– Бояться?

– Ну, чому не спалять його знову, як уже робили?

– Бо будинок барона справжня фортеця. Він стоїть на високому пагорбі, до нього веде вузька дорога. Оточений справжніми мурами чотири метри заввишки!

– Щоб мури захищали, потрібно, щоб на мурах хтось був.

– Ну, у нього ж ті його азійські слуги, яких він виписав із афганських гір. Ці слуги завжди озброєні. Їх навіть поліція боїться, не те що селяни!

– А чому влада не втручається?

– Бо кожній владі потрібні гроші, а вони є у фон Шпіла. І в кожному уряді є люди, які винні баронові. Так було за царя, так є і без царя!

– А про велетня ви чули?

– Про велетня? – професор удавано здивувався. – Про якого велетня?

– Про баронового велетня, який допоміг будувати палац на пагорбі. Який тримає в покорі селян.

– Ну, поширюються якісь чутки, але… – Бар-Кончалаба зробив паузу.

– Що?

– Але я не звик говорити про те, чого не бачив на власні очі. – Він наче говорив правду, але щось у його словах було не те.

– Що ж, дякую. – Я пішов.

– Зачекайте, а хто ви?

– Цього вам краще не знати. – Я демонічно зареготав і вийшов із корпусу.

Насправді чутки про велетня барона фон Шпіла поширювалися ще тоді, як я працював в охоронному відділенні. Казали, що того велетня за грубі гроші зліпив баронові якийсь рабин із Відня, і що той велетень дуже небезпечний. Я колись ним лякав свого начальника, штабс-капітана Мельникова. Сам не дуже вірив, і зараз віри не додалося. Пусті балачки.

Візником поїхав на вокзал, де невдовзі сів на потяг у бік Сум. До самої Охтирки залізниці не було, то я доїхав до станції Кириківка, а вже звідти візником поїхав в Охтирку, де й заночував. Дізнався про фон Шпіла я багато, але незрозуміло було, яким боком він міг бути причетний до викрадення Альчести. Для чого вона йому? Цього я не розумів. Але вважати простою випадковістю те, що на місці зникнення Альчести знайшли вензель такої могутньої та впливової людини, я не міг. Тим паче подальші події навколо слідства і слідчого Супруненка свідчили, що тут геть нечисто.

Заснув я швидко, але двічі прокидався від снів про рідний хутір. Він же був зовсім поруч, за півдня можна було дістатися. За хутором я знову сумував, за тим розлогим лісостепом, де було так затишно. Вирішив, що обов’язково повернуся на хутір із Монікою, там дівчині буде добре, а про мене й казати годі.

Уранці поїхав до лікаря Михайла Піддубного, що оглядав тіло слідчого Супруненка. Лікар працював у санаторії за містом, на березі Ворскли. Михайло Григорович виявився дебелим чоловіком років тридцяти, з правильними, але дещо обважнілими рисами обличчя.

– Добрий день. Я хотів би поговорити з вами про загибель колишнього слідчого Супруненка. Мені сказали, що ви оглядали тіло бідолахи.

– Оглядав. Але я все виклав письмово для поліції, – несподівано занервував Піддубний.

– Ну то розкажіть мені.

– Та я вже й забув про ту справу. У мене, знаєте, багато роботи! – Він брехав і хвилювався.

– Ну то розкажіть, що запам’ятали.

– Слухайте, я майже нічого не запам’ятав, я… – Піддубний пильно придивився, а потім сплеснув у долоні.

– Господи, та ви ж Іван Карпович Підіпригора! Найкращий сищик імперії! А поширювалися чутки, що ви втопилися в Чорному морі!

Я скривився, бо сподівався, що борода й окуляри зроблять невпізнанним.

– Іване Карповичу, це ж ви! Ви! – Піддубний несподівано поліз обніматися. Сенсу відбріхуватися, що я не я, не було.

– Тихо, тихо, не кричіть. І нікому не розповідайте, що бачили мене, – прошепотів я.

– Так, звісно! Я мовчатиму, можете за це не хвилюватися! Я вмію мовчати і знаю ціну мовчання! Іване Карповичу, я повірити не можу! Ви ж мій кумир!

– Я? Хіба ви не лікар?

– Та лікар. Але я дуже цікавлюся детективами. Прочитав усі ваші пригоди, і не тільки ваші! В мене бібліотека на двісті книг детективного жанру. Американці, французи, англійці!

– Але для чого лікарю займатися детективами? – здивувався я.

– Бо це цікаво, це пригоди, це відпочинок для душі, яка страждає в темному безкультурному місці. – Піддубний розвів руками навкруги. – Знаєте, що сталося з моїм попередником?

– Ні.

– Він спився і повісився. А з його попередником?

– Теж спився?

– Завелика доза морфію. А його попередник?

– Захлинувся м’ясом під час посту?

– До чого тут піст? Ні, він застрелився! Ви розумієте, яка нудьга і відчай сидіти в цьому санаторії? Якби не детективи, я б швидко здичавів і спився! Тільки детективи тримають мене на цьому світі, дозволяють долати густу порожнечу безцільного існування.

– А хворі? Хіба лікувати не цікаво так само, як ловити злочинців?

– Медицина безсила перед туберкульозом. Вам би було цікаво ловити злочинця, якого ви б ніколи не могли покарати? Думаю, що ні. А в мене такий самий випадок. Я лікую те, що неможливо вилікувати! Я змушений спостерігати, як мої пацієнти гинуть, і нічого не можу вдіяти!

– Добре, повернімося до слідчого Супруненка. Щось пам’ятаєте?

– Ну звісно, я ж ціле розслідування провів! Але нехай це залишиться між нами! – Піддубний перелякано озирнувся, хоч навколо нікого не було.

– Ви чогось боїтеся? – спитав я прямо.

– Ну, розумієте… все ж таки Супруненка вбили якось загадково, і мені б не хотілося повторити його долю. Я хочу писати детективи, а не стати жертвою в одному з них.

– Ви можете бути впевнені, що нашу розмову я збережу в таємниці.

Піддубний вагався. І розповісти йому хотілося, і страшно було. Нарешті кивнув.

– Добре, я розповім. Усе ж таки ви – найкращий сищик імперії. Може, допоможете розібратися з цією справою. Так ось, за день до смерті Супруненко приїздив до мене в санаторій.

– Приїздив до вас? – Я здивувався.

– Так, – кивнув лікар.

– Ви були знайомі?

– Деякий час. Річ у тому, що ми збиралися разом писати книжку.

– Яку книжку?

– Детектив. Ніде правди діти, ми збиралися написати таке, що зможе перебити ваші пригоди, Іване Карповичу. Так, це була амбітна мета, але не нездоланна. Бо я прочитав сотні детективів і добре знав усі правила жанру. А Григорій Григорович був дуже добре обізнаний із життям кримінальних елементів і мав величезний запас різноманітних історій. Чесно, ми б змогли писати чудові детективи.

– То Супруненко приїздив до вас про книжки поговорити?

– Ні, він… Його інше цікавило.

– Що саме? Ну, розповідайте, а як ні, то я піду.

– Та я розповідаю, розповідаю! Григорія Григоровича цікавив барон фон Шпіл. Багатій, власник земель, залізниць, цукрових заводів та…

– Я знаю, хто це. Але чому Супруненко дізнавався про барона у вас? – не зрозумів я.

– Ну, бо я дещо знав про фон Шпіла. Я збирав інформацію про барона.

– Для чого?

– Розумієте, фон Шпіл – чи не найбільшій багатій губернії. Та й у всій імперії не останній. Живе відлюдником у палаці, більше схожому на фортецю, оточений відданими охоронцями. Ні з ким не спілкується, якщо й виходить у світ, то надягає маску, щоб прикрити знищене вогнем обличчя, тримає в страху селян і багатіє. Я подумав, що фон Шпіл цілком може стати чудовим героєм книжки. Тим більше я дізнався про його трагічну історію! Хтозна, на що може бути здатна людина, після того? Почав займатися фон Шпілом і…

– Звучить не дуже переконливо. Чому насправді ви зацікавилися бароном?

Піддубний усміхнувся і закивав.

– Ну так, Іване Карповичу, вас же не обдуриш. Річ у тому, що одного разу мене викликали до Світляківщини. Місцеві селяни знайшли скривавленого, ледь живого чоловіка й попросили допомогти йому. Випадок мені видався цікавим, я ж уже збирав інформацію для майбутніх книжок. Одразу поїхав. У чоловіка була досить серйозна травма голови, численні забої, подряпини на шкірі. Селяни розповіли, що знайшли непритомного на дорозі, куди він виповз із кущів. Я зупинив кров, обробив рани, дав понюхати нашатирю. Чоловік опритомнів. Він був дуже переляканий. Попросив вивезти його кудись подалі. Плакав і тремтів. Я пообіцяв, але став вимагати, щоб розповів, що з ним сталося. Ось тоді я й почув ім’я фон Шпіла. Виявилося, що поранений був з анархістів. Розповів мені, що з чотирма товаришами вони хотіли пограбувати барона, провести експропріацію, як вони це називали. Планували взяти десятки, якщо не сотні тисяч рублів. Збиралися увірватися до маєтку барона вночі, обеззброїти охорону, примусити фон Шпіла відчинити сейф, забрати все, що там є, і втекти. Четверо анархістів, коли стемніло, піднялися на пагорб, а п’ятий чекав унизу разом із візком, на якому грабіжники збиралися тікати. Вони мали дати знак, коли підніматися на пагорб. Але раптом пролунали постріли, а за ними – крики. Чоловік, коли розповідав про крики, починав тремтіти, такі вони були страшні. Казав, що людина так може кричати, лише коли помирає в жахливих муках. Анархіст дуже злякався, навіть не подумав про долю товаришів, нагнав коней і помчав геть. Позаду, за його словами, ревло так, що закладало вуха, й тупало так, що тремтіла земля.

– Як можна відчути тремтіння землі, коли ти мчиш на візку?

– Іване Карповичу, я переповідаю слова анархіста. Так от, відчувши тупотіння, пара коней, запряжена у візок, понесла. Анархіст не зміг утримати віжки, коні вискочили з дороги, візок підстрибнув, і чоловік випав у кущі, де від удару знепритомнів. Пролежав кілька годин, потім зміг вилізти на дорогу, де його підібрали налякані селяни. Нічого не хотіли казати про події тієї ночі, лише просили забрати пораненого. Я забрав. Таємно поселив у своїх кімнатах. Хотів розпитати про життя у підпіллі, та анархіст утік наступної ночі, щойно зміг ходити. Він чогось дуже боявся і не почувався в санаторії безпечно. Вночі, поки я спав, він зник. Що цікаво, барон не звертався до поліції з приводу спроби пограбування. Анархістових товаришів більше не бачили, а сам він невдовзі покінчив життя самогубством, бо однопартійці не повірили його розповіді й вирішили, що він зрадив і таким чином врятувався. Ось ця історія змусила мене зацікавитися фон Шпілом. Я почав збирати про нього інформацію, але робив це вкрай обережно, бо у барона була репутація людини, про яку краще не говорити вголос.

– Ви розповіли про цю історію Супруненку?

– Ні, я притримував анархістів для книжки. Але я чесно сказав Григорію Григоровичу, що барон дуже і дуже небезпечна людина, оточена цілим ореолом поганих чуток. Але мій старший товариш і слухати не схотів. Був такий піднесений, аж світився.

– Він казав, навіщо йому знадобився барон?

– Ні. Лише натякав, що його життя докорінно зміниться.

– Чому?

– Не пояснював, але в нього була лихоманка, яка буває у людей, що знайшли скарби. Він усидіти не міг, підхоплювався, бігав, плескав у долоні. Я намагався його заспокоїти, але дарма. Я казав, що краще не їхати до барона, але Григорій Григорович запевняв, що він у повній безпеці. Виїхав від мене ще до обіду, увечері мав повернутися в Охтирку. А потім ота його загадкова загибель… – Піддубний зітхнув.

– Йому справді відірвало голову?

– Дуже схоже на те. Насправді я не бачив нічого схожого – в медичній літературі теж. Синець на все обличчя і відірвана голова. Жах якийсь.

– Поліція, так розумію, не дуже просунулася в розкритті справи?

– Та взагалі не просунулася. Я можу помилятися, але складалося враження, що поліції наказали якнайшвидше про все забути.

– А що ви думаєте?

– У мене немає жодного розумного пояснення. Але є деякі факти. Зокрема, я опитав мужиків зі Світляківіцини. Вони не хотіли нічого говорити, але коли я їх напоїв, сказали про кроки, від яких тремтіла земля, про ревіння і переляканий крик Супруненка.

– Тремтіла земля? Так само, як розповідав анархіст? Може вони чули його розповідь і просто повторили?

– Ні. Розповідь анархіста чув тільки я. А ще ж слід. – Піддубний нахилився до мене і ледь не зашепотів.

– Слід?

– Слід, слід! На полі біля дороги слід розміром з балію. Угруз у землю на півліктя. От що могло залишити такий слід?

– Ви натякаєте на ті чутки про велетня?

– О, а ви чули, чули про велетня!

– Чув. Але не зустрічав жодного свідка, який би бачив того велетня на власні очі. Лише розмови.

– Я так само! – зітхнув Піддубний.

– Слухайте, а покійний Супруненко нічого не розповідав про викрадення у Харкові однієї італійки? – Моє питання заскочила лікаря.

– Це ви про пані Альчесту?

– Так, про неї. Супруненко розповідав?

– На жаль, ні. Я схопився за цю тему, бо ж могла вийти чудова історія: викрадення іноземної красуні та її розшук. Але Супруненко заборонив писати про це й не дав жодної інформації! Жодної!

– Чому?

– Він просто сказав, що писати про це не треба. А ви що, теж цікавитеся цією Альчестою?

– Ні. Просто саме після справи Альчести Супруненко пішов у відставку, а потім його вбили. Я намагаюся перевірити, чи не може це бути якось пов’язано.

– Не знаю. Але в нашу останню зустріч Григорій Григорович про ту італійку не згадував.

– Добре. Що вам іще відомо про цього фон Шпіла?

– Ну, барон – відлюдник. Можливо, тому, що ненавидить людей, а може, тому, що не хоче лякати маскою чи обпеченим обличчям, – але він уникає будь-яких зустрічей, нікого не приймає у себе в замку над Шпилівкою, навіть на засідання правлінь товариств, у яких є акціонером, надсилає представників.

– Але в нього ж, мабуть, багато справ із майном.

– Так, контора, яка керує всіма справами фон Шпіла, зараз розташована в його охтирському будинку. Саме звідти барону відправляють доповіді про стан справ. Я знаю, бо у нас у санаторії лікувався один із бухгалтерів фон Шпіла. Якось підпив і розповів, що сам жодного разу не бачив барона. Просто час від часу приїздить авто, яке спочатку забирає з пошти листи і посилки для барона, а потім заїздить до контори по звіти. Всередині завжди сидить кілька азійських слуг.

– Хто вони?

– Якісь горлорізи з Афганістану. Кажуть, у себе на Батьківщині їх засудили до смерті. Тому вони втекли до Росії, де їх найняв барон. За це вони йому віддано служать.

– Скільки їх?

– Сім.

– Кажуть, що більше.

– Ні, точно сім. Кілька місяців тому барон купив сім нових сідел, сім гвинтівок, сім шабель, сім біноклів і сім револьверів, а також сім одностроїв англійського виробництва. Мій знайомий бухгалтер бачив рахунки. Логічно припустити, що охоронців саме сім.

– Як мені відомо, вдруге барон не одружився.

– Ні. Для чого йому?

– Що ви маєте на увазі?

– Кажуть, після пожежі барон став імпотентом. Утратив чоловічу силу. Я ніколи не чув, щоб у нього була коханка чи щоб йому в будинок возили хористок. Здається, фон Шпіла це зовсім не цікавить.

Ось це мені й не подобалося. Фон Шпіл добре підходив на роль викрадача прекрасної Альчести, але біда була в тому, що, здається, жінки його не цікавили. Ще б можна було вигадати, що його захопив голос Альчести, як свого часу Харлама захопив голос Анюти. Але я знав, що співала пані Альчеста досить посередньо і голос був ні до чого. Я досі не був упевнений, що копаю у правильному напрямку. Можливо, той вензель на місці викрадення Альчести – випадковість чи спроба обдурити слідство, спрямувати на барона, який видавався дуже небезпечним. Я сумнівався. Дуже хотів, аби Альчеста опинилася саме в маєтку фон Шпіла, щоб я знайшов її, відправив до батька, а сам повернувся по Моніку, привіз її, оселився на хуторі й зайнявся б новими пригодами. Веселими та смішними, яких вимагали видавці. Я прибрав би трупи та кров, пом’якшив би розв’язки і зробив би нові пригоди Одіссея з Сули. А поруч бігала б Моніка, і їй я б розповідав казки, щоб відвадити від клятих детективів. Та я знав, що бажання не може впливати на факти. І якщо Альчести немає у фон Шпіла, вона там не з’явиться, як би я не хотів. І де тоді її шукати?

– Про що думаєте, Іване Карповичу?

– Про те, що стою на роздоріжжі.

– Ви ж не кинете цю справу, Іване Карповичу? Будь ласка! Ми мусимо розкрити таємницю загибелі Григорія Григоровича.

– Ми? – перепитав я.

– Ну, я хотів би допомагати вам. Для мене велика честь попрацювати з найкращим сищиком імперії! Дозвольте супроводжувати вас під час розслідування.

– Ні.

– Я був товаришем Григорія Григоровича і мушу за нього помститися!

– Ні.

– Я буду корисним! Я прочитав стільки детективів, я знаю ці місця, я непогано стріляю! Врешті-решт, я – лікар!

– Якщо ви читали мої історії, то мусите знати, що я працюю сам.

– Не завжди. Час від часу ви робите винятки, і я прошу вас зробити один для мене. Будь ласка, Іване Карповичу! Якщо ви не дозволите супроводжувати вас, то зробите найнещасливою людиною у світі! Я ж стільки років мріяв про справжню справу! Але щоб із найкращим сищиком імперії – я й мріяти не міг! Будь ласка! Благаю!

– Лікарю, ви хоч розумієте всю небезпеку цієї справи? Тут же самі трупи!

– Я розумію, Іване Карповичу. Я бачив тіло Супруненка, я розмовляв з анархістом, я розумію, що це не гра.

– А ваша робота?

– Візьму відпустку. Збрешу щось про термінову потребу від’їхати. Візьміть, ви не пожалкуєте, Іване Карповичу!

– Ну що ж, я візьму, але за двох умов. – Суворо подивився на лікаря.

– Я готовий на все!

– Умова перша – беззаперечне виконання моїх наказів. Якщо я кажу наступати, ви наступаєте, якщо відступати – відступаєте. Якщо я скажу, щоб ви поверталися додому, ви повернетеся і не вимагатимете пояснень.

– Я згоден, що ще?

– Ви нічого не мусите писати про цю історію.

– Іване Карповичу, але чому? Я вже написав кілька непоганих оповідань! Так, вони вигадані, на відміну від ваших пригод, але всі критики хвалять мене за добрий стиль! Я буду вашим літературним секретарем! У вас же був граф Осика-Маєвський! Я буду кращим! Я знайомий із величезним корпусом детективної літератури, я примножу вашу славу, я…

– Про свої пригоди пишу тільки я. Це правило не обговорюється. Якщо ви не згодні, до побачення. – Я зібрався йти.

– Стійте, стійте! Добре, я згоден! Не напишу про це і літери! Мені важливо просто побачити вашу роботу наживо! Важливо для майбутнього детектива! Колись я мрію таки покинути посаду лікаря і стати сищиком! Щоб потім писати не про вигадки, а про власні розслідування, як ви! Хочу пройти практику у вас. Ви ж не боїтеся молодих суперників, Іване Карповичу.

– Анітрохи. То ви згодні на мої умови?

– Так, згоден. Зараз побіжу і владнаю все з роботою. За десять хвилин буду готовий. – Піддубний зірвався з місця зі швидкістю, досить несподіваною для його дебелого тіла. Я повернувся до візка, який орендував в Охтирці. Підгодував коня жменею вівса. Думав про справу.

Піддубний прибіг за чверть години, важко дихав, у руках тримав валізу і великий пакунок, з якого стирчав чавунок.

– Я взяв найнеобхідніші речі!

– А чавунок для чого?

– Ну, нам же доведеться жити в полі!

– У полі? Навіщо?

– Ну як же, я ж знаю ваші методи, Іване Карповичу! Ми ж будемо вивчати барона, проведемо ретельну розвідку, підготуємося, а тоді вже будемо діяти! Ви завжди завдаєте удару, лише ретельно підготувавшись! – пояснив Піддубний.

Говорив він правильні речі. Насправді нам треба було оселитися десь неподалік від пагорба, почати слідкувати за маєтком, спочатку здалека, не наближаючись, щоб зрозуміти всі небезпеки і обрати сприятливий момент. Але я не хотів витрачати час. Добра розвідка забере не один тиждень. Я ж дуже хотів повернутися до Моніки.

– Досвід Великої війни показує, що ретельна підготовка часто заводить у глухий кут. Будемо діяти швидко й несподівано.

– Як саме? – Очі Піддубного загорілися.

– Ви казали, що з маєтку до Охтирки регулярно їздить машина.

– Так, їздить. За звітами з бухгалтерії і поштою.

– Пошти багато?

– Кілька десятків листів щодня. І посилки.

– Що за посилки?

– Та різні. Здебільшого з крамниць Москви та Петрограда. У барона купа грошей, він може собі дозволити будь-що.

– Цікаво, цікаво. Ну, їдьмо.

Я допоміг лікарю завантажитися у візок, і ми покотили в бік Охтирки. Дорогою розповів йому свій план.

– Господи, Іване Карповичу, це ж божевілля! Це справжнє божевілля! – здивувався Піддубний. – Величезний, невиправданий ризик! Хіба так можна? Хіба найкращий сищик імперії так працює? Ви ж завжди вчили, що треба все добре підготувати, а потім діяти!

– Лікарю, інколи треба діяти несподівано. Про Одіссея чули?

– Ну звісно!

– От він часто діяв саме так – робив хід конем. І в герої вибився, книжку он про нього написали. Барон готовий до звичайних ходів. А ось чи очікує він удару з тилу? Я сумніваюся.

Насправді я розумів, що мій план украй ризикований. Але перед очима стояла Моніка, і я ладен був на все, аби швидше її побачити.

– Нам іще треба знайти людину на пошті, – засумнівався Піддубний.

– Це беру на себе. А ви послухайте мене. – Я розповів, що треба буде зробити лікарю. Він уважно слухав, потім попросив дозволу записувати у нотатник.

– Щоб нічого не забути, – пояснив.

Він поставився до своєї справи надзвичайно серйозно. Розпитував, намагався зрозуміти.

– А який запасний план, Іване Карповичу? Ви ж завжди казали у своїх історіях, що краще мати одразу кілька планів. Що ви будете робити, коли щось піде не так?

– Мій запасний план ось. – Я показав браунінг.

– І все?

– Слухайте, лікарю, а який був запасний план в Одіссея? Ну, коли він разом з іншими сховався у дерев’яному коні? От якби їх знайшли, що б вони робили? Думаю, пробивалися б із боєм. От і я десь так.

– Ну, не знаю, – засумнівався Піддубний. – Може, вам і манліхер треба взяти?

– Вистачить браунінга, – запевнив я. Відчував, що, можливо, помиляюся, але дуже кортіло закінчити все якомога швидше.

Приїхавши до Охтирки, я пішов на пошту. Подивився, хто там працює, помітив одного молодого хлопця з брехливими оченятами. Запропонував грошей. Поштар спочатку злякався, але подвоєння суми його якщо не заспокоїло, то принаймні заохотило поговорити.

– Слухайте, я не хочу мати неприємностей із бароном, – кривився поштар.

– А які неприємності? Я просто дещо запитаю, і все.

– Ви з поліції?

– Ні. Я сам по собі. Барон отримує багато посилок?

– Кілька ящиків щотижня.

– Великих?

– Коли як. Бувають такі, що й чотири людини ледь тягнуть, бувають менші.

– Звідки вони надходять?

– Здебільшого з Петрограда та Москви. Раніше надходили і з Варшави, до того, як її захопив німець.

– І що в посилках?

– Ну звідки ж я знаю? Це відомо тільки барону. – Хлопець посміхнувся. Я додав грошей. – Ну, взагалі різне. Я в ящики не залізаю, бо вони опломбовані. Але дивлюся, хто відправляє. Надсилають книжки, вино, одяг, якісь побутові речі. Завжди відомих виробників, куплені у найкращих крамницях. Барон розуміється на речах і не економить.

– А бувало щось дивне? Щось, що привернуло твою увагу? – спитав я. Сам подумав, що, мабуть, ризик не виправдовується. Цей фон Шпіл ні до чого. Поштар мовчав, але в очах бігали бісики. Я подивився на нього, поклав іще одну купюру.

– Час від часу барону надходять посилки з дамських крамниць і від найкращих столичних кравців.

Я відчув, як у голові загупало. Зобразив легке здивування.

– Кравців?

– Так, теж дамських. Сукні, сорочки, панчохи, а ще парфуми, взуття, солодощі, італійське вино.

– Барон п’є італійське вино?

– Навряд чи, для себе він купує коньяки.

– То для кого вино?

– Ну, мабуть, є кому його пити. – Хлопець посміхнувся.

– А ти не брешеш? Звідки тобі знати, що в тих посилках? – спитав я, не вірячи власному щастю. Невже знайшов? Знайшов! Бо кому ще могли призначатися всі ці речі, кому італійське вино, як не Альчесті? Тільки для неї! – Може, там щось інше?

– Ну, якщо хочете, я можу показати. Тільки це коштує недешево.

Я показав йому гаманець.

– Тоді ходімо. – Він повів мене у двір. – Обід уже скоро закінчується, треба діяти швидко!

Ми зайшли в сарай, там стояли ящики.

– Ось цей. – хлопець спритно відідрав дошку у одного, досить великого, за розмірами подібного до труни.

– А печатки? – спитав я, бо хлопець їх зламав.

– Поставлю нові! – Видно було, що він відчиняв не перший ящик. – Ось, що я вам казав!

У ящику були сукні. Кілька штук. Під ними якісь коробки.

– Ось список. У кожному ящику докладний список надісланого. – Він показав аркуш паперу. Сукні, черевики, парфуми, капелюшки, ще якісь слова, значення яких я не знав. Навпроти кожної речі проставлена ціна. Всі дорогі, в сумі виходило більше тисячі рублів. – І борони боже, якщо щось зникне. Працював у нас один, украв для своєї коханки якісь дуже гарні панчохи. Так потім приїхали баронові люди й так побили, що досі ходити не може! З бароном краще не зв’язуватися! – хлопець перейшов на хрипкий шепіт. – Переконалися? Тепер платіть!

Я заплатив. Серце аж гупало від радощів. Хлопець повернув дошку на місце, розплавив сургуч і відновив печатки власним штампом.

– Ти давно працюєш на цій пошті? – спитав я, коли ми вийшли.

– Майже два роки.

– І коли почали надходити ці посилки?

Наперед знав, що почую. Альчесту викрали приблизно рік тому, посилки мали почати надходити десь тоді ж. Хлопець мусив підтвердити очевидне.

– Коли я тільки починав працювати, вони вже приходили. І раніше приходили. Що? – Він помітив моє розчарування.

– Ти нічого не плутаєш? Посилки з жіночим одягом, коли почали надходити вони?

– Коли я тільки прийшов на роботу, два роки тому, посилки вже надходили, – запевнив хлопець. Не схоже було, щоб він брехав. Але два роки тому Альчеста була на волі! Не міг же фон Шпіл почати витрачатися на неї заздалегідь. Може, він узагалі не витрачався на неї? Я скривився. Вже встиг повірити, що знайшов бідолашну дівчину.

– Ви ще щось хотіли дізнатися? – спитав поштар. Я подивився на нього. Треба було таки перевірити барона.

– Дізнатися – ні, але мені потрібна твоя допомога.

– Яка? – Хлопець трохи злякався. Коли почув, що мені треба, злякався ще більше. – Я не хочу переходити барону дорогу! Я дещо чув про нього! Ні!

– А що як я докладно опишу йому нашу розмову? Згадаю, що ти в ящик із речами лазив, читав список предметів. Що буде тоді?

– Ні! У вас немає доказів! Я скажу, що нічого такого не було!

– Невже ти думаєш, що тебе про щось питатимуть? Здається, ти погано знаєш барона. Він просто накаже знищити тебе – і все.

Поштар важко дихав. Я дав йому ще грошей. Це вирішило справу.

– Ось і добре. Коли очікується авто від барона?

– Завтра.

– Гаразд. Увечері затримайся на роботі, дочекайся мене.

– Що ви замислили?

– Заплатити тобі ще. Наприклад, сто рублів. Ти ж не проти? Увечері по тебе зайдуть. Приготуй ключі, нам треба буде навідатися в сарай із посилками.

– Це заборонено!

– Хіба сто рублів – це не дозвіл?

Хлопець нічого не відповів, тільки кивнув.

Поки я розмовляв, Піддубний винайняв номер у готелі неподалік від казарм місцевого гусарського полку. Дивився, як на плацу новобранці били по опудалах багнетами.

– Бачите, готують нові сили. Кажуть, улітку відбудеться новий наступ, який мусить зламати хребта тевтонам, – сказав Піддубний.

– Німці вправні вояки, зламати їм хребет буде важко, – заперечив я.

– Ви не вірите у міць російської зброї? – здивувався лікар.

– Не вірю, бо німцям ми тільки програвали. Але якщо війна закінчиться, буду тільки радий.

– А правду кажуть, що ви мазепинець?

– Ні, брешуть.

– А що ви думаєте про рухи ті в Києві, де мазепинці збираються й балакають про автономію малоросійських провінцій?

– Я зараз лише про барона думаю.

– Ну так, Іване Карповичу, треба вміти зосереджуватися на одній справі, – закивав Піддубний. – І все ж я дуже хвилююся за вас. Барона охороняють семеро справжніх розбійників.

– У мене великий досвід спілкування з розбійниками, – запевнив я. – А поки йдіть на пошту і дивіться за нашим поштарем. Такий високий, очі бігають. Я не дуже йому довіряю.

Піддубний слідкував за хлопцем до вечора, потім привів його. Поштар не пручався, заночував у нас. Вночі стогнав і двічі падав із дивана. Здається, йому снилося щось страшне. Наступного ранку ми прийшли на склад. Поштар відчинив ящик.

– Що ви збираєтеся робити? – спитав він.

– Подорожувати, – пояснив я. – Приберіть сукні.

– Не треба брати речей, за це барон голови зніме! – злякався поштар.

– Я й не беру, я додаю.

Піддубний прибрав сукні, я розставив ящички й пакети з іншими покупками так, щоб улізти самому.

– Господи, що це ви робите? – Поштар зблід і тремтів.

– Що треба, – відповів я. Середина ящика була оббита тканиною, я ще поклав матрац, то лежати було зручно. – Накривайте.

Піддубний прикрив мене сукнями, зверху поклав список речей у ящику. Мене дописувати не став. Накрив папером.

– Зачиняй! – наказав поштарю.

– Як? – розгублено спитав той.

– Так, щоб ніхто не здогадався, що в ящик лазили.

– Але вашого товариша вб’ють!

– Зачиняй.

Поштар почав прибивати кришку. Я зробив ножем отвори у тканині, трохи розширив щілинки між дошками, щоб дихати й спостерігати за тим, що діється зовні. Хлопець поставив печатки на ящик. Піддубний постукав по кришці.

– Іване Карповичу, не страшно в ящику? – пошепки спитав лікар.

– Та мене в кургані закопували, і у власній труні я лежав, після труни в ящику мені – наче в раю, – заспокоїв я. – Не хвилюйтеся, ідіть і не крутіться тут, виконуйте те, що вам сказав.

– З Богом!

– З Богом! – відповів. Піддубний повів дуже схвильованого поштаря. Його попередили, що отримає кулю й не отримає грошей, якщо спробує сповістити людей барона.

Лікар пішов, а я пролежав у ящику більш як годину. Потім почув кроки.

– Ось, ваші посилки, – сказав поштар. – Великий ящик і кілька менших.

Відповіли чужою мовою, яка видалася трохи знайомою. Щось подібне я чув під час служби в Туркестані. Ящик підняли і поставили. Мабуть, не чекали, що буде такий важкий. Щось поговорили, потім знову підняли й цього разу вже понесли. По ящик приїздило авто з великим багажником, повантажили туди. Рушили в бухгалтерію. Там узяли теку зі звітами. Я тихенько лежав у ящику і прислухався. Виїхали з міста, через годину двигун почав ревіти і я відчув, що ми деремося вгору. Охоронці переважно мовчали. Коли видерлися, хлопці посигналили, мабуть, щоб нам відчинили ворота. Заїхали у двір і зупинилися. Ящик витягли. Я припав до щілин. Перед очима був кут будинку, складеного з великих кам’яних брил. Потім сходи на великий ґанок. Величезні дерев’яні двері, радше схожі на ворота. Мене занесли в будинок із надзвичайно високими стелями. Справжній палац, три сажені заввишки!

– Пане, це ящик із вбранням, – сказав один з охоронців. Непогано розмовляв російською.

– Несіть у підвал, – почув я чийсь голос. Мабуть, баронів, але фон Шпіла не побачив. Мене понесли кудись, потім щось загриміло і заскреготало. Я схопився за браунінг, не розумів, що діється. Скрегіт припинився, і мене понесли вниз. Стрибали на великих сходинках, зносили досить глибоко. У такого величезного будинку мусили бути не менші підвали. – До кімнати, – наказав голос. Точно баронів. Охоронці поставили ящик, клацнув замок, відчинилися двері. Ящик занесли у якесь приміщення, поставили. – Ідіть. – наказав барон, і охоронці вийшли.

Фон Шпіл засміявся. Може, він був божевільний і купував жіночий одяг для себе? Я чув про такі дива. А раптом якимось чином дізнався про мій план? Раптом той-таки Піддубний зрадив мене? Ні, не міг, я ж слідкував за ним весь час. Спокійно, Ваню, спокійно.

– Крімгільдо, я приніс тобі нове вбрання, – сказав барон, і я аж смикнувся в ящику. Яка ще Крімгільда? Альчеста! Тут мусила бути Альчеста! Невже це був хибний слід? Барон постукав по ящику. Чимось залізним, мабуть, обценьками. – Я зараз відкрию тобі подарунок. Вибери найспокусливішу білизну. За чверть години я повернуся, хочу побачити тебе у ній. Моя Крімі. – Голос захрипів від пристрасті. Барон почав відкривати ящик. Відривав по одній дошці. – Крімі, виходь. Невже мені знову треба брати батіг? Ти така норовлива! За чверть години мусиш бути готовою. Інакше буде гірше.

Барон відчинив ящик, подивився на речі. Якби поліз глибше, я б вистрибнув, приставив пістолет до його голови, а потім би вирішив, що робити. Можна було й не чекати, поки полізе, нападати одразу. Але я вирішив не поспішати. Спробую поговорити з цією Крімгільдою. Розпитати її, що тут і як. А потім барон повернеться, поговорю з ним. Лежав тихенько.

– Гарні речі, тобі сподобаються, моя Крімі, – прошепотів барон. – Готуйся.

Він вийшов, замкнувши за собою двері. Я почекав трохи. Потім почув гримотіння кайданів. Хтось наблизився до ящика. І вилаявся. На адресу барона. Жіночий голос. Крімгільда. Мені треба було так з’явитися перед нею, щоб вона не закричала. А то підніме тривогу, і фон Шпіл не прийде. Так, ось вона почала дивитися речі з ящика.

– Господи, якесь негарне лайно! Де це він таке взяв? – спитала жінка. Потім вигребла кілька пакунків. – А це ще що?

Здається, вона побачила один із моїх чобіт. А то, може, і обидва.

– Якого біса? – Таки була іноземкою. Трохи вчувалося у вимові.

– Не кричіть, тихо! – Я виборсався з-під речей і наставив пістолет. На дівчину. На дуже гарну дівчину. Я аж розгубився, якою вона була гарною. А ще мені сподобалося, що вона анітрохи не злякалася. Тільки здивувалася. – А хто ви? – спитала з усмішкою.

– Ви Крімгільда? – пошепки спитав я.

– Ну, так він мене називає. – Дівчина скривилася. Середнього зросту, з гарною фігурою, довгим білявим волоссям, чистою ніжною шкірою. Справжня красуня. – Хто ви?

Я помітив нашийник. На дівчині був нашийник. Від нього тягнувся ланцюг, звичайний залізний ланцюг, яким прив’язують відра в колодязях. Або собак.

– Я можу допомогти вам звільнитися, – прошепотів.

– Навряд чи. – Вона усміхнулася, наче я сказав щось смішне.

– Ви не хочете вийти з цього підвалу? – здивувався я.

– Та ні, хочу, тільки це неможливо.

Я хотів запевнити, що не існує підвалів, із яких неможливо вийти. Але мене ж цікавила Альчеста.

– Ви тут сама? – спитав я.

– Ні.

– Ще дівчата? Є Альчеста? – спитав я і помітив її здивування.

– Альчеста? А для чого тобі Альчеста? Хто ти?

– То Альчеста тут? – зрадів я. Не знав, чому більше, – чи тому, що, здається, знайшов Альчесту, чи тому, що дивився на цю Крімгільду. Вона буда дуже гарна. А, ну і забув сказати, що вона була в короткому халатику, з-під якого спокусливо визирали гарні ніжки. Ці деталі важливі для подальшого сюжету, тому я їх і наводжу, а зовсім не для того, щоб збудити хіть читачів і порадувати видавців, які вимагали від мене більше пристрастей. А ця Крімгільда була сама пристрасть. Я відчув, що тіло реагує не дуже пристойно, добре, що був у піджаку. – Вона тут? – спитав я вже без ентузіазму, а сам очима їв Крімгільду.

Як ви знаєте з попередніх моїх історій, я не схильний втрачати голову через тілесний неспокій, хоча і анахоретом мене не назвеш. І не сказати, що в мене був довгий пост перед цим, бо ж я відпрацював процедури з Кейт і Єлизаветою Павлівною, – але щось сталося тієї миті, мені аж запаморочилося, серце забилося, і по тілу розлилася млость передчуття. Мною аж захитало.

– Ти що, п’яний? – спитала Крімгільда. Я ж намагався опанувати себе, бо розпливався, наче мед на сонці.

– Ні. – хрипко сказав я. – То Альчеста тут? – спитав, але це мене зовсім не хвилювало. Тут, не тут, байдуже. Я вирячився на Крімгільду.

– Для чого тобі Альчеста? І скажи нарешті, хто ти. Я втретє питаю.

– Я…я…я… – Я не знав що сказати, у голові всі думки наче припорошено, не міг схопитися за жодну.

– Ти що, хворий на голову? Проліз у підвал фон Шпіла і бекаєш тут?

– Я приватний детектив. Батько Альчести попросив мене знайти її. – Нарешті зібрався з думками.

– Батько Альчести? – Крімгільда чомусь здивувалася. – І як його звати?

– Дон Луїджі.

– Він хіба в Росії?

– Ні, він на Сардинії.

– Хочеш сказати, що ти був на Сардинії?

– Так, занесло випадково. – Я зачаровано дивився на Крімгільду.

– А як ви розмовляли? Знаєш італійську? – Крімгільда щось сказала мені, здається, італійською, принаймні схожою на ту мову, яку я чув і на Сицилії, і на Сардинії.

– О, а звідки ви знаєте італійську? А, Альчеста навчила!

– То як же ти говорив із моїм батьком, коли не знаєш мови? – підозріло запитала дівчина.

– Там живе один руський, Чуванов, він перекладав, – пояснив я, далі дивився на Альчесту, в голові щось заскреготало. Я чогось не помітив, щось пропустив. Подивився на Крімгільду. – Ваш батько?

Мабуть, я виглядав, як баран, що дивиться на нові ворота, бо дівчина усміхнулася.

– Так, мій батько. Дон Луїджі – мій батько.

– Зачекайте, але ви ж Крімгільда!

– Я – Альчеста. А Крімгільдою мене називає цей прибацаний барон. Він із німців, захоплюється їхньою міфологією, а там ця Крімгільда – красуня, яка погубила багатьох воїнів.

– Охоче вірю, ви й мені голову закрутили.

– Та бачу, стоїш, наче стовп. Іди, сховайся до шафи, бо скоро повернеться барон.

– Нехай повертається. У мене є для нього сюрприз. – Я кивнув на браунінг.

– Цим сюрпризом ти його не здивуєш. Залізь у шафу й сиди там тихо, – сказала Крімгільда, точніше, Альчеста, рішуче.

– Зачекайте. Але ж я бачив ваш портрет роботи Чуванова! І я не впізнав вас!

– Ну, портрети Василю Опанасовичу завжди вдавалися не дуже добре. Картини моря – ось його покликання. А в портретах він не міг досягти схожості. Але то не важливо, лізь у шафу. І не дивуйся. Просто сиди мовчки! Мерщій!

– Я… – мені треба було лізти в шафу, наче коханцю-невдасі.

– Будь ласка, в нас немає часу, – наполягла вона, і я поліз.

Із шафи чув, як Альчеста гримить ланцюгом. Щось робила. Альчеста! Господи, я знайшов її! Я мусив би аж підстрибувати від радості, але замість цього вкрай засумував. Виберемося звідси, я відвезу її в Мурманськ, попливемо разом пароплавом, але в Англії я висаджуся і буду потім довго згадувати про неї. Бо прекрасна Альчеста розбила мені серце.

Якщо я колись писатиму про ці події, неодмінно цей епізод викину, бо хто повірить, що Іван Карпович, найкращий сищик імперії, зірка пригодницької літератури, міг ось так закохатися з першого погляду, наче гімназист? Одні скажуть, що це Іван Карпович навигадував, щоб залучити до своїх історій побільше жінок, які люблять читати про кохання. Другі зауважать, що Іван Карпович небайдужий до італійок – спочатку Ізабелла, потім Альчеста, невже не можна було вигадати якусь іншу національність? Якщо вже хотілося щось незвичайне, можна ж було вигадати якусь палку гішпанку чи горду грузинську княжну. Та навіть пані Агнешка, чарівна полячка, – і та була б доречніша. Але ні, Іван Карпович знову вигадав італійку. Зовсім немає польоту уяви у Підіпригори, – зітхнуть деякі. У своє виправдання я можу тільки сказати, що писав я і пишу правду, тільки правду. Чесно мушу зізнатися: так, знову закохався і знову в італійку, хоч між собою Ізабелла та Альчеста були зовсім не схожі. Ну, тобто, дуже гарні, але кожна по-своєму.

Альчеста. Я думав про неї і відчував, як серце моє тремтить. Не знав, що робити, намагався відігнати ці думки, наче мару, але не міг. Потім подумав про Моніку. З жахом відчув, що донька тепер заважала. Якби не вона, я б поїхав із Альчестою, я б…

– Крімі!

До кімнати повернувся барон. Я навіть не почув, як клацнув замок. Я не запам’ятав саму кімнату. Раніше мені вистачало миті, щоб побачити приміщення у всіх подробицях, а зараз я нічого не запам’ятав. – Моя Крімі! – захрипів фон Шпіл, і єдине, чого я хотів, – убити його. Хтивий негідник! Він викрав мою Альчесту, він…

Я стиснув кулаки. Приклав холодну сталь пістолетного дула до лоба. Не можна було втрачати голову і пускатися берега. Не можна, не можна, не можна! Я переконував себе вперто і довго, але робив це, радше, щоб не чути, що сталося у кімнаті. Стримався й не стріляв у негідника, в жалюгідну потвору зі схибленою уявою. Ледь дочекався, коли він нарешті піде. Обережно визирнув. Почув шелестіння води неподалік. Озирнувся, щоб роздивитися. Кімната з високою стелею. Стіни складені з великих кам’яних брил, як і сам будинок. Як їх, цікаво, піднімали, це ж сотні пудів! Кімната велика. Посередині велике ліжко, під стінами кілька шаф, стіл і крісло. Вікон у кімнаті не було, освітлення від кількох електричних ламп. Тепло. Ага, батареї парового опалення. Такі, як у мене на хуторі.

– Приймала душ. – Альчеста вийшла мокра й розпарена, загорнута у великий рушник. Другим витирала волосся. – Розкажи, як там мій батько.

– Він дуже хвилюється. Справді, всі думають, що ви мертві, але він упевнений, що ні.

– Тато молодець. – Вона кивнула. – Він тобі заплатив?

– Ні, він зробив мені послугу і взяв обіцянку, що я знайду вас.

– І як ти знайшов?

– Шматок простирадла з вензелем барона залишився у кімнаті, з якої вас викрали.

– Але чому так довго? Рік минув, так?

– Бо спочатку слідством займалася поліція, а їй було байдуже. Коли ж за справу взявся я, все закрутилося. То ви сама тут?

– Із дівчат – сама.

– Тут є ще хтось, окрім дівчат?

– Так, велетень. – кивнула вона.

– Велетень?

– Ага, здоровезний такий. Зараз він спить, а на ніч барон відпускає його стерегти угіддя.

– Велетень? – знову спитав я, бо дівчина, здається, зовсім не жартувала. А я ж сподівався, що всі розмови про велетня – лише чутки, які барон підживлює, щоб тримати всіх у покорі.

– Так, велетень. Ти такого ще не бачив. Слухай, а ти, мабуть, не розумієш, у яку халепу устряв?

– Чому?

– Бо витріщаєшся на мене, замість того, щоб рвати волосся і прощатися з життям.

– А навіщо мені прощатися з життям?

– Бо ти звідси не вийдеш.

– Вийду!

– Ну, може, і вийдеш, але потім барон відправить велетня, і він уб’є тебе.

– Велетня?

– Слухай, ти, бачу, якось не дуже швидко розумуєш? По голові били, чи народився таким?

– Велетень – це на голову за мене вищий чи на дві? – спитав я, щоб зрозуміти, що Альчеста має на увазі.

– Велетень – це тебе на тебе поставити, і так кілька разів. Ось тут він головою стелю чіплятиме, нахилятися доведеться. – Альчеста кивнула, я подивився на неї, потім на стелю, потім знову на дівчину і знову на стелю. Сажнів два з половиною висота. Головою чіплятиме? Та що за маячня?

– Так не буває.

– Буває. Коли він вбиватиме, побачиш.

Витерла волосся і почала його розчісувати.

– Ну як так – велетень? – спитав я безпорадно. До останнього ж не вірив.

– Та звідки я знаю? Коли мене сюди принесли, він уже був. Я спочатку злякалася.

– Я думав, що ви не вмієте лякатися.

– Як тільки побачиш велетня, одразу навчишся, якщо не вмів, – запевнила Альчеста. – Слухай, а чому мені твоє обличчя знайоме?

– Моє? Не знаю.

– Дивно. Ти в Баку не бував?

– Бував, але давненько.

– Десь же я тебе бачила. В мене непогана пам’ять на обличчя.

– Ви добре російською говорите. Майже непомітно, що іноземка.

– Навчилася. Спочатку вдома, а потім уже в Баку.

– Я врятую вас, – пообіцяв я, знову геть зачарований. Альчеста зареготала. – Я пообіцяв, і я зроблю.

– Нічого ти не зробиш. Тебе вб’ють, – зітхнула Альчеста. – Господи, як же я хочу додому! Побачити море, сонце, блакитне небо! Як мені набридло в цьому підвалі!

Я хотів сказати, що врятую її, але потім вирішив спитати.

– Чому фон Шпіл вас викрав?

– Бо я йому сподобалася.

– Але він же нікуди не їздить! Як він про вас дізнався?

– З газет. У нього в Баку є нафтопромисли, читав тамтешню пресу. Побачив статтю з моєю фотографією, клепка випала, вирішив мене отримати. Написав Генріху, запропонував викупити мій контракт. Давав чималі гроші, але я відмовилася. Підозріло: якийсь барон, сидить бозна-де і хоче слухати мене сам. Цей барон уже тоді видавався мені огидним, хоч я його й не бачила ще. Фон Шпіл не відступив. Вирішив діяти підступно. Заманив нас до Харкова. Там його люди вбили Генріха, а мене викрали й привезли у цей підвал. Я спершу намагалася чинити опір. Тоді барон бив мене, не давав їжі й води. Обіцяв убити, якщо не буду слухняною. Він легко вбиває, а вмирати мені не хотілося. Довелося слухатися.

– Коли він прийде, я приставлю браунінг йому до голови, і ми з вами вийдемо звідси.

– Не вдасться. Охоронці барона, а головне велетень, уб’ють тебе. Можливо, мене теж, якщо фон Шпіл накаже. Хоча ні, поки я йому не набридла, він ще пограється.

– Набридла?

– Так, я ж лялька. До мене в цій кімнаті жило щонайменше дві дівчини. Барон убив їх, коли забажав чогось нового.

– Звідки ви знаєте?

– Знайшла записку від попередниці, в якій та все розповіла. Вона жила тут у 1913 році. Задовго до мене. Казала, що перед нею тут жила інша жінка. Думаю, після неї теж. І після мене хтось буде жити. Барон любить жіноче товариство й завжди забезпечує його собі.

– Він же неспроможний!

– Ну, безпосередньо на злягання він справді не здатний, але якісь еротичні хвилювання відчуває, тому і тримає біля себе жінок.

– Я його вб’ю. Не одразу, а потім, коли ми виберемося звідси. Він – негідник.

– Він уб’є тебе раніше. До речі, як тебе звати?

– Іван.

– Так ось, Ванюшо, ми приречені.

– Немає підвалів, із яких не можна було б вирватися!

– Я ж не про підвали, я про охоронців, про тих азійських вбивць, а головне – про велетня.

– Він головою чіплятиме стелю? – Я ще раз подивився вгору.

– Так, тут йому буде занизько. Не віриш?

– Та як сказати. Я чув плітки про баронового велетня, але думав, що то просто балачки. Наші люди люблять вигадувати щось страшне. А тепер виявляється, що він, чорт забирай, існує. Де він зараз?

– Удень спить. Ходить лише вночі. Але і вдень може прокинутися за наказом барона. Він сліпо підкоряється господарю. Якось я спробувала втекти, велетень спіймав. Він міг розчавити мене у своєму кулаці, але приніс цілою, бо так наказав барон.

– Ви намагалися втекти?

– А ти думаєш, мені подобається сидіти припнутою, наче собака? – аж обурилася дівчина. – І давай на «ти», Ваню. Зараз одягнуся, і поїмо.

Вона відійшла в кут, сховалася за невеликою ширмою, одягла сукню. Дуже гарна, я ледь примусив себе думати про втечу, а не про неї. Альчеста! Хто б міг подумати, що вона така чарівна! І хто б міг подумати, що я міг так розхвилюватися через неї! Вже думав, що заспокоївся, постарішав, мусив піклуватися про виховання доньки, а не про дівок. Та де там. Усі думки збивалися через Альчесту. Згадував її ноги, її усмішку, її стогони, коли приходив барон. Сучий син, я хотів його знищити!

Альчеста підійшла до невеличкої шафи, взяла звідти хліба, вудженого сала, сиру та вина.

– Сідай, Ваню, поснідаємо.

– Барон іще сьогодні прийде?

– Ні, у нього ж багато справ. Мільйони потребують нагляду, він приходить раз на день, іноді раз на два дні. – Дівчина відламала окраєць хліба, відкусила від шматка м’яса і подала мені. Помітила подив. – Ножа в мене немає, барон боїться, щоб я його не прирізала. Навіть ножиць не залишає. Коли треба нігті зрізати, сам стриже і ножиці потім забирає. Обережний, гад.

– Після втечі він покарав вас?

– Ваню, ми ж на «ти», – нагадала вона. – Ні, не покарав, просто сказав, що наступного разу накаже велетню розчавити мене. І знаєш, я йому вірю, накаже.

– Мені здалося, що він палає від пристрасті.

– Палає. Але він же мрійник. Палає до мене, мене розчавлять, йому привезуть нову дівку, палатиме до неї. Я б не переоцінювала власної значущості для барона.

– Але ти ж хочеш утекти звідси?

– Звісно, хочу. Ти їж, їж. Ну, давай, за знайомство. – Альчеста підняла келих. Я взяв пляшку, бо другого келиха не було. Ми почаркувалися. Я відвів погляд, бо дуже захотілося цілувати її вуста. Яка ж вона була гарна! Альчеста усміхнулася. – Що і шматок у горло не лізе?

– Ти занадто гарна, – хрипко визнав я. – Вибач. Мене наче рядном накрило.

– Чим накрило?

– Рядном. Це шмат грубого полотна, в якому по селах носять сіно або солому.

– О, не знала такого слова. Я ж більше з благородними спілкувалася, вони про рядно не згадували. То таки вип’ємо?

Ми знову почаркувалися і випили. Вино було смачне, солодке, хмільне. Я відкусив шматок м’яса. Ще зі вчорашнього обіду нічого не їв, щоб шлунок був порожнім. Тепер апетит був добрячий.

– А з ящиком ти добре вигадав.

– Добре, що ти не закричала, коли побачила мене. Ти – смілива.

– Після того, як побачиш велетня, важко лякатися чогось іншого. Але що далі?

– Далі? Завтра чи післязавтра барон прийде. Я приставлю йому пістолет до голови. Вийдемо з ним, сядемо в машину. Кермувати вмієш?

– Умію.

– От і добре. Ми поїдемо. Дорогою викинемо барона і зникнемо звідси. Я відвезу тебе в Мурманськ. Посаджу на пароплав. Сам попливу з собою, мені треба до Англії. А ти попливеш далі, додому, до батька. – Від цих слів стало так сумно, що я ледь не заплакав.

– Ваню, ти жуй, жуй, – нагадала Альчеста, і мені стало соромно. Та що ж таке? Ну як так можна? Оце побачив і голову втратив! Іване Карповичу! Вас же читачі не поважатимуть: дурень, що не голову слухається, а цюцюрку!

– План так собі. Іншого немає?

– Ні.

– Погано, – зітхнула Альчеста. Налила ще вина, відкусила шматок м’яса, потім сиру. Мені завжди подобалися дами з апетитом, а не такі, що клюють, наче горобчик.

– Я все зроблю як треба, не хвилюйтеся, – запевнив дівчину. – Досвід маю.

– Який досвід? Пістолет до голови приставляти?

– Такий теж.

– А хто ти? Що це за робота в тебе така?

– Неважливо зараз. – Я несподівано відчув, що боюся схибити. Найгірше у такій справі – боятися, тоді точно схибиш. І боявся я не за себе, а за неї. Боявся, що якось все піде не так, і я її втрачу, і потім витиму, як колись за Ізабеллою. Аж скривився від цих думок.

– Що таке? Чого ти кривишся? Зле тобі?

– Ні, не зле. А як ти тікала?

– Він двері в підвал забув зачинити. Прийшов уже нетверезий, я йому голову закрутила, коли повертався, не зачинив. Я вийшла, піднялася нагору, вибралася з будинку, побігла.

– Дорогою?

– Дорогою, з пагорба. Думала, що до ранку не помітять. Але барон згадав, кинувся в підвал – мене не було. Відправив велетня. Той наздогнав. Я в кущах ховалася, але в нього ж нюх, як у собаки. Знайшов.

– Окрім барона, до тебе хтось ходить?

– Ні.

– А їжу ж приносять?

– Онде у дверях отвір, туди й подають. А дверей не відчиняють.

Я озирнувся, подивився на стіни, складені з кам’яних брил.

– Ну що, більше у нас виходу немає, крім як спробувати втекти. Згодна?

Вона замислилася, зітхнула.

– Це ж певна смерть. Але знаєш, якось дуже вже мені все це набридло. Згодна.

– Ось і добре. Давай обговоримо, як діяти.

Ми поговорили, що і як, потім я розповів про своє перебування на Сардинії. Альчеста розчулилась, аж сльозу пустила. Потім спитала, як я до Сардинії добирався, і розповів я їй усі мої пригоди. Було що розповідати, час швидко минав. Увечері ще вина випили, поїли. Я тільки губи кусав, бо й далі було страшно, що не втечемо. Хотів сподіватися на краще, а воно якось не виходило. Побачив коробочку з меленим перцем, яким Альчеста м’ясо трусила.

– Гостре люблю, – пояснила вона.

Показала, де мені спати.

– О котрій барон зазвичай приходить?

– Та коли як. Коли вранці, коли в обід, коли ввечері. Тут у підвалі сонця не видно, але освітлення за розкладом. О десятій вечора вимикається, о сьомій ранку вмикається. Свічок чи лампи гасової барон мені не дає, каже, що я мушу спати більше, щоб шкіра добра була. Хоча яка там шкіра, коли я сонця не бачу!

– У тебе чудова шкіра.

Ми посиділи ще трохи, світло згасло. Невдовзі почувся рух у коридорі. Аж підлога під ногами заходила.

– Велетень лізе, – прошепотіла Альчеста і напахтила мене своїми парфумами. – Це щоб чужого не відчув. І говори тихо.

Підлога ще потремтіла трохи, потім стихло все.

– Зранку повернеться. Десь перед тим, як світло ввімкнуть. Добраніч, Ваню.

– Добраніч, Альчесто, – зітхнув я, знаючи, що не вдасться мені заснути ані на мить. Бо думатиму про неї.

Аби був забобонним, поскаржився б на ворожбу, подумав би, що маком обсіяли. Бо не могло ж так бути, що жив собі жив, а тепер про все забув і лише про Альчесту думав. Але у ворожбу я не вірив, а от як голову люди втрачали – бачив. Навіть не здогадувався, що й зі мною може таке трапитися. Та ось трапилося. Нове випробування чи радше кара, бо не міг я його винести, зовсім не міг. Лежав і ремствував, коли рух поруч відчув. Схопився за пістолет, про всяк випадок.

– Спокійно, Ваню! – почув її голос, який діяв на мене, наче горілки келих. П’янив. – Не лякайся і пістолет сховай. Який же ти нервовий. Чого мовчиш?

А що я міг сказати, аж закляк увесь, бо залізла Альчеста під ковдру і прилягла поруч. Ланцюги загриміли.

– Дивний ти, Ваню.

– Чому? – прохрипів я.

– То поїдом їв, а сам до мене не прийшов.

Шепотіла на вухо, а потім і вкусила. Ну, тут уже пустився я берега, обхопив її й ну цілувати. Так запалився, що не одразу відчув дуло у себе при голові.

– Лежи й не рипайся. Стріляти я вмію.

Я ані злякався, ані здивувався, тільки про Альчесту думав.

– Скільки тобі барон заплатив? – спитала. – Кажи, бо пристрелю і скажу, що ліз до мене. Чуєш? Говори!

– Не платив. Жодної копійки не платив.

– Брешеш, Ваню.

– Не брешу, Альчесто.

– Якщо не брешеш, у тебе сліди від кульових поранень мусять бути.

– Є сліди.

– Не рипайся. – Помацала мене.

– Вище трохи, ага, оце перший слід, – підтвердив я. Потім Альчеста інші знайшла.

– Чорт забирай! То не брехав ти про свої пригоди?

– Не брехав.

– А чого ж тоді до мене не поліз, наче шпигун баронівський?

– Бо не з тих я, хто до чесної дівчини під спідницю лізе.

– Звідки знаєш, яка я?

– Від батька твого.

– Ну, батько завжди мене кращою вважав, ніж насправді було. – Засміялася, але пістолет не прибирала. – Хотіла б, Ваню, я тобі вірити, але тут же тільки одна можливість є довести, що не баронівський ти шпигун.

– І що за можливість?

– Ревнивий барон, дуже ревнивий. Тому і ключ від кімнати цієї лише в себе має, навіть охоронцям не дозволяє заходити. А якщо вже прислав шпигуна, неодмінно б наказав про мене навіть не думати.

– Та як же про тебе не думати, Альчесто? Це як у райських кущах опинитися і про рай не думати, як співи хорів янгольських почути й про небо не думати! Думаю, дуже навіть думаю.

– І справді думаєш. Відчуваю, – сказала Альчеста за мить. Пістолет прибрала. – Був у мене піст майже рік. Бо з цим бароном калічним скоромної юшки не звариш. Розговіємося, чи що?

Так спитала, що не відчув я жодного блюзнірства у словах, тільки в голові застукало. А що далі було, нехай залишиться між нами, вибачайте, шановні видавці й допитливі читачі. Даю все на розсуд вашої фантазії, але закликаю дуже не захоплюватися. Краще зосередьтеся на думці, чи вдасться Івану Карповичу з Альчестою втекти. Точніше, Вані з Альчестою, бо «Іван Карпович» звучить, наче дід старий, а я ж почувався тоді, наче двадцятилітній, та ще й крила за спиною, летів би і летів.

До того наліталися, що вранці ледь не проспали. Я першим прокинувся, розбудив Альчесту, вона схвилювалася. А тут і кроки почулися.

– Це барон! У нього черевики на залізній підкові! Одягайся, Ваню! – прошепотіла Альчеста.

Я одягнувся, бо фон Шпіл, аби побачив мене у костюмі Адама, міг через ревнощі берега пуститися, а цього нам не треба. Ледь устиг у штани встрибнути й сорочку вдягти, а двері вже відчинилися. Я в шафі сховався, щоб подивитися, чи сам барон прийде. Зазвичай сам приходив, і цього разу теж сам.

– Крімі, моя Крімі, де ти? А, он де ти, моя прекрасна валькіріє. – Фон Шпіл наблизився до стіни, під якою ховалася вкрита ковдрою Альчеста. – Не лежи на підлозі, захворієш! Моя Крімі.

Потягнув за ланцюг, Альчеста зойкнула. А я з шафи вискочив і вдарив барона по голові. Він знепритомнів і падати почав, я його підхопив, обережно поклав, обшукав. Знайшов зв’язку ключів і носовик, а більше нічого. Зв’язав руки, сунув у рота кляп, збирався поплескати по щоках, але не наважився. Бо замість обличчя був суцільний опік. Ані тобі брів, ані носа, шкіра страшна, рожева.

– О, господи! – прошепотів я.

– Страшний? Страшний. А мені його цілувати доводилося, – сказала Альчеста і вдарила фон Шпіла.

Той розплющив очі, побачив мене. Треба віддати належне, не запанікував, не злякався, уважно спостерігав за браунінгом.

– Пане бароне, слухайте уважно. Ви бачите пістолет, із якого я продірявлю вам голову, якщо спробуєте зробити щось таке, що мені не сподобається. Це я попередив про всяк випадок. Якщо бажаєте геройської смерті, просто кивніть, я вас пристрелю, прибіжать ваші люди, і ми з ними перевіримо, хто краще стріляє. То як, померти хочете?

Барон закрутив головою. Не хотів помирати.

– Тоді у вас є лише один шанс. Ми зараз вийдемо з вами, ви накажете своїм не чіпати нас. Ми сядемо у ваше авто і поїдемо. Я й пані Альчеста. Дорогою вас висадимо. Ви повернетеся до себе додому й забудете про нас. Як вам такий розвиток подій?

Фон Шпіл подивився на мене з ненавистю.

Ненависті бувають двох видів. Одна миттєва, запальна, яка вдаряє людині в голову і штовхає на різкі вчинки просто зараз. Друга холодна, людина не робить дурниць, а мріє, як знайде і помститься, знищить, не забуде, не відчепиться. Барон ненавидів холодно. Ну, мені було не звикати, ненавиділи мене значно частіше, ніж любили. Байдуже, головне вибратися звідси.

– Тоді вперед.

Я підняв барона, поставив його, лівою рукою обхопив за шию, а правою приставив браунінг до голови.

– Єдиний рух чи крик, який мені не сподобається, – і куля буде у тебе в голові. Нам втрачати немає чого, ми вже трупи. Май це на увазі. Альчесто, іди одразу за мною.

Вона кивнула. Була зосереджена, але спокійна. Ми підійшли до дверей, я постукав і вийняв кляп. Натиснув пістолетом на скроню.

– Це я, відчиняйте, – сказав барон. Двері відчинили. Охоронці, коли побачили мене, схопилися за зброю. – Не стріляти! – Барон трохи підвищив голос. – Сховайте зброю.

Охоронці лише мить вагалися, потім опустили зброю, дивилися за нами уважно.

– Нехай залишаються тут. Якщо хоч один піде за нами, буду стріляти, – сказав я барону. Той наказав своїм. Їх у підвалі було троє, отже, нагорі ще четверо.

– Веди до виходу.

Барон повів. Горішні охоронці теж наставили зброю. Фон Шпіл наказав залишатися на місцях. Ми вийшли у двір. Я побачив, що будинок барона, складений з величезних кам’яних брил, оточують високі мури. Справжня фортеця.

– Веди до машини, – наказав я. Барон повів за будинок, до великого сарая. В ньому стояло одразу три машини і кілька екіпажів. Альчеста зазирнула в одне авто.

– Є ключі!

Сіла за кермо, завела двигун. Я відчинив ворота. Виїжджаючи, трохи зачепилася боком.

– Давно не кермувала! – пояснила вона.

Я дивився на інструменти, розкладені на полицях. Побачив шило. Пробив колеса інших машин, щоб охоронці не змогли нас переслідувати. Сіли з бароном на заднє сидіння, рушили. Побачили на сходах охоронців.

– Скажіть їм, щоб залишалися тут, – наказав. Барон крикнув. Я озирнувся назад. Охоронці нас не переслідували. – От і добре.

– У тебе є один шанс. Залишити її і втекти. Тільки тоді я не вбиватиму тебе, – сказав фон Шпіл. Я запхав йому в рота кляп, щоб не слухати дурниць.

– Його треба вбити. Бо він метатиметься, – сказала Альчеста.

– Я не хочу крові.

– Я його вб’ю, я особисто. Я цілий рік мріяла його вбита. – Альчеста озирнулася.

– Дивися на дорогу! – скрикнув я, бо ми ледь не злетіли в провалля. – Не поспішай!

Дорога з пагорба була вузенька.

– Його не можна залишати, – продовжила Альчеста, коли ми вже з’їхали і покотили дорогою серед полів.

– Я не хочу крові ані на своїх руках, ані на твоїх, – відповів я. – Мститися барон не буде. Ти знаєш, хто я? – спитав у фон Шпіла. Він дивився презирливо. – Не знаєш. Я – найкращий сищик імперії Іван Карпович Підіпригора. – До презирства додалася зневага. – Я опишу те, що побачив у підвалі твого будинку. Окремо зупинюся на велетні. Розпишу, як ти з його допомогою залякав селян, як убив колишнього слідчого, що спробував тебе шантажувати, та інших.

Барон закрутив головою. Мабуть, хотів сказати, що мені не повірять.

– Повірять, повірять, бо люди знають, що я пишу правду. Але важлива не віра, важливо те, що зараз у тебе багато ворогів, які охоче схопляться за мою розповідь. Багато хто хоче отримати замовлення, які зараз належать тобі, або забрати твоє майно. Вони б і раніше це зробили, але не мали за що вхопитися. А тут матимуть. Якщо щось зі мною станеться, буде чудова нагода вдарити по тобі. Вимагати суду й конфіскації майна. Може, твоїх грошей вистачить, щоб відкупитися, а може, й ні. Так, велетень потужний, але раптом сюди надішлють війська? Думаєш, не надішлють? А якщо я напишу, що бачив у твоєму підвалі кайзерівських шпигунів? Що ти постачаєш до армії гниле сукно, сирий порох та лежале борошно не просто так, а щоб підірвати обороноздатність Росії? Німецький агент у глибокому тилу! Ага, бачу, тобі сподобалася ця ідея! Он як оченята забігали! Тобі ж і так було важко через цей «фон» у прізвищі. А коли стане відомо, що якийсь фон Шпіл причетний до вбивства Івана Карповича Підіпригори, тебе ж знищать! На тебе зразу накинеться стільки охочих до твоїх грошенят, що від усіх твоїх статків вмить нічого не залишиться! І не допоможуть тобі, ані твої азійські дикуни, ані велетень!

Барон показав очима, щоб я зняв кляп. Я зняв. Фон Шпіл скривився. Ненавидів мене, але вмів триматися.

– Ми домовимося так. Ти забудеш про мене назавжди. Ані слова, нічого не писати й не розповідати. Вона теж мусить мовчати, – кивнув у бік Альчести. – Наче нічого й не було. – Дівчина гнівно повела плечима. – Тоді я забуду про вас. Але якщо я почую чи прочитаю щось твоє про мене, сприйму це як оголошення війни. Тоді я знищу тебе. І її. Де б ви не були і скільки б це мені не коштувало.

– Домовилися, – сказав я.

– Ваню, вбий його, та й усе! – втрутилася Альчеста.

– Розв’яжи мені руки, – сказав барон.

– А ось це не обов’язково. Альчесто, пригальмуй, – попросив я. Вона пригальмувала, я висадив фон Шпіла, і ми поїхали далі. – Ну, здається, втекли.

– Та було б добре. – Альчеста усміхнулася. Я переліз на переднє сидіння. Почув позаду страшенне ревіння. – Чорт забирай, велетень!

Я визирнув у вікно. Вдалині побачив пагорб із будинком фон Шпіла. Там щось мигнуло. Якесь величезне тіло стрибало так, що вилітало над верхівками дерев. Цього я не чекав. Думав, що барону треба повернутися, щоб підняти велетня, і у нас є принаймні півгодини в запасі. Тільки їх не було. Велетень уже біг за нами!

– Загальмуй у ярку! – крикнув я.

– Треба тікати! – закричала Альчеста.

– Ми не втечемо! Гальмуй! – Вона зупинила машину. – Іди цим ярком, потім поверни ліворуч і біжи до роздоріжжя. Там чекатиме чоловік на візку. Лікар Піддубний. Скажеш, щоб відвіз тебе в Охтирку і посадив на потяг. Тікай звідси подалі!

– А ти? – спитала Альчеста.

– Я спробую відволікти велетня.

– Але… – почала дівчина, але в нас не було часу. Я кинувся до неї, поцілував, відчинив двері і виштовхнув. Сам сів за кермо і натиснув на газ. Можна було спробувати втекти лісом, але я мусив привернути увагу велетня, тому повернув на поле, яке тягнулося вздовж укритих лісом пагорбів. Вискочив на якийсь путівець і помчав. Позаду чулося ревіння страшної сили. І навіть в авто я відчував, як струшується земля. Гнав уздовж пагорбів. Велетень мусив мене помітити, тоді б я вискочив і спробував би сховатися серед дерев на схилах. Я натиснув на газ, а потім різко загальмував, бо на дорогу вискочила людина. Я хотів вистрелити в неї, подумав, що це хтось із охоронців, але впізнав професора Бар-Кончалабу.

– Ви що тут робите?

– Іване Карповичу, за мною! – крикнув Бар-Кончалаба. Він був дуже переляканий. – Вилазьте, це єдиний шанс урятуватися! Ось гілка, заблокуйте педаль газу, нехай авто їде далі!

Я повірив йому. Не було часу обмірковувати, але я знав, що машиною все одно не втечу. Витиснув педаль зчеплення, натиснув на газ, заблокував педаль гілкою, почав відпускати зчеплення, авто покотило дорогою.

– Швидко, за мною! – закричав професор, і ми побігли до схилів пагорба. Забігли за перші дерева, почали дертися вгору, потім Бар-Кончалаба зупинився, щось підняв, і я помітив нору, видовбану в місцевій глині. – Сюди!

Ми залізли, ледь вмістилися, Бар-Кончалаба зачинив вхід.

– Треба потрусити перцем, щоб збити нюх чудовиську! – прошепотів я.

– Він не те нюхає! – заперечив професор. – Велетень шукає страх! Якщо ви хочете, щоб він нас не знайшов, спробуйте не боятися.

– Я не боюся!

– Це зараз, а коли велетень наблизиться, все буде зовсім інакше! Хочете випити? Я можу долати страх, лише коли вип’ю. – Професор тицьнув мені фляжку.

– Ні, дякую, – відмовився я.

– Тоді думайте про щось приємне. Про найприємніше у своєму житті. Про найсолодшу мрію. Пориньте і спробуйте не боятися, бо якщо впустити в себе жах, велетень відчує його, знайде і вб’є нас! – зашепотів Бар-Кончалаба, потім зробив одразу кілька великих ковтків. Запахло коньяком. – Думайте! Не підведіть! У вас не мусить бути і крихти страху!

Я замислився, про що б таке думати. Звісно, про Моніку, про мою чудову доньку, яка була десь далеко-далеко. Я думав про неї, серце моє переповнювалося ніжністю, а потім думав про Альчесту. Чи не заблукала вона, чи чекав на місці Піддубний, як і обіцяв, чи повіз, чи не помітив їх велетень? Ні, велетень був десь поблизу. Чутно було, як тремтить земля від його важких кроків. Він наближався. І тут я відчув страх. Професор зробив іще кілька ковтків. А я почав думати про Моніку. Про Альчесту. Про Моніку. Про Альчесту. Я не міг зосередитися, думки стрибали з одної на другу, а велетень наближався, вже чулося його ревіння. Холод смерті розливався в повітрі й затікав у нашу нору. Моніка, Альчеста. Альчеста, Моніка. Я розривався, не знав, про кого думати, а велетень був уже зовсім поруч. Гучно заревів, і я б скрикнув від переляку, але уявив Альчесту, що бавиться з Монікою. Вони про щось балакають, потім бігають по зеленій травичці, потім сидять біля самовара на хуторі і п’ють чай. Вони сподобаються одна одній, обов’язково сподобаються, я був упевнений. Потоваришують. Моніка, Альчеста. Альчеста, Моніка. Велетень проходив десь зовсім поруч, тріснула колода, на яку він наступив. Та я думав про дівчат. Уявляв їх на своєму хуторі. На нашому хуторі. Як катаю візком, запрягти Чалого. Моніка, Альчеста. Альчеста, Моніка.

Не знаю, скільки минуло часу. Я так занурився у мрії, що забув про все. Мене поторсав за плече Бар-Кончалаба.

– Господи, здається, ми врятувалися! Іване Карповичу! – Професор поліз обійматися. Я був наче очманілий, не розумів, де я і що зі мною. – Це диво, це справжнє диво! Як ви змогли не злякатися?

– Та я той, не з лякливих.

– З чудовиськами все інакше! Найсміливіші люди відчувають страх, коли бачать чудовисько, особливо вперше. Треба довго вчитися витримувати чудовисько поруч. Я звичний, я стільки років вивчаю їх, я знаю, як ховатися від страху, але ви, ви!

– Тихо, не кричіть. А раптом велетень поблизу?

– Ні, я чув його кроки, що віддалялися. – Професор відчинив хід до нори й виліз на поверхню. – Господи, сонце! Я вже думав, не побачу тебе!

– Як ви тут опинилися, професоре?

– Ну, я ж упізнав вас, Іване Карповичу. Попри вашу бороду впізнав. І дуже зацікавився, чого це ви розпитували про фон Шпіла.

– Але ви не розповіли про велетня.

– Та ви ж і так про нього знали.

– Я знав, але до кінця не вірив. Думав, що це побрехеньки.

– Ні, які там побрехеньки. А що ви робили у фон Шпіла?

– Розслідував одну справу. – Я не хотів вдаватися в подробиці про Альчесту. Хвилювався, чи вдалося їй утекти.

– І що ж ви так ризикували, Іване Карповичу? Якби я не вискочив, велетень убив би вас. Я думав, у вас завжди є запасний план, і не один.

– Цього разу не було. Барон зміг якось швидко викликати велетня. Я висадив фон Шпіла за дві версти від його будинку. Думав, поки добіжить і підніме велетня, в нас буде час утекти. Але велетень почав гонитву майже одразу.

– На пальці у барона є великий перстень. Коли фон Шпіл його тре, велетень прокидається і поспішає до свого пана. Не знаю, як це діє, але діє. Барон потер перстень, і велетень побіг.

– Чорт забирай, не знав!

– А як ви пролізли до будинку? Це ж справжня фортеця!

– У ящику, під виглядом посилки, – пояснив я. – Нам треба вибиратися звідси.

– Так, ходімо. Тільки обережно. Велетень повернувся, але можуть шустати ті баронові азіати.

– Хто вони?

– Якісь зарізяки з Кандагара. Це місто в Азії.

– Та я знаю, я ж у Туркестані служив. І в Кандагарі бував із секретною місією.

– Ох і багата у вас біографія, Іване Карповичу! Так ось, ці товариші вбили місцевого феодала й були приречені. Втекли в Ташкент, там їх арештували і збиралися видавати, але фон Шпіл добряче заплатив і викупив їх. Зробив своїми слугами.

– Не боявся, що вони і його приріжуть?

– Не боявся, бо вони налякані велетнем. Тепер ідемо мовчки.

І ми пішли. Я йшов першим. Не поспішав, прислухався, придивлявся, тримався лісу. Години за три ми вийшли з володінь фон Шпіла.

– Ну, тепер уже легше, – сказав професор. – Але все одно зброю тримайте напоготові.

Бар-Кончалаба показав наган.

– А чого ви мене рятувати побігли, професоре? Ризикували ж.

– Ну, ризикувати я люблю. Аби не любив, не займався б вивченням чудовиськ, бо це така тема, що тут ризик на ризику сидить і ризиком поганяє. А ще ж син мій, Імператив, – великий шанувальник ваших історій. Дуже чекає продовження і дуже б засмутився, аби ви загинули. Та й цікаво мені було попрацювати з найкращим сищиком імперії, перевірити, чи дмухана ваша слава, чи ні. Бачу, що й справді людина ви непересічна, бо…

– Тихо! – прошепотів я. Наче десь попереду кінь заіржав. Ішли ми лісом, за кількасот кроків від дороги. На дорогу поки що не виходили. – Залишайтеся тут, я подивлюся.

Не прямо пішов, а обходити почав те місце, звідки іржання почулося. Не поспішав, під ноги дивився. Добре, що вже пустили дерева та кущі листя, ховатися у лісі було легше. Потроху наближався, помітив невеличку галявинку. На ній наче був хтось. Віз, кінь пасеться. Побачив Піддубного і Альчесту. Вони за дорогою дивилися.

– Їхати треба, пані Альчесто. Якщо Іван Карпович наказав доправити вас до Охтирки, я доправлю, – казав лікар.

– Ні, почекаємо.

Лікар зітхнув.

– Нічого чекати. Іван Карпович на себе чудовисько відволік і врятував вас. Але сам загинув.

– Ні. Не вірю я, щоб Ваня хоч кількох пострілів не зробив у велетня, – закрутила головою Альчеста.

– Та його ж кулі не беруть!

– Не беруть, але Ваня б стріляв, а не просто чекав, поки вб’ють. Така він людина.

– Ага, стріляв би, – тихо сказав я, а вони аж підстрибнули.

– Іване Карповичу? – водночас і здивувався, і злякався Піддубний.

– Ванюшо! – Альчеста мені на шию кинулася. – Живий!

Я ледь на ногах встояв, така хвиля ніжності накотила.

– Живий, живий, – ледь прошепотів.

– О, так от чому ви до барона їздили. – Професор вийшов із кущів і захоплено роздивлявся Альчесту. – Та за такою красою можна і в пекло пробратися!

– Знайомтеся, це професор Бар-Кончалаба, мій рятівник, що допоміг сховатися від велетня, – відрекомендував я товариша. – Це Альчеста, колишня бранка барона, а це лікар Піддубний, який допомагав мені пробратися в маєток. Що ж, їдьмо!

Ми швиденько сіли у візок у покотили до Охтирки. Прислухалися, але земля не тремтіла. Велетень був десь далеко.

– Яка ж ви гарна, пані Альчесто! – сказав професор. – Якби я був скульптором, я б витесав вас із мармуру, аби був художником – намалював би вас оголеною, якби був поетом – присвятив би вам цілу поему, якби…

– Професоре, заспокойтеся, – перервала Бар-Кончалабу Альчеста. Професор скривився, але не припинив дивитися на дівчину з похапливою жадібністю.

– Барон вас шукатиме, – сказав Піддубний. – Доведеться тікати і тікати дуже далеко.

– Я сподіваюся, що в барона вистачить розуму не починати війну, в якій він усе одно програє,– сказав я.

– У нього є велетень. Я бачив, як він нишпорив пагорбами. Це було щось страшне! – тихо сказав Піддубний, наганяючи коней. – Він величезний, руки як стовбури вікових дубів! А його паща! Він може перекусити корову навпіл! Це щось жахливе!

– Михайле Григоровичу, не плекайте свій страх, переступіть через нього і забудьте, – порадив я. Озирнувся. Попереду, десь за версту, – битий шлях на Охтирку. Невдовзі будемо у безпеці. Я зрадів, а потім подумав, що в цьому місці найкраще зробити засідку. Он у тих кущах попереду.

Часто буває так, що думати немає часу. Якась блискавка у голові майне, і треба діяти, бо ніколи розумувати. Ось так було і зараз. Я вирвав віжки з рук Піддубного і крикнув: «Тпру!» Кінь зупинився, і я помітив рух у кущах. Штовхнув лікаря з місця візника.

– Тікайте! – закричав.

Пролунав залп. Кінь заіржав, смикнувся й завалився на бік, перевернувши візок. – Плазуйте! – крикнув я Альчесті. Професор і лікар уже сховалися за дорогою. Я лежав за тушею вбитого коня. Ще пара залпів. Я махнув рукою професору, щоб він проповз попід насипом дороги метрів десять і вистрелив звідти. Хоча б раз. Бар-Кончалаба кивнув. Він усе зрозумів – на відміну від Піддубного, був людиною досвідченою. Тихенько поплазував, а я чекав. Зараз усі гвинтівки охоронців (а що це вони напали на нас, я не сумнівався) були направлені в мій бік. І варто було висунутися, як я отримав би кілька куль. Та тут вистрелив професор. І я підхопився, переконаний, що тепер гвинтівки дивляться в інший бік. Я вистрелив тричі й упав за коня. Кулі засвистіли над головою. Я поцілив одного, а може, і двох. Професор також стріляв і міг поцілити. Чисельна перевага охоронців, – а це таки були вони – зменшилася. Охоронці продовжували стріляти. Не всі одразу. Хтось перезаряджав обойму, хтось стріляв, не даючи визирнути. Потім щось перелетіло труп коня, гепнулося і покотилося. Граната. Я міг сховатися від неї з іншого боку коня, але там мене чекали кулі. Смикнувся, наче грав у футбол і робив підкат. Ногою вдарив, і граната полетіла з дороги. Мене намагалися поцілити й зачепили ногу, але граната вибухнула на узбіччі. Осколки летіли поруч, та не в мене. Тільки граната могла в них бути не одна.

Я думав, що робити далі, коли несподівано пролунали постріли, крик одного з охоронців і залпи в зовсім іншому напрямку. Я викотився з-за коня і достріляв обойму по кущах, де ховалися нападники. Два тіла лежали на дорозі. Одного поцілив я, ще одного, мабуть, лікар Піддубний, який проповз далі й тепер стріляв у нападників майже з тилу. Полетіла граната. Якраз за насип. І майже одразу вилетіла назад. І кинула її Альчеста! То була вона! Вона стріляла! Граната вибухнула в повітрі. Я закотився за коня, змінив обойму, викинув чобіт на дорогу. Одразу дві кулі підстрелили його. Охоронці чекали, що я знову викочуся на дорогу, я підвівся над конем і стріляв по кущах. Ще хтось скрикнув. Я сховався. Почув шипіння. Бікфордів шнур!

– Іване Карповичу, на три! – крикнув Бар-Кончалаба. Я вставив останню. Здається, у професора була вибухівка!

– Раз! – крикнув я. Охоронці почали стріляти.

– Два! – крикнув професор.

– Три! – заволав я і підвівся над конем. Охоронці вдарили по мені, куля влучила у груди, я покотився, але встиг побачити кілька зв’язаних динамітних шашок, що летіли в бік кущів. Я впав, почув вибух, радісні крики Альчести й професора, знепритомнів. Дуже не хотілося помирати, і я чомусь був просто-таки впевнений, що не помру.

Amore

оли опритомнів, була вже ніч. Я лежав у якійсь кімнаті, на столі поруч світила гасова лампа. А на стільці дрімала Альчеста з пістолетом у руці. Вона була така гарна. Я дивився на неї, розчулився, заплакав, а потім заснув, переповнений ніжністю та коханням. Коли розплющив очі вдруге, було вже світло. Дуже боліло у грудях, і з лівою рукою щось не те. Альчести вже не було, але поруч дрімав Піддубний. Я озирнувся. Кімната в селянській хаті. Невеличкі віконця, за ними ліс.

– Лікарю, – прошепотів я. Піддубний прокинувся, помітив мій погляд і зрадів.

– Іване Карповичу! Ну нарешті!

– Де ми?

– Ми під Охтиркою, в будинку одного мого знайомого лісника. Колись у його сина загнила нога, хотіли ампутувати, але я ногу врятував, і лісник готовий мені віддячити.

– Лікарю, навіщо вам детективи, коли ви рятуєте людей?

– Детективи цікавіші. І в них трапляються такі красуні, як пані Альчеста! А кого я бачу в своєму туберкульозному санаторії? Отож-бо. Зараз покличу нашу красуню, вона дуже за вас переймається.

– Зачекайте. Ми тут у безпеці?

– Так, місця глухі, навколо ліси.

– А що з охоронцями барона?

– Вже у пеклі, всі до одного. Спочатку ваші постріли, потім динаміт професора. Ми поклали всіх. А як ви відчули, що вони зробили засідку? Аби ми наблизилися ще трохи, вони б просто розстріляли нас!

– Якби я робив засідку, я б зробив там, – прохрипів у відповідь. Сам себе лаяв – втратив голову і не здогадався, що їхати дорогою буде небезпечно. Але Альчеста забивала всі інші думки.

– Я зараз. – Піддубний вийшов і невдовзі повернувся з Альчестою та Бар-Кончалабою.

– Ваню! – Альчеста поцілувала мене, я відчув її сльози на губах. Це й була амброзія, напій, який у стародавній Греції пили тільки боги.

– Боже, яке кохання. Тепер я розумію, чому ви поперлися до барона без запасного плану, – закивав професор.

– Залиште нас, – несподівано попросила Альчеста.

– Скоряюся перед силою кохання. – Бар-Кончалаба делікатно вклонився і позадкував до дверей.

– Тільки не розбурхуйте Івана Карповича, йому зараз потрібен спокій, – суворо попередив Піддубний. Альчеста подивилася на нього трохи здивовано, лікар знітився і швиденько вийшов. Тепер Альчеста подивилася на мене.

– Що це було, Ваню? – спитала вона. У мене кров кинулася в обличчя.

– Коли?

– Коли ми тікали від велетня. Ти врятував мені життя. Мало того, ти ризикував своїм життям. Навіть не ризикував – пішов на смерть! І ти б загинув, якби не професор. То якого біса, Ваню? Хто я тобі така, щоб помирати заради мене?

– Я звик добре виконувати свою роботу. Я пообіцяв твоєму батькові…

– Ти ж сам не віриш у цю маячню, – перервала мене Альчеста. – Ти пообіцяв моєму батькові знайти мене, але ти не мусив рятувати мене ціною власного життя!

– Я – живий, усе добре і…

– Чому, Ваню, чому? – знову спитала Альчеста. Я відвів погляд. Потім подивився в очі. Вона чекала моєї відповіді. Я думав, що б вигадати, а потім вирішив, що вигадувати не треба. Вона – розумна дівчина, вона одразу відчує брехню.

– Тому, що я, здається… Ні, не здається. Я кохаю тебе. – Видихнув і усміхнувся, щасливий. Альчеста здивувалася.

– Це ти серйозно?

– А ти не бачиш?

– Та бачу. – Вона підвелася, виглядала розгублено, підійшла до вікна. Вона була така гарна, що у мене аж у грудях запекло. Я стиснув зуби, щоб не застогнати. Альчеста повернулася, сіла поруч. – Кажуть, твоя перша дружина теж була італійкою.

– Так.

– Схожа на мене?

– Ні.

– Зовсім?

– Зовсім. Ну, крім того, що і вона, і ти – красуні. Але ви дуже різні.

– У тебе є донька.

– Так, Моніка. Вона зараз в Англії, але я обов’язково привезу її. Вона – добра дівчинка. – Я скривився.

– Що, болить? Я зараз покличу лікаря. – Альчеста збігала по Піддубного. Той зробив якийсь укол, і я майже одразу заснув.

Прокинувся вже увечері. У кімнаті сиділи Альчеста, лікар і професор. Пили чай. Зраділи, коли я їх покликав.

– Ми якраз зібралися, щоб вирішити, що робити далі, – пояснив Бар-Кончалаба. – Хочемо, щоб і ви долучилися.

– Як ви почуваєтеся? – спитав Піддубний.

– Могло бути гірше. Що зі мною?

– Складне поранення руки та грудей. Вам дуже пощастило, що куля не зачепила серце. Я зупинив кров, обробив рани. Але куля подробила кістки лівої руки. Щоб зібрати її, потрібні хороші хірурги. Треба їхати в Київ чи Москву. І то якомога швидше.

– Велике місто потрібне й тому, що там ви будете в безпеці. Фон Шпіл не відправить велетня в Москву чи в Київ, бо скандал змете барона. А ось у невеличкому містечку, тим більше на вашому хуторі, краще не залишатися, – додав Бар-Кончалаба.

– Я попливу за кордон, через Мурманськ. Там і буду лікуватися. Мені треба доправити пані Альчесту до батька, а самому провідати доньку.

– Ні, Іване Карповичу, це неможливо. – сказав Піддубний. – Бо…

– Буде так, як я сказав.

– Ваню, послухай лікаря, – попросила Альчеста і подивилася на Піддубного. – Говоріть.

– Іване Карповичу, ви дуже слабкі. Навіть доправляти вас залізницею до Києва досить ризиковано. Про подорож аж до Мурманська, а потім пароплавом не може бути й мови.

– Мені треба…

– Ваню, тобі треба вилікуватися. Одужати, вилікувати руку, а не залишатися калікою. Ти хочеш тримати доньку на руках?

– Пані Альчеста права, Іване Карповичу, – сказав Бар-Кончалаба. – Вашій доньці буде не дуже весело, якщо їй привезуть труну з татом. Або якщо тато стане одноруким калікою. Це той випадок, коли краще не поспішати. Наведіть лад у справах, а потім усе встигнете.

– А ви? – спитав я і подивився на Альчесту. – Ваш батько чекає.

– Поки що дам телеграму, сповіщу, що знайшлася.

– Ви не поїдете до нього? – здивувався я.

– Ні, я буду доглядати за вами, – сказала Альчеста, і я так зрадів, що аж знепритомнів. Щоправда, ненадовго. Знову розплющив очі.

– Іване Карповичу, ви, той, спокійніше, – попросив Піддубний. – Вам поки що краще притримувати почуття.

– Добре.

– Завтра вранці я поїду до Харкова, – сказала Альчеста.

– Сама? Це небезпечно!

– Спокійно, Іване Карповичу. Я складу пані Альчесті компанію, – пообіцяв професор. – Можете не турбуватися. Вона дасть телеграму додому, я ж попіклуюсь про те, щоб викупити вам окреме купе в потязі до Києва. З вами залишиться лікар. Думаю, вже післязавтра ми зможемо виїхати до Києва.

– Може, мені краще поїхати на свій хутір? – спитав я. – Будинок мусить бути готовий.

– Іване Карповичу, вам потрібна термінова хірургічна допомога, – сказав Піддубний. – Вам і так пощастило, що куля загальмувалася в руці, трохи змінила напрям руху, інакше могла влучити прямо в серце. Скористайтеся цим везінням. Або Москва, або Київ, тільки там є лікарі, які зможуть вам допомогти.

– Київ. У Москві мені погано дихається.

– Ну, ми теж подумали, що Київ – кращий варіант, – кивнув Піддубний.

– Що ж, залишимо молодят, – сказав Бар-Кончалаба.

– Зачекайте, коли будете в Харкові, передайте від мене подяку вчителеві гімназії Гервасію Йоганнсену. Без його допомоги я б не знайшов Альчесту.

– Добре, Іване Карповичу, – кивнув професор. Вони з лікарем вийшли. Альчеста сіла поруч. Узяла за праву руку. Ліва боліла, але я терпів. Потім думати про поранену руку забув, бо Альчеста сиділа поруч. Моя Альчеста.

Уранці Піддубний наколотив дуже солодкою чаю і змусив випити. У сусідній кімнаті хтось стогнав.

– Це господар відходить після вчорашнього. Зараз дам йому похмелитися, щоб він вас не турбував.

Невдовзі стогони припинилися. Я лежав, засинав, прокидався, весь час думав про Моніку та Альчесту. Я вже уявляв, як ми сидимо на хуторі й про щось говоримо. Утрьох. Хіба не рай?

Альчеста повернулася вже увечері.

– Телеграму відправила. Але не обіцяють, що вона дійде. Бо ж війна. До вас гості.

– Гості? – здивувався я. – Хто?

– Це ми, Іване Карповичу. – До кімнати зайшов Гервасій Гайнріхович з сином. – Дуже раді бачити вас живим! І вибачте, що я вас не впізнав під час розмови!

– Та це я вам вдячний, бо без вашої підказки міг шукати досі.

– То ви шукали пані Альчесту? – спитав Югурта. Він захоплено дивився на дівчину.

– Так, її.

– Я вже бачу, яка історія у вас вийде, Іване Карповичу. – Гервасій Гайнріхович усміхнувся. – Ви врятували красуню від чудовиська, класичний сюжет!

– Банальність, – несподівано сказав Югурта.

– Мишку! – обурився пан Йогансен.

– Ніякої поезії, – наполягав Югурта.

– Яка ще поезія? – здивувався я. – Це історія, з життя, а поезію нехай поети вигадують.

– Без поезії неможливе мистецтво. – Югурта замріяно усміхнувся.

– Яке ще мистецтво? – не міг второпати я.

– Ну от що ви пишете?

– Мишку, чи варто ставити запитання найкращому сищику імперії? – обережно спитав Гервасій Гайнріхович.

– Та чого ж, хай спитає, – сказав я. – Пишу оповідки про свої пригоди. Людям подобається.

– А яка їх мистецька цінність? Яке їх ідейне навантаження?

– Господи, Югурто, не можу я зрозуміти про що ти кажеш. Яке навантаження? Оповідки мої не для навантаження, а для розважання, щоб могли люди прочитати про цікаве, отримати задоволення.

– І все?

– А що ще?

– Тобто працюєте лише на забаву буржуазного читача?

– А для чого ж іще? – щиро здивувався я. – Читач же гроші платить, кого ж забавляти, як не його?

– А експерименти? А спроби естетичного повстання? Пошуки? Надзавдання? Вихід за межі можливого? Експерименти і сміливі розвідки.

– Я знову трохи гублюся. До чого ти ведеш! – спитав я.

– До того, що треба не бігти за читачем, а вести його, навчати, розвивати! Ось що ви напишете у новій оповідці?

– Ну, як шукав пані Альчесту, знайшов і врятував. Як було, так і напишу. А що?

– Ну і де тут краса, де гармонія? – спитав мене Югурта. – Іван Карпович рятує Альчесту. Та це ж якась банальність!

– Чому?

– Тому, що Іван Карпович – погане ім’я для героя!

– Мишку, ну будь ласка… – почав було Гервасій Гайнріхович.

– Та ні, нехай продовжує, цікаво ж послухати, що молодь думає. Чим же погане моє ім’я, Югурто?

– Примітивне, приземлене якесь. А в імені героя мусить бути політ. Ну не підходить Іван Карпович до Альчести, зовсім не підходить! Як пшоняна каша до фрикасе.

– А що підходить? – зацікавився я.

– Ну, якесь іноземне ім’я. Мікеланджело або Леонардо. Мікеланджело рятує прекрасну Альчесту під час карколомної подорожі Слобожанською Швейцарією! Звучить?

– Та звучить, тільки не можу второпати, до чого тут Швейцарія?

– Ну а що ж, писати про Охтирський повіт Харківської губернії? Та кому це цікаво? Не бійтеся фарб, прагніть нового й несподіваного. Пориньте у розмаїття, будьте сміливим і незвичайним. Мрійте і фантазуйте.

– Та я залюбки, але ж мене звати Іван Карпович, а не Мікеланджело чи Леонардо. – зітхнув я.

– Та яка різниця, як вас звуть. Ви просто мусите здивувати читача. І Мікеланджело чи Леонардо здивує значно більше, аніж цей трохи рибний Іван Карпович! Далі – що саме ви напишете у своїй історії?

– Напишу, що фон Шпіл викрав Альчесту, а я прокрався до його замку і допоміг пані Альчесті втекти. За нами гнався велетень і охоронці барона, але ми втекли і від тих, і від інших.

– Вам не здається, що це досить примітивно? Для чого ці пригоди, ці чудовиська і небезпеки?

– Як для чого? Так людям це подобається, і правда ж усе.

– Забудьте про правду, – наказав Югурта. – Правда – найбільша брехня в житті. Коли бачите правду, одразу викидайте її, як сміття, як непотріб.

– Сину, ну що ти таке кажеш, – втрутився Гервасій Гайнріхович. – Для чого я тебе тільки взяв!

– Бо я попросився! Я був зачарований пані Альчестою, її красою! Ви справжня муза! – вклонився Югурта, а потім подивився на мене. – Але співаєте ви не тому. Бо Іван Карпович – людина без освіти та уяви.

– Мишку, будь ласка, будь ввічливим з пораненим, – попросив Гервасій Гайнріхович.

– Та, ні, хай говорить. Освіти в мене справді немає. Писати-читати вмію, і все. А щодо уяви, так не маю її й на півнігтика, тому й пишу в оповідках лише про те, що сталося насправді. Коли допомагав мені граф Осика-Маєвський, так він міг навигадувати багато, але я того не любив і нещадно вирізав, бо хотів бути чесним із читачами, щоб вони довіряли мені.

– Немає більшої дурні, ніж чесність із читачами! Все мистецтво будується на брехні! На витонченій, вишуканій, химерній брехні! – запевнив Югурта.

– Ну добре, а що б ти написав про цю пригоду? – спитав я.

– Я? – Югурта усміхнувся. – По-перше, я б викинув геть і барона, і велетня, і охоронців. Бо це все занадто банально. Цим розважують людей споконвіку. А я не люблю ходжених стежок.

– Про що ж тоді розповідати?

– Про подорож. Про те, як доктор Мікеланджело мандрує разом із прекрасною Альчестою. – Югурта мрійливо примружився.

– Доктор? – перепитав я.

– Так, доктор. Людина освічена і витончена, з багатим внутрішнім світом і рефлексіями, а не такий чурбак, як ви, Іване Карповичу.

– Мишку! – Гервасій Гайнріхович почервонів, а я засміявся. Потім схопився за груди. Боліло ще.

– І що далі? Мусить же бути якийсь сюжет, щось має відбуватися, щоб читачам не стало нудно, – спитав, коли відпустило.

– А ось і ні, Іване Карповичу. І дурень може захопити читача сюжетом. Я побіг туди, а тут як стрибне, а я вистрелив, а він упав, а я туди, а він сюди. Але це все маячня, вчорашній день. Хіба це мистецьке завдання, варте справжнього автора? Справжній автор напише книжку, в якій геть нічого не відбувається, а читач відірватися не зможе від неї!

– Ну, і як йому, бідоласі, не засумувати, коли нічого не відбувається?

– А ось тут треба використовувати засоби мови. Вона мусить бриніти і вигинатися!

– Хто?

– Мова, Іване Карповичу, мова. Вона мусить бути такою збудливою і п’янкою, що читач питиме її речення за реченням, абзац за абзацом. І думати забуде про сюжет, про пригоди. Нічого не відбувається, просто подорож, Мікеланджело і Альчеста прямують кудись, і між ними поступово розквітає квітка почуттів! Вони бачать бабу-перекупку на станції, їх везе селянин Черепаха, їм зустрічається студент Перебийніс, вони живуть у древонасадця!

– У кого?

– У лісника. Але ж хіба не банально називати лісника лісником? Нехай буде древонасадцем!

– А хто ті люди, яких ви згадували? Баба, селянин, студент? – спитав я. – Не знаю жодного з них!

– Це люди, яких я зустрів сьогодні, коли ми їхали сюди. Неважливо, що це за люди! Їх узагалі можна було б вигадати. Це функції, гвинтики літературного механізму! Головне – щоб без усяких пригод. Бо пригоди – занадто легкий жанр. Автор же мусить пускатися у текстові мандри не в пошуках легкості, а щоб перевірити міць своїх літературних м’язів і витривалість легенів своєї уяви!

– Ну, не знаю, Югурто. Єдине, що можу сказати, – візьми й напиши таку книжку, як хочеш.

– І напишу. Напишу. Жодних пригод у ній, жодного чудовиська чи стрілянини, а люди читатимуть і славитимуть автора у віках. – Він усміхнувся і була в його погляді впевненість, що так і буде.

– Ну, так уже й у віках. – Гервасій Гайнріхович був налаштований дещо песимістично.

– Коли напишеш, надішли, будь ласка, мені. Цікаво почитати, бо розповідаєш яскраво, хоч я не все і второпав. Але мені незрозуміло, як писати без пригод. Ну, може, у тебе навчуся, Югурто.

Ми ще побалакали з Йоганнсенами, старший попросив у мене автограф і вони пішли. Лікар Піддубний поміряв температуру, оглянув рани і зробив укол знеболювального, щоб мені добре спалося, бо завтра треба було їхати до станції. Вранці в ліс приїхав професор Бар-Кончалаба, досить стривожений.

– Погані новини, Іване Карповичу.

– Що таке?

– Барон шукає вас. І явно не для того, щоб подякувати за чудові пригоди.

– Звідки знаєте?

– В Охтирці було чутно, як тремтіла земля. Велетень шукав вас там. Фон Шпіл хоче помститися.

– Треба було його пристрелити, – сказала Альчеста.

– Вам треба сховатися, – сказав Бар-Кончалаба. – Подалі звідси.

– Івану Карповичу потрібне лікування, – заперечив Піддубний. – Воно можливе лише у великому місті. Треба потайки приїхати до Києва і там сховатися.

– Я не буду ховатися, навпаки – я вийду в світ, – сказав я і помітив здивовані погляди.

– Як у світ? – спитав професор.

– А так. Треба сповістити всі київські газети про моє прибуття. Щоб на вокзалі зустрічав натовп і все місто знало, що до Києва приїхав найкращий сищик імперії!

– Але тоді барон знатиме, де ви! – злякався Піддубний.

– І що з того? Він відправить велетня до Києва? Ні, бо це буде скандал! Відправить туди звичайних убивць? Ні, бо до мене буде прикута величезна увага. І якщо зі мною щось станеться, листи з розповіддю про фон Шпіла не можна буде зупинити! Вони його знищать. Він ніколи не наважиться на удар, якщо я буду в центрі уваги.

Бар-Кончалаба зааплодував.

– Браво, Іване Карповичу, браво! Чудовий план! Але про всяк випадок будьте готові до найгіршого. Принаймні пістолет майте напохваті, – порадив професор.

– За це не хвилюйтеся. – Я показав браунінг, який мені принесла Альчеста. Собі вона купила у Харкові люгер. – Тепер ось що. У потязі на мене легко буде напасти, добре було б, якби про моє перебування там ніхто не знав.

– Але як це зробити? – спитав професор. – Вас на ношах одразу помітять!

– Знову використаємо ящик. Покладіть мене всередину і здайте в багаж. Лікар зробить укол, і я спатиму до самого Києва, наче немовля.

– Ні, вам необхідний догляд! – підхопився Піддубний.

– Мені необхідно доїхати живим.

– Велетень не прийде на станцію!

– Велетень ні, а хтось із людей фон Шпіла – цілком можливо. Якщо помітить мене, сповістить велетня, а той нападе на потяг.

– Іван Карпович правий, – сказав Бар-Кончалаба. – Треба поберегтися.

– Я поїду з тобою, – сказала Альчеста. – Мені теж зробите укол. Спатимемо разом.

Я не міг відмовитися від такого товариства.

– Будіть вашого древонасадця, нехай зіб’є дебелий ящик.

Невдовзі у дворі застукали молотки й зачиргикали пили. До мене прийшов професор.

– Іване Карповичу, я хочу поговорити з вами.

– Про що?

– Ви ж не будете писати про барона і його велетня?

– Ні, я напишу. Просто поки що не буду друкувати. Якщо ж фон Шпіл спробує вдарити, то отримає скандал, який його знищить. А чому ви питаєте?

– Я хотів узяти велетня для своєї енциклопедії малоросійських чудовиськ. За царя мені заборонили її друкувати, навіть посадили в тюрму, бо вважали, що я зводжу наклеп на наше православне Отєчєство, де не могло бути чудовиськ. Але вони є. І велетень міг би бути справжньою окрасою книжки. Ви не проти, якщо я напишу про нього?

– Пишіть, але без згадок про мене чи Альчесту.

– Домовилися! – Професор помітно зрадів.

Наступним прийшов Піддубний.

– Іване Карповичу, у вас у Києві буде багато вільного часу, – почав здалека лікар.

– Не знаю, можливо. А що таке?

– А якщо я вам надішлю свої детективні історії, ви їх подивитеся, хоч одним оком?

– Та ока в мене два, це рука одна поки що діє. А для чого надсилати? Давайте їх зараз.

– Та я ще не написав, – зніяковів Піддубний. – Я збирався тільки. От напишу і надішлю. Подивитеся?

– Залюбки.

Невдовзі мене винесли у двір, поклали у великий ящик на пару перин. Поруч лягла Альчеста, кришку забили, нам зробили укол і повезли на станцію. Прокинулися, коли були біля Києва Піддубний розповів, що на станції бачив кількох підозрілих людей, мабуть, шпигунів барона, але вони не звернули уваги на ящик, повантажений у багажний вагон. У Києві Піддубний відвіз ящик до готелю неподалік Михайлівського собору. Там я уклався в постіль і наказав викликати журналістів. Їх набігло кілька десятків. Я розповів, що був важко поранений під час розслідування чергової справи, прибув до Києва для лікування й написання чергової книжки, у якій розповім про нові пригоди. Запитань було багато, але я сказав, що почуваюся не дуже добре, і пообіцяв зібрати пресу за кілька тижнів, коли трохи наберуся сил. Журналістів вивели, а до мене прийшов відомий київський хірург, якого порадив лікар Піддубний. Хірург призначив операцію, і мене відвезли до лікарні. Там розрізали руку і збирали кістки, пошкоджені кулею. Наступні дві доби я пам’ятав погано. Мила Альчеста була поруч, і це дуже мене надихало. Коли я отямився остаточно, Альчеста сказала, що всі ці дні домагався зустрічі один чоловік.

– Сказав, що звати його Василь Петрович Самсонов, і що він наглядав за відбудовою вашого хутора.

– О, Альчесто, пропусти! – попросив я.

Дуже радий був бачити Василя Петровича, а той схвилювався через мою блідість.

– Та нічого, рум’янцю я наберу, ви краще скажіть, як там справи на хуторі.

Василь Петрович доповів, що хутір відбудований і готовий приймати пожильців.

– Я й садок підрізав і угноїв, бо заріс. І квітів насадив. Буде там, наче в раю.

– Але чогось ви не дуже веселий, – помітив я.

– Та щось відбувається дивне останніми днями.

– Що саме?

– Наче земля трясеться. Аби я випивав, то й не здивувався б. А то ж тільки чай п’ю, а земля ходором ходить. І собаки, я двох завів для охорони, такі голосисті, а як земля затрясеться, одразу замовкають, тільки дзявулять потроху. А мені страшно робиться, хоч на стіну лізь. Що це воно?

– Та що, шукають мене, – кивнув я. – Не бійтеся. По мою душу приходили, але я поки що на хуторі не з’являтимуся.

– А можна й мені при вас? Бо страшно там. Уже не по мені таке терпіти.

– Та залишайтеся, чого ж. Номер великий, і вам місце буде.

Так Василь Петрович зробився при мені охоронцем. Як хтось приходив, він зустрічав, потім мені доповідав. Але я всіх відсилав, бо сил не мав. Одного дня почув крики в коридорі.

– Ні, він мене прийме! Він знайде час! Іван Карпович не має права знущатися над бідною дівчиною! – волав невідомий голос. У номер зазирнув трохи спантеличений Василь Петрович. Чомусь перелякано подивився на Альчесту, що сиділа біля мене.

– Що там, Васю? – спитала вона.

– Та там до Івана Карповича адвокат якийсь. Каже, що від дружини вашої. – Василь Петрович знизав плечима, мовляв, за що купив, за те і продаю. Альчеста здивовано усміхнулася.

– Дружини?

– Що за маячня? Це провокатор якийсь. Жени геть, – наказав я. Василь Петрович вийшов, але гість не вгамувався, почав кричати, грозити судами й поліцією. Спробував увірватися в номер, але Василь Петрович наставив револьвер і примусив зупинитися. Зайшов до мене.

– Каже що він представляє інтереси Агнешки Лопуховської, яка від вас завагітніла, – пояснив Василь Петрович так обережно, наче по мінному полю ходив.

– А, цей шахрай, – кивнув я. – За хвилину впусти. Тільки обшукай спочатку, щоб без зброї був.

– Що за Агнешка? Що значить завагітніла? – спитала Альчеста.

– Зараз усе почуєш, – запевнив я. – Подай мені, будь ласка, теку з медичними документами.

Альчеста подала.

Зайшов високий та худий, наче жердина, чоловік у чорному костюмі. Мав трохи коняче обличчя і обурений погляд. Дивився на мене з погордою.

– Іван Карпович? – спитав гість.

– Так.

– Мене звати Мартін Скудер, я – адвокат пані Агнешки Лопуховської, – промовив він урочисто. Потім грізно подивився на Альчесту. – Хто ця жінка, і що вона тут робить?

Альчеста взялася за люгер.

– Пане адвокате, ваше запитання досить нахабне. Якщо ви хочете продовжувати так само, розмови не вийде, – попередив я.

– Не погрожуйте мені! – гримнув він.

– А доведеться. Я збираюся позиватися на вас до суду.

– Що? – Він був украй здивований, не очікував такого розвитку подій.

– За наклеп, брехню та шахрайство. Ви намагалися заволодіти коштами, що належали мені.

– Що за маячня! Замість вибачатися і запропонувати компенсацію страждань моєї клієнтки, ви…

– Я не дозволю ганебному шахраю підвищувати на мене голос.

– Іване Карповичу, я…

– Ви брешете. Від першого слова до останнього. Думаю, це ви навчили бідну дівчинку маячні, яку вона розповідала в газетах. Про наш роман і про палке кохання в кургані.

– Ви звинувачуєте це невинне дитя у брехні! – Адвокат схопився за серце, наче був украй ображений.

– Я звинувачую вас у тому, що ви примусили бідну дівчину брехати.

– Вона вагітна! Вагітна від вас! – закричав адвокат.

– Ось довідка, видана світилом російської медицини професором Пилипом Пилиповичем Преображенським, який мене лікував. – Я помахав папірцем із печаткою, списаним незрозумілим лікарським почерком. – Про те, що через травму, отриману під час розслідування одної зі справ, я втратив можливість коли-небудь стати батьком. Довідка видана ще навесні 1916 року.

– Але відтоді ви могли вилікуватися! – сказав адвокат уже не так рішуче.

– Так, міг. Кілька тижнів тому я знову звернувся до пана Преображенського, який підтвердив безпліддя і запевнив, що медицина зараз нічим не може мені допомогти.

– Але… але Агнешка вагітна! Є висновок лікарів! Вона вагітна, від вас вагітна! Бо вона закохана у вас! Ви задурили їй голову, ви звабили її, позбавили цноти, а потім покинули, наче якусь гулящу дівку! Я шукав вас, я мушу забезпечити захист інтересів своєї клієнтки та її майбутньої дитини!

– Може, у вас є якісь пропозиції? – спитав я. Адвокат здивовано подивився на мене.

– Пропозиції?

– Ну так, що б ви хотіли отримати для своєї клієнтки.

– Ми б хотіли отримати щомісячний пансіон розміром дві тисячі рублів, а також чверть ваших літературних гонорарів. А ще…

– Щоб я не забув, викладіть усе письмово. Можете просто зараз. Альчесто, будь ласка, дайте пану перо та чорнила. І аркуш.

Адвокат підозріло подивився на мене.

– А для чого письмово? – спитав він.

– Ну, мені ж треба з чимось іти в поліцію. Справа про шахрайство. Ви ж знайомі з карним уложенням, скільки років дають за шахрайство?

– Ви про що? До мене звернулася пані Агнешка, яка розповіла…

– Пані Агнешці лише п’ятнадцять, навряд чи вона вигадала б усю цю історію. Хтось уклав її їй у вуха! Гадаю, слідство розбереться, хто саме керував цим шахрайством.

– Іване Карповичу…

– Треба бути дуже, дуже, дурною людиною, щоб спробувати обдурити найкращого сищика імперії. Чи ви думали, що я вже мертвий? Ну, тоді так, мертвого обдурити значно легше. Але я виявився живим. Та вас жадібність штовхнула на продовження афери. На що ви розраховували?

– Я… я не розумію, про що ви говорите! У вас немає жодних доказів!

– Як немає? А ваші виступи в газетах? А ваша поїздка до моєї доньки і спроба захопити мої гроші на рахунках у банках? Доказів більш ніж достатньо. І вам доведеться перекваліфікуватися з адвоката в каторжанина. Мої співчуття. Зараз я викликаю поліцію.

Гість перелякано дивився на мене, блимав очима. Потім повалився на коліна.

– Ні! Ні! Не треба поліції! Будь ласка! Не треба! – просив він. Альчеста ошелешено дивилася на нього.

– Поліції не буде, якщо ти будеш щирим, – пообіцяв я. – Це ти зробив дівчині дитину?

– Я? Ні! Я не знаю…

– Василю Петровичу, викликайте!

– Ні! Ні! Не треба! Я не хочу на каторгу!

– То розповідай! Ти?

– Так, так, я! Вона була така нещасна! В неї загинув брат, а ви зникли. Вона кохала вас, Іване Карповичу, дуже кохала! Повірте! А ви втекли, про вас деякий час нічого не було відомо, Агнешка ледь руки на себе не наклала. Я пожалів її, ну і так вийшло… Я не хотів, не збирався, але ж тіло, природа, єство. Вона така молода і ніжна! Що я міг зробити? Що?

Адвокат гірко заплакав.

– Вона була незайманою?

– Так, – кивнув він. – Будь ласка, не треба поліції! Не треба! В мене слабке здоров’я, я не витримаю каторги!

– Пиши мені пояснювальну записку зі всіма подробицями.

– Записку?

– Так. Хочеш писати тут чи в поліції?

– Не треба поліції!

– Тоді пиши.

Він сів і написав, поставив підпис і дату.

– Будь ласка, змилуйтеся наді мною.

– Можу запропонувати тобі на вибір: шлюб чи суд. Що обираєш?

– Шлюб? – Адвокат здивовано подивився на мене.

– Так. Ти одружуєшся з пані Агнешкою, а я забуваю про твої витівки. Не вимагаю від тебе відповіді просто зараз. Даю два тижні. Якщо за цей час ви не одружитеся, я звернуся до поліції. А тепер підводься, вийди з номера і добре подумай. Ну!

Адвокат вийшов, Альчеста у захваті закрутила головою.

– Як ти його!

– З шахраями я вмію працювати.

– А що, твоя травма справді невиліковна? – Альчеста кивнула на папірець із печаткою, який я тримав у руці.

– Це рецепт, який виписав мій хірург.

– Рецепт? Ти ж казав, що це довідка?

– Ну а чому я не можу обдурити шахрая?

– То ти міг бути батьком тієї дитини?

– Ні, бо для цього потрібно було ще дещо. А цього між нами не було.

– Ну, добре, бо я вже злякалася.

– Чого?

– Ну, можливо, я думала завести з тобою кількох дитинчат. Чи ти проти?

– Альчесто, ти це серйозно?

– Тихо, тихо, не хвилюйся.

– Іване Карповичу, там до вас якась дама. – Це забіг розгублений Василь Петрович. – Каже, що у дуже важливій справі.

– Не буду вам заважати. – Альчеста відійшла і сховалася за ширмою біля вікна.

– Що за дама?

– Сказала, що дуже важлива справа, червінець мені тицьнула.

– Ну, запроси, – розгублено сказав я, бо жодних дам не чекав.

У номер зайшла дама років тридцяти, висока, з гарним обличчям і високою зачіскою.

– Іване Карповичу! – сказала вона з тремтінням у голосі і кинулася до мене. – Як я рада, що ви живі! Господи, ми за вас так хвилювалися!

Вона почала мене цілувати, а я ледь вирвав губи.

– Хто ви така?

– Я – дружина статського радника Колунова, – сказала дама. Подивилася на мене звабливо, прикусила нижню губку, підморгнула, але цими маневрами більше налякала, ніж звабила.

– Що вам потрібно?

– Іване Карповичу – ви справжній герой! – Вона дивилася мені в очі з небувалим захватом, наче це не я лежав, а цар цілий. Та тут я несподівано відчув, що рука гості полізла під ковдру.

– Ви що робите?

– Іване Карповичу, ми захоплено читали всі ваші оповідки, а зараз розуміємо, що попереду у вас великий шлях державного діяча.

– Що ви робите? – обурився я. – Та припиніть!

– О, Іване Карповичу! Як у справжнього лідера нації у вас такий потужний внутрішній стрижень! – жінка й не думала зупинятися.

– Не треба! – Я намагався відсунути її одною рукою, але дама була сильніша, відкинула ковдру і схилилася до моїх кальсонів.

– Васю! – закричав я.

– Чого ви, Іване Карповичу? Чого ви? Я просто прийшла засвідчити нашу повагу! – злякалася гостя. – І щоб ви знали, що статський радник Колунов і вся його родина готові на все заради світлого майбутнього нашої рідної Малоросії! Ну, не бійтеся, Іване Карповичу! Зараз у вас немає часу відволікатися на забаганки тіла, я допоможу вам, я знаюся на цьому, повірте, ви як у раю побуваєте! – Вона говорила це, гіпнотизувала поглядом, облизувала губи й продовжувала рухи рукою.

– Ні, припиніть! – Я схопив її за руку, вона взяла другою, продовжила.

– Хіба вам не подобається? Ну чого ви, чого? Я зроблю вам добре, дозволю, щоб ви могли зосередитися на державних справах, я готова допомогти вам, бо ви – наш кумир! – Вона знову нахилилася до мене, а я ж уявив, що Альчеста може спостерігати це неподобство у щілинку ширми.

– Ні, Васю! – заверещав я, як різаний, бо зрозумів, що або зараз припиню це, або вже не зможу зупинитися.

– Іване Карповичу, не треба кричати? – здивувалася гостя, коли забіг Самсонов.

– Мені погано, візит закінчено, більше нікого не приймаю! – забелькотав я, а в самого аж у голові стукало. Василь Петрович повів даму до дверей.

– Іване Карповичу, я залишу свій телефон. Коли одужаєте, буду рада вас бачити! І пам’ятайте про статського радника Колунова, коли будете призначати уряд!

Жінку вивели, я дивився у стелю і важко дихав, геть розгублений. Що це було? З-за ширми вийшла Альчеста.

– Я не розумію… – почав виправдовуватися.

– Ваню, а чого ти зупинився? Дама так хотіла допомогти!

– Я її не знаю!

– А вона тебе не тільки знає, але й, судячи з усього, дуже поважає. Слухай, мені розповіли, що ти досить популярна особа в Росії, найкращий сищик імперії і все таке, але я, чесно кажучи, навіть не думала, що твоя популярність має таку силу.

– Альчесто, я… – Я був розгублений, я не знав, як до цього всього ставитися.

– Іване Карповичу, фабрикант Малєвський до вас. – Зайшов Василь Петрович.

– Не знаю такого.

– Каже, що в дуже важливій справі. Сто рублів пропонує, щоб я зустріч влаштував.

– Двісті вимагай. Як піде, так і бог з ним, а як заплатить, то прийму.

Упевнений був, що не заплатить, бо за що платити? Я ж не туз якийсь, не замовленнями казенними відаю. Так ось зайшов пузатенький чоловік, подивився на мене з такою радістю, наче на одному моєму вигляді гроші заробляв.

– Іване Карповичу! Я фабрикант Малєвський! Як я радий вас бачити! Дуже радий, що повернулися до Києва! – Він швидко підійшов, нахилився, розцілував і залишив на грудях тлустий конверт, який, мабуть, випав із кишені фрака.

– Ось, ваше… – почав було я.

– Ні-ні, то ваше. А згадайте про Малєвського, коли будете уряд призначати! Я й по промисловості можу, і по транспорту, широкого профілю фахівець, а ще ваш багаторічний читач та шанувальник українських звичаїв! – Фабрикант несподівано витягнувся, подивився кудись у стелю і заспівав «Ой на горі та женці жнуть». Досить непогано співав, потім розстебнув сюртук і показав, що під ним вишиванка. Я аж розгубився, бо ж серйозні люди, фабриканти та чиновники, вишиванок не носили. – У мене і вдома всі українською балакають. Навіть дружина – хоч із Ревеля, а привчив, бо ми ж, українці, мусимо рідну мову шанувати! Так же, Іване Карповичу? Так! А коли уряд будете призначати, про Малєвського і не забудьте! Готовий служити рідній неньці! Може, ще чогось бажаєте? Вина, закуски, дівчата? У мене в Києві все є!

– Ні, нічого не бажаю, рани болять! – замахав я рукою. І боліло, і голова ледь не репалася від того, що не міг я второпати, що тут відбувалося. Малєвський пішов, а я дивився на конверт. Вийняв купюри. Сотенні.

– Слухайте, та вас так люблять, як в Італії не люблять Папу Римського! – здивувалася Альчеста, яка чомусь перейшла на «ви».

– Це ж фальшиві, намальовані? – Я подав їм купюри Малєвського, хоч відповідь знав.

– Та ні, справжні. Десять тисяч! Слухайте, а добре бути найкращим сищиком імперії! – Альчеста захоплено дивилася на мене.

– Землевласник Топоров до вас проситься. – Зазирнув Самсонов.

– Та скільки ж їх там буде! – обурився я.

– Та їх там цілий коридор! Черга людей на сто!

– Як?

– А ось так! І всі готові по двісті рублів платити.

– Та чи подуріли?

– То пропускати? – спитав Самсонов.

– Пропускай, – сказала Альчеста, хоча я хотів відмовитися.

Забіг якийсь чоловік років сорока.

– Іване Карповичу, я подільський землевласник Топоров. Дуже щасливий від нашого знайомства! Випадково був у Києві, почув про ваше повернення до міста на Дніпрі! Дуже щасливий! Іване Карповичу, я до вас у справі! Треба полячка одного притиснути. У нього три тисячі десятин землі! Два цукрозаводи, млини, бійня, ставки з рибою! Все під себе підгріб, а сам же католицька морда, яка нас, православних, не любить! У відпустку ніколи до Києва не їздив, а тільки до Варшави! І наших мужиків ображає! Треба б його шугнути! Щоб все віддав і котився до своєї Варшави! Я вже й загін зібрав, треба тільки, щоб поліція не заважала. Прикриєте? А я вам половину одразу відпишу! Половину! Досить уже полячкам у інших краях керувати, досить!

– Я подумаю, – ошелешено пообіцяв я. Топоров тицьнув мені п’ять сотень і сказав, що готовий будь-якої миті діяти, чекає лише на мій наказ.

І пішло-поїхало. Чоловіки грошима засипали, хтось просив про посаду, хтось про допомогу в суді чи перед банком, хтось про казенні замовлення, за землю. Жінки, якщо молодші, норовили віддатися, а старіші плакали гірко, просили за своїх чоловіків, щоб призначив я їх на посади. Від усього цього в мене голова розболілася, і я наказав прийом припинити. Лежав і витріщався у стелю.

– Іване Карповичу, ви прийняли вісімнадцять людей, зібрали сорок шість тисяч рублів, як не рахувати золота й коштовного каміння, а також соболиної шуби й браунінга із золотою рукояттю, – доповіла Альчеста, яка взялася вести бухгалтерію.

– Чи подуріли люди? – сказав я.

– Якщо й подуріли, то вам на користь, Іване Карповичу, – заспокоїла Альчеста.

– А чого це на «ви» мене називаєш?

– А як же мені вам тикати, коли ви така поважна людина?

– Припини, будь ласка, – попросив я і скривився.

– Ну чого ви кислий такий? Стільки ж грошенят зібрали! Радіти треба!

– Але чому вони мені гроші несуть? Чому? Хто я такий? Ніколи раніше цього не було, а тут наче золотий дощ! Як таке може бути?

Зайшов Самсонов.

– До вас професор Бар-Кончалаба.

– Пропустіть.

Професор зайшов і зареготав.

– Ну, Іване Карповичу, навели ви шереху в Києві! Все місто на вухах стоїть, тільки про вас і балакають!

– Професоре, я не розумію, що коїться! Несуть мені гроші, просять про щось, наче я цар чи голова уряду! Що за маячня?

– Кажуть, Іване Карповичу, що як тільки ви одужаєте, проголосите себе Великим князем Київським і візьмете владу в південно-західних губерніях до своїх рук. Мовляв, вас і союзники підтримують, недарма ж ви їздили до Європи, де отримали інструкції та підтримку від англійців і французів. Ті начебто переконали Тимчасовий уряд поступитися владою в частині губерній. Кажуть, ідеться про Волинську, Подільську, Київську, Чернігівську та Полтавську губернії, можливо, про кілька повітів Харківської.

– Що це за маячня?

– У Києві впевнені, що не маячня. Вірять, що ви справді станете Великим князем Київським.

– Для чого Тимчасовому уряду віддавати комусь владу?

– Бо ви будете підтримувати уряд. А не віддаси владу вам, її візьмуть ті горлопани з Центральної Ради, за якою, кажуть, помітно роги кайзера та цісаря. Ви ж будете підтримувати єдину і неподільну Росію, війну до переможного кінця, домагаючись лише обмеженої культурної та економічної автономії.

– Це тільки у хворій голові могло таке народитися! – крикнув я.

– Ну, тоді в Києві багато хворих! – усміхнувся Бар-Кончалаба. – І ви не хвилюйтеся так, не треба.

– Та як же не хвилюватися! Я не хочу в політику лізти! У мене донька, у мене кохана жінка, у мене хутір, у мене книжки! Не треба мені вашої політики!

– Іване Карповичу, так у тому біда, що зараз часи неспокійні. Не питає політика, чи хочеш, чи не хочеш, а бере і тягне. Я знаю, що ви ні про який княжий трон не думали, але люди надумали за вас! Уже бігають і хваляться, хто в якому місті чи повіті намісником буде. Он у коридорі чекає делегація панотців, які хочуть поставити питання про відновлення київської митрополії та відокремлення від руської церкви. Кажуть, що коли Київ уже столицею був, про Москву ще ніхто й не чув. Мене знайомі питали про посади в посольствах. Бо як буде Київська Русь, знадобляться ж їй дипломати. Особливо цікавлять європейські країни з добрим кліматом.

Я зареготав. Це ж смішно все було! Одразу скривився, бо реготати мені було поки не можна. Великий князь Київський!

– А це у мене корона буде, чи як?

– Корона, трон, усе як треба.

– Альчесто, хочеш стати князівною? – спитав я.

– Я католичка, ваша величносте.

– Ну, це просто вирішити. Наверну все князівство під Папу Римського.

– Ага, викликайте ксьондза, муллу й рабина, і нехай вас переконують. Як робив Володимир Великий, хреститель Русі, – запропонував Бар-Кончалаба.

– А чи зможемо ми приєднати до Київського князівства й Сардинію? – поцікавилася Альчеста.

– Ну, для цього треба буде підкорити половину Європи, але чому б і ні!

Ми жартували й усміхалися, коли зазирнув Самсонов.

– До вас іще один відвідувач. – сказав він. Чомусь аж побілів.

– Усе, нікого більше не приймаю, – сказав я. – Государю треба відпочити.

– Той чоловік сказав, що ви його приймете, – тихо промовив Самсонов, а професор і Альчеста реготали. – Його звати барон фон Шпіл.

Регіт урвався, і я більше не усміхався. Узяв з-під подушки браунінг.

– Я б не хотів світитися перед ним, – сказав Бар-Кончалаба.

– І не треба. Будьте в сусідній кімнаті. Ти, Альчесто, теж.

– Я не хочу залишати тебе.

– Усе буде добре. Йди.

Вони вийшли. Я кивнув Самсонову, і той запустив барона. Він зайшов, озирнувся. Обличчя було прикрите маскою. Я вказав на стілець, що стояв на віддалі від мого ліжка. Фон Шпіл уважно спостерігав.

– А вам знову пощастило, Іване Карповичу. – Він недобре засміявся.

– Ви прийшли поговорити про моє щастя?

– Саме так. Бо коли людина мусить загинути, а залишається жива, хіба це не щастя? – Барон дивився мені у вічі. Він був спокійний, уже перегорів. – Я отримав вашого листа, Іване Карповичу.

– Цікава історія? Я начебто нічого не пропустив?

В історії виклав усі пригоди у фон Шпіла з велетнем.

– Лайно, а не історія.

– Дуже прикро, що вам не сподобалося.

– Іване Карповичу, ви граєтеся з вогнем.

– Радше вогонь грається зі мною, а я просто намагаюся не обпектися.

Барон невідривно дивився на мене.

– Мені потрібна та дівчина.

– Про це не може бути й мови.

– Ви не хочете миру?

– Хочу. Але за неї буду воювати.

– Ви можете загинути удвох, – попередив барон.

– Можемо. Але вас знищать у будь-якому випадку. Чи я вас пристрелю, чи ваші вороги розірвуть ваше багатство.

– Я перший знайшов її!

– Я знайшов, а ви викрали.

– І ви будете ризикувати життям заради баби?

– Я робив це і зроблю ще, якщо буде потреба. Доля Альчести не є предметом нашого обговорення.

Барон подивився на мене.

– Сто тисяч. Я дам вам сто тисяч. Хочете асигнаціями, хочете акціями чи облігаціями, або навпіл. Сто тисяч рублів. А ви віддасте її.

– Бароне, Альчеста – моя майбутня дружина. Я не торгую нареченими.

– Що? Дружина? – Фон Шпіл скривився. – Дружина?

– Так, як тільки я одужаю, буде весілля.

– Ви збожеволіли?

– Ні.

– Я… Я… – Фон Шпіл так і не сказав, що він. Ми сиділи мовчки. Барон напружено про щось думав. Потім підвівся. – Добре, мир то мир. Нехай буде на ваших умовах. Але якщо вся ця історія чи її частина вийде на яв, я знищу вас!

– Якщо я почую тремтіння землі біля мого хутора, я вас теж знищу! Тримайте свого велетня подалі.

Барон завмер, подивився на мене й пішов геть. Зайшли Альчеста й Бар-Кончалаба, які чули розмову через причинені двері.

– Я ледь не застрелила того покидька, – сказала Альчеста.

– Ви це серйозно – про весілля? – спитав професор.

– Так, якщо Альчеста погодиться. – Я дивився на неї. Вона замислилася.

– Альчесто, звісно, це не моя справа – вам указувати. Але ваше вагання дивує мене. Ви бачили Івана Карповича на ділі, він не тільки врятував вас, чули, що ви дорожчі йому за сто тисяч! Що ще? – спитав Бар-Кончалаба.

– Іване Карповичу, розумієте… – почала вона.

– Ваню, просто Ваню! – нагадав я.

– Добре, Ваню. Я ж думала, що ти простий хлопець. Ну, трохи побитий життям, але веселий. А тут на тебе падають штабелями жінки, тебе обсипають грошима, тобі пропонують трон. Слухай, а я ж проста дівчина з Сардинії і…

– А я простий хлопець із Посулля. Завтра поїдемо на мій хутір. Подивишся, що і як, там і вирішиш.

– Мені здається, потрібне шампанське. Я зараз. – Професор підбіг до телефону й замовив у портьє дві пляшки і келихи.

– Може, заспіваєш щось? – попросив я. – Ти ж співачка.

– Ні, Ваню, голос у мене посередній. На мене дивитися ходили, а не слухати.

– Дивитися є на що, – зітхнув я.

За тиждень ми вже були на хуторі. Будинок і садок їй сподобалися, тим паче навколо було зелено, починалося щедре місцеве літо. Я сказав Самсонову, який залишився при нас, випроваджувати всіх відвідувачів, щоб ніхто не заважав нашому щастю.

Якось, коли ми сиділи серед квіткових клумб, посаджених Самсоновим, і пили чай, я спитав про весілля.

– Куди поспішати, Ваню? Нам добре – і добре. Встигнемо. Тобі вже відповіли з Англії?

– Так, сказали, що Моніку відправлять за місяць на пароплаві під норвезьким прапором, на такі німці наче не нападають, – відказав я і пригорнув Альчесту. – Сподіваюся, ви знайдете спільну мову.

– Слухай, у мене було чотири молодші сестри, за це не хвилюйся.

Я поцілував її у волосся.

– Я жити хочу, я люблю! – Від надміру почуттів заспівав народну пісню.

– Ванюшо, сонечко, не співай. Аби твої читачі чули, як ти співаєш, жодної б книжки ти не продав.

– Так а що робити, коли душа співає!

– А ти подумки, подумки співай!

Я обняв Альчесту і співав подумки. Дивився на блакитне небо і розумів, що починається найкраща частина мого життя. Багато ти бігав, Іване Карповичу, і літав, і плавав, і в землі плазував, чого тільки не робив, аж ось нарешті досяг свого щастя. Кохана жінка була поруч, а ще донька приїде донька – і заживемо! Я пустив сльозу і міцніше притиснув Альчесту правою рукою. Ліва ще працювала не дуже, але потроху відновлювалася. Альчеста її розминала по кілька разів на день, учила працювати пальці. Потім узяла й поцілувала. А в мене аж серце тьохнуло. І знову заспівала душа. Звісно, подумки, тихенько. Одіссей дістався рідного острова і міг розслабитися.

(1.09–21.12.2015, Суми)

Владислав Івченко

Владислав Івченко народився 11 грудня 1976 року в місті Києві, де прожив тиждень, а потім був висланий за сарказм до Сум, де живе і досі.

Закінчив Вищі курси літературної майстерності при Будинку-музеї А. П. Чехова за фахом «Поміркований реалізм».

Закінчив із червоним дипломом і червоним обличчям економічний факультет Сумського держуніверситету.

З 2000 року працює у сумській газеті, де зробив карколомну кар’єру і досягнув посади заступника головного редактора.

Пише з 1998-го року, з 2004-го здебільшого українською.

Перед тим, як почати писати, деякий час терпів.

У творчості сповідує принципи.

Лауреат і стипендіат.

Content

Владислав Івченко
ОДІССЕЯ НАЙКРАЩОГО СИЩИКА РЕСПУБЛІКИ
2016

Вступ

Дитина інженера Бойда

Скіфське золото

Вибухонебезпечні пригоди в Одесі

Помилка з «Білим Єрусалимом»

Кара небесна

Іван Карпович дає «Титаніка»

Облога замку в Трансільванії

Стрілянина у горах, стрілянина у морі

Холодна страва і гаряче прохання

Каталонські сюрпризи

Пошуки прекрасної Альчести

Amore

Владислав Івченко