Имхоф Агнес

Šilko kelio karalienė

Versta iš: Agnes Imhof

Die Königin der Seidenstrasse

Piper Verlag, München, 2008

ISBN 978-9955-38-754-1

© 2008 by Piper Verlag GmbH, München

© Vertimas į lietuvių kalbą, Birutė Lipavičienė, 2009

© Leidykla „Alma littera“, 2009

Redaktorė Valia Valentaitė

Korektorės Marijona Treigienė ir Rasa Praninskienė

Viršelio dailininkas Gintaras Znamerovskis

Maketavo Valdas Bautrėnas

Skiriu Uvei ir Romanui Hokams

Jei šėtonas neturėtų kilpos, kurią galėtų paspęsti, neturėtų vėliavos, kuri vadintų eiti paskui, ir neturėtų kitų gundymo būdų, o tiktai vieną dainininkę, jos daugiau nei užtektų.

Al Džahizas

Muzikantai groja žmonių sielomis.

Ibn Hindu

Bagdadas, 819 Viešpaties metai

Tvanki vasaros naktis nusileido ant kalifo rūmų. Į kiemo pusę atsiveriantis švenčių paviljonas buvo ryškiai apšviestas. Juodais šilko drabužiais vilkintys eunuchai skubėjo išnešti po puotos likusius valgius: gausiai apkrauti sidabriniai padėklai su kimštais paukščiais, migdolų chalva ir graikiniais riešutais įdarytomis figomis keliavo į virtuvę. Tarnams šmėžuojant pro siūbuojančius sidabro žibintus, sienų mozaikos žėrėjo vaivorykštės spalvomis kaip brangakmeniai. Kvapių Širazo rožių pataluose negyvą uodegą skleidė keptas povas.

Kalifas Ibrahimas ir jo svečiai perėjo prie vyno. Vergės šlakstė apelsinų žiedų vandenį ant juodmedžio gultų, šokėjos siūbavo šilku žvilgančius klubus. Bet svečių dėmesys buvo nukreiptas ne į jas. Tarp arkų, kambario erdvę atveriančių į kiemą, kabėjo auksu atausta brokato uždanga. Iš už jos sklindantys vingrūs garsai šią vasaros naktį vyrus kaitino daug labiau negu vynas.

– Palaukite Aribos! – Salimas tarė šį vardą nelyg kažką draudžiama. Bet kartu gundoma, pavojinga. Raštininkas parodė į pakylą salės viduryje, kur kalifas savo mėsingomis lūpomis glamonėjo vergės pečius. – Ji garsiausia vergė dainininkė kalifo karalystėje. Net Ibrahimas, tikratikių valdovas, neatsilaikė prieš jos kerus. Visas Bagdadas dievina Aribą.

Basos vergių pėdos trepsėjo, šilko šydai pleveno nuo ambros kvapo apsunkusiu oru. Tik rudaplaukis vyras, į kurį kreipėsi Salimas, regis, nebuvo pakerėtas šio spalvų ir garsų svaigulio. Net vynas neištirpdė šviesių Volframo fon Aujės akių šalčio. Tačiau menkutę įtampą, slepiamą nejudrios veido kaukės, jos vis dėlto išdavė. Greta smulkaus arabo jis atrodė kaip milžinas. Gyslotos jo rankos mokėjo tiksliai nukreipti kardą, o šviežias randas ant smakro kėlė grėsmės įspūdį.

– Ariba, – pakartojo jis pašaipiai. – Nerasi imamo, kuris nebūtų prakeikęs tos gyvos nuodėmės. Nerasi muftijaus, kuris nebūtų raginęs užmėtyti ją akmenimis. Pasak gandų, ji sugadino pusę Bagdado jaunuolių. Ar jūs ją pažįstat?

– Ar aš ją pažįstu? – nusikvatojo Salimas. – Iš karto matyti, kad jums pirmą kartą suteikta malonė puotauti su kalifu. Prisiekiu Alachu, dėl jos galima išduoti tikėjimą!

– Kas išduoda tikėjimą, netrukus netenka ir galvos, – atkirto Volframas. Jis grakščiai atsilošė, leisdamas prieiti vyno pilstytojui. – Bet kas aukoja galvą dėl dainininkės, tokios galvos ir negaila. – Jis davė ženklą jaunuoliui pripilti vyno iš sunkios ritlijos, ąsočio.

– Padainuok, Ariba! Apsvaigink mane, aš tavo vergas! – sugriaudėjo priešais sėdintis senis. Nuo plonų jo lūpų tiško seilės. Dažyti plaukai ryškiai skyrėsi nuo išblyškusio veido. Prakaitas pudrą buvo sunešęs į raukšles – veidas sueižėjęs baltais rėžiais. Senis nusvirduliavo uždangos link, bet prarado pusiausvyrą. Jo griuvimą palydėjo skambus juokas. Volframo akys pakrypo jam pavymui, jose atsispindėjo šviesa, tą akimirką jos buvo panašios į šakalo akis.

Salimas truputį pasitraukė, tarsi staiga prisiminęs gandus apie blogą akį, mėlynų akių užtraukiamus kerus.

– Nuo tų laikų, kai šventajame mieste gyveno legendomis apipintos dainininkės, geresnės už šią dar nebuvo, – gynė jis Aribą. Apsunkęs nuo vyno vyras pasidarė poetiškas. – Buvo laikai, kai Mekos dainininkės ragino pranašo karius į mūšį. Bet prieš Aribą nutyla net rojaus hurijos. Kai ji dainuoja, nublanksta anapusinio pasaulio džiaugsmai, ir tik drąsiausi lieka gyvi. Ta moteris į jus žvelgia taip, tarsi tik vienas galėtumėte išpildyti jos troškimus. Ji teikia jums ir laimę, ir liūdesį. Tai magija, mano drauge.

Svetimšalio kaukė skilo, bet jis tuoj pat sutramdė jaudulį.

Salimas parodė į senį, kuris svirduliuodamas vėl atsistojo ir stiklinėmis akimis spoksojo į uždangą.

– Tik pažiūrėkit! Ji sumaišo žmonėms protą.

– Akivaizdu, – atsakė Volframas šaltai. – Ir kaip tos vergės dainininkės taip padaro? Ar atsiduoda kiekvienam, kuris įperka: parfumeriui už ambrą ir muskusą, šilko pirkliui už Damasko brokatą? Tegul ji ir garsi kekšė, bet liks tik kekšė. – Nejučia jis nupurtė nuo rankovės apelsinų žiedų vandens lašelius.

Salimas maldaujamai palietė jo ranką. Juodi pečius siekiantys garbanoti plaukai kyšojo iš po turbano, į nosį trenkė vyno ir hašišo tvaikas.

– Kas gi, minėdamas tokią moterį, kalba apie paleistuvystę? Kalifas Harūnas ar Rašidas, apie kurį jau dabar sklinda legendos, buvo ja sužavėtas – Radija llahu alajihi, telaimina jį Alachas! Jo sūnūs Muhamedas ir Abdula buvo pasirengę už naktį su ja atiduoti keturis šimtus vergių. Kalbama, kad Muhamedas dėl jos panoro pamiršti potraukį prie savo lyties ir atsigręžti į moteris. Ji buvo trijų kalifų mylimoji, šią naktį gali tapti ketvirtojo, – išpuoselėta ranka pašnekovas parodė į salę. – Apsidairykite, visi guli jai po kojų! Jei šiandien pastebėsite apsiniaukusį veidą, tai bus veidas to, kuris įgijo jos palankumą ir vėl jį prarado.

Svetimšalis metė žvilgsnį į kalifo sūnėną, kuris, kiūtodamas šalia dėdės, niūriai žvelgė į taurę. Salimas ketino kažką pridurti, tačiau, išskyrus patį valdovą, šioje šeimoje, regis, nebuvo nė vieno vyro, trykštančio džiaugsmu. Volframas kilstelėjo antakius.

– Na, aš vargu ar turiu priežastį, dėl kurios pasmerkčiau save tokiam pavojui, – pasišaipė. – Nepardavinėju nei kvepalų, nei prabangių šilkų, nei priklausau kalifo šeimai. Esu tremtinys, vienintelis daiktas, kurį turiu, yra mano kardas. Vargu ar ji trokštų, kad juo perrėžčiau švelnią jos gerklę, – pridūrė ironiškai šypsodamas.

– Ak, pamatysite, ir jus pavergs jos kerai! – Salimas atsilošė. Dažytos migdoliškos jo akys pakrypo į uždangą, skiriančią muzikantus nuo žvilgsnių. – Ten, už sitaro, ji jau laukia. Jūs dar pasigailėsite ištaręs eretiškus žodžius. Ta moteris – tikra sirena.

Atsaini šypsena sustingo svetimšalio veide. Volframas staiga nusigręžė ir pakėlė akis į išmargintas lubas. Ten buvo pavaizduotas rojaus sodas: taikiai besiganančios gazelės, egzotiški paukščiai, sklandantys tarp juodų baltų kolonų. Brangus Hiros kilimas tarsi veidrodis atspindėjo tą patį motyvą. Akimirką Volframo mintys nuklydo į slaptą vietelę širdyje, į kurią niekam nebuvo leidžiama pažvelgti.

Jis negalėjo matyti, kad už uždangos jauna moteris taip pat žvelgia į lubas. Chna dažyta ranka ji šiek tiek atitraukė uždangą. Kai pastebėjo artyn žengiantį juodaodį eunuchą, jos tamsios artokai viena kitos susodintos akys prarado ilgesingą išraišką.

– Ar matei jį? – paklausė Ariba. Tambūrino ritmas grąžino ją į realybę ir privertė širdį smarkiau plakti.

– Jis čia, – atsakė Džauharas. Ariba gerai pažinojo galingo stoto eunuchą. Ji žinojo, kad nors turi keistenybių, juo galima pasikliauti. Todėl pasirūpino, kad tik jis, ir niekas kitas, aptarnautų ją šį vakarą.

Atsidususi ji dar daugiau praskleidė rožinio šilko užuolaidą.

– Kuris iš jų? – akys nuklydo ten, kur buvo rodoma pirštu, tačiau minioje neįžiūrėjo svetimšalio.

– Jaunuolis, vilkintis šviesius svečio drabužius, – uoliai paaiškino Džauharas.

Ariba pajuto eunucho žvilgsnį ant krūtų, kurių nedengė auksu atausto brokato palaidinė. Jai regėjosi, kad jis uodžia nuo jos kūno sklindantį rožių aromatą, likusį po maudynių hamame.

– Negi iš tikrųjų išdrįsite? – sušnabždėjo jis į ausį. Ramus Aribos žvilgsnis klaidžiojo po salę. Ji atpažino kalifą – stambių kaulų Baktrijos krovininį kupranugarį. Jam turėtų būti per keturiasdešimt, mąstė ji, dairydamasi svetimšalio. Bet vyno pilstytojas ir plevėsuojantys šokėjų sijonai užstojo vaizdą.

– Tas vyras tikra gyvatė, – dėstė Džauharas, – gražus, bet pavojingas. Ir jūs žinote, kad jis nori jus sunaikinti.

– Mane, sunaikinti! – sukikeno Ariba. Fleitininkas piktai pašnairavo, o ji, jau tyliau, tarė: – Jis nutuokia, kodėl aš čia. Mano planai jam nepatinka, ir jis mėgins juos sužlugdyti. Jei reikės, imsis jėgos. – Jos žvilgsnis sustojo ties kepto povo plunksnomis, o išgarbintos lūpos pašaipiai persikreipė. – Net pats išdidžiausias povas apipešiotas tampa tik išblyškusia višta. Pažįstu tokius vyrus. Truputis karšto oro iš mano išlavintos gerklės, ir iš labiausiai patyrusio kario pasidaro bevalis vergas. Gali būti ramus, netrukus iš jo liks šnipštas.

Džauharo smakras su elegantiška barzdele atvipo.

– Jūs, kuri suvirpinate sielas, kalbate apie tai šitaip šaltai?

Ariba neatsakė. Tik suspaudė neišvaizdų stiklinį amuletą ant kaklo. Neviltis buvo vienintelė prabanga, kurios ji sau leisti negalėjo.

– Ne tavo reikalas! – atkirto ir atmetė juodas kasas. Varpeliai ant kojų sužvango, pakilo debesis sunkių ambros kvepalų, maišytų geriausių miesto kvepalų pirklių. – Atsistok prie nepažįstamojo, noriu jį pamatyti!

Džauharas mindžikavo. Jis metė žvilgsnį į salę, kur vyrai ką tik pakilo, skanduodami Aribos vardą.

– Esu atsakingas už ceremonijas. Jums negalima pasirodyti... – Ariba nusišypsojo. – Tik nedarykite šito! Dainininkė turi būti už užuolaidos, jūsų ponas mane skaudžiai nubaus!

Mergina sužnybė eunuchui skruostą.

– Juk nemanai, kad žmonės čia susirinko paklausyti mano dainavimo iš už užuolaidos?

Džauharas nosine patapšnojo jį puošiantį randą ant juodos odos.

– Savo begėdiškumu jūs išspausite iš manęs paskutinius syvus.

Ariba sudirgusi atsistojo ir išsitiesė.

– Tu nė neįtari, kiek vyrų tau dėl to pavydi.

Džauharas apsidairė, ar niekas neklauso. Bet orkestro dėmesys buvo nukreiptas į pusračio vidurį, kur sahibas al muzika tambūrinu mušė ritmą.

– Regis, svetimšalis jus domina labiau nei kalifas, – sušnypštė Džauharas. – Bet jūs turite suvilioti Ibrahimą, o ne jį. Esate čia tam, kad padarytumėte galą tam sostų plėšikui, ar pamiršot?

Ariba vėl nusišypsojo.

– Ibrahimas vargu ar gardus kąsnelis. Vis tiek jis labiau domisi dainininkėmis nei savo tarnyba ir pajėgtų būti kalifu ne geriau nei jo puspadžiai. Nepamiršau, ką turiu padaryti, bet viskam savas laikas.

Jei nebūtų iššvaisčiusi pinigų, šiandien jos vergės lauktų jo hamame. Išmaudytų, išmasažuotų tinkamas vietas ir nuteiktų pažadėti bet kokiomis aplinkybėmis išpirkti jų šeimininkę.

Anapus, salėje, pakilo Ibrahimas. Raupų subjaurotas veidas buvo paraudęs nuo vyno, plačiai mostaguodamas jis kažką kalbėjo. Vyrai ėmė audringai ploti, o šokėjos suklupo prieš jį ant grindų. Kai kėlė taurę, juodos jo akys įsmigo į uždangą.

Ariba nusišypsojo. Vyras, pravardžiuojamas Drakonu, nekantriai jos laukė. Ji mirktelėjo eunuchui, stvėrė savo liutnią ir švelniai paglostė sidabru inkrustuotą paviršių. Tada davė ženklą sahibui al muzikai.

Būgnų ritmas pasikeitė. Šokėjos lengvais žingsneliais nusklendė už užuolaidos. Ta-tam-ta-tam-tam, niūniuodama pritarė dainininkė sunkiam masmudi ritmui. Jos balsas garsėjo. Geidulingi garsai nešė į tuos laikus, kai dainininkai bendravo su magiškomis milžiniškos galios jėgomis. Merginos kūnas susiliejo su pilvotu oudo kūnu. Tada ji uždainavo:

Duok taurę, nugirdyk mane,

Už sielvartą geriau glamonė,

Bailys, kurs nė karto neskendo, deja,

Vyno svaiguly ir bučinio vilionėj.

– Ahsanti, ja džamila! – sušuko vyriškas balsas. – Bravo! – Kiti jam pritarė.

Tada pasigirdo Ibrahimo žodžiai:

– Geriu į geidžiamiausios Rytų moters sveikatą!

Ariba linktelėjo orkestrui, nekreipdama dėmesio į akis įnirtingai vartantį Džauharą. Ji žengė prie šilkinio sitaro ir jį atitraukė.

Triukšmas nutilo. Pakelta Ibrahimo ranka su taure nusileido. Ant šilkinių jo marškinių ryškėjo tamsios prakaito dėmės. Visi, nuo kalifo iki eunucho, įsmeigė į merginą akis. Šypsodamasi ji pakėlė liutnią ir uždainavo gosliu balsu, vedančiu vyrus iš proto:

Todėl, mylimasis, dvejonę nuvyk,

Patirki džiaugsmus ant manų apvalumų.

Ir pagarsėsi kaip narsiausias karys,

Kurs nepabūgo meilės malonumų.

– Matyt, pats velnias įdeda į jos lūpas dainas, – išgirdo ji šnabždant kažkurį vyrą. O kitas išspaudė:

– Tik viena naktis su šia moterimi lovoje, ir aš melsiuos pačiam velniui!

Aribą pasigavo atriedanti geidulių banga ir nusinešė. Visą savo dėmesį ji skyrė tik Ibrahimui ibn al Mahdijui.

Muzika virto svaigiu šokiu. Tam-tatata-tam-tam-tam plakė šarki ritmas jos gyslomis ir kurtino jausmus kaip virpulį kelianti aistringo bučinio baimė. Ji numetė liutnią vienam iš vergų ir prisiartino prie kalifo. Kresnas jo kūnas įsitempė. Aštrūs kvepalai mušė į nosį, o juodoje barzdoje žybčiojo vyno lašeliai. Ariba pažinojo šį žvilgsnį, kurį dabar beveik fiziškai juto ant savo odos. Pirmą kartą jį pajuto prieš kelerius metus, pas Harūną ar Rašidą. Iš lėto uždėjo nuogą pėdą ant sukryžiuotų jo kojų.

Svečiai sulaikė kvapą. Ibrahimas nevalingai jai pakluso. Mergina buvo įsitikinusi, kad jis žino, kokiu tikslu ji čia. Bet tai nebebuvo svarbu. Po jos pėda pulsavo jo kraujas. Ji užčiuopė vietą tarp jo kojų ir nepastebimai šyptelėjo.

Ariba palinko į priekį. Ibrahimas nesipriešindamas spoksojo į jos krūtis. Mergina pastebėjo, kad kalifo kvėpavimas padažnėjo. Kaire ranka jis perbraukė jos čiurną, sužvango auksiniai kojos žiedai. Gerai pažįstami trūkčiojimai po chna dažytais kojos pirštais išdavė, kad tikslas pasiektas. Neturėjai būti aiškiaregys, kad suprastum, jog mintimis jis triumfuodamas jau įveikia ją aistrų mūšyje. Neatitraukdama žvilgsnio ji perbraukė savo aukai per žieduotus pirštus ir paėmė iš rankos taurę. Ji slydo aukštyn nuogu pilvu ir tarp krūtų, pagaliau mergina priglaudė ją prie lūpų.

Ibrahimas švokštė, stengdamasis susivaldyti. Ariba patraukė koją ir pasuko galvą ten, kur į svečių būrį prasispraudęs Džauharas sustojo prie vieno vyro.

Ariba pakėlė akis, jos žvilgsnis slystelėjo virš taurės ir susitiko su nepažįstamojo akimis.

Akimirksniu mergina išbalo kaip drobė. Vynas šliūkštelėjo ant drabužių, visas jos šaltakraujiškumas nupuolė kaip blogai pritvirtinta skraistė. Mergina mėšlungiškai suspaudė taurę. Krištolas skilo, šukės įsirėžė į odą. Kraujas sruvo pro pirštus, bet ji nieko nejuto. Tuo metu, kai Ibrahimas gosliai rijo ją akimis, Aribą užliejo seniai užmiršto švelnumo banga. Joje grūmėsi kvapą gniaužiantis troškimas ir baimė, tarsi ji vėl būtų ta apdriskusiais vyriškais drabužiais vilkinti mergaitė, o ten stovėtų jaunas riteris iš Frankų karalystės. Jis buvo toks svetimas ir bauginantis, ir kartu toks be galo artimas.

Volframas iš lėto pakėlė tamsiai mėlynas akis ir pažvelgė, negalėdamas patikėti. Šis žvilgsnis buvo skirtas ne garbinamai dainininkei, ne kalifo hurijai, bet anų laikų mergaitei. Prisiminimai apie tą mergaitę grįžo tarsi vos girdima melodija.

Vakarų kelias

Ariba buvo apdovanota charizmatišku grožiu, sąmoju ir neįtikėtinu talentu. Ji dainuodavo pritardama sau liutnia. Nuo legendinių Mekos ir Medinos vergių dainininkių laikų neatsirado nė vienos tokios, kuri jai prilygtų.

Iš Abu l Farai al Isfahanio kronikos

PIRMA DALIS

Chorasano provincija, Afganistanas,

803 metų pavasaris

– Ariba! Juk ne kartą draudžiau kaišioti nosį į mano puodus!

Virėja stebėtinai vikriai sukinėjosi puodų ir keptuvių labirinte. Virtuvę apšvietė tik kelios pušies balanos, o dūmai, virstantys iš krosnies, ūke slėpė jos kontūrus. Virėja nuvairavo tiesiai prie šeimininko dukters, kuri niūniuodama prisitraukė taburetę prie varinio katilo.

Dešimtmetė Ariba krūptelėjo. Ji apsimestinai klusniai sudėjo rankutes už nugaros. Su virėja geriau nesipykti. Nes šiandien ji kai ką numačiusi, už ką tėvas užklupęs griežtai nubaustų.

– Aš ir nekišau nosies! – Įrodydama ji pamosavo kairiąja ranka virš puodo, nors dešinė vis dar slėpėsi už nugaros. – Aš tik uosčiau, kaip tu rodei, Parvane.

Jos tamsios šiek tiek įkypos akys pažvelgė į virėją, o lūpų kampučiai kilstelėjo. Tas, kuris taip pavadino virėją, buvo tikras pokštininkas. Drugelio storoji virėja tikrai nepriminė. Storas vilnonis apdaras dengė jos riebalų klostes kaip grandiniai šarvai kovos dramblį.

Ariba mėgo tėvo namų virtuvę, o per šventes, tokias kaip šiandien, ši belangė patalpa jai patiko dar labiau: painų jos labirintą gaubė įdarytų paukščių kvapsniai. Karamelizuotas cukrus, kuriuo buvo apvoliojami švieži vaisiai ir migdolai, skleidė aromatą, kuris maišėsi su gaiviu acto priekvapiu. Įmantriausių formų ėriukų paštetai buvo išrikiuoti ant kepimo skardų kaip tikintieji per penktadienio maldą. Prietemoje tarsi savaime sušnypštė avino uodegos taukai, o kažkuriame puode laukė jos mėgstamiausias patiekalas – graikiniais riešutais ir mėsa įdaryti krepšeliai, vadinami kalifo kąsneliais. Parvanės padėjėjai plepėjo ir dainavo. Virtuvė buvo sklidina mįslių ir paslapčių. Čia, šiame Žemės pilve, Ariba jautėsi saugi. O šiandien ji buvo šį tą sumaniusi.

Virėja parodė į taburetę, ant kurios stovėjo Ariba.

– Nulipk! Stok, ką ten slepi?

Ariba iš už nugaros ištraukė ranką, kuri laikė šaukštą. Virėjai nespėjus pačiupti, mergaitė pasilenkė ir nuskuodė.

– Stok! – sukvykė Parvanė.

Norėtum, pamanė Ariba, pasuko į siaurą tarp puodų rietuvių vingiuojantį takelį ir nepastebėjo dubenų bokšto – jis su baisiu trenksmu griuvo. Koja už kažko užkibo, ir mergaitė išsitiesė ant grindų kiek ilga. Vištos kudakuodamos leidosi iš virtuvės.

Ariba pašoko ant kojų ir apsidairė tame varinių puodų sąvartyne. Kai kuriuose tilptų pati, pamanė, su nepasitikėjimu žvelgdama į virėją.

– Vakar jų čia nebuvo, – nusišypsojo liūdnai, kai priešais išdygo Parvanė, nuožmi kaip dramblių dievas Ganeša, kurį matė vieno indų keliautojo dovanotos knygos paveikslėlyje.

Platus virėjos kūnas užstojo kelią, o puodai grėsmingai siūbavo. Ariba pažvelgė į savo alkūnę. Nubrozdintą vietą peršėjo.

– Allahu rahim – Dievas gailestingas. Kaip manai, kodėl tau draudžiu daryti, ką nori? – purtė galvą virėja, bet jos skruostus ištempė plati šypsena.

Ariba pataikaudama prisiglaudė prie virėjos. Parvanė nuvedė mergaitę prie ugnies, pasodino ant taburetės, kad ši viską gerai matytų, ir paragavo sultinio. Akis graužiantys dūmai, slopinantys subtilius kvapus, jai, regis, netrukdė. Moteris tarškino begalę indelių ant sieninės lentynos, ieškodama reikiamo.

– Neklusnumas gimsta iš aistros, geidulių, – barė ji, brazdindama tarp puodynėlių. – Tai pavojinga savybė moteriai.

– Pavojinga savybė! – mėgdžiojo Ariba už virėjos nugaros kaip kreivas veidrodėlis. Ji taip elgėsi ne tiek iš piktumo, kiek iš sąžinės graužaties, juk tai, ką planavo, buvo daugiau nei neklusnumas. – Tu visą laiką kalbi apie pavojų, draudi siausti kaip berniukui.

Mergaitė smalsiai kėlė akis į virėją, nes niekas jai nepaaiškino, kodėl kai kas leidžiama tik berniukams. Tėvas atkirsdavo, kad anksčiau ar vėliau jai teks su tuo susitaikyti.

– Tavo tėvas yra Barmakidas, – atsakė Parvanė, gerokai pamąsčiusi. Ji kalbėjo garsiai, kad peršauktų kunkuliuojančius katilus. – Tai viena iš įtakingiausių kalifo Harūno ar Rašido šeimų. Jūsų giminės galva didysis viziris Džafaras yra galingiausias žmogus po valdovo. Visur, kur plevėsuoja juodos kalifo vėliavos, garbstomi ir Barmakidai. Būtų gerai, jei dažniau apie tai pagalvotum. Mama tau griežtai uždraudė šėlti ir dainuoti. Tavo kilmės mergaitė turėtų būti klusni ir kukli, tokia kaip tavo sesuo Latifa.

Ariba nuobodžiaudama žvilgsniu sekė pelę, kuri drįso išlįsti iš po lentynos ir nutvėrusi duonos trupinį šmurkštelėjo atgal. Tokie pamokslai jai – ne pirmiena.

– Mano katė dainuoja geriau už Latifą, – atkirto įžūliai, nes pasijuto užklupta nusikaltimo vietoje. Ji prisitraukė taburetę, kad galėtų stebėti, ko ieško Parvanė. Per virėjos pečius įžiūrėjo užrašus: šafranas, Indijos pipirai, kardamonas, džiovinti imbierai, kalendros. – Juk Teodora taip pat dainuoja, – pridūrė mergaitė.

– Teodora yra vergė dainininkė. Negali savęs lyginti su tokiu palaidu žmogumi. – Tamsoje kažkas sušnypštė, nuskardeno vienos virtuvės tarnaitės skausmo klyksmas, o netrukus virto pratisu staugimu. – Padorioms mergaitėms nėra reikalo raliuoti. Jei neklauso, jos negauna vyro ir per paskutinį teismą turi baisiai atgailauti. – Parvanė timptelėjo skarelę sau nuo kaktos ir galvos mostu pasivadino Aribą arčiau.

– Ar papasakoti, kas atsitiko vieno vyro iš Samarkando dukteriai? Ji dainavo nepaisydama tėvo draudimo. Vieną dieną iš dangaus į ją trenkė žaibas. Tebūnie tai tau perspėjimas!

– Šią istoriją visą laiką pasakodavo senoji Fatima, – perrėkė klykiančią tarnaitę Ariba. Kažkas užriko, ir dejonė nutilo. – Tada ji susirgo. Gydytojas mums patarė atvesti liutnininką, kad suderintų jos kūno skysčių tekėjimą. Ji atsisakė, nes manė, kad tai nepadoru, o dabar ji mirusi.

Ir vis dėlto Aribai buvo šiek tiek baisoka. O kas, jei toje istorijoje su žaibu yra dalelė tiesos?

Parvanei pavyko išvengti pokalbio šia tema. Pagaliau ji rado reikiamą indelį ir į kunkuliuojantį puodą įbėrė gerą šaukštą prieskonių.

– Leisk pauostyti! – paprašė Ariba ir vėl užsikorė ant taburetės. Parvanė kyštelėjo prieskonių mišinį, o mergaitė su pasitenkinimu įkvėpė gvazdikėlių, kmyninių kuminų ir cinamono kvapo.

– Štai taip, – tarė virėja ir užvožė prieskonių indą dangteliu. – Aš labai užsiėmusi. O tu būk klusni, kitaip nusiųsiu į lovą!

Ariba suraukė veidelį, bet nieko neatsakė. Ji pažvairavo į kampe užkištą žadeito skulptūrėlę: pilvotas vyras sėdėjo sukryžiavęs kojas ir šypsojosi. Ant kelių buvo padėtas šviežias gvazdiko žiedas.

– Kas tai?

Parvanė nieko neatsakė, tik paėmė ją už liemens ir pastatė ant grindų. Virtuvės gilumoje sukudakavo višta, pasigirdus dusliam bilstelėjimui, jos balsas nutilo.

– Visi mano protėviai garbino Budą, – paaiškino virėja kiek padelsusi. – Nebus nieko bloga, jei ir aš taip darysiu.

Ariba smalsiai apžiūrėjo statulėlę.

– Aš nieko nesakysiu tėvui. Ar galima pažiūrėti į raugintas daržoves? – paklausė ji žvitriai. – Tuoj grįšiu.

Parvanė tik mostelėjo, girdi, gali eiti, ir visą dėmesį nukreipė į mėsą.

Mergaitė nuskuodė per virtuvę, kuri šioje namo pusėje užėmė beveik visą apatinį aukštą. Ji nėrė pro besikūrenančius židinius, pro verges, valančias daržoves ir darančias išmoningiausius įdarus paštetams, viena žemyn galva laikė ką tik nukirstą vištą, kad ši nukraujuotų. Tarnas išėjo iš virtuvės nešinas galva, palikdamas kruviną pėdsaką. Ariba sustojo prie durų į kiemą, jos širdis blaškėsi krūtinėje. Ausis pasiekė tyli muzika. Ar ji išdrįs?

Žengti į salę priešais buvo draudžiama, ten tėvas priiminėjo svečius. Ariba dažnai girdėdavo iš haremo sklindančią muziką ir juoką ir geidė būti ten. Vergė dainininkė Teodora pasakodavo jai apie tuos vakarinius susitikimus: apie auksu ir sidabru žvilgančius šilkus, muziką ir dainas, o ką jau kalbėti apie rinktinius valgius, patiekiamus svečiams!

Ariba, įsitikinusi, kad niekas į ją nekreipia dėmesio, nukūrė į kiemą, jos širdutė daužėsi krūtinėje kaip išprotėjusi. Saulė jau leidosi, už šilkmedžių stūksojo niūrūs mūrai. Pažvelgusi į tuos mūrus pagalvojo, kad jei tėvas ją užtiks, ilgam uždarys hareme.

Salės durys buvo pusiau praviros. Iš vidaus vingiavo melodija ir savo burtais viliojo mergaitę. Niekas nepastebėjo, kaip ji dusdama iš susijaudinimo įsmuko vidun. Erdvios salės dešinėje ant žemų sofų sėdėjo vyrai. Ariba užuodė medaus ir migdolų chalvos aromatą, šiuos gardumynus Parvanė paruošė dar ryte. Ji pastebėjo augaloto tėvo siluetą. Buvo įsileidęs į pokalbį su kažkokiu seniu, tikriausiai vienu iš filosofų, kuriuos nuolat kviesdavo, kad šie bent kartą sočiai pavalgytų ir išgertų vyno. Jos brolis Ali užsisvajojęs žvelgė į uždangą, skiriančią kairę salės dalį, ten buvo muzikantų patalpa.

Aribos akys nusekė jo žvilgsnį. Mergaitė įsispraudė į pirmą nišą kairėje ir beveik pasislėpė už uždangos. Užlindusi už rožių puokštės galėjo stebėti moterį, kuriai buvo skirti melancholiški Ali žvilgsniai: tai buvo kajina – vergė dainininkė iš Graikijos.

Ariba susižavėjusi pažvelgė į ją. Įprastai Teodora vilkėdavo paprastą margą drabužį, ilgą sijoną ir palaidinę. Dabar jos šviesūs, šilkiniai, liemenį siekiantys plaukai vos dengė po krūtine užsegtą palaidinę. Be to, mūvėjo kelnes. Žvilgantys plaukai krito ant nugaros, o ties smilkiniais buvo supinti į dvi kasas, kuriose žėrėjo auksas ir rubinai. Dainininkės pirštų galai buvo nudažyti raudonai, juodi akis rėminantys brūkšniai drąsiai šovė smilkinių link.

Kai dainininkė pastebėjo Aribą, sustingo. Primerkė akis ir tik lūpomis pasakė žodį. Ariba vogčiomis sukikeno. Nors nemokėjo skaityti iš lūpų, žinojo, kaip meiliai ją vadina kajina, kai ji neklauso: širbake – tigriuku.

Vėl nuaidėjo muzika. Liutnių garsai nusinešė mergaitę į stebuklų kupiną pasaulį. Teodora pradėjo dainuoti. Aribos siela suvirpėjo. Ji negalėjo atsilaikyti, taip sužavėjo daina. Melodija aidėjo kūne, o širdis tuksėjo tambūrino ritmus. Ji stovėjo kaip įbesta, tarsi bet koks judesys galėtų sužeisti kažką neapčiuopiama.

Prie lauko durų nuaidėjo įsakmus balsas. Iš apžavų mergaitę grąžino ginklų žvangesys. Teodora nutilo. Nenoromis nuleido balsą ir žengė prie uždangos pažiūrėti, kas atsitiko. Jos lūpos išbalo, pirštai mėšlungiškai suspaudė ilgus gintaro karolius. Muzika tyko palengva, pirmiausia liovėsi tambūrinas, tada kiti instrumentai. Svečių pokalbis nutrūko. Ariba atsargiai kyštelėjo galvą iš savo slėptuvės.

Į salę įžengė būrys kareivių, žybčiojo plienas. Paskutiniai saulės spinduliai apšvietė vidun žengiantį vyrą, spindintį kaip ugnies vainikas. Ariba išsigandusi atšoko, bet atidžiau įsižiūrėjusi lengviau atsiduso. Tai buvo tik afšinas.

Visi taip vadino Haidarą, nors šis titulas jam iš tikrųjų nebuvo suteiktas, nes jis neturėjo kunigaikštystės. Jo tėvas buvo pagoniškos valstybėlės Sogdijoje valdovas, bet sūnui tai nekliudė parsisamdyti kalifui. Pašnibždomis buvo kalbama, kad tas netikėtai pasireiškęs pamaldumas – jo gyvenimo tikslas.

Mergaitė smalsiai žvelgė į jį. Atrodė, kad juodos jaunojo kareivio akys iš po tankių antakių gręžia kiaurai, nuo jų žvilgsnio darėsi net baugu. Nors Haidarui buvo vos per dvidešimt, barzda apžėlęs veidas rodėsi griežtas, todėl metų gerokai pridėjo. Šiandien širdies gilumoje jam, matyt, neramu: gysloti pirštai vis graibstė šilkinę tuniką juosiantį diržą.

Anasas, Aribos tėvas, pakilo iš savo vietos.

– Jūs atvykot netikėtai, bet maloniai prašom, – pasveikino. – Tik kodėl su ginklais, mano drauge? – jo balsas vos virptelėjo. Nustebusi Ariba pastebėjo, kaip tėvas išbalo. Niekas nepratarė žodžio, Teodora žvelgė į atvykėlį išplėtusi akis. Haidaro nurodymu ginkluoti vyrai išsirikiavo salėje. Svečiai susispietė arčiau vienas kito ir pusbalsiu ėmė šnabždėtis. Afšinas iš lėto žengė prie Anaso.

– Atėjau ne švęsti.

Ariba išsigando, pastebėjusi, kaip tėvas atšoko. Tarp juodų jo plaukų, krintančių iš po turbano, ryškiai bolavo alebastrinė veido oda. Tas blyškumas mergaitę baugino.

– Jūs priklausote Džafaro Barmakido, Harūno ar Rašido vizirio, giminei, – tarė afšinas ramiu balsu.

Anasas linktelėjo.

– Kiekvienas tai žino, – atsakė jis išblyškusiomis lūpomis.

Ariba kartą matė Džafarą, ir jis jai patiko: gražus, ramių judesių vyras skambiu balsu. Visi žinojo, kad kalifas vertina jo patarimus kaip tikro brolio. Per naktinius žygius po sostinę ištikimasis viziris visada būdavo šalia kalifo.

– Turiu jums naujieną, – kalbėjo toliau afšinas. – Iš Bagdado.

Ariba pastebėjo, kaip dešine ranka tėvas perbraukė kaklą, tarsi jį smaugtų. Tokio jo dar nebuvo mačiusi.

– Harūnas ar Rašidas, tikratikių valdovas, nuvertė Džafarą, – paskelbė afšinas.

– Apie tai man niekas nepranešė, – nustebęs prabilo Anasas. – Esate tikras, kad taip ir yra?

Liesas Haidaro veidas nė nekrustelėjo.

– Šią žinią man atnešė pašto karvelis. Jūs žinote, ką tai reiškia.

Ariba nesuprato, ką jis nori pasakyti, bet Anasas dar labiau išblyško.

– Ten sakoma, kad Džafaras slapčia laikėsi ankstesnio tikėjimo, budizmo, – toliau kalbėjo afšinas. Jo ranka stipriau suspaudė kardo rankeną, net pirštai pabalo. Matyt, turėjo susiimti, kad galėtų toliau kalbėti: – Jūsų globėjas buvo nukirsdintas, o jo kūno dalys viešai iškabinėtos ant Bagdado tiltų.

Salėje pakibo sunki tyla. Ariba prispaudė kumštį prie burnos.

– O jūs? – paklausė Anasas. – Jūs atėjot manęs įspėti?

Nuo giliai įsodintų afšino akių žvilgsnio Aribos nugara nubėgo šiurpuliai. Neįspėjęs jis išsitraukė kardą ir dūrė į krūtinę Anasui iki pat rankenos.

Ariba suklykė. Įsispraudė už gėlių puokštės ir sunki onikso vaza susiūbavo. Pasigirdo slopinami svečių šauksmai.

Anasas išplėtęs akis žiūrėjo į savo žudiką. Iš burnos nutįso plona srovelė, pirmiausia bespalvė, paskiau sumišusi su krauju. Haidaras pasilenkė prie jo ir kažką sušnabždėjo. Anasas tik išsižiojo, iš jo lūpų išsiveržė duslus gargaliavimas, tamsios akys sustiklėjo. Beširdiškai pasukęs kardą, afšinas ištraukė jį iš mirštančiojo kūno. Kraujas trykštelėjo ant kailiu apkraštuotų kelnių ir šilkinio švarko. Anaso lūpos pamėlo. Pro jas išsiveržė kraujo puta, žvilgsnis sustingo. Ir tada Ariba pamatė šaltą afšino šypseną.

Nesuvaldomas pasibaisėjimo klyksmas suskardėjo iš jos gerklės. Ji puolė iš savo slėptuvės, bet buvo pačiupta. Apimta pykčio ir nevilties, mergaitė plakė rankomis aplink save. Kažkas ją apkabino, ir skruostą palietė kažkas šalta. Teodoros gintaro karoliai.

Klykdama Ariba įsitvėrė kajinos. Ji norėjo nusigręžti nuo to, kas vyksta, bet negalėjo. Atmintyje kaip pats beširdiškiausias dalykas įsirėžė Haidaro šypsena.

Svečiai suspigę pašoko iš vietų, apimti panikos vergai pasklido į šalis. Anasas iš lėto sukniubo. Jis nuslydo Haidaro kūnu ir liko gulėti kraujo klane. Ariba vėl ketino išsivaduoti iš Teodoros glėbio, bet ši neleido.

– Leisk pas tėvą! – klykė nusiminusi Ariba. – Leisk mane, prakeikta verge! Paleisk mane! – šūkavo, tarsi kartojami šie žodžiai sustiprintų jos valią. Svečiai puolė prie išėjimo. Išgirdę šauksmus, atbėgo tėvo kariai. Ariba matė, kaip senasis Hušangas išbalo. Kriokdama spoksojo į jį. Kodėl jis nieko nedaro?

Afšino veidas švietė pašaipa, nuo kurios stingo kraujas gyslose. Jis vikriai išsisuko nuo Hušango puolimo ir sučiupo jo ranką su ginklu. Tada žaibo greitumu pakėlė savo kardą ir šiurpiai elegantišku judesiu įsmeigė į Hušango kūną iki pat rankenos. Kraujas trykštelėjo jam į veidą, senojo kario akys išsprogo. Afšinas abejingai ištraukė kardą ir šilkine skepeta nusišluostė lūpas. Nuo jo turbano lašėjo kraujas, jo rankos deglų šviesoje blizgėjo raudonai.

Prieš Aribos akis viskas ėmė plaukti. Ji vos atpažino išblyškusį brolio veidą.

– Ali! – sukliko, jos balsas persimainė. Bet pajuto niuksą į skruostą ir skausmas padėjo atsigauti.

– Užtilk, tu save pražudysi! – riktelėjo Teodora. Ji metė žvilgsnį į besiblaškančius žmones ir nutempė bebaimę mergaitę giliau į nišą. Aribos riksmas virto dejone. Jos lūpos drebėjo, rankos kojos neklausė. Mergaitė nejuto savo kūno.

Juodo afšino švarko krūtinė buvo permirkusi krauju, lygiai kaip ir kelnės kiaunių kailio apvadais. Tačiau kruvina ranka su pasitikėjimu spaudė kardo rankeną. Plienas atmušė plieną. Suktu judesiu jis atrėmė Ali puolimą. Brolio kardas nuskriejo per salę ir tarškėdamas trenkėsi į grindis. Nespėjo vaikinas jo pakelti, kai Haidaro kardas perskrodė orą. Šiltas, lipnus skystis trykštelėjo net iki Aribos.

Ji klykė kaip išprotėjusi. Teodoros rankos bejėgiškai nusviro. Salėje kilęs triukšmas atviliojo tėvo moteris, Aribos mama stovėjo tarpdury išbalusi kaip drobė. Ji buvo apsisiautusi tik izarą, po juo vilkėjo naktinius marškinius, baltus kaip įkapės.

– Modar! – sukriokė Ariba. – Mama! – Motina spėriai pasisuko. Haidaro akys sekė jos žvilgsnį ir susidūrė su Aribos akimis. Bejausmiu veidu jis žengė jos pusėn.

– Ne! – Aribos motina mėgino jam sukliudyti. Rankos judesiu jis davė ženklą vienam iš savo vyrų. Mergaitė matė nustebusį jauno kareivio žvilgsnį. Afšinas linktelėjo. Drebančiom rankom kareivis atlošė motinos galvą ir brūkštelėjo kardu per kaklą. Moters riksmą nustelbė gargaliavimas. Kraujas aptaškė kareivio veidą ir drabužius. Bet motina nesukniubo ant žemės, o gargaliuodama įsikibo į rankovę kareiviui. Šis sušukęs smogė jai, trūktelėjo už drabužių, ketindamas sulaužyti pirštus, kad išsivaduotų iš geležinių gniaužtų. Afšinas sodriai nusikeikė. Vienu šuoliu atsidūrė prie kareivio ir įgudusiu judesiu perrėžė Aribos motinai gerklę. Nenatūraliai loštelėjusi, galva nusviro.

Ariba taip drebėjo, kad net barškėjo dantys. Ji vėl suriko, kai Teodora mėgino ją nusitempti. Kaip patrakusi plakė rankomis, draskėsi ir kandžiojosi, bet kajina suspaudė jai rankas ir pakėlė mergaitę aukštyn. Beveik apakusi iš pasipiktinimo Ariba matė, kaip kareiviai nuvarė šventės svečius į tolimesnį salės kampą. Afšinas žengdamas per lavonus artėjo prie jų. Teodora sustojo. Vieną akimirką jų žvilgsniai susitiko. Jo veidas vos trūktelėjo.

Tą akimirką kajina nustūmė mergaitę už uždangos. Tik dabar Ariba pastebėjo lipdiniais išdabintoje sienoje slaptas duris. Teodora pastūmė duris ir nusitempė virpantį vaiką. Šaltis plūstelėjo mergaitei į veidą. Jas prarijo tamsūs nakties šešėliai.

Kitas rytas brėško skleisdamas tariamą ramybę. Dangus nusidažė šviesia, aukso dryžiais išmarginta žydryne. Tolyje stūksojo pliki Chorasano kalnai, o riedulių laukai papėdėje švietė rožine spalva. Padūmavusiame horizonte savo vagą iš apledėjusio Pamyro į tolimąją Aralo jūrą rėžė Amudarja. Dar nejudėjo vandens malūnų, pumpuojančių vandenį iš mažos Balcho upės į laukus, menturiai. Šiame slėnyje tarsi pasimetęs plytėjo kaimas. Aitrūs dūmai kilo iš židinių ir sklido po lygumą. Keletas avių ir dvikupriai Baktrijos kupranugariai ieškojo žolės. Aukščiau aptvaro stūksojo iš netašytų akmenų suręsta slėptuvė. Bet šiandien čia nuo laukinių žvėrių slėpėsi ne piemenys.

Ariba pabudo sukaustytais sąnariais. Nieko nesuvokdama žiūrėjo į negrabiai suręstą virš savęs stogą. Juto tik paralyžiuojantį šaltį. Aplink tvyrojo baugi tyla. Nebuvo girdėti vergų varstomų durų, vaisių pardavėjas gatvėje nesiūlė savo prekių. Tik vėjo gūsis praūžė pro mūrą, bet oras nekvepėjo šviežiai iškepta duona. Kažkas ėjo artyn. Ji pažino veidą, šviesius plaukus ir tamsius antakius. Teodora.

– Dievas gailestingas, tu pabudai! – prabilo kajina. – O aš jau bijojau, kad ir tavęs neteksiu, – ašaros tekėjo jos skruostais. Ji tylėdama apkabino Aribą ir panardino veidą jos plaukuose. – Žinau, ką jauti, – sušnabždėjo ji. – Tavo tėvas paėmė mane tada, kai mirė mano ponas. Jis buvo man geras. Aš taip pat visko netekau.

Ariba beveik nejuto prisilietimų. Ji bukai žvelgė prieš save ir klausėsi tarsi perlai riedančių žodžių. Mergaitė neprisiminė, kaip čia pateko, bet jai buvo vis tiek. Kiekvienam judesiui reikėjo didžiulių pastangų.

Kajina sugriebė ją už pečių ir atitraukusi nuo savęs pažvelgė į veidą.

– O dabar privalai atsistoti, Ariba. Čia negalime likti.

Ariba negirdėjo.

– Turi būti stipri, – įtikinėjo Teodora, – kitaip mirsim ir mudvi. – Ji plekštelėjo mergaitei per veidą, kad atkreiptų dėmesį. – Žinau, kaip tau sunku, bet mes privalom palikti Balcho apylinkes. Tuoj ateis berniukas, atneš šiek tiek maisto ir kitus drabužius. Haidaras nenurims, kol mus ras. Jei vilkėsim brangiais drabužiais, mus tuoj pažins, – jos balsas prikimo.

Aribos žvilgsnis pasidarė gyvesnis. Dažai aplink kajinos akis buvo nusitrynę. Juodi dryžiai nutįsę per skruostus, lyg būtų verkusi, raudonai dažytos lūpos išblukusios. Ariba pastebėjo, kad šviesios jos kasos išsipynusios. Pamažu prisiminė, kaip jiedvi bėgo per miestą. Buvo tamsu. Ji klupo. Teodora ją kėlė. Ji vėl klupo, ją kėlė. Klupo, kėlė.

Dainininkė ją lengvai papurtė.

– Karavanų kelias nebetoli. Tai pavojinga, bet neturim pasirinkimo. Privalome susirasti keliautojų būrelį, prie kurio galėtume prisigretinti, kitaip mes žuvusios, – ji nutilo, netrukus jos akys paplūdo ašaromis. – Pasakyk gi ką nors, Ariba! Tavo tėvai nužudyti, bet leisk išsigelbėti bent mums!

Mergaitė stebėjo Teodoros purvinu veidu tekančias ašaras. Jos skynėsi kelią per dažų likučius kaip maži kraujo upeliukai – kaip kraujas ant afšino veido.

– Tu meluoji! – iškošė Ariba. Ji ryžtingai išsivadavo iš Teodoros rankų. – Prakeikta vergė! – sušuko.

– Tyliau! – sušnabždėjo Teodora. Ji metė baikštų žvilgsnį per petį.

– Tu meluoji! – klykė Ariba. – Aš noriu pas tėvus! Mano tėvas nubaus tave... – ji švokšdama gaudė orą, pirštus sutraukė mėšlungis. Ji nevaldė kūno, norėjo šaukti, bet nejuto lūpų. Viskas prieš akis susiliejo. Pasidarė šalta. Teodoros žodžiai pasiekė kaip pro vatą, juos vos girdėjo. Staiga Ariba prisiminė vakarykštį vakarą. Vienas po kito vaizdai negailestingai rėžėsi atmintyje. Ji ėmė kūkčioti, visa virpėjo. Mergaitė prigludo prie Teodoros, pajuto šilumą ir apmiręs jos kūnas atsigavo.

– Va ir puiku, – dusliai tarė Teodora. Drebančiomis rankomis ji glostė mergaitei veidą. – Va ir puiku. – Ji leido Aribai verkti, kol ši išseko ir nurimo.

Pagaliau atėjo vaikinas: atnešė duonos, ožkų sūrio ir purvinus skarmalus. Ant jo smakro stirksojo keli plaukeliai. Bet kai Teodora užkalbino, buvo toks rimtas, tarsi pasirengęs dėl jos sunaikinti pulkus netikinčiųjų. Kajina nusisegė papuošalus ir suvyniojo į nuplėštą nuo rankovės skiautę. Ji paragino Aribą apsivilkti berniuko skarmalus, o savo atiduoti. Ariba buvo pernelyg išsekusi priešintis. Ji šmurkštelėjo į plačias, kiek ilgokas šiurkščios medžiagos kelnes. Ant viršaus apsivilko neaiškios spalvos marškinius, kurie dvokė prakaitu ir gyvuliais, susijuosė diržą. Pagaliau apsigaubė šamla, pilkos šiurkščios vilnos skraiste. Kajina taip pat pakeitė savo prabangius apdarus. Tada surišo papuošalus į ryšulėlį ir pritvirtino prie juosmens vidinėje kelnių pusėje. Ariba pastebėjo, kad vaikinas slapčia stebi jas pro mūro plyšį. Paskui jis sekiojo Teodorą ir vis spoksojo. O dvokė kaip visa ožkų banda. Pagaliau išdrįso išspausti jai meilikaujamą žodelį, nors, regis, buvo nusivylęs.

Teodora įspraudė mergaitei į delną duonos ir apdžiūvusio sūrio. Vaikinas buvo atnešęs ir kelis vaisius iš netolimų sodų. Ariba viską pasidėjo šalia, ant suplūktos žemės. Tik dabar trobelės kampe ji pastebėjo avių mėšlą. Mergaitė stipriau įsisupo į skarmalus.

– Valgyk gi, būk gerutė! – maldavo Teodora. Ji buvo jau nusivaliusi nuo veido dažus. Nors beveik dvidešimtmetė, mergina atrodė nedaug vyresnė už Aribą. – Žinau, kad valgis nerūpi, bet tau reikia jėgų.

– Duona niekam tikusi, – spyriojosi Ariba, – aš sužiedėjusos nevalgau.

Nors saulė seniai buvo pakilusi, mergaitė vis dar šalo. Drabužiai trynė ir buvo purvini. Teodora paėmė kriaukšlį ir įdėjo jai į delną.

– Žinau, duona nekas. Bet kitokios neturime, todėl būk gera, valgyk.

Ji teisi. Aribai lengviau pasiduoti nei kęsti skausmą. Mergaitė iš lėto suspaudė duonos kriaukšlį. Kietą kaip akmuo. Pakraščiai skaudžiai smigo į lūpas. Reikėjo suminkštinti seilėmis, bet buvo taip šlykštu. Vis dėlto ji iš lėto kramtė.

– O kas dabar? – paklausė.

Teodora kramtė irgi prisiversdama.

– Apie tai galvojau visą naktį, – atsakė susimąsčiusi. – Haidaras... – mergina nutilo ir pažvelgė į Aribą. – Kad ir kas būtų, čia likti negali, – pasakė. Jos balsas pagyvėjo: – O, jeigu mudviem pasisektų nusigauti iki karavanų kelio! Galėčiau tave nuvesti į Rėjų, pas tavo dėdę. Žinoma, kelionė ilga. Juk pėsčiomis vaikščioti mes nepratusios. Keliai nesaugūs, dar turim rasti, kur iškeisti papuošalus į pinigus. Bet jei sutiktume karavaną, gal ir pavyktų, – ji nutilo ir nudelbė akis į molio aslą.

Ariba nebuvo tikra, ar Teodora pati tiki tuo, ką sako.

– O afšinas? – paklausė tyliai. – Jis mūsų ieškos, tiesa?

Teodora tylėjo. Po kiek laiko pakėlė akis:

– Stebuklas, kad jis mūsų dar nerado.

Prieš jas kaip neįveikiamas užkardas dunksojo Chorasano kalnynas. Kelias vedė per dulkėtą slėnį. Vienišas keliautojas, kulniuojantis akmeninio milžino papėdėje, atrodė toks mažas. Plikų uolų šešėlyje Ariba ir pati jautėsi menka. Uolų nuolaužos buvo išbalusių kaulų spalvos, gamtovaizdis tuščias kaip ir jos siela. Čia, kur žemė nedrėkinama, teaugo keli druskingoje dirvoje galintys tarpti krūmeliai ir vienas kitas medis. Vidury šio nykaus kraštovaizdžio norėjosi garsiai klykti.

Prekybos keliai, kuriais iš Kinijos į Vakarus buvo gabenamas šilkas, žadeitas ir arbata, buvo labai seni. Jie vingiavo per visą Aziją kaip magiškas kilimas, o miestuose mezgėsi į mazgą. Vis dėlto šie legendomis apipinti šilko karavanų keliai buvo tik varganų takelių tinklas. Kai kurie, kaip šis, kuriuo dabar kiūtino Ariba ir Teodora, vedė per Amudarjos slėnio sodus į stepę. Jis aplenkė snieguotas viršukalnes ir driekėsi šiauriau didžiulio kalnų masyvo vakarų link. Tai šen, tai ten jis kirto sūrokus upeliukus, kurių pakrantėse augo eglūnai ir kiti nereiklūs augalai.

Vieną dieną Ariba liovėsi skaičiavusi dienas. Bijodamos sutikti afšino seklius, jos iškeliaudavo tik pradėjus temti. Naktys buvo labai šaltos, be perstojo siautė vėtros. Žvelgdama į tolimą horizontą, Ariba jautėsi dar vienišesnė.

Vaikino duota duona buvo suvalgyta, ir jiedvi mito apdžiūvusiom šaknim, kurių rasdavo pakelėje. Po kelių dienų mergaitei žarnas suko baisus alkis. Kojas ji prisitrynė iki pūslių, kurios su kiekvienu žingsniu baisiai peršėjo. Purvinu veideliu vis nuvinguriuodavo vieniša ašara. Skausmus užmiršdavo tik prisiminusi Haidarą. Negalima leisti afšinui laimėti. Tada ji sutelkdavo visas savo mažo kūnelio jėgas į kitą žingsnį, kol ėmė vaidentis, kad pati yra šios begalinės platybės dalis.

Per dienas jos gulėdavo uolų arba pavienių medžių šešėlyje susisupusios į šamlas. Po kelių dienų Aribos kojos nuo neįprasto ėjimo taip sustingo, kad ji vos įstengė pajudėti. Karštis degino ir neleido užmigti. Namie mama atneštų ko nors vėsaus atsigerti, o Parvanė uždėtų žolelių kompresą ant žaizdotų kojų. Ariba tyliai sukūkčiojo įsikniaubusi į antklodę.

Priėjo Teodora ir apkabino.

– Aš jų taip pat ilgiuosi, – sušnabždėjo ir tyliai uždainavo: – Mano liutnios stebuklingos gaida / giliausią liūdesį ramina / ir kaip pavasario audra, / kurią atpučia vakaris mielas, / plūsta ašaros, kai jos rauda / galingai veržiasi į sielą.

Aribos ašaros nudžiūvo.

– Kokia tai daina? – paklausė ji.

– Ją moka visi keliaujantys karavanų keliu, – Teodora paglostė susivėlusius mergaitės plaukus. – Dainuok su manim!

Ariba prisiminė, kad jai buvo draudžiama dainuoti, ir papurtė galvą. Argi Parvanė jos primygtinai neperspėjo? Kajina užsimerkusi traukė toliau. Atrodė, lyg muziką ji įkvepia su oru, o ši skrodžia ją kiaurai. Gilus sielvartas Aribos širdelėje ėmė tirpti. Garsai kliūdami veržėsi pro lūpas. Iš pradžių tai buvo panašu į nevalingus atodūsius, netrukus jau pritarė niūniuodama. Ašaros plūdo vis smarkiau, vis dėlto ji juto keistą palengvėjimą. Nejučia pakėlė akis į dangų, bet žaibas netrenkė.

– Daina nesunaikina skausmo, – sušnabždėjo Teodora, – bet išjudina sielą, išlaisvina jausmus. Kosmosas turi paslaptingą gydančią galią. Ar jauti ją?

Ariba niūniavo toliau. Ji juto tolimos harmonijos atšvaitą, kuris ramino. Staiga ji nutilo.

– Kodėl afšinas tai padarė? – paklausė.

Teodora delsė.

– Tai ne pirmas kartas, – sulemeno ji, – kai išduodamas draugas, kad galėtum pasisavinti jo turtą. Sklinda gandas, kad Harūnas ar Rašidas yra teisingas valdovas, net ir smulkmenose ginantis pavaldinius nuo savivalės. Kažkas turėjo apšmeižti Barmakidus, kitaip jų nebūtų taip griežtai baudęs. Jie buvo galingiausia karalystės šeima. Kad mes nors žinotume, kas atsitiko Bagdade! – Mergina stipriau prispaudė Aribą prie krūtinės, o jos žvilgsnis klaidžiojo plikomis uolų atbrailomis. – Vis galvoju, ar neturėjau to nujausti.

Ariba išsivadavo iš glėbio, kad galėtų pažvelgti jai į akis, bet Teodora tik papurtė galvą.

– Mes galim tik melstis, kad pavyktų pasiekti Rėjų. Haidaro vyrai nusiteikę rasti žmones, kurie nenori, kad juos rastų. Jie gali kreiptis į mokesčių rinkėjus.

Ariba smalsiai pažvelgė į ją.

– Mokesčiai dideli, – paaiškino kajina, – daugelis negalinčių jų sumokėti bėga į kalnus ir dykumą, – ji nutilo, jos delnas suspaudė stiklo amuletą, kabantį ant kaklo. Jį Ariba buvo pastebėjusi prieš kelias dienas.

– Tu netiki, kad mums pasiseks, tiesa? – paklausė mergaitė rimtai.

Teodora švelniai paglostė pailgą stiklo gabalėlį. Jos pirštai seniai buvo purvini, nagai aplūžinėję.

– Kasdien meldžiuosi Mergelei Marijai, kad mums pasisektų, – atsakė ji. Mergina pakėlė amuletą prie lūpų, ir Ariba pamatė moters su vaiku atvaizdą. Teodora tyliai pridūrė: – Bet mokesčių rinkėjai pažįsta čia kiekvieną kampelį. Jei Haidaras kreipsis į juos, netruks mus rasti.

Po dviejų dienų už kelių mylių nuo tos vietos eglūno šešėlyje ilsėjosi keletas arklių. Šis medis per daugelį mylių buvo vienintelis apylinkių vaisingumo įrodymas. Raiteliai taip pat sugulė po juo, nes saulė kepino be pasigailėjimo. Pietuose stūksojo sniegu užklotos kalnų viršūnės, prie jų kojų į molingą žemę sunkėsi menko upelio drėgmė. Tik barzdotas jaunas vyras, regis, nejuto karščio. Popieriaus lapas jo rankose atspindėjo šviesą. Afšinas prisimerkęs skaitė laišką:

Mano draugui afšinui Haidarui ibn Kavusui

Jūs prašėte manęs apie kai ką sužinoti, ir štai ką galiu pasakyti jūsų pageidaujama tema. Vakar, vos atskrido jūsų pašto karvelis, nujojau į vieną iš kaimų, kur renku mokesčius. Tai tik saujelė pasigailėjimo vertų akmenų lūšnų, apsuptų prastai įdirbtų laukų. Ant kelio voliojasi dvėsena ir purvai. Gatve teka skysčiai, kurių tokiam kilmingam žmogui kaip jūs nesinori net minėti. Kai kur kelią užstoja kupranugariai, o susivėlusiame jų kailyje kadaruoja daiktai, nuo kurių plaukai piestu stoja, žodžiu, labiausiai Dievo apleistas kaimas.

Čia man sakė, kad matė dvi apskurusias mergaites. Tai pasirodė įtartina, nes kokia gi mergaitė keliaus be apsaugos ir vyro palydos. Kaimiečiai pasakojo, kad jaunesnė elgėsi ūmiai, kaip nedera jokiai moteriai, juo labiau kilmingai. Vienas vyresnis žmogus papriekaištavo: jei jiedvi paniekino vyrišką apsaugą, vadinasi, gali priklausyti bet kam. Į tai jaunesnioji atkirto: „Tiktai ne tokiam seniui, kuris tiesus nepastovėtų, jei ne nuo purvo sušokę skarmalai.“ Kaimo mergaitė taip tikrai nepasakytų.

Mergaitės pasirinko vieną iš didesnių namų, nors nė viena akmenų lūšna neverta tokio pavadinimo. Kai ten pasiteiravau, valstietis atsisakė pasakoti apie viešnias. Čia turiu atkreipti dėmesį, kad jis dar jaunas, ir elgesys išdavė jį įsimylėjus: tai raudo, tai balo, kai klausinėjau apie mergaites, netrukus išblyškusią kaktą išmušė prakaitas, jį krėtė šaltis. Tai sukėlė man įtarimą. Liepiau gerai įkrėsti, ir tikrai, po kelių smūgių jo protas pranoko vyriškumą ir jis ėmė kunkuliuoti kaip šaltinis. Mergaitės iškeitė brangius papuošalus į monetas, kelis namų apyvokos daiktus ir maistą. Jos pasakojo esančios našlaitės ir keliaujančios pas dėdę, bet valstietis prisipažino nepatikėjęs tom pasakom. Iš kur gavusios papuošalų? Jos teiravosi apie traukiančius į Vakarus karavanus, kuriuose būdavo ir moterų. Vyresnioji bus vargšui jaunuoliui visai susukusi galvą. Jis vis nepasakojo, kaip jiedvi atrodė, nors karšėm kailį. Tik paplūdęs kraujais pasakė, kad tai buvo labai graži šviesiaplaukė, maždaug dvidešimties metų. Antrosios, neišvaizdaus vaiko, jis neįsidėmėjęs.

Tai viskas, ką galėjom išmušti iš vaikio, manau, daugiau ir nėra ką pasakyti. Turbūt tai ir yra tos pačios mergaitės, kurių ieškote. Ne be reikalo poetas sako, kad doram vyrui nėra nieko blogiau kaip pamilti kajiną!

Alaikum rahmatu llahi va barakatuhu! Tevainikuoja jūsų darbą sėkmė.

Fadlas ibn Ali, Balcho mokesčių rinkėjas

Skaitančiojo lūpas iškreipė šypsnys, jis nuleido laišką. Ariba, tarė pats sau, kas gi kitas galėtų tai būti. Neišauklėta turtingo tėvo dukra, nė nenumananti, iš kur atsirado prabanga, kurioje ligi šiolei gyveno. O šalia jos – sukta viliokė, gerai išmananti, kaip apžavėti. Jis pažvelgė į beribį tolį. Vieną akies mirksnį akys atšilo, o siauros lūpos virptelėjo. Atrodė, kad gamtovaizdis praryja jo žvilgsnį. Visi sumanymai tirpo begalinėse platybėse.

Ūmai afšinas atsistojo ir stryktelėjo į balną. Dešine ranka įsikišo laišką į durtinio užantį, o kaire čiupo pavadžius. Vyrai nustebę pašoko ant kojų, kai jis griežtai užriko – joti!

Tuo metu Teodora su Ariba ketino trumpai atsipūsti, paskui kuo greičiau tolti nuo kaimo. Skubėjimas į vakarus abi išsekino. Kai Ariba pabudo, buvo jau beveik vakaras. Ji vis dar jautėsi kaip sudaužyta. Mergaitė pasikasė niežtinčią ranką. Teodora miegojo išdžiūvusioje žolėje, menkas spygliuoto krūmelio šešėlis krito jai ant veido, kuris buvo sulysęs, o žaviai išlenktos lūpos sutrūkinėjusios. Šviesią jos odą vagojo purvo dryžiai, plaukai buvo nešukuoti, bet Teodora ir mirties patale būtų graži. Ariba nuleido galvą ir pažvelgė į save. Juodos sruogos krito ant sulysusios krūtinės, kai kuriose vietose plaukai nurudavę ir susivėlę. Drabužiai vieni skarmalai.

Iš Teodoros rankovės kyšojo popieriaus. Susidomėjusi Ariba prisislinko arčiau. Ji žinojo, kad kaime kajina įsigijo rašymo reikmenis. Atsargiai, kad nepažadintų merginos, Ariba ištraukė lapelį ir išlygino.

Garsiai surikusi Teodora pašoko iš vietos.

– Tai tu! – lengviau atsiduso. Mergina nusipurtė nuo plaukų dulkes.

– Negalėjau užmigti, – atsakė Ariba. Ji parodė lapelį. – Ką tai reiškia? – pasmalsavo.

Staiga jis pasistiebia trūkčiodamas uoliai

Ir nuogas stovi, nors juostai nėr atrišt gražuolės,

Net keturiolika dienų, net jot ant ko jeigu nežino

It lietų pranašaująs tvirtas muedzinas.

– Dėl Dievo meilės, patrauk rankas! – Teodora skubiai pačiupo popieriaus skiautę ir paslėpė rankovėje. – Tai ne tau!

– Čia tu pati parašei? – paklausė Ariba. Ji žinojo, kad daugelis vergių dainininkių rašo dainas. Ir pati kartą ar du mėgino tai daryti, bet nesisekė.

– Ne, garsaus poeto Bašaro ibn Burdo, – atsakė Teodora sausai. – Užsirašiau, kad nepamirščiau. Bet tu per jauna tokiems dalykams! – Pirmą kartą Ariba matė, kaip kajina paraudo. Teodora pakeitė kalbą: – Kodėl negalėjai užmigti?

Ariba parodė ranką.

– Niežti.

Niežėjo ne tą vienintelę vietą, bet ją – labiausiai. O Aribos plaukai po riebaluota šamla buvo vienas purvas.

Teodora atsmaukė mergaitės rankovę. Paraudusios pūslelės, kai kur nudraskytos iki kraujo.

– Ar seniai niežti? – paklausė kajina. – Turbūt jau kelios dienos kankiniesi?

– Man ne taip blogai, – narsiai papurtė galvą Ariba. – Čia juk ne raupai? – baugščiai pasitikslino: Parvanė jai buvo pasakojusi apie klastingą ligą, kuri prasideda nuo odos ir vis plinta, kol supūva veidas.

– Tai labiau primena niežus, – nuramino Teodora.

– Niežai?! – sušuko Ariba. – Skubiai patraukė ranką ir nuleido rankovę. – Tik gatvės vaikai ir klajokliai serga niežais!

Teodora niūriai nusišypsojo.

– O kas mes, kaip tau atrodo?

Ariba žiūrėjo į ją išpūtusi akis. Paskui paplūdo ašaromis.

– Man jau nusibodo, – kūkčiojo ji. – Kiek mes dar gyvensim kelyje?

Teodora vogčiomis šyptelėjo.

– Mes, graikai, taip gyvenam šimtus metų, mieloji. Nuo tada, kai mūsų karalių Aleksandrą čia atginė svajonė. Ir noras tapti nemirtingam. Daugybės žmonių likimai susiję su keliu, – ji nubraukė Aribai nuo veido purviną skudurą. – O dabar grįžkime prie upelio, kurį neseniai perbridome. Reikia nuplauti tau ranką. Bet tik trumpam, užsibūti ten pavojinga.

Po ilgų klajonių dulkėtais keliais upelis atrodė tikra palaima. Nuo vėjo palinkę krūmokšniai tvirtai kabinosi į akmenuotą pakrantės šlaitą. Arti kalnų vanduo buvo dar skaidrus, už kelių mylių gėrėsi į išdžiūvusią dirvą. Ariba įbrido į šaltą vandenį. Ji taip skubėjo, kad klupo nuo smulkių akmenėlių. Nusitraukė šamlą nuo galvos ir įniko praustis.

– Moteris, kuri nešiojo šiuos drabužius, ne tik sirgo niežais, bet ir utėlėmis buvo apėjusi! – skundėsi ji. – Ir kada gi mes pasieksim artimiausią hamamą? – Ji vis prisimindavo garų pirtį tėvo namuose, kur už sienos buvo girdėti ištroškusių kupranugarių baubimas. Vėjo gūsis pūstelėjo į šlapias klešnes, ir mergaitė pašiurpo.

– Gerai, jei iš viso pasieksim, – atsakė nuo kranto Teodora. – Rėjus dar toli.

Ariba smalsiai stebėjo, kaip Teodora po akmenimis kyšteli purviną skiautę.

– Tai kraujas, – susidomėjo ji. – Tu įsipjovei?

Teodora priėjusi arčiau panardino į vandenį rankas ir nusiprausė veidą.

– Ne. Visos moterys kartą per mėnesį kraujuoja, – atsakė trumpai. – Aš net džiaugiuosi, kad prasidėjo.

Aribai jos žodžiai pasirodė keisti, bet nedrįso daugiau klausinėti. Teodora užsisvajojusi žvelgė tolyn, virš akmenuotos upės vagos, kalnų link. Tada neramiai apsidairė.

– Nagi, greičiau lipk iš vandens!

Kai jiedvi priėjo pakrantę gožiančius medžius, Teodora staiga sustojo. Ariba sekė jos žvilgsnį. Tolėliau iš brūzgynų kilo dulkių stulpas.

– Kas ten galėtų būti? – sušnabždėjo Ariba. – Karavanas?

Teodora neatsakė. Jos atsargiai nusėlino per krūmus prie kelio. Bet kai jį priėjo, Teodora taip staiga sustojo, kad Ariba atsitrenkė į ją. Keliu jojo trys vyrai. Tas, kuris priminė vadovą, buvo dar jaunas. Reta barzda neprižiūrėta, ant galvos pūpsojo apvali fetro kepurė, po akimis gulė tamsūs ratilai. Drabužiai ir raudonas apsiaustas buvo nunešioti ir dėmėti. Jis nepriminė pasitikėjimo verto prekeivio. Susirūpinusi mergaitė pastebėjo, kad jis be vienos rankos. Gal jau buvo susidūręs su įstatymo sergėtojais?

– Dvi mergaitės vienos kelyje! – jis žengė arčiau, ir Teodora sustingo. – Jau maniau, kad mums ant kulnų lipa kareiviai, kai pastebėjau žmones vandeny. O Alachai, tai bent laimė!

Kajina tylėjo, Ariba pajuto, kaip šilta Teodoros ranka drėksta. Nedrąsiai pakėlė į ją akis.

– Mes nieko neturim, – ištarė Teodora pagaliau. Ji melavo tvirtu balsu. – Tik vakar patekom pakelių plėšikams į nagus. Dabar teturim tai, kas ant mūsų.

– O mes atidžiau apžiūrėsim, – atšovė vienarankis šypsodamasis. Kitas tylėdamas žaidė savo durklo prie juostos rankena.

Aribai pasidarė neramu. Kas bus, jei jie ras paskutinius Teodoros papuošalus ir pinigus, paslėptus prie juostos? Ji atkišo smakrą.

– Mes nieko neturim. Ar negirdėjai, ką ji pasakė?

Vyras nusijuokė.

– Liesa kaip žiurkė, bet akiplėša, – jis žengė artyn. – Saugokis!

Teodora žvilgtelėjo į ją norėdama įspėti. Ariba ketino pasitraukti, bet vienas iš valkatų atsistojo jai už nugaros.

– Turėtum laikyti liežuvį už dantų.

Jis čiupo Aribą už smakro, į nosį tvokstelėjo baisus dvokas. Prarūgusio alkoholio, sumišusio su salsvu opijaus kvapu, ir smarvės, apie kurios kilmę nesinorėjo galvoti. Ji išsigando, bet jokiu būdu nenorėjo išsiduoti.

– Prieš tėvą gal ir patylėčiau, bet ne prieš tokį mėšlo gabalą!

Valkata, nelaukdamas, kol ji pasigailės savo žodžių, užsimojo. Ariba spėjo pamatyti tik artėjančią į ją purviną ranką, paskiau viskas aptemo.

Kai atsigavo, vis dar gulėjo ant kelio. Tikriausiai kelias akimirkas išbuvo be sąmonės. Apdujusi atsistojo. Prie tų trijų buvo prisidėjęs dar vienas valkata, kuris dabar į ją spoksojo.

– O, mažylė atsigavo! – sušuko tas, kuris jai trenkė. Ir pasičiupinėjo kelnes žemiau juostos, ten, kur buvo patamsėjusios ir dėmėtos. – Na, kaip?

Juodaplaukis vyras, į kurį jis kreipėsi, papurtė galvą.

– Manęs ji nedomina. Turiu jos amžiaus dukterį. Jei Harūno ar Rašido mokesčių rinkėjai nebūtų manęs nuvarę nuo savo žemės, būčiau dabar su ja. – Kiti griausmingai nusikvatojo. – Geriau eisiu pažiūrėsiu, ar negresia pavojus. – Jis pažvelgė į Aribą, ir jai pasirodė, kad mato jo akyse užuojautą. Prieš dingdamas už krūmų, tarsi nuo šalčio smarkiau susisiautė į švarką. Šis judesys išgąsdino mergaitę labiau nei kitų vyrų nuotaikos.

– Jūs turit mūsų pinigus, ko dar reikia? – Teodora vos tvardėsi. Ariba dar ne visai suvokė, kas tas gresiantis pavojus, bet užsikrėtė kajinos baime.

Vadas prisislinko arčiau prie Teodoros. Ariba mirtų iš baimės, jei prie jos taip prisispaustų, bet kajina nė nemirktelėjo. Dygiai šypsodamasis jis pirštu kilstelėjo Teodoros smakrą, kad matytų jos veidą.

– Pavyzdžiui, jūsų nekaltybės.

Kiti vyrai nusikvatojo. Ariba susigūžė. Ji tiksliai nežinojo, ką reiškia pagrobta nekaltybė. Bet tai buvo blogiausia, kas gali atsitikti moteriai, blogiau už mirtį. Drebėdama ji susigūžė.

– Kai tu baigsi, bus mano eilė! – subliuvo vienas. Jam buvo vos per šešiolika, spuoguotu veidu, bet žvelgė į kajiną su neslepiamu geismu. Valkata pradėjo grabinėti Teodoros krūtis. Matyt, laukė, kol ji ims maldauti pasigailėjimo. Nieko panašaus neišgirdęs, prigludo paišinu veidu prie merginos. Ši atsilošė, matyt, vyrukas be galo dvokė.

– Moteris, kuri atvirai rodo savo nekaltybę keliaudama keliu, viešai ją siūlo. Ar ne?

Regis, Teodora atgavo savitvardą. Ji atmetė plaukus, šie sužibo vakaro saulės spinduliuose.

– O ką, jei jos neteko anksčiau, – atsakė įžūliai. Pakėlė akis ir tarsi atsiprašydama nusišypsojo. – Aš gi sakiau: čia nėra ko imti!

Vyras trenkė per veidą taip stipriai, kad ji susvirduliavo. Kiti valkatos nusikvatojo. Pamiršusi savo baimę, Ariba pažvelgė į Teodorą nustebusi. Dainininkei vos per dvidešimt, ji netekėjusi. Lig šiol mergaitė manė, kad netekėjusi moteris ir yra nekalta, – matyt, klydo.

– Harūnas ar Rašidas nepasigailės jūsų už tokį nusikaltimą! – įsikišo mergaitė.

Jos žodžius palydėjo baubiantis juokas.

– Kalifas! – iškošė vienas iš valkatų. – Jis vis tiek mus nukryžiuos. Kodėl gi prieš tai nepasilinksminus?

– Ko mes gaištam su tom bobom? – įsiterpė pagyvenęs vyras. Jis kasėsi tarpkojį, jo veidą vagojančios sutrūkinėjusios raukšlės panėšėjo į blogai išraugintą avies odą. – Imkim jas pagaliau, bet paskui perrėžkim gerkles!

Nors Ariba pirmos pasiūlymo dalies nelabai suprato, bet gerai suvokė, ką reiškia antroji.

Vadas čiupinėjosi diržą.

– Na ką, vis dar vaidinsi didvyrę? – jis pasilenkė ir perplėšė plačių Teodoros kelnių tarpkojį. Kai pamatė, kad susikruvino ranką, akimirką suglumo. Teodora tarsi atsiprašydama nusišypsojo. Vyras piktai nusibraukė kraują į klešnę ir partrenkė kajiną ant žemės. Virpančia širdimi mergaitė stebėjo, kaip kajina atsirėmė ant alkūnių. Plaukai užkrito ant veido, ji išbalo. Pakelės plėšikas ėmė kuistis prie savo kelnių, ir medžiaga subangavo. Jo bendrai šypsodamiesi baksnojo vienas kitą alkūnėmis. Valkata pagaliau atlaisvino diržą. Trūkčiodama pakilo pritvinkusi varpa. Iki Aribos atėjo siaubingas dvokas, mergaitei pasidarė bloga. Kai ant žemės gulinti Teodora mėgino išsisukti, vyras griebė ją už plaukų ir negailestingai prisitraukė.

– Aš tau užkišiu gerklę!

Rankos strampu jis prispaudė prie savęs merginos sprandą, o sveikąja čiupo savo pimpalą. Teodora nusuko veidą. Vyras iš visų jėgų traukė ją prie savęs. Mergina suspaudė lūpas, kai jos veidas įsirėmė į purvo dryžius ant vidinės šlaunų pusės. Ariba sukliko. Valkata pasisuko į ją, ir mergaitė sustingo.

– Kareiviai! – paknopstom atšnopavo tas, kuris buvo dingęs krūmuose. – Skubinkitės! Ten žygiuoja kareiviai, mačiau žvilgant grandinius šarvus.

Vyrai pašoko ant kojų. Suveltabarzdis paleido Teodorą. Ariba puolė prie jos. Plūstelėjo džiaugsmo ašaromis, kai ją apkabino. Vyras neryžtingai spoksojo į pakilusią savo varpą, tada į mergaites. Jo draugai dingo už uolos, tolėliau, kur, matyt, buvo pririšti arkliai. Pasigirdo prunkštimas.

– Greičiau, sprunkam iš čia! – sušuko vienas, mėgindamas nulaikyti arklį. Prie diržo siūbavo durklas, kilo dulkės. – O gal nori patekt jiems į rankas nuogu užpakaliu? – paspaudė jis pentinus.

Keikdamasis valkata paslėpė savo vyriškumą kelnėse. Skubėdamas nepastebėjo, kad viena koja primynė kelnes. Medžiaga plyšo, nuogu užpakaliu jis nukurnėjo paskui draugus, sugadinto drabužio klešnėmis vis slapstydamas savo nuogybę. Netrukus dingo krūmuose.

Ariba taip apsidžiaugė, kad nežinojo, juoktis ar verkti. Teodora neleido jai nei viena, nei kita.

– Bėgam ten! – tarė ji. Ir parodė vietą, kur plėšikai buvo pririšę arklius. Beprotiškai spurdančia širdimi ji krito už uolos nuolaužos, ant sutryptos žemės. Pro spygliuotus krūmus Ariba jau matė raitelius.

Jie pririšo arklius tiesiai priešais jųdviejų slėptuvę. Aribos širdis blaškėsi krūtinėj, kai žvelgė į baltai nutaškuotus vieno arklio pavadžius. Pakėlusi galvą, pamatė kailiu apkraštuotas raitelio kelnes. Batų oda apėjusi dėmėmis, tarsi kraujo. Ji suprato, kad tai afšinas, net nematydama veido.

– Tai pakelių plėšikai, – pasakė jį lydintis vyras. Pro šakas Ariba matė žilą mokesčių rinkėjo barzdą ir raukšlių išvagotą veidą. Pažinojo jį, tėvas kartkartėmis susitikdavo su juo per jojimo varžybas.

– Netikiu, kad su jais mergaitės, taip greit nepabėgtų. Regis, jų arkliai neneša sunkios naštos! – sušuko jis kareiviams, atjojusiems paskui. Aribos širdį užplūdo tūžmas, kad žmogus, kuris dažnai puotavo su tėvu, padeda priešui.

– Ar gali būti, kad jos taip toli nuėjo? – paklausė afšinas. Nuo jo balso nugara perėjo šiurpuliai.

– Nemanau, – atsakė mokesčių rinkėjas. – Paskutinė žinia gauta daugiau kaip prieš dvi dienas. Būtume seniai jas radę, jei dar gyvos. Tikriausiai valkatos, tokie kaip šie, seniai perrėžė gerkles. Gal grįžkim į Balchą? Jūs gi pasiekėt savo tikslą. Anasas negyvas, o jo šeima neteko valdžios.

– Mano tikslas nepasiektas, kol rankose neturiu paskutinio šeimos nario. – Jis pažvelgė į vakarus. – Aš vis tiek rasiu tą mergiūkštę, – pasakė tyliai. Jo balse glūdėjo grėsmė. – Nors tektų apieškoti pusę pasaulio!

Vyras paspaudė pentinus. Dulkės tvokstelėjo Aribai į veidą, nedidelis būrys dingo už posūkio.

Kai Teodora apkabino mergaitę, pajuto riedančias skruostais ašaras.

– Kodėl jis manęs taip nekenčia? – sušnabždėjo ji.

– Jis ne tavęs nekenčia, – atsakė kajina. Jos balse pasigirdo nauja intonacija. Atsistojusi guosdama paglostė Aribai plaukus. – Juk mums net plaukas nuo galvos nenukrito. Pats to nežinodamas, Haidaras išgelbėjo mūsų kailį. – Keistu žvilgsniu ji pažvelgė ten, kur dingo vyrai. Tik besisukančios dulkės rodė, kur jie nujojo. – Turim nusigauti į Rėjų, ir be pinigų. Dar nežinau kaip. Ar kalifas grąžins tavo šeimos garbę, priklausys nuo tavęs.

Ariba nesuprasdama žvelgė į merginą.

– Šeimos garbė yra dukters nekaltumas. Jei Haidaras nebūtų pasirodęs... – Teodora nutilo. Bet netrukus vėl prašneko: – Todėl ir mėginau nukreipti vyrų pyktį į save. Tu esi nekalta ir turi tokia likti.

– Bet kaip man tai padaryti? – išsprūdo Aribai. – Juk net nežinau, ką tai reiškia! – mergaitė jautėsi tokia silpna pavojų apsčiame pasaulyje.

– Juk matei, ką valkata rengėsi daryti man, – krenkštelėjo Teodora, Ariba išsigandusi pakėlė į ją akis. – Paaiškinsiu, tik išeikim į kelią.

Ariba pakluso. Nejučia ji lanku apėjo arklio pėdsakus. O, jei būtų berniukas! Ji drėgnais delnais įsitvėrė į diržą, kuriame buvo paslėptas peilis. Staiga į galvą šovė mintis.

– Nurėžk man plaukus! – paliepė ir išsitraukė iš už diržo peilį. – Nuo šiol keliausiu kaip berniukas.

Kajina rimtai sužiuro į ją.

– Tu gi žinai, jog tai draudžiama. Jei kas nors sužinos, kad nusipjovei plaukus ir vilkėjai berniuko drabužius, gausi penkiasdešimt lazdų.

– Rėžk, – teištarė Ariba ir įspraudė į delną peilį. – Keli smūgiai geriau nei rizikuoti šeimos garbe, kad ir ką tai reiškia.

Teodora nesiryžo. Pagaliau sugniaužė aštrų peiliuką. Kai suėmė plaukų sruogą, Ariba iškošė:

– Niekas neatims mano garbės. Niekada.

Praėjus kelioms dienoms po susitikimo su pakelės plėšikais, Ariba ir Teodora pasivijo karavaną. Kelią joms pirmiausia nurodė dulkių kamuoliai, netrukus iš tolo pasigirdo kupranugario baubimas. Nuo to laiko mergaitės keliavo su šilko pirkliais šiauriniu didžiosios druskingos dykumos pakraščiu į Rėjų. Per tą laiką pakilo ir nusileido daugybė mėnulių.

Aribos oda išdžiūvo ir karščiavo, akys degė nuo smėlio, bet kelionė patiko. Tuo metu, kai Teodoros pirštai vis dar neramiai čiupinėjo stiklo amuletą, Aribai atrodė, kad karavanų stovykla čia pat. Ji susidomėjusi stebėjo fokusininkus, šokėjus su kaukėmis ir spalvingais kostiumais. Po kurio laiko jau buvo galima pamatyti siūbuojančiais krovinių ryšuliais apkrautus kupranugarius, netrukus jos buvo visai šalia. Nuo tada ėjo paskui karavaną.

Begalinėse platybėse mergaitė pametė bet kokį laiko pojūtį. Kartais ji pavargdavo taip, kad atrodė, negalės žengti nė žingsnio. Bet netrukus jau strikinėjo kaip vėjyje plevėsuojančios raštais išmargintos šilko skaros. Ji jau beveik neprisiminė Parvanės gąsdinimų pragaru, kai tyliai sau dainuodavo. Šimtus metų šiose vietose aidėjo varovų šūksniai. Kai vėjas ginė aštrias smėlio kruopeles dykuma, jai atrodė, kad gieda praeities balsai ir įlieja į širdį drąsos. Į taktą linguojančios gyvulių galvos ir varpelių dzingsėjimas kėlė svaigų magijos įspūdį.

Ariba vedė už pavadžio savo asilą ir niūniavo po nosimi. Asilą įsigijo iš vyno pirklio, kad nereikėtų pačioms nešti kasdienių namų apyvokos daiktų: puodo, šaukštų, odinių taurių ir net kitos drabužių pamainos. Kai Teodora tam vyrui nusišypsojo, gyvulio kaina kaipmat sumažėjo. Vis dėlto Ariba klausė savęs, iš kur Teodora gavo pinigų gyvuliui pirkti. Ji susimąsčiusi žvelgė į kajiną.

– Kas nors atsitiko? – paklausė ši tyliai. Ji kalbėjo graikiškai, pastaruoju metu jos dažnai šnekėjo šia kalba. Iš pradžių mergaitei buvo sunku tarti svetimos kalbos žodžius, bet po truputį išmoko.

Ariba nedrįso klausti.

– Na, gerai, – pagaliau ryžosi, – kaip tu pasieki, kad visi vyrai daro tai, ko tu nori? Į mano pusę jie nė žiūrėt nežiūri.

Teodora prapliupo juoku.

– Ja salam! Tu per jauna tokiam klausimui.

– Sakyk! – paliepė mergaitė valdingai. – Esi mano vergė.

Kajina liūdnai šyptelėjo.

– Tau nepriklauso net skarmalai ant tavęs. Ar pamiršai, kad mano papuošalus iškeitėm į pinigus?

Ariba susigėdusi tylėjo. Nedėkinga taip išdidžiai kalbėti su

Teodora.

– Atleisk, – išsprūdo nejučia.

Teodora meiliai paglostė trumpus juodus jos plaukus ir pasilenkusi prie mergaitės pamerkė akį:

– Nėra nieko lengviau, kaip paversti vyrą vergu. Sakyk, kad jis pats didžiausias didvyris, šypsokis, o retkarčiais glostyk savo krūtis arba klubus. Ir jis ės tau iš delno.

Ar Teodora šaiposi? Ariba nepatikliai žvelgė į ją. Pakilo dulkių kamuoliai, kai pro šalį risnojo Rustamo kupranugariai. Kosėdama ji žvelgė pavymui. Ir kas galėjo pavadinti pirklį mitinio senovės laikų didvyrio vardu? Allahu alam, vienas Alachas težino. Pagal Jurgį ir kepurė, o jo gyvulys tikriausiai gyveno dar graikų karaliaus Aleksandro užkariavimų laikais. Jo kailis karojo palaidomis draiskanomis, kas žingsnis jis taip kriokė, kad iš baimės net blusos turėjo išlakstyti. Jo krovinys pavojingai sviro prie žemės, o ryšulių turinys, rodės, tuoj išbirs. Prajodamas varovas provokuojamai šypsojosi. Jam buvo maždaug keturiolika metų, purvinas turbanas slėpė spuoguotą veidą. Trūko dviejų priekinių dantų.

Susimąsčiusi Ariba palenkė galvą į šoną ir pažvelgė į berniuką. Tada ranka persibraukė per drabužius. Kajina nustebusi sužiuro. Ariba nustūmė nuo akių kepurę ir nubėgo paskui varovą.

– O tu iš tikrųjų esi didžiausias didvyris, – nusišypsojo. Kadangi krūtimis dar negalėjo pasipuikuoti, tarsi tarp kitko ranka persibraukė klubą.

Spuoguotame berniuko veide šmėstelėjo pasibaisėjimas. Jis pašnairavo į trumpus jos plaukus ir berniukiškus drabužius. Ir taip patraukė kupranugario pavadį, kad šis šastelėjo į šalį ir nulapsėjo tolyn. Berniukas vis žvalgėsi per petį, tarsi jį vytųsi pats nelabasis. Ariba nulydėjo jį žvilgsniu ir pasikrapštė pakaušį.

Teodora prikando lūpą, kad nesusijuoktų. Ariba paglostė trumpus asilo karčius. Jai ramybės nedavė vienas klausimas:

– Ar tiesa, ką sakei valkatoms? Kad nebesi nekalta mergaitė?

Teodora juokaudama ją kumštelėjo.

– Nelabai mandagus klausimas, širbake.

– Nuo to laiko žinau, ką reiškia eilėraštis, kurį slepi rankovėje, to Bašaro ibn Burdo.

Teodora kaip įbesta sustojo.

– Gailestingasis Alache, Ariba! Tikėjausi, kad jį pamiršai.

Mergaitė papurtė galvą. Vakarais, kai mergina manė, jog Ariba miega, ši slapta stebėdavo Teodorą. Senasis Rustamas pilstydavo vyną, o mergina dainuodavo dainą, panašią į tą. Kartkartėmis ji dingdavo su vienu iš vyrų tamsoje.

– Greičiau, bėgte pirmyn! – sušuko Rustamas, atkišo susivėlusią barzdą ir nusmaukė fetrinę kepurę nuo raukšlių išvagotos kaktos ant pakaušio. Vienas jo kuprių ištiesė gauruotą kaklą ir pritardamas subaubė. Teodora su Ariba susižvalgė ir sukikeno. Šeimininko ir gyvulio panašumas buvo akivaizdus.

– Parvanė verges dainininkes vadino paleistuvėmis, – užsispyrusi tęsė pokalbį Ariba.

– Paleistuvėmis? – kostelėjo Teodora. – Gal ji ir teisi, – sutiko.

Ariba pastatė ausis.

– Bet su kuo?.. – pritilo ji. Ir staiga suprato, kad nėra tikra, ar norėtų išgirsti atsakymą.

Teodora nusuko akis į kelią. Jie įžengė į nedidelį slėnį. Siauras upeliukas buvo išgraužęs vagą akmenuotoje dirvoje, kelias vingiavo palei srovę.

– Daugelis vergių dainininkių dalijasi guolį su šeimininku, – prabilo Teodora.

Ariba sustojo.

– Su šeimininku? Vadinasi, su mano tėvu? – čiupo Teodorą už rankos. Asilas nukaukšėjo tolyn, bet ji dėl to nesijaudino.

Kajina apsižvalgė, tačiau niekas nekreipė į jas dėmesio. Tylėdama ištraukė ranką ir ėjo toliau.

– Tai netiesa! – Ariba žvelgė į užmestą merginai ant nugaros nunešiotą šamlą, tada pasileido pavymui. – Ar todėl mane gelbėjai? – užpuolė ji Teodorą. – Nes išdavei mane ir mano mamą? Iš sąžinės graužaties? Po galais, kalbėk su manim!

– Aš nieko neišdaviau! – sustojo Teodora. – Vyras turi teisę miegoti su savo verge, – atrėžė atšiauriai. – Ir kiekvienas taip elgiasi, patikėk manimi. Juo labiau kad žmoną renkasi ne jis pats, ją į lovą paguldo tėvai. Didelė laimė, jei jis žino, kaip moterį... – ji nutilo. – Po velnių, štai taip.

– Štai taip! Ir viskas?! – užriko Ariba. – Jis buvo mano tėvas!

Teodora stipriau susiautė savo siaurus petukus į šamlą ir nužingsniavo. Ariba tylėdama sekė paskui. Staiga jai pasidarė žvarbu.

Naktį karavanas ilsėjosi vidury begalinės lygumos. Netoliese tįsojo dulkėtas kaimelis. Jų pasitikti atbėgo apiplyšę vaikai, jie juokėsi ir mosavo rankomis. Fokusininkai rodė pokštus, tikėdamiesi iš vieno ar kito keliautojo arbatpinigių. Teodora taip pat pradėjo dainuoti, vos Rustamas išdėliojo savo vyno prekystalį. Netrukus jau būriavosi kaimo vyrai, klausėsi keliautojų pasakojimų ir mėtė į kajiną goslius žvilgsnius.

– ...paukštis Simurgas pagriebė mane nagais ir nusviedė už miesto ant žemės, – išgirdo Ariba iškilmingą jaunojo šilko pirklio Abo balsą. – Ir ką jūs manot, kur aš atsidūriau? Nuo saulės spindinčioje stiklo pilyje! Aplink plytėjo sodas, kuriame maudėsi hurijos. Tokios kaip ji! – jis parodė į Teodorą, kuri pusiau apnuoginta krūtine pilstė vyną. – Visus metus praleidau tarp jų, viena žavesnė už kitą...

Ariba skubiai įsimaišė tarp vaikų, kurie iš visos širdies džiaugėsi persirengusiais šokėjais. Susižavėjusi ji stebėjo raudonai ir geltonai dažytas kaukes. Žinojo, kad jos labai senos, daug senesnės už islamą. Jų kūrėjai seniai mirė, bet kaukės pergyveno amžius. Plazdanti liepsna atgaivino jas: didvyrius ir drakonus, kurie kovojo, mylėjo ir spaudė glėbyje. Ariba norėjo leistis šokti, kai širdis ėmė plakti muzikos ritmu. Staiga nuo vyno prekystalio atsklido Teodoros balsas:

– Jis staigiai pasistiebia...

Jį stelbė kai kurių vyrų juokas.

– Prisiekiu Alachu, tai pati žaviausia maža ištvirkėlė, kokią esu regėjęs! – sušuko vienas. Ariba delnais užspaudė ausis ir visą dėmesį mėgino nukreipti į kaukes. Bet veltui.

Ji žengė atgal, ketindama trauktis į stovyklos gilumą, kur ilsėjosi gyvuliai. Staiga išgirdo moters kikenimą ir viliojantį vyro balsą. Vyras kažką šnabždėjo savo palydovei į ausį, ir ši meiliai suulbėjo. Ariba neatpažino, kas ten, vienas iš kaimiečių ar keliautojas. Bet aiškiai girdėjo sunkų šnopavimą, juto iš tolo sklindantį vyno tvaiką. Teodoros ranka slystelėjo vyrui į tarpukojį, ten, iš kur pakelės plėšikas išsitraukė savo išbrinkusią varpą.

Išsigandusi Ariba skubiai pasitraukė pro taikiai gromuliuojančius kupranugarius. Paraudusi iš gėdos, ji pasiekė savo gultą. Štai kodėl prieš dainuodama Teodora siųsdavo ją miegoti! Pykčio ašaros tekėjo skruostais. Parvanė buvo teisi, pamanė ji kapstydama vakarienę. Kajina – begėdė. Įsiutusi ji tėkštelėjo šaukštu į laban farsi, ir raugintas pienas ištiško.

Teodora grįžo, kai būgnai seniai buvo nutilę. Tik pirkliai kiek tolėliau aptarė dienos įvykius. Mėtų kvapas ir siurbčiojimas rodė, kad kažkas iš jogurto ruošia dughą. Laužo liepsnos apšvietė kajinos veidą. Plaukai sudrėkę, tarsi būtų praususis upelyje. Akys liūdnos ir išsiblaškiusios, kaip tą rytą, kurį išgelbėjusi Aribai gyvybę pakėlė ją ant rankų.

Aribos siutas atslūgo. Netarusi žodžio, ji padavė Teodorai dubenį ir duonos.

– Kodėl? – paklausė tyliai.

– Pakelės plėšikai atėmė mūsų pinigus, – atsakė Teodora sausai. Nepakeldama akių, ji skubiai puolė valgyti. – Mes neturim nė vieno dirhamo.

– Aš nenoriu, kad tai darytum dėl manęs! – nuleido duonos kriaukšlį mergaitė.

Teodora pažvelgė į ją ir vėl kibo į valgį.

– Tai darau ne dėl tavęs. Aš irgi noriu valgyti.

– O kaip su mano tėvu? – paklausė Ariba tyliai. – Ir su juo tik dėl pinigų?

Teodora nusiminusi maišė rūgštų pieną.

– Netrukus mes būsim saugios, – mėgino nusukti kalbą.

– Tai ne atsakymas.

Kajina padėjo duoną į šalį.

– Tu suaugai, ar žinai?

Ariba tylėdama klūpojo šalia jos.

– Neturėtum blogai galvoti apie tėvą, – pasakė Teodora pagaliau. – Ten buvo kitaip nei čia. Jis elgėsi taip, kaip elgiasi kiekvienas vyras. O aš elgiausi kaip kiekviena moteris.

– Netiesa! – audringai paprieštaravo Ariba.

– Tikrai? – atkirto kajina šiurkščiai. – Jei mums nebūtų reikėję bėgti, kada nors būtum ištekėjusi. Ir ko tikėtųsi tavo tėvai iš vyro?

Sutrikusi mergaitė žvelgė į šalį.

– Nežinau, – atsakė. – Tikriausiai, kad galėtų mane išmaitinti ir kad būtų iš geros šeimos.

– Ir kad turėtų pinigų, – užbaigė Teodora. – Už pinigus atiduotum jam savo kūną. Kaip ir aš.

Ariba jau ketino supykusi viską neigti, bet pritrūko žodžių.

– Tai buvo kaina už gyvenimą, kurį gyvenau, – kalbėjo dainininkė ramiau. – Ir ji nebuvo labai didelė, palyginti su tuo, ką už ją gavau.

Ariba pritraukė kojas, apkabino jas rankomis ir atkragino galvą. Virš kalnų žvaigždės buvo daug ryškesnės nei mieste.

– O ką tu gavai? – paklausė ji tyliai. – Norėčiau suprasti.

Teodora atsilošė.

– Aš nepatyriau santuokos tironijos, – atsakė. – Niekas manęs nebaudė, jei atsiduodavau vyrui laisva valia. Bet ne tai svarbiausia. Nors man grasintų baisiausiomis bausmėmis, vis tiek ryžčiausi taip gyventi. Nes galėjau daryti tai, kas man svarbiau už turtus ir galią, net už meilę, – aš galėjau dainuoti.

Tamsoje kajinos veidas vos bolavo. Kiti keliautojai suposi į antklodes ir gulė miegoti. Staiga Ariba viską suprato.

– Todėl tau ir pavydėjau, nuo tada, kai pirmąkart išgirdau. – Ji mėgino žodžiais išreikšti, ką anuomet jautė. Atrodė, kad Teodora palietė tą jos sielos dalį, kurios nė pati nenumanė turinti. Ir kuri dabar tarsi suvirpo kaip liutnios styga. Nuo tos akimirkos mergaitė žinojo, kad nori dainuoti. Ir visai nesvarbu, kad iš padoraus vaiko buvo tikimasi visai ko kita.

– Kai atvyksim į Rėjų, nebedarysi šito, – pažadėjo ji Teodorai. Staiga į galvą šovė mintis, kad yra skolinga tėvo vergei. – Mano dėdė gerai elgsis su tavimi.

– Mes dar neatėjom, – švelniai paglostė juodus mergaitės plaukus Teodora. – Tas vyras... jis sakė, kad Bagdade žuvo dar daugiau tavo šeimos narių. Bet gal tik norėjo pasipuikuoti, pasirodyti svarbus, pasakodamas pramanus, panašius į legendą apie paukštį Simurgą. O dabar miegok! Rėjuje sužinosim daugiau.

Laužo ugnis išblėso. Ariba žvelgė į bekraštį dangų.

– Padainuok man dainą, tą apie liutnią! – paprašė.

Susisupusi į šamlą, Teodora sodriu balsu užtraukė melodiją. Muzika perskrodė tylą. Iš lėto virš jų tarsi šokdamos plaukė žvaigždės. Teodora nutilo ir šypsodama užklojo mergaitę, kuri jau seniai miegojo.

Sapne ji buvo išsipuošusi brangenybėmis. Jai prie kojų džiūgavo minia. Bet ji girdėjo tik dainą, kurią giedojo, kilo į žvaigždes, bet jų taip ir nepasiekė.

Kai karavanas prisislinko prie Rėjaus plokščiakalnio, buvo jau ruduo. Virš miesto kabojo miglos debesis, purvina rudai pilka spalva jis užgožė įprastą baltos, gelsvos ir švelniai rudos žaismą. Bet Aribai atrodė, kad nieko gražesnio nėra mačiusi. Tolumoje stūksojo pilis. Už jos į dangų kilo tamsiai mėlyni sniegu aplipę Elburso kalnai. Iš tolimų Damovando viršukalnių kilo dūmai, o ant vienos stūksojo dachma, tylos bokštas, kur senojo ugnies kulto garbintojai laidodavo savo mirusiuosius. Virš jo ratus suko maitvanagiai, ir senasis Rustamas pamaldžiai nulenkė galvą prieš šventą vietą. O Ariba spoksojo tik į dulkių debesyje skęstančią tvirtovę. Mintis apie maudynes Rėjuje nepaprastai viliojo, juolab jau kelios dienos ją kankino viduriavimas. Regis, net gyvuliai juto artėjantį poilsį: baubdami kupranugariai ir asilai paspartino žingsnį, jų balsai pripildė slėnį.

Po kelių valandų jie stovėjo prie niūrios kontraforsais sutvirtintos miesto sienos. Oras virš minaretų raibuliavo nuo karščio. Karavanas sustojo prie muitinės. Ariba susirūpinusi stebėjo, kaip pirkliai mostaguodami rankomis aiškinasi su sargybiniais.

– Kas atsitiko? – sušnabždėjo ji. – Lig šiol neturėjome jokių bėdų. – Ji buvo sutrikusi. Patirti nesėkmę ties prieglobsčio slenksčiu?!

Išilgai vilkstinės jojo ginkluotas sargybinis.

– Prisistatykit po vieną prie vartų! – šūktelėjo.

Ariba pažvelgė į Teodorą. Per kelionę nei Šapurkano, nei Nišapuro muitininkai nekreipė į jas dėmesio. Jų visiškai nedomino du apiplyšę vaikai, kai pro šalį traukė kupriai su šilko, žadeito, brangios cinamono žievės, arbatos ir rabarbarų kroviniu. Ką gali reikšti jų susidomėjimas žmonėmis šį kartą?

Kajina ryžtingai priėjo prie ginkluoto sargybinio. Šis timptelėjęs pavadžius sustabdė į šonus linguojantį savo kuprių.

– Kas atsitiko? – paklausė mergina.

– Miestas perpildytas, – atsakė sargybinis, delnu pridengdamas nuo saulės akis. – Atrodo, kad jame apsigyveno visas pulkas aukšto rango ponų. Muhtasibas, turgaus valdytojas, nori tiksliai žinoti, kas atkeliauja į miestą ir kada jį paliks. Būkite pasirengę laukti kelias valandas, o gal net dienas, kol gausite džavazą, leidimą, su kuriuo galėsite įeiti.

Aribos širdis daužėsi krūtinėje. Kajina tylomis spustelėjo jai delną.

– Nesijaudink, – sušnabždėjo ji, – juk mes esam tik kaimo vaikai. Kas gi čia gali atsitikti.

Kupina neapykantos, Ariba žvelgė į drėbtą iš molio pastatą šalia vartų. Kelią į dėdės prieglobstį užstojo tik šis statinys, bet jį įveikti įmanoma.

Kelias valandas jiedvi praleido stepės karštyje. Kuo toliau, tuo labiau gelsvas namas prie vartų joms atrodė nepasiekiama svajonė. Geležinių vartų ornamentai liejosi su vaizdu aplinkui. Kuo ilgiau jiedvi laukė, tuo labiau ilgėjosi maudynių ir minkštos lovos. Ariba vaizdavosi, kaip dėdė ją apkabina, kaip klausosi jos istorijos. Vogčiomis ji brūkštelėjo sau per nosį.

Teodora stumtelėjo ją į nugarą.

– Mūsų eilė!

Ariba pašoko ant kojų. Kelias iki vartų jai atrodė be galo ilgas. Sargybiniai vilkėjo juodai, kaip įprasta pas kalifą. Griežti jų veido bruožai liudijo begalinį pasitikėjimą savo galia. Mergaitei džiūvo burna. Kas bus, jei tie vyrai ją sulaikys dėl kokios smulkmenos ir išsiaiškins, kas ji tokia?

Muitininkas paklausė jų vardų ir ko atvyko. Ariba sklandžiai papasakojo savo istoriją. Ji turėjo atkraginti galvą, aukštai pakilusi saulė akino. Sargybinis suėmė ją už smakro, kad geriau apžiūrėtų.

– Kiek tau metų, berniuk?

Iš susijaudinimo ji neteko žado. Paskutinę akimirką prisiminė, kad nedaugelis kaimo vaikų moka skaičiuoti. Drebančia širdimi žvelgė į dygias akis ir plėšraus paukščio nosį.

– Nežinau, pone, – atsakė. – Penkeri, o gal dvidešimt penkeri.

Vyras susimąstė. Aribai kaktą išpylė prakaitas, ji stengėsi suvaldyti kojas, kurios nekantravo nešti kudašių. Vieną akimirką, regis, begalinę akimirką, tarnautojas skvarbiai žvelgė jai į veidą. Tada linktelėjo kitam tarnautojui. Juodai vilkintis vergas su pasibjaurėjimu patempė lūpas, kai pamatė žaizdotą Aribos ranką. Pagaliau uždėjo antspaudą ant jos odos.

– Nešk kudašių! – suriko sargybinis. – Dink, ir be tavęs darbo iki kaklo!

Ariba skuodė tolyn. Teodora sekė paskui, jai kaktą irgi buvo išpylęs prakaitas. Po spiginančių saulės spindulių tarpuvartė atrodė tamsi ir vėsi. Jų žingsniai dusliai aidėjo. Kai žengė į kitą pusę, Ariba staiga sustojo.

Ją pakerėjo spalvų margumynas. Auksiniai kupolai spindėjo, turkio spalvos, mėlynos ir baltos emaliuotos plytelės žėrėjo kaip brangakmeniai. Raudonai, geltonai ir žaliai išmarginti šilkai plevėsavo vėjyje. Varovai šūksniais ragino baubiančius savo kupranugarius. Vienračių dardėjimas į grindinį ir begalės cikadų čirškimas virto svaigia kakofonija.

Ariba prigludo prie kajinos. Po ilgų mėnesių dykumoje šis margas rojus stulbino labiau, nei galėjai tikėtis. Žmonių minia ją baugino: Sibiro sabalų medžiotojai kailinėmis kepurėmis, kinai prabangiais šilko durtiniais, barzdoti šiauriečiai nuo tolimosios Gintaro jūros pakrančių. Ji girdėjo pokštus, kurių nesuprato, ėmė suktis galva. Nusikamavę apkrauti kupriai žengė koja už kojos. Pro nusususį kailį ryškėjo atsikišę šonkauliai. Praėjo nešikas su melionais. Ore tvyrojo kardamonų ir kitų prieskonių kvapai, sklindantys iš užkandinių. Mergaitės skrandis sugurgė.

Teodora nutempė ją į pavėsį šalia drožinėto medžio durų.

– Kadangi niekad čia nebuvai, turim ko nors paklausti, kur rasti tavo dėdę.

Ariba neramiai apsidairė.

– Ar tai nepavojinga?

– Žinoma, pavojinga, bet... – staiga mergina nutilo ir timptelėjo Aribą toliau į šešėlį. Pro šalį jojo prabangiai vilkintys kareiviai su saulėje tviskančiais ginklais. Jų iranietiški kovos žirgai ėjo žingine. Teodora sekė juos žvilgsniu, kol šie dingo minioje. – Miestas sujudęs. Iš pradžių griežtai tikrina prie vartų, o dabar tiek kareivių. Kažkas vyksta, – sušnabždėjo ji. – Ten, kur Rustamas ketino statyti prekystalį, turėtų būti hanas, – ji mostelėjo į mūro siena aptvertus svečių namus. Jie buvo neįveikiami kaip tvirtovė, bet sunkūs vartai praviri. Teodora atsitiesė. – Einu, paklausinėsiu, prie vyno daugeliui vyrų atsiriša liežuvis. Atnešiu atsigerti, tiek viduriavai, tau reikia vandens. Lauk manęs prie šulinio!

Namas buvo aptvertas mūro siena kaip atskiras miestas. Pro bliaunančius asilus ir varovų minią mergaitės prasibrovė į kiemą. Teodora linktelėjo Aribai. Prasmuko pro juodu švarku vilkintį kadį ir dingo prie vyno prekystalio. Nepaisydamas savo dvasiško luomo, teisėjas, regis, gerokai piktnaudžiavo Rustamo vynu.

Vos mergaitė liko viena, ėmė dairytis persekiotojų. Netoliese, prie vartų, buvo Rustamo prekystalis. Šalia, prie ilgosios sienos, išrikiuotos patalpos miegui. Apatiniame aukšte, kaip ir visuose karavansarajuose, matyt, buvo prekių sandėliai. Mergaitė pažvelgė į drėbtą iš molio mečetę kitame kiemo gale. Prie jos glaudėsi didžiuliai tvartai, bet niekur nesimatė saulėje žėrinčių grandinių šarvų. Kelios vištos kudakuodamos ieškojo lesalo. Tik dabar ji pajuto, kokia yra ištroškusi.

Ariba ryžtingai nužingsniavo pro kairėje arkadoje išsirikiavusius prekystalius. Ji spraudėsi pro amatininkus, pinigų keitėjus ir vertėjus, kurie visomis kalbomis garsiai siūlė savo paslaugas. Švytinčių apelsinų, persikų ir granatų kietai prigrūsti tinkliniai maišai kvietė sustoti. Teodora davė jai pinigų, Ariba su malonumu nusipirko apelsinų sulčių su ledu. Nuo tada, kai pabėgo iš Balcho, nė karto jų neragavo ir mėgavosi šalčiu burnoje. Ji svarstė, ar nenusipirkus medumi permirkusio pistacijų pyrago, kurio kvapas kuteno nosį.

– Frankai pastaruoju metu išleidžia daug pinigų relikvijoms, – išgirdo ji kalbant. – Neblogas verslas, jei nesi pernelyg jautrus galvodamas apie tų kaulų kilmę.

– Į madą atėjusi kvailystė! – atsiliepė kitas balsas. – Frankai labiau garsėja kaip ginklininkai negu šventieji. Tik pažvelk! – Ariba vogčiomis metė žvilgsnį į abu pirklius ir kardą, kurį vienas kitam padavė. Jis spindėjo melsvai ir, nors sunkus, buvo lankstus.

– Ar jau girdėjai naujieną? – netikėtai paklausė ginklų pirklys. – Regis, kalifas Rėjuje. Harūnas ar Rašidas atkeliavo į gimtąjį miestą. – Ariba krūptelėjo ir prigludo prie stulpo.

– Jei čia pasirodytų, nė vienas mūsiškių jo nepažintų, – numojo ranka pašnekovas. – Retkarčiais jis persirengęs nakčia jodinėja gatvėmis, kad slapčia užkirstų kelią neteisybėms. Vienas mano draugas prisiekė kartą jį matęs Bagdade, vilkėjo kalifas pirklio drabužiais ir jojo ant asilo. Viena vargšė žvejo pati čiupo jį už skverno ir puolė po kojų. Kitą rytą ją pakvietė į rūmus ir kalifas atkūrė jos teises.

– Vaikų pasakos! – pasišaipė kitas, bet pašnekovas ginčijosi.

– Jis gali išklausyti net skurdžiausio kurpiaus skundus. Harūnas ar Rašidas yra teisingiausias valdovas nuo karaliaus Saliamono laikų.

Abiejų vyrų dėmesį patraukė žmonių spūstis prie vartų. Ten sustojo neštuvai, ir moteris praskleidė užuolaidą, o kai lengvai iš jų iššoko, minioje nuvilnijo šnabždesys. Ariba žiūrėjo net išsižiojusi. Moteris buvo nepaprastai graži. Juodi palaidi plaukai nusagstyti brangenybėmis. Ji vilkėjo ilgą aukso spalvos šilkinę suknelę, o kojytės buvo apautos perlais siuvinėtomis tos pačios medžiagos kurpaitėmis. Ariba nužvelgė savo skarmalus.

– Tai dainininkė Džamila! – sušnabždėjo kažkas.

– Pastarąjį sykį ji buvo Ibrahimo, kalifo brolio, mylimoji, – tyliai prabilo kitas. – Sklinda gandai, kad net Harūnas ar Rašidas nenorom ropšdavosi iš jos guolio. Dėl jos Bagdade jauni vyrai miršta nuo meilės ligos kaip musės. Kokia kekšė!

Paleistuvė? Ariba su siaubu varstė akimis kalbėtojus. Jiems daugių daugiausia dvidešimt metų. Vilki gerais drabužiais. Matyt, keliautojai, laukia vertėjo ir turi kelias dienas atokvėpio.

– O Alache, tavo tiesa! – atsakė pirmasis. – Jeigu leistų man prisiliesti bent piršteliu, aš jai melsčiausi.

Ariba priblokšta pažvelgė į jį. Jo veidas buvo siauras ir taurus, lūpos jausmingos, akis pridengė tankios blakstienos. Ant žvilgančių juodų plaukų pūpsojo kepuraitė.

– Melstumėtės negarbingai moteriai? – pasmalsavo mergaitė.

Abu vyrai kaip vienas atsigręžė. Ji nusuko akis.

– Pažiūrėkit, Abdula ibn ar Rašidai! Toks jaunas, ir jau šventeiva!

Ariba susigūžė. Abdula, ar Rašido sūnus?

– Priešingai, eretikas, nes koneveikia grožį, – pašaipiai nusiviepė Abdula pašnekovui. – Eretikas, kaip Barmakidai.

Ariba tylėjo kaip žuvis ir išplėtusi akis spoksojo į vyrus.

– Klausyk tu, utėlėtas sūtrauka, – prabilo Abdula ibn ar Rašidas. – Visa tavo skarmaliaus garbė neverta nė mažojo jos pirštelio!

Ariba išsigandusi įtraukė galvą.

Jaunuolis truktelėjo nosimi orą.

– La haula va la kuvat illa billahi! Tu dvoki kaip tikras ožys! – jis skaudžiai kepštelėjo.

Ariba pasipustė padus. Ji įsispraudė tarp sulčių pardavėjų daržovių maišų ir laukė Teodoros.

– Štai kur tu, širbake!

Mergaitė lengviau atsiduso. Ji norėjo papasakoti, ką mačiusi, bet dainininkė pamojo, praėjo pro ištiestą elgetos ranką ir apkabino mergaitę per pečius. Tik dabar Ariba pastebėjo, kokia ji išsekusi, palyginti su gražiąja kajina. Veidas išblyškęs, plaukai papilkavę, po akimis juodi ratilai.

– Man pasisekė. Muhtasibas viešėjo prie Rustamo prekystalio.

– Turgaus valdytojas? – paklausė Ariba, apimta siaubo. – Atėjo nubausti Rustamo, kad prekiauja vynu?

Teodora liūdnai nusišypsojo.

– Žinoma, atėjo tikriausiai dėl to. Bet kelios taurės puikaus Širazo vyno lengvai suminkštino jo širdį. Pasakiau jam kelis pagiriamuosius žodžius, įmaišiau lašelį opijaus į vyną, ir jis išsiliejo kaip šaltinis. Juk valdytojas neblogai uždirba iš mokesčių už vyną ir... – mergina nutilo.

Ariba neklausinėjo, už kokį draudžiamą verslą pakėlė mokesčius.

– Ir ką jis pasakė? – paklausė nekantriai.

Teodoros veidas apsiniaukė.

– Deja, žinios nekokios, – atsakė ji. – Tavo dėdę uždarė į kalėjimą.

Ariba norėjo kažką sakyti, bet pro suskeldėjusias lūpas neprasiveržė joks garselis. Mes žuvom, pamanė ji. Visa buvo veltui.

– Dėdė Jahja buvo vienintelė mūsų viltis! Jie mus ras!

Šūkaudamas prabėgo būrys berniukų, ir Teodora pasitraukė į šešėlį.

– Klausyk, – ėmė įtikinėti ji Aribą, – turim kuo greičiau nešdintis iš miesto. Kalifas iš visų Barmakidų atėmė valdžią. Nežinau, kas nutiko. Kalbama, kad jis mylėjo giminės galvą Džafarą kaip brolį. Harūno sūnus auklėjo Barmakidai, o šie kvietė auklėtojus iš savo provincijos. Kad ir kaip ten būtų, negali čia likti, – dainininkė paglostė susivėlusius mergaitės plaukus.

Pagaliau Ariba atgavo žadą.

– Matyt, kalifas yra mieste, – iškošė ji pro dantis. – Sklinda kalbos, kad jis teisingas. Gal man pulti jam po kojų ir prašyti pasigailėjimo? Manau, mačiau vieną iš jo sūnų. Juk aš nesu kalta dėl to, kas įvyko Bagdade. Jis manęs pasigailės.

Teodora išsigandusi priglaudė pirštą jai prie lūpų.

– Tyliau! – paliepė. – Jei kalifas būtų čia vienas, galėtume išdrįsti taip elgtis. Bet tu ne viską žinai.

Ariba pakėlė neramų žvilgsnį į dainininkę.

– Regis, Chorasano liaudis po Barmakidų žūties pakilo į kovą. Nors mokesčiai buvo dideli, tavo šeima gimtinėje turėjo daug draugų. Keli karininkai atvyko čia iš Chorasano pranešti kalifui apie padėtį.

Ariba suprato.

– Afšinas, – sušnabždėjo ji.

– Jei Haidaras tave ras, nužudys, nespėjus Harūnui ar Rašidui tavęs apsaugoti. Jei tik jis panorėtų būti maloningas. – Teodora nuleido balsą: – Bet veikiausiai jis atims tau nekaltybę, kad suterštų šeimos garbę.

Ariba prisiminė afšino šypseną, kai nužudė jos tėvą. Šiurpdama ji apmetė žvilgsniu saulės spinduliuose skęstantį kiemą.

– Bet kodėl?

– Mergaite, atnešk dar taurę.

Ariba, tupinti ant žemės Rustamo vyno prekystalio šešėlyje, pažvelgė iš savo slėptuvės aukštyn. Nuo tada, kai sužinojo, kad mirtinas jos priešas Rėjuje, ji kasdien baiminosi būti atpažinta. Kelias dienas nesitraukė nuo Teodoros, nors pas vyno pirklį lankėsi ne pati geriausia publika. Čia būriavosi visokio plauko žmonių, nuo turtingų audinių pirklių iki nuskurusių šarlatanų. Atklysdavo ir neaiškių tipų, nukirstos galūnės ir neramūs žvilgsniai sakė, kad jie bėga nuo įstatymo tarnų. Tačiau šiuo metu nė vienas karavanas nekeliavo į vakarus, todėl mergaitėms neliko nieko kita, kaip laukti. Vis dėlto šiandien buvo ramu. Kasdieniniai turgaus valdytojo vizitai užkirto kelią padugnėms.

Vyno prekystalis buvo po arkadomis, ir lankytojai ilsėdavosi jų šešėlyje. Tiesą sakant, tai buvo iš grubiai tašytų rąstų suręsta palapinė, prieš ją patiesti keli nuzulinti kilimai. Didžiuliai variniai kubilai ir moliniai ąsočiai iš tolo sakė, kas čia pilstoma. Po kvartalą jau sklido monotoniškas muedzino balsas. Vienas kitas tikintysis skubėjo į mečetę, o praeidamas užmesdavo akį į gilią Teodoros iškirptę.

Dainininkė, nešina vyno taure, skubėjo prie muhtasibo.

– Jums, pone, geriausia, ką turime, – pajuokavo. Ji pakėlė maišiklį, kuriuo maišydavo vyną. – Vandens?

Valdytojas, sėdintis ant kilimo pariestomis kojomis, paglostė jai čiurną.

– Tik kvailys skiestų šį vyną vandeniu.

Juokdamasi mergina paplekšnojo jam įdubusį skruostą ir padėjo maišyklę į šalį. Ariba negalėjo pakęsti, kai Teodora juokaudavo su vyrais. Jai geldavo širdį, kai vienas iš jų išsivesdavo Teodorą į tolesnį arkadų kampą. Grįžusios Teodoros kaklą dažnai margindavo mėlynės, o skruostus – išdžiūvusių ašarų žymės. Paskui visada eidavo į hamamą. O šiandien ji buvo nerūpestingesnė ir gražesnė nei anksčiau. Nuo Elburso kalnų pūtė vėsus vėjas ir taršė auksines jos sruogas. Prie molinio karavansarajaus neapsakomai žydro dangaus fone ji atrodė kaip angelas iš bizantiškos freskos.

Kai pasigirdo garsus kanopų kaukšėjimas, visi atsigręžė į vartus. Teodora prisidengė delnu akis, o Ariba su palengvėjimu atsiduso. Jei atvyko naujas karavanas, tai yra tikimybė palikti Rėjų anksčiau.

– Kurdai! – suriko berniukas, skubiai nubėgęs prie vartų. – Giminės kariai, visas būrys.

Muhtasibas pakilo ir atidžiai pasitaisė drabužius. Keli smalsūs lankytojai susibūrė paspoksoti į barbarus. Akimirksniu aplink vyno palapinę susirinko būrys. Ariba pamiršo savo susirūpinimą ir ištiesė kaklą. Į kiemą įkaukšėjo kariai ant neaukštų susitaršiusių arklių. Ariba išsižiojusi juos stebėjo. Ji pirmą kartą matė tos kalnuose gyvenančios tautos vyrus, apie kurių karingumą buvo daug girdėjusi. Jie atrodė tikri laukiniai: vėjo nugairinti barzdoti veidai, išdidi laikysena, ginklai, permesti per dešinį petį, kadaruojantys kelimai, išdabinti dantytais rudais, raudonais ir žaliais raštais. Netrukus kiemas buvo pilnas ištroškusių gyvulių, vienas per kitą šūkaujančių vyrų ir prakaituojančių vergų. Prie šulinio susigrūdo prunkščiantys arkliai. Raiteliai maknojo kailiu apkraštuotais auliniais per purvą ir garsiai kalbėjosi. Srutų balose visomis vaivorykštės spalvomis atsispindėjo saulė.

Teodora priėjo prie Aribos. Apžiūrėjusi atvykusius karius, ji susimąsčiusi prabilo:

– Paprastai jie nesirodo taip toli rytuose. Pirmiausia kalifas, dabar kurdai – neaišku. Pasikalbėsiu su jais.

Mergina neatrodė susirūpinusi. Ariba smalsiai stebėjo, kaip ji žvelgia į tvirtai suręstą jaunuolį juodais ūsais ir putliomis lūpomis. Kai jis nubalnojo arklį, judesiai atrodė vikrūs, o puošnus kelimas dar labiau platino pečius. Vaikinas skvarbiai pažvelgė į Teodorą, ir ši nunėrė akis. Ariba dūrė pirštu į išvaizdųjį jaunuolį.

– Kaip tai pavadinai: su juo pasikalbėti? Ar su juo miegoti?

Teodora ją kepštelėjo.

– Tu ne tik atrodai kaip berniukas, bet ir esi tokia pat įžūli!

Po kelių dienų jaunasis kurdas buvo nuolatinis vyno palapinės lankytojas, kaip ir muhtasibas. Jis buvo vardu Baranas ir pasirodydavo temstant, kai Rustamas melsdavosi netolimoje ugnies šventykloje, o Teodora likdavo palapinėje viena. Prekeiviai jau uždarinėdavo savo prekyvietes ir šurmulys rimdavo.

Šį kartą, atsisėdęs ant dulkėto kilimo, Baranas atrodė piktas. Kaip visada, laužyta persų kalba jis paprašė įpilti ratlį skiesto vyno. Bet vešlūs jo antakiai buvo suraukti, o lūpos persikreipusios. Teodora, pro pakeltą lino užuolaidą eidama į palapinę, pasilenkė. Virš jos siūbavo aliejinė lempelė. Ji pakėlė sunkius molinius ąsočius, į kiekvieną įpylė ketvirtį litro vyno ir tiek pat vandens. Ariba pastebėjo, kokiu žvilgsniu Baranas ją stebi. Tai buvo ne paniekos kupinas žvilgsnis, kuriuo jis nužvelgdavo kitus vyrus.

– Kas atsitiko? – paklausė dainininkė iš palapinės. Jai švietė tik mažulytė lempelė, kurios Rustamas niekada negesino garbindamas šventąją ugnį. Netrukus ji pasirodė su taurėmis rankose. – Ar verslas nesiseka? – Paduodant taurę, jų pirštai tarsi netyčia susilietė.

– Mes esam pasiuntiniai iš Zagro kalnų, – prabilo Baranas ir nugėrė didelį gurkšnį. – Gentys nepatenkintos. Prašėm kalifo sumažinti mokesčius, bet nesutiko, – jis piktai nusišluostė vešlius ūsus. Ariba pažvelgė į jo rankas, gyslotas, kietas nuo darbo, juodomis panagėmis ir vis dėlto grakščias.

– Arabai vartosi kaip inkstai taukuose, o mes su savo kaimenėmis vos dvėsuojam!

– Ką jūs numatę? – Teodora atmetė plaukus, ir Barano akys įsisegė į liauną jos kaklą.

– Rytoj anksti iškeliaujam, – atsakė jis šiurkščiai.

Ariba nustebo, pastebėjusi Teodoros suglumimą.

– Mergaite, vyno! – šūktelėjo netikėtai išdygęs jaunuolis. Jis šiurkščiai nustūmė kurdą į šalį ir klestelėjo ant kilimo. Iš nejudraus žvilgsnio galėjai suprasti, kad jis gerokai įkaušęs. Drabužiai buvo dulkėti ir dvokė šlapimu. Stiklinėse akyse, žvelgiančiose į dainininkę, atsispindėjo geismas. Kai mergina pasilenkė prie jo, čiupo ją už klubų ir pasisodino ant kelių. Ariba nuleido akis. Teodora nesipriešino, tik tarsi prašydama pagalbos žvelgė į Baraną. Ariba skubiai pašoko ir nubėgo tolyn. Ji užsispaudė ausis ir tyliai po nosimi niūniavo.

Kažkas palietė jos pečius.

– Na, berniuk, nuobodžiauji? – tai audinių pirklys Machmudas grįžo iš mečetės. Už nugaros buvo girdėti įtūžę Barano ir girtuoklio balsai. Ji susisiautė į šiurkštų mizarą, norėdama paslėpti pirmuosius krūtų apvalumus.

– Einu pas audėjus, – pasakė Machmudas. – Gal mane palydėtum? Tikriausiai niekada ten nebuvai.

Ariba buvo pasirengusi eiti bet kur, kad tik negirdėtų barnio ir nešvankių keiksmų.

Šilko audėjų dirbtuvė buvo už kelių žingsnių, po arkadomis, ji dar dirbo. Spalvingi kaspinai, kuriuos keliautojai mielai pirko nešuliniams gyvuliams puošti, plevėsavo prie durų vietoj iškabos. Prie durų raitytu kufi šriftu buvo užrašas, kurio mergaitė nemokėjo perskaityti. Ji smalsiai apsidairė erdvioje sandėlio prietemoje. Tolėliau sukrauti į rietuves žvilgėjo šilko rietimai, raudonai, geltonai ir žaliai. Didžiąją patalpos dalį užėmė audimo staklės, penkių ar daugiau žingsnių ilgio įtaisas buvo pagamintas iš masyvaus medžio. Vergai mėtė plonyčius kaip voratinklis šilko siūlus, kurie buvo susukti į didžiules verpstes. Ji atsargiai apėjo stakles. Dantytas žalių, raudonų ir baltų gijų raštas jai buvo pažįstamas iš Balcho.

– Prieš kelis šimtmečius niekas, išskyrus kinus, nežinojo šilko gavybos paslapties, – pasakojo Machmudas. Jis pasuko vieną giją tarp pirštų, kaip Ariba matydavo darant pirklius, kai norėdavo įvertinti prekę. – Senaisiais karavanų keliais medžiaga buvo gabenama į Vakarus. Anksčiau, nei pranašas patyrė pirmąjį apreiškimą, du persų vienuoliai pavogė kokonus su gyvomis lervomis ir atgabeno į Bizantiją. Taip buvo atskleista paslaptis. – Jis pakėlė siūlą į šviesą ir susimąstęs pažvelgė. Vienas vienintelis siūlelis susukamas iš trijų tūkstančių drugelių kokonų. Tūkstančiai lervų žūsta nespėjusios išskleisti sparnų.

Ariba perbraukė pirštais per audinį. Ta aplinkybė, kad grožis ir mirtis buvo greta, liūdino ir kartu žavėjo. Šaudyklė lakstė jos širdies ritmu.

Machmudas paėjėjo toliau ir pamojo jai. Ariba net aiktelėjo ir užsimetė mizarą ant rankos. Jai pasivaideno, kad ji vėl namie Balche.

– Tai ploniausi šilkai, kokie begali būti, – dėstė Machmudas. – Kai lervos karštame vandenyje nužudomos, surenkami kokonai ir atsargiai pašalinamas viršutinis sluoksnis. Tik tai, kas lieka, plonas kaip voratinklis siūlas, perdirbamas į šią medžiagą.

Glausdama prie krūtinės audinį, Ariba matė jo nustebimą, bet nekreipė dėmesio.

– Mano teta per vestuves vilkėjo tokio pat zaituno suknelę, – ėmė ji pasakoti. – Ir aš turėjau tokią vilkėti, kai mano jaunikis...

Machmudas pervėrė ją žvilgsniu, ir ji nukaito kaip nuplikyta. Paskui pajuto, kaip išblyško. Mergaitei užkando žadą, ji tik stovėjo ir spoksojo. Pagaliau išpuolė į lauką.

Prie vyno palapinės ji bailiai apsidairė ieškodama Machmudo. Audinių pirklys išėjo paskui ir dabar kalbėjosi su imamu. Į platų drabužį susisupęs liesasis dvasininkas atrodė truputį juokingai, bet Aribai ne juokai buvo galvoje. Imamas atrodė susirūpinęs. Vyrai nuolat žvalgėsi į ją.

– Kodėl pabėgai. Juk Baranas buvo čia! – sušnypštė Teodora. Ji greitu žingsniu nuėjo prie šulinio, Ariba nuleidusi galvą bidzeno paskui. Po stogeliu plaudama taurę ji neramiai žvilgčiojo per petį. – Dabar jie aptarinėja, su kuo tave apvesdinti arba kieno globai pavesti. Pasklis kalbos, kad keli pavojų dorovei. Jei norėjai, kad Haidaras atkreiptų į mus dėmesį, galėjai sugalvoti ką nors geresnio.

Ariba prikando lūpą. Kaip būtų gerai, kad ji nebūtų padariusi šitos klaidos.

– Klausyk, – prabilo Teodora taip, tarsi būtų toptelėjusi netikėta mintis. – Galbūt dar galime rasti prieglobstį, – ji dar kartą žvilgtelėjo per petį, tarsi kažko ieškotų. – Yra tokia vieta, kurios vengia net Harūno ar Rašido kariai. Sakoma, ten gyvena divai, demonai, kurie susuka protą ir įmeta į gilias bedugnes. Keliai ten veda per siūbuojančius tiltus, kuriuos nuolat nuneša patvinę upeliai. Lokiai ir plėšikai kelia dar didesnį pavojų. Niekas nedrįsta ten eiti savo noru.

Ariba nustebusi žiūrėjo į ją.

Teodora atsiklaupė ir maldaujamai sučiupo šiurkščių jos lininių marškinių skverną.

– Mes neturim pasirinkimo!

ANTRA DALIS

Achenas, Karolio Didžiojo rezidencija,

803 Viešpaties metai

Šaltas vėjas švilpavo virš imperatoriškosios rezidencijos meldų stogų. Jis atpūtė pavasarinį lietų, kuris teškeno į molio sienas. Virš vartų nuplazdeno varnas, vėjas pro skliautą švilpė į mūrine tvora aptvertą kiemą. Skersvėjų perpučiamame koridoriuje sustugo vienas iš didžiulių juodų šunų, ir sargybinis atsistojo pažiūrėti, kas atvyko. Kai pažino imperatoriaus vasalą Konradą, jo dukterį ir vienuolį, nusilenkė. Riteris pražygiavo nekreipdamas į sargybinį dėmesio.

– Garbė Dievui, pone Konradai, – pasveikino jį jaunuolis prie vartų, išsidrėbęs ant negrabiai sumeistrautos taburetės. Jis užsitraukė kiaunės kailį ant krūtinės ir patimpčiojo fibulą, kuria buvo prisegtas madingo kirpimo apsiaustas. Bet vėjas nekliudomai pūtė jam į kaklą ir šiaušė šviesius, pečius siekiančius plaukus.

– Po velnių, kur tas žmogus? – šiurkščiai nutraukė jį Konradas. Jam kalbant pasklido alaus tvaikas. Susisupęs į avikailį, jis atrodė dar stambesnis. Pavandenijusiose jo akyse buvo kažkas pasalūniška, o plati burna skendo pasišiaušusiuose, iki smakro nusvirusiuose ūsuose. – Volframas fon Aujė! Juk jūs visada kartu, Rikulfai. O kai kartu prisiekėt ištikimybę imperatoriui, jūsų nė vandeniu neperliesi.

Tas, į kurį buvo kreipiamasi, apdairiai pakilo iš vietos. Konradas išsižergęs sustojo po vartų stogeliu ir žvelgė per kiemą karališkosios menės link. Pastatas buvo išmūrytas iš akmenų, iš abiejų pusių kilo neįveikiami apvalūs bokštai. Viršutiniame fachverkiniame aukšte buvo įrengtos gyvenamosios menės karaliui Karoliui. Bet ten nesimatė nė vieno žiburio.

– Gal turėčiau saugoti jūsų žentą? – paklausė Rikulfas pašaipiai. Taip, būsimasis Volframo uošvis nekelia pavydo, su užuojauta pamanė jis.

Sklido kalbos, kad Konradas įšventintas į riterius tik tada, kai skubiai atsivertė į krikščionybę ir atliko kelis abejotinus žygius prieš genties draugus saksus. Likimo ironija, kad pastaruoju metu imperatoriaus Karolio įsakymu įsigaliojo Lex Saxonum. Volframui nepasisekė, kad pagal amžių jis tiko į jaunikius, mat saksų ir frankų susitaikymas buvo sutvirtinamas gausiais vedybų ryšiais.

Konradas parodė į keturiolikos metų mergaitę už nugaros.

– Šiandien turi būti paskelbtos jo sužadėtuvės su mano dukterimi, jei tik atvyko delegacija iš Rytų. O jį lyg žemė prarijo!

Rikulfas nužvelgė būsimą draugo žmoną. Berta stovėjo nudelbusi akis ir kaip įprastai patempusi lūpų kampučius, lyg tuoj pravirks. Siauras jos veidelis skendo šyde, o liesas kūnelis, rodės, lūš nuo spalvingais brangakmeniais nusagstyto diržo. Jis mąstė, kas Volframui blogiau: netašytas uošvis ar ši verksminga laukinė višta.

– Juk tas šunsnukis ne pirtyje? – patempė apatinę mėsingą lūpą Konradas. Galva jis maktelėjo į dengtą koridorių, kuris vedė į raštininkų patalpas ir kareivines, o kairėje – į aštuoniakampę Pfalco koplyčią. Už tų pastatų buvo karštos vonios. Lietus kapsėjo jam į barzdą, suteikdamas išvaizdai klastingumo.

– Quamvis sunt sub aqua, meledicere temptant, – nusišypsojo Rikulfas ramiai, nesijaudindamas, nes Konradas nesuprato lotyniškai. – Net po vandeniu varlės plūstasi.

– Dar vienas, kuris nemoka doros frankų kalbos, – iškošė pro dantis Konradas. – Mano puikusis žentas mano dukrai lotyniškų benkartų nedarys!

Mergaitė nukaito iš gėdos. Bernardas, vienuolis, daug geriau suprato Rikulfą. Jis tik nepritardamas suprunkštė ir abito rankove perbraukė kaulėtą nosį.

– Nemanau, kad Volframas pirtyje, – pridūrė Rikulfas su pasigardžiavimu. – Jei norėtų, gautų bet kurią nekaltą mergelę. Ir kam mokėti sugulovei su skolomis ir dar blogais dantimis už tai, ką gražios mergaitės siūlo veltui. Jei sumanė pasikirkinti su kokia mergele šilumoj, tai tikrai ne pirty.

– Taip jis pažeidžia ordo – šventą nepajudinamo įstatymo tvarką, kurios laikosi visi, – įsiterpė Bernardas ir sušnirpščiojo kaip pridususi žiurkė. Atrodė, kad akimis be blakstienų jis mato, kas dedasi skaistykloje. – Jis buvo geriausias mano lotynų kalbos mokinys, bet pasirinko žydo Izaoko, kuriam prieš šešerius metus buvo pavesta vadovauti delegacijai į Rytus, draugiją. Sakau jums, Volframas buvo tikras spindulys, bet tamsios jėgos slapčia stengiasi jį palenkti į savo pusę. Būkit budrus, Konradai! Jis galėtų atsisakyti sprendimų, kuriuos už jį priima išmintingieji!

– Jei jo sužadėtuvių dieną ištrauksiu jį su tarnaite iš šieno kupetos, užmušiu! – sugriaudėjo Konradas.

– Ketinate jo ieškoti? – Rikulfas pažvelgė į lauką, lietus tėškė į švariai nuskustus jo skruostus. Kieme telkšojo srutų, vandens ir po vakarykštės medžioklės likusio kraujo klanai. Jaučių kinkinys, traukiantis kelioninį imperatoriaus vežimą, ką tik pasukęs į tvartus, klimpo iki čiurnų.

– Berta, lauk sužadėtinio imperatoriškajame žvėryne! – perrėkė baubiančius gyvulius Konradas. – Aš atvesiu tą vaikį pas tave. Ir vargas, jei jis mėgins priešintis! – Jis atsigręžė į Rikulfą: – Eime kartu!

Bet jaunuolis buvo jau dingęs.

Rikulfas šastelėjo pro vartus į gatvę.

Jis nuskubėjo neištrypta gatve į aikštelę. Čia valstiečių būryje buvo švenčiamas grįžimas iš Rytų. Vyrukas skubiai pastūmė pasigėrusį padienį darbininką. Svyruodamas, bet vis dar stipriai rankoje spausdamas ragą, šis pasislinko. Rikulfas dėkingu žvilgsniu pažiūrėjo į dangų, kur pro debesis kyštelėjo kovo saulė.

Lietaus šuorai, atrodo, negadino šventinės nuotaikos žmonėms. Visur aidėjo linksmi balsai. Ore plevėsavo kaspinai. Po senąja liepa vienas šmaikštuolis pasakojo fantastiškas savo istorijas, o vaikai kvykė iš susižavėjimo. Muzikantai grojo septynšuolį, vainikais pasidabinusios mergaitės šoko. Vienuoliukas landžiojo tarp šventėjų ir dairėsi, ar kas nenusideda, laikydamasis šventojo Augustino priesakų: šokis yra ratas, kurio viduryje tupi velnias. Iš tikrųjų nuodėmingų buvo, kur tik akys užmato. Vienas bernas iškėlęs suko ratu mergaitę, o jaunas riteris žvilgčiojo po išsipūtusiais jos sijonais. Prie šokių aikštelės kelios jaunos merginos mėgino užversti švarką ginklanešiui, kad galėtų iškaršti kailį. Jų juokas buvo girdėti iš tolo, o jaunuoliui, regis, bausmė net patiko. Bergždžias darbas, pamanė Rikulfas smagindamasis, drausti žmonėms pagoniškus žaidimus. Gatve paskui riterį ant žirgo bidzeno būrelis vaikų. Jaunuolis nusekė paskui juos ir pastebėjo besiganantį be raitelio žirgą. Rikulfas nusišypsojo.

Pavieniuose šios vienintelės gatvės valstiečių kiemuose sprogo pirmi vaismedžių pumpurai. Netoliese šniokštė tekantis Miūlbachas, kiek tolėliau pamiškėje stovėjo daržinė. Senas bukas skleidė šakas virš žemo stogo, tarsi saugodamas. Iš aikštės sklido prislopęs juokas ir muzika. Paskutiniai lietaus lašai papsėjo nuo šakų ir rudo meldų stogo.

– Gana tų meilės žaidimų! – sušuko Rikulfas ir garsiai pabeldė į lentų duris. – Pareiga šaukia, mano drauge, blogai nusiteikusio barbaro ir išblyškusios jo dukters, trokštančios ištekėti, pavidalu.

Šnabždesys, skubus šnarėjimas ir šiugždesys rodė, kad jį išgirdo. Rikulfas atsirėmė į lentų tvorą. Jam nereikėjo ilgai laukti. Durys su trenksmu atsivėrė ir išsmuko daili mergaitė, vilkinti šventišką mėlyną valstietės drabužį. Iš šviesių kasų ji išsitraukė šiaudą. Tada prisikabino veidrodėlį, kuris buvo drabužio dalis, prie diržo. Kai pastebėjo Rikulfą, paraudo ir skubiai pabėgo. Jai praeinant, jaunuolis nusilenkė ir šmurkštelėjo į daržinę.

Ore tvyrojo šieno kvapas, šilti saulės spinduliai krito pro duris ir sienų angas. Į saulės apšviestą plotą žengė jaunuolis. Šviesūs jo plaukai žibėjo rausvai, o ant kaktos rangėsi nuo lietaus sušlapusios garbanos.

– Ar negalėtum leisti bent valandai pamiršti, kad žmogus nuteistas vesti gyvą lavoną? – Volframas rūsčiu veidu užsijuosė diržą ir čiupo lininius marškinius be apykaklės. Elegantiška jo pelerina ir glotnus kiaunių kailis dar gulėjo šiene.

Rikulfas pasilenkė ir pakėlė apsiaustą.

– Laukinė višta Berta, – atsiliepė jis. – Iš tikrųjų ji atrodo ne ką gyvesnė už konservuotus su prieskoniais nežinomus gyvūnus, kuriuos vyskupas įsakė siųsti iš Rytų.

Dūsaudamas Volframas pasilenkė kardo ir prisegė jį prie diržo.

– Nėr ko jai prikišti, – pripažino jis. – Jauna ir graži, netgi daugiau, nei daugelis iš žmonos tikisi. Bet niekas manęs neklausė, ar ją myliu.

Rikulfas skambiai nusijuokė.

– Tarsi tai ką nors reikštų! Pažvelk į mano brolį: kai buvo tokio amžiaus kaip mes, penkiolikos ar šešiolikos, patyrė tą patį. Vedė ir patraukė į karus su saksais. Kai grįžo į nykų šeimos prieglobstį, buvo jau pamiršęs svajonę apie meilę. Dabar retkarčiais smaginasi su kokia tarnaite, o kitu laiku leidžia į pasaulį palikuonis. Toks mūsų ordo – tvarka. Kuo anksčiau ją įsisąmonini, tuo geriau.

– Ordo! – suirzęs Volframas atkragino galvą ir užsisegė sunkią fibulą ant peties. – Net atsistatydinti aplenkdamas taisykles negali, nes turi laikytis tavo luomui nustatytos tvarkos. – Jis jau buvo bekeliąs nuo žemės kiaunių kailį, bet jaunuoliams kažkas užstojo saulę.

– Štai kur lindi tas doros pavyzdys! Ištikimasai, tai aš vadinu akiplėšiškumu. Prakeiktas benkartas! – Tai Konradas kaip tikras berserkas išsikėtojo tarpdury ir uždengė šviesą. – Tai ką, mokėtės? Gal bijot apsijuokti mano dukters lovoje? – subaubė jis taškydamas seiles.

Volframo ranka trūktelėjo kardo link, Rikulfas ją sulaikė. Konradas krypuodamas žengė pirmyn, bet į priekį prasibrovė liesas žmogelis.

– Tvardykitės! – paliepė vienuolis Bernardas. Žmogus, turintis daugiau abito nei kūno, ryžtingai stvėrė už rankos raumeningam saksui. Šis nusipurtė liesąjį dvasininką kaip įkyrią musę. Bernardas nulėkė tolyn ir su trenksmu atsimušė į lentų sieną. Konrado akys iš po vešlių antakių svaidė į Volframą žaibus.

– Tai imperatoriaus reikalas! – sušuko vienuolis, gaudydamas orą. – Karolis imsis jūsų reikalų! Pirmiausia grįžkite į rezidenciją. O jūs, – grasinama pamokslininko mina atsigręžė į Volframą, – tuojau pat susiraskite nuotaką žvėryne ir atsiprašykite!

Konradas žvairavo, tarsi svarstydamas, ar netrenkti per makaulę ne tik žentui, bet ir šventikui. Tačiau dvasininkiška Bernardo laikysena, matyt, grąžino į protą. Jis prisispaudė prie Volframo taip arti, kad nuo alaus dvoko jaunuoliui užėmė kvapą.

– Jūs prisiekėt būti ištikimas ne tik man ir mano dukteriai, bet ir imperatoriui Karoliui. Ir vis dėlto laužot ordo, kai tik pasitaiko proga. Būkit tikras, – grasino Konradas išbalusiomis lūpomis, – dabar neišsisuksit! Šį kartą nuėjot per toli!

Kai Volframas ir Rikulfas leidosi žole apaugusiu šlaitu, pažliugusio kelio pakraščiuose būriavosi smalsuoliai. Iš tolo atsklido muzika. Ant žemės klūpėjo elgetos be kojų arba be pirštų ir meldė menkutės išmaldos. Volframas numetė monetą šlapiuojančiais spuogais išbertam berniukui. Vaikas jau rengėsi jausmingai padėkoti, bet šis tik numojo ranka.

– Spėsi tu pas tą savo Bertą, – pasišaipė Rikulfas ir nusijuokė, kai Volframas suvaitojo ir persižegnojo. – Čia mes nepraeisim, geriau palaukim, kol žygiuos delegacija.

Priėjo būrelis aktorių margais lopinių drabužiais ir su varpeliais prie skrybėlių. Trys iš jų sulipo vienas kitam ant pečių į piramidę. Vaikai krykštė, žvangėjo jaučių pakinktai, bet viską nustelbė trimito gausmas.

– Ar prisimeni, kaip karalius Karolis prieš šešerius metus siuntė delegaciją į Bagdado valdovo rūmus?! – mėgino perrėkti muzikantus. – Kuo vardu tas kalifas?

– Harūnas, taigi Aaronas! – šūktelėjo Volframas atsakydamas. – Karalius Karolis ir jis turėjo bendrą priešą – neištikimą Aarono vasalą, Kordobos emyrą. Jo riteriai nuolat puldinėja šventąją Romos imperiją. Tie maurai nužudė riterį Rolandą, ar neprisimeni?

– Kaip galėčiau pamiršti, jo mirtis apipinta legendų, – atsakė Rikulfas. – Rolandas buvo mylimiausias imperatoriaus Karolio paladinas. Jis jojo į pasienį išvyti maurų, kaip kadaise Karolis Martelis, imperatoriaus protėvis. Bet prie Ronsevalio pateko į pasalą.

Priartėjo vilkstinė. Muzikantai mušė būgnus žingsnio ritmu, retkarčiais prisijungdavo kiti instrumentai. Žvilgėjo kirasos, vėjas plaikstė mėlynus apsiaustus – vasalai lydėjo delegaciją pas imperatorių. Volframas pažino pfalcgrafą, netoliese – Konradą ir augalotą savo tėvą. Didžiuodamasis žvelgė į jį. Gaila, kad jo valia įpiršta santuoka su Berta. Elegantiškasis Lamprechtas fon Aujė ir netašytas Konradas buvo tokie skirtingi.

Paskui kronvasalus ėjo delegacijos vadovas žydas Izaokas. Kai Volframas pamatė draugą, nejučia sumosavo. Nors gavo smūgį į šonkaulius, nesirūpino dėl to. Galbūt atsiras galimybė pasikalbėti su Izaoku. Šimtą kartų būtų maloniau keliauti su juo į svečias šalis nei vesti. Vaikinas susirūpino pastebėjęs, kad draugas atrodo pavargęs. Žila barzda peršlapusi, skruostai paraudę, kaip karščiuojant. Šalia jojo du vyrai, matyt, atvykę iš Rytų.

Smalsuoliai stebėdamiesi šnabždėjo. Svetimšalių drabužiai buvo iš juodo auksu atausto šilko, verto paties imperatoriaus. Abu mūvėjo tokias pat kelnes ir avėjo geriausios odos aulinius. Jų apsiaustai buvo iš prabangių sabalų kailių, o prie diržo žybčiojo brangakmeniai, kokių neturi net karalius Karolis. Per purvą jaučiai sunkiai traukė prikrautas vežėčias, matyt, su svetimos šalies valdovo dovanomis. Paskui juodaodis vergas jojo didžiuliu gyvuliu. Volframas pagavo save, kad stovi pravira burna kaip apskuręs gatvės berniūkštis.

Gyvulys buvo gerokai aukštesnis už raitelį. Dešinėje ir kairėje galvos pusėje kyšojo siaubingi į kardus panašūs dantys. Gyvulys vis kilnojo galingą čiuptuvą ir trimitavo, garsas skrodė Volframą kiaurai, net paskutinio teismo trimitai negalėtų būti garsesni. Toks gyvūnas lengvai suplėšytų žmogų ore ir prarytų. Koks galingas turėtų būti tas Harūnas ar Rašidas, kad suvaldo tokias pabaisas!

– Kalifo pilys išpuoštos brangiausiais kilimais, o sienos brangakmeniais, – šnabždėjo Rikulfas. – Jis turi šimtus moterų, kurios vilki auksu ir šilku, jos tokios liaunos, kad vos nelūžta.

– Saugokit savo akis! – sušuko liesasis vienuoliukas. – Saugokitės, kad nepatektumėte į nagus nuodėmei ir tiesiu keliu nenukeliautumėte į pragarą!

Jo dievobaimingas perspėjimas buvo veltui. Labiau nei anapusinių bausmių smalsuoliai baiminosi nepamatysią šio pasaulio stebuklų: dusdamas iš susižavėjimo, Rikulfas rodė į muzikantus, sekančius paskui šventiką. Dainininkės grojo instrumentais, kokių Volframas nebuvo matęs, fideliais ir liutniomis nulenktais kaklais. Nejučia akys slydo grakščiais kūnais, kurie buvo rodomi be jokios gėdos. Jis pagavo vienos merginos juodų akių žvilgsnį. Pagonė gundomai pravėrė lūpas. Per minią persirito nuostabos ir pasibaisėjimo šnabždesys.

– Nagi, pažvelk! – iškošė Rikulfas. – Jei Rytuose esama daugiau tokių moterų, aš suprantu, kodėl gerasis mūsų Izaokas grįžta. Dorieji ponai pasiuntiniai nusprendė verčiau pasilikti.

– Jį lydintys riteriai mirė nuo ligos, – įsiterpė Volframas. Bet žvilgsniu buvo prisisegęs prie nepažįstamosios.

– Girdėjau kalbant, kad nuo lyties ligos, – atsakė Rikulfas niūriai. – Todėl nenuostabu, kad karalius pasitiki seniu. Man būtų neramu dėl kiekvieno jaunuolio, kurį jis siunčia į nagus šioms sirenoms! – jis apkabino Volframą per pečius. Šviesūs jo šiaudų spalvos plaukai buvo sušiaušti vėjo, veidas paraudęs. – Rytai, – tarė Rikulfas ir sučepsėjo lūpomis, tarsi bučiuotų, – Rytai, drauge, tai nuodėmių karalystė, – jis pabaksnojo Volframui į krūtinę. – Ten knibždėte knibžda klusnių moterų. Jų lūpos saldžios kaip medus, jų gerklės švelnesnės už aliejų. Jos rūpinasi savo grožiu kvepiančiomis esencijomis. Kitaip nei pirties mergos, kurios bezda, kai ant jų lipi! Jos moka susukti vyrams galvą! – Volframas kilstelėjo antakius. Rikulfas skambiai nusijuokė. – Iš tikrųjų verčiau eik į žvėryną ir susitaikyk su nuotaka. O aš traukiu užimti vienos iš tų pilių!

Jis smarkokai patapšnojo Volframui per pečius ir įsimaišė į minią, ketindamas prasibrauti pro vartus. Dar kartą atsigręžė ir mostelėjo ragindamas. Volframas pakėlė ranką ir pamojo. Slapčia užsimerkė ir pasimeldė, prašydamas vyriškos stiprybės priimant lemtį.

Jis rado Bertą prie dramblio aptvaro. Imperatoriškasis žvėrynas plytėjo nuo pirčių šiaurėje iki miško. Iš po jį supančių medžių buvo matyti imperatoriaus rezidencijos salė ir Pfalco koplyčia.

Volframas iš tolo pamatė galingąjį gyvulį po meldais dengta pastoge. Čiuptuvas be jokio malonumo vartė lietaus permerkto šieno gniužulą. Jį glumino, kad toks siaubingas gyvūnas ėda tą patį, ką ir karvė. Erdviame aptvare augo ąžuolai ir spygliuočiai, prie lentinės tvoros vaikinas pažino į prabangų apsiaustą susisiautusią merginą. Jis žengė arčiau.

– Tesaugo jus Dievas, – mandagiai ir šaltai pasisveikino jis.

Berta krūptelėjo.

– Norėčiau jūsų atsiprašyti, – pasakė jis nenoriai ir atsirėmė netoliese į tvorą.

Berta klusniai nudelbusi akis sušnabždėjo:

– Esu nuolanki jūsų tarnaitė.

Volframas negalėjo prisiminti, kad kada nors būtų girdėjęs kitus žodžius iš jos lūpų. Argi ji neturi jokio išdidumo?

– Puiku, bet klusnumas nėra viskas, – slapčiomis žvilgtelėjo į nuotaką. Galbūt vertėjo su ja susipažinti ne taip atkakliai spaudžiant tėvui? Juk ne pati pasirinko jį, kaip ir jis ją. Ši santuoka būtų grynai politinis veiksmas. Sunku įsivaizduoti, kaip su tokia žmona gyventi. Jis mėgino ją įsivaizduoti palaidais plaukais, sunkiai alsuojančią iš pasitenkinimo. Tačiau matė tik žemyn patemptus lūpų kampučius ir nudelbtas akis.

– Esate vyras, galintis apginti ir aprūpinti savo moterį. Kiekviena mergaitė džiaugtųsi, galėdama su jumis susituokti, – atsakė ji pamąsčiusi. Bet akių nepakėlė.

– Po velnių, jūs esate ne kiekviena mergaitė, – atsiliepė Volframas šiurkščiai. Jis pastebėjo, kad jos lūpos persikreipė, lyg tuoj pravirktų, ir apsigalvojo. Tad prabilo ramiau: – Norėjau pasakyti, negeidžiu, kad būtumėte man atiduota per prievartą.

Berta kukliai nuleido akis.

– Moters užduotis – paklusti savo vyrui.

– Jūs nebesitikite mano apsaugos? – jis įdėmiau pažvelgė į nuotaką. Juk moters tokiais šviesiais plaukais ir švelnia oda pavydėtų ne vienas vyras. Ar galima bučiuoti tas nusmukusiais kampučiais lūpas?

Ji vėl nuleido akis.

– Galite būti ramus, aš žinau savo pareigas, – sušnabždėjo ji, nutaisiusi ėriuko skerdykloje išraišką. Vis dėlto Volframas nusprendė nesigundyti. Jis mąstė, ką reikėtų padaryti, kad jos judesiai, išmokti prieš veidrodį, pagyvėtų. Tiesą sakant, mintis atimti jos nekaltybę vestuvių dieną prie liudytojų jam visai nepatiko. Tik ne taip kaip per brolio vestuves: šis įsiaudrinusių liudytojų šauksmų ir žmonos skausmo dejonių buvo išmuštas iš vėžių ir įsiutęs netikėtai paliko vedybų patalą. Dar kelias savaites visas dvaras su pasitenkinimu malė liežuviais apie jo nesėkmę. Bet to jis nenorėjo pasakoti Bertai.

– Jo vardas Abu l Abasas, – tarė mėgindamas būti malonus ir parodė į gyvūną aptvare. – Kalifo protėvio garbei. Tai dramblys, – jis išspaudė šypseną, Berta į ją šiaip taip atsakė.

– Gal eikim? – sušnabždėjo ji. – Man jis atrodo baisus.

Žinoma, pamanė Volframas nusivylęs ir pasiūlė ranką.

Pakeliui į rezidenciją prie jų priėjo tarnas.

– Volframai fon Auje, – pasakė abejingai nusilenkdamas. – Jūsų karalius laukia jūsų.

Kai pasiekė karalių salę, akmeniniai laiptai atrodė statesni, grubiai tašyti mūrai deglų šviesoje – niūresni, o šešėliai – ilgesni. Konradas buvo teisus: ordo jis pažeidžia nebe pirmą kartą. Kodėl jam taip sunku suvaldyti savo maištingą dvasią!

Šaltas antro aukšto prieškambaris buvo tuščias. Negrabiai sumeistrautas stalas prie ilgosios sienos priminė, kad reikalas galėjo būti aptartas teismo salėje virš įėjimo. Šį sykį lempose degė ne dvokiantys riebalai, o alyvuogių aliejus iš Italijos. Vis dėlto kvapas buvo nemalonus, silpnos lempelės vos apšvietė aprūkusias sienas. Volframas nervingai žingsniais matavo kambarį. Ką nusprendė karalius? Sunkios ąžuolinės imperatoriaus salės durys atsivėrė. Vaikinas nuleista galva suklupo priešais vyrą, kuris žengė pro jas.

Karalius Karolis buvo šešiasdešimtmetis, kaip ir daugelis vyresnių vyrų, iki smakro nutįsusiais ūsais. Po auksu ataustu drabužiu buvo matyti nedidelis švarkas, vis dėlto jis buvo įspūdingo stoto. Paskui ėjo vienuolis Bernardas ir Izaokas. Volframo tėvo ir Konrado niekur nebuvo, bet nuo Izaoko žvilgsnio vaikino širdis kiek aprimo. Iš pradžių karalius nekreipė į jį dėmesio, tik pažvelgė į laiptus, kur skubėjo mėlynu švarkeliu apsitempęs pažas.

– Kur, po velnių, tas stuobrys senešalas? Ar mano svečiai turi mirti badu? – subaubė valdovas. Vaikinas įtraukė galvą, tad virš ausų juokingai stirksojo trumpai kirpti plaukai. Bet Volframui ne juokai buvo galvoje. Pagaliau karalius pažvelgė į jį.

– Kelkis! – paliepė. Jo balsas buvo skambus ir nederėjo prie galingo kūno. – Tik pažvelkit, mano naujasis kronvasalas! – Karolis patylėjo, kad žodžiai būtų įtaigesni. Volframas sukando dantis. Jis puikiausiai žinojo, kad vaidindamas išdidų savo padėties nepagerins. – „Šia priesaika pasižadu savo valdovui imperatoriui Karoliui, karaliaus Pipino ir Bertrados sūnui, būti ištikimas...“ Ar gerai prisimenu žodžius iš tavo lūpų? – Nuo pikto blyškiai mėlynų akių žvilgsnio Volframas nudelbė akis. – Fortitudo et sapientia, – pridūrė karalius, sunkiai tardamas lotyniškus žodžius. – Drąsa ir išmintis paverčia riteriu. Pirmąją jūs, be abejo, turite, bet antrosios dorybės nepastebėjau. – Karolis taip trenkė į stalą kumščiu, kad Volframas net krūptelėjo. – Jūsų elgesys kiauliškas! – suriko karalius. Plačiu mostu jis nušlavė nuo stalo žvakidę. – Kaimo mergšė! Argi galiu pasitikėti tokiu vasalu? Kaip manot, kam leidžiu įstatymus? Kad elgtumėtės kaip pagonis?

Volframas pajuto sustingusį sprandą, tai vertė griebtis veiksmų.

– Žinau, kad nusikaltau. Nebuvau klusnus tėvui ir būsimam uošviui. Ir dar sulaužiau savo siuzerenui duotą priesaiką. Skirkite bausmę, ir aš ją priimsiu.

Karolis papurtė galvą, griežtas jo tonas kiek sušvelnėjo.

– Turite daugiau laimės nei proto. Turėčiau griežtai nubausti, bet Izaokas jus užtarė.

Volframas nustebęs pažvelgė į žydą. Žila jo barzda vos trūktelėjo.

– Suteikiu galimybę ištaisyti klaidą, – pareiškė karalius. – Izaokas su jūsų tėvu rengia žygį, kitą pavasarį į kalifo Aarono karalystę. Jis teigia, kad mokate graikų kalbą. – Volframas tylėdamas linktelėjo, nei graikiškai, nei prancūziškai jis nemokėjo nė žodžio. – Samdytu vertėju negalima pasikliauti, o Aarono dvare graikiškai supranta. Jūs vadovausite misijai į Raką, naująją kalifo sostinę Sirijoje. Bet prieš tai žygiuokite į Pfalco koplyčią ir prašykite Dievo tvirtybės!

– Raką? – sušnabždėjo Volframas ir kraujas ėmė greičiau pulsuoti jo gyslomis.

Bernardo akys be blakstienų skubiai pakrypo į Volframą.

– Ačiū Dievui, kad jūsų karalius toks švelnus. Lenkiuosi valdovo valiai, bet abejoju, ar tai tinkamiausia vieta vyrui, kuriam ir čia sunkiai sekasi laikytis deramo elgesio taisyklių.

– Na, kelionė yra puiki proga pažinti save, – paprieštaravo Izaokas. – Tai galimybė tarnauti savo valdovui. Be to, ji suteikia laiko pamiršti nemalonų... nutikimą, – mirktelėjo jis Volframui.

Šis pašoko bučiuoti karaliui rankos.

– Jums neteks gailėtis dėl šios malonės! – patikino.

– Tikiuosi, – atsakė Karolis, atitraukdamas ranką. – Ir įsidėmėkit: tai paskutinė jūsų galimybė įrodyti man savo ištikimybę. Jei dar kartą mane nuvilsit, geriau mirkit. Nėra didesnės nuodėmės, kaip laužyti priesaiką. – Jis pasilenkė prie jaunuolio. – Jūsų likimas dar nenuspręstas. Bet jei neišlaikysite šio išbandymo, nebebūsite mano kronvasalas! Suvaldykite pagaliau savo užsispyrimą! – įspėjo Karolis. – Kitaip pasigailėsite!

Zagro kalnų plokščiakalnis,

806 metų pavasaris

Už tūkstančių mylių į vakarus nuo Rėjaus Zagro kalnai atrodė remiantys dangų. Tūkstančių pėdų aukščio uolų siena skyrė Irano stepes nuo derlingos žemumos. Tuo metu, kai senųjų upių Eufrato ir Tigro slėniuose tarpo kultūra ir religija, kalnai vis dar buvo laukinė, nenaudojama žemė. Čia, kur jungiasi galingi Zagro ir Tauro kalnų masyvai, keliautojus baugindavo laukiniai gyvūnai ir gilios bedugnės. Slėniuose gyvenantys žmonės tikėjo, kad čia viešpatauja divai. Dėl pakelių plėšikų ir plėšikaujančių genčių į šias vietas niekas nedrįso kelti kojos. Net kalifo kariai šitų vietų vengė.

Upelyje, kuris šakojasi ties brasta, atsispindėjo blyški ryto šviesa. Plynaukštė buvo nusėta avių ir ilgakailių ožkų. Ginkluoti genties kariai ant kresnų arklių suko ratus. Iš vėjo taršomų palapinių buvo matyti, kad jų gyventojai keliauja į vasaros ganyklas. Ant ištemptų tarp palapinių virvių plevėsavo skalbiniai. Pilkos kalnų viršūnės vis dar užstojo saulę.

Teodora tupėjo su savo verpste tolimame palapinės kampe ir po nosimi tyliai niūniavo. Prie jos kojų, susisupusi į raudoną kelimą, tupėjo Ariba. Už jų kabėjo giminės jaunėlio lopšys. Plonos žvėrių kailių, kilimų ir spalvingų medžiagos skiaučių sienos teikė Aribai seniai prarastą saugumą.

Kai jiedvi pabėgo su Barano vyrais iš Rėjaus, kurdų chanas priėmė jas be jokių abejonių. Aribą nustebino, kaip greitai giminės vadas į šeimą įtraukė dar dvi burnas. Žinoma, ne šiaip sau, pyko mergaitė, juk Baranas tapo aistringu Teodoros garbintoju.

Netrukus Ariba jau jodinėjo žvilgančiu arkliu kaip tikras klajoklių berniukas. Kai kitoje kalnų pusėje ji šuoliavo per gėlių nubarstytas pievas, atrodė, kad sielai išaugo sparnai. O netrukus susidraugavo su chano vaikaičiu. Jai patiko juodaplaukis Ronis tamsiomis žvilgančiomis akimis. Jo dantys buvo sugedę, plačių pėdų nagai įaugę, bet padūkusiais žaidimais jis iš karto mergaitę pavergė. Netrukus jie tapo neatskiriami. Iš pradžių Teodora ketino kuo greičiau keliauti į Bizantiją. Bet praėjo ištisi mėnesiai. Nuo jų pabėgimo iš Balcho buvo pralėkę jau treji metai.

Ariba susimąsčiusi stebėjo verpstę. Ji nedrįso atskleisti senos svajonės, kuri gimė tada, kai išgirdo Teodorą dainuojant. Dainavimas jai atrodė magiškas užkeikimas, karštesnis už bet kokią maldą. Pagaliau mergaitė išdrįso:

– Parodyk man, kaip kuri dainas!

Verpstė vis dar ritmiškai sukosi.

– Tai sunkus menas, širbake, – atsakė Teodora nenustodama verpti, – jo neišmoksi per naktį kaip kokios liaudies dainos.

Ariba pasislinko arčiau.

– Mes turime laiko.

Dainininkės žvilgsnis užkliudė Ronį, kuris ties įėjimu susimąstęs sėdėjo prie šachmatų, šio žaidimo jį išmokė Ariba.

– Iš tavo balso bet kas suprastų, kad esi mergaitė, – įspėjo ji tyliai.

Ariba prisiglaudė prie jos, bet Teodora papurtė galvą. Mergaitė atsitiesė.

– Pažadėk, kad išmokysi mane, arba visa gerkle rėksiu to Bašaro ibn Burdo eiles!

Dainininkė nusijuokė:

– Apsaugok Viešpatie!

– Aš šneku rimtai. Staiga jis pasistiebia...

– Dėl Dievo meilės, tylėk! – sušnypštė Teodora ir užspaudė jai burną. Tolėliau prie viryklės sėdinčios moterys pritilo. Ariba meiliai nusišypsojo.

– Ar parodysi, kaip dainininkė rašo dainas?

Teodora neramiai apsidairė. Moterys pradėjo šnabždėtis.

– Ar parodysi? – Ariba grasindama giliai įkvėpė.

– Gerai jau! Jei dainuodama būsi tokia pat atkakli, tapsi įžymiausia dainininke kalifo žemėse!

Jiedvi palaukė vakaro ir dėl visa ko pasitraukė tolėliau nuo stovyklos. Jau po kelių žingsnių apėmė jausmas, kad jos visai vienos. Laužo atšvaitų nebuvo regėti, tamsą sklaidė tik žvaigždės. Vienišos avies bliovimas pasiekė ausis, kaip vaiduoklis pasimetęs nakties begalybėje.

– Pradėsime nuo bardų dainos! – prabilo Ariba nekantraudama.

Teodora nusijuokė.

– Taip toli būsime dar negreit!

– Kodėl ne? Juk moku ją atmintinai.

Kajina sukryžiavo rankas ant krūtinės ir atsirėmė į vienintelį medį, jos siluetas dingo tamsoje.

– Mūsų protėviai dainininkus garbino kaip burtininkus, – išgirdo Ariba jos balsą. – Buvo manoma, kad jie palaiko ryšius su antgamtiniu pasauliu. Muzika turi antgamtinių galių, kurias kiekvienam dainininkui reikia suprasti. Jei atversi burną ir lauksi, kol balsas iš jos išsiverš, tai pasieksi ne daugiau kaip bliaunantis kuprius, kuris prašo vandens!

Mergina priėjo ir priklaupė šalia. Švelniai prispaudė delną Aribai prie pilvo.

– Čia užsimezga gyvybė, kaip kūdikis motinos įsčiose. Tavo balsas, tavo visos gyvybinės galios glūdi kvėpavime.

Ariba užsimerkė ir mėgino pajusti šiltą ranką, kuri su pilvu kilo ir leidosi. Jos pojūčiai skverbėsi giliau, pasiekė kojas ir nutekėjo į žemę.

– Gerai. – Teodora patraukė ranką ir suspaudė mergaitei krūtinę bei nugarą. – Dabar išsitiesk. Iš lėto. Turi mėgautis, kai žvilgsniai sustoja ties tavimi.

– Ką? – Ariba išpūtė akis. – Mama sakė, turiu elgtis kukliai, kad nepritraukčiau žvilgsnių.

Teodora atsistojo.

– Tai kas tada tavęs klausys? – paklausė su užuojauta.

Po kelių dienų Ariba suprato: kuo greičiau pamirš įteigtas gero elgesio taisykles, tuo geriau. Teodoros metodai, švelniai tariant, stebino, ir mergaitė abejojo, ar jie yra iš mokslo veikalo apie muziką.

Kartą dainininkė vienu virvės galu jai aprišo pečius, o kitą pritvirtino prie asilo pakinktų.

– Atsilošk, kiek leidžia virvė, – paliepė ji Aribai. – Nepargriūsi, tik pagerinsi laikyseną. Kai pajusi, kad tave laiko tik virvė, bus gerai.

Gyvulio uodega plakė mergaitei per veidą, tad ji abejojo. Gal Teodorai nuo darbo saulėje pakriko protas? Bet ir abejodama Ariba pakluso. Netrukus ją apėmė pojūtis, kad sklendžia.

– O dabar, – paliepė Teodora, – dainuok!

Ariba iškėlė balsą iš pačių savo gelmių. Melodija pradėjo virpėti dar joje, ir mergaitė didžiuodamasi suteikė jai galios.

Teodoros vytelė sušvilpė ore ir čiaukštelėjo asilui per užpakalį. Šis išsigandęs liuoktelėjo, o Ariba, pririšta prie gyvulio, išsitiesė kiek ilga kupranugario mėšlo krūvoje.

– Niekada nespausk balso iš tuščiagarbiškumo, – pasakė Teodora, nuleisdama vytelę. – Kojas pakirs.

Ariba nusibraukė purvą nuo veido, ji pažvelgė į dainininkę žudomu žvilgsniu. Įniršusi atsikėlė, atsirišo mazgą ir sviedė purviną virvę žemėn.

Teodora nusijuokė.

– Nusiprausk. Mes dar taip padirbėsim.

Nors Ariba iš pradžių šiuo metodu nepasitikėjo, netrukus jis ėmė jai net patikti. Mergaitė išmoko kreipti didesnį dėmesį į savo kūną. Kol šis pasirodė jai nuostabus, nes kasdien atnešdavo naujų staigmenų. Atėjo vasara, Ariba buvo tik trylikos metų. Kai tik pasisekdavo, ji slapta dainuodavo su Teodora, seniai pamiršusi Parvanės perspėjimą.

– Ja laili... – jos balsas įgavo jėgos ir virpėjo kūne kaip muzikos instrumente. – Ja aini... – ilgesingai tęsė ji savo skundą, ne kokią užduotą išmokti melodiją, o neapibrėžtą ilgesį, glūdintį viduje. Sustojo neįkvėpdama, ir melodija pakibo šiltame kalnų ore. Paskui virto šnabždesiu.

– Puiku! – priėjo Teodora, kuri klausėsi kiek atokiau. – Lajalis slydo tavo gerkle kaip medus. Ši muzika glūdi tavo kraujyje.

Aribos veidas nušvito. Retai pasitaikydavo, kad dainininkė šitaip girtų. Sulaikiusi kvapą, ji žvelgė į mokytoją. Ilgais per vidurį skirtais plaukais ir margais kurdės drabužiais Teodora buvo gražesnė nei bet kada. Atrodė, ji spindi iš vidaus.

O pati Ariba jautėsi tokia nerūpestinga, kaip seniai bebuvo. Jos žvilgsnis nuslydo gluosniais, traukdamas į save gamtovaizdžio ramybę ir jėgą. Pievą supo kabančios akmeninės viršūnės. Vos vasara išvarė paskutines ledines audras, pievomis nuvilnijo geltonų gėlių kilimai. Ožkos išsibarstė po plokščiakalnį, visur kvepėjo šienu.

– Tikiuosi, galėsime dar truputį pasilikti pas kurdus, – atsiliepė Teodora, pamačiusi, kur žiūri Ariba. Kaip įprastai būdamos dviese, jiedvi kalbėjosi graikiškai. – Čia Barmakidai ne itin mėgstami. Kol berniukiški drabužiai tave slepia, mes saugios. Bet pamažu tu virsti gražia mergina – tai pavojinga.

Ariba žvelgė į save vandens paviršiuje. Ji pastebėjo, kad nebėra tokia liesa kaip anksčiau. Veidas su įkypomis akimis papilnėjo,

o kūno formos suapvalėjo. Anksčiau krūtis buvo paprasta slėpti po plačiais marškiniais, tačiau pastaruoju metu jas reikėjo suveržti medvilninėmis juostomis. Vis dėlto kas gi čia ką pastebės, kai taip užsimaskavusi.

Teodora pažvelgė į stovyklą.

– Padainuokim! Dar turim šiek tiek laiko, kol grįš vyrai.

Ariba linktelėjo ir užtraukė kaimo bardų dainą, kurią taip mėgo. Skundo gaida apėmė tik kelias natas. Paprasta kaip kurdų gyvenimas, ji pasakojo apie sunkią buitį papėdėje kalnų, į kurių viršūnes rėmėsi dangus.

– Nebūk sustingusi, – nutraukė ją dainininkė.

Ariba nutilo.

– Ką darau ne taip?

Teodora papurtė galvą.

– Ne tai, kad darai ne taip, ne. Tu tik lieki savo kūne, – ji atmetė kasas ir pakėlė liutnią. Bardas retkarčiais ją paskolindavo, nė nežinodamas, kam ji naudojama. – Ar pameni, ką tau pasakojau apie oudo stygas?

– Jų yra keturios, – atsakė Ariba. Kaskart, kai paliesdavo instrumentą, per odą nubėgdavo šiurpuliukai. Ji juto, kaip stygomis perbėga vėjas. – Jos vadinamos zir, matna, matlat ir bam. Bet kodėl?

– Du pavadinimai arabiški, du persiški, – paaiškino kajina. Ji vėl priglaudė delną Aribai prie pilvo. Mergaitės kvėpavimas pasidarė ramesnis, o lengvas tempimas, kurį juto nuo vakar, atlėgo. – Senosios arabų tradicijos pagrindas yra meistriškumas, o persų jausmai, – paaiškino Teodora. – Gali dainuoti kaip legendinės Mekos vergės, bet neatsiduodama tam, ką darai, nieko nesujaudinsi. Išvaduok sielą iš pančių, sako išmintingasis Hermis Trismegistras. Ar supranti? Pratybos ir jausmas. O ne tas arba anas.

Ariba užsimerkė. Palaukė, kol pajuto melodiją viduje. Tada pradėjo dainuoti. Kvėpavimas darėsi gilesnis, kūnas susiliejo su žeme. Jos balsas įgavo visiškai nepažįstamą skaidrų skambesį. Leido jam tekėti, davė erdvės kaip paukščiui, kad turėtų kur skristi. Netikėtai ją užplūdo prisiminimai.

Ariba matė griūvantį tėvą, matė ant grindų kniumbančią motiną. Krauju apšlakstytus afšino aulinius, kai žengdamas per kraujo klanus artinosi prie jos. Ji matė plačią Chorasano stepę, joje manė galėsianti perrėkti bekraštę platybę.

Skambėjimas įsiliejo į tą riksmą. Ten telkšojo visos neišverktos ašaros. Jos plūdo iš jos nesuvaldomu potvyniu, tęsdamos graudžią melodiją. Aribai atrodė, kad ji plyšta. Skausmas tekėjo kūnu. Ji tam skausmui atsidavė. Su kiekvienu įkvėpimu traukė į save jėgas gyventi – išdainuoti negyvą stepę, prisiminimus, mirtį ir neviltį.

– Gerasis Dieve! – sušnabždėjo Teodora.

Aribos nelaikė kojos, ji užsidengė veidą delnais. Teodora ją apkabino.

– Negaliu, – kūkčiojo mergaitė. – Būk gera, padėk man liautis!

Kajina papurtė galvą ir abiem rankom nušluostė veidą.

Pro ašarų šydą Ariba pamatė, kad ji šypsosi.

– Ar gerai dainavau? – paklausė nejučia.

– Gerai? – Teodora suspaudė jai smilkinius ir giliai pažvelgė į akis. – Aš gyvenime nesu girdėjusi taip dainuojant. Kad ir kas atsitiktų, neturi teisės liautis dainavusi!

Ariba perbraukė rankove per veidą. Ašaros nuslūgo.

– Ar galiu nusiprausti?

Kajina plekštelėjo jai.

– Bėk tik!

Kupina dėkingumo, mergaitė nuskuodė prie upelio. Tarp kranto krūmų niekas jos nematys. Negalėjo suprasti, kas jai pasidarė, bet buvo baisu. Kurį laiką nejudėdama tupėjo ant kranto ir mirkė rankas vandenyje. Vanduo, gurgantis baltais rieduliais, ramino. Ji šliūkštelėjo rieškučias į veidą ir atsistojo eiti pas Teodorą. Išsigandusi sustingo. Prieš ją stovėjo Ronis, chano vaikaitis.

Raudonai ir rudai margintas Ronio kelimas plevėsavo vėjyje. Ar daug jis girdėjo?

– Kodėl nesakei, kad esi mergaitė? – paklausė. Ariba rankomis apsivijo savo kūną. Nuo lūpų lašėjo vanduo, bet ji nesišluostė.

Berniukas palietė jos ranką.

– Koks tikras tavo vardas?

Akimirką ji susimąstė, paskui sumurmėjo:

– Ariba. Dabar papasakosi tėvui?

– Kodėl slepiesi? – paklausė, užuot atsakęs.

Ieškodama pagalbos, Ariba atsigręžė į Teodorą. Tada rinkdama žodžius papasakojo savo istoriją.

– Barmakidė, – pakartojo Ronis gergždžiančiu balsu.

Ariba prisiminė Teodoros žodžius: Barmakidų kurdai nemėgsta. Jei jas išduos, jiedvi žuvusios. Į ją žvelgė tamsios akys, o širdis krūtinėje spurdėjo. Ji iš lėto priėjo prie vaikino ir švelniai palietė skruostą. Nuo to prisilietimo Ronis virptelėjo. Tarsi negalėdamas kitaip, pasilenkė prie jos. Jo kontūrai ištirpo. Minkštos lūpos palietė jos lūpas.

Visą nugarą ėmė žnaibyti. Tas jausmas kėlė baimę ir kartu buvo malonus, nors truko tik akimirką.

Ronis sutrikęs palietė mėlynę ant jos smakro.

– Tai aš vakar padariau. – Staiga jo akys žybtelėjo. – Sakai, Barmakidė. Seniai norėjau primušti vieną iš jų giminės.

Ariba tylėdama jį apkabino. Kūnu nuvilnijo šiluma. Negrabiai jis glostė jos nugarą, žnaibymas pasikartojo. Ji vėl pajuto lūpas ant savųjų. Šį kartą užsimerkė.

Kai vyrai, kaip ir kas vakarą, grįžo namo ir ant pievos buvo ištiesti vilnoniai kilimai, Ariba tarsi be vietos slankiojo po stovyklą. Jos padėtis nepagerėjo. Jei išdavė balsas, tai tuo labiau galėjo pakenkti švelnumas, kuriuo jie su Roniu pasidalijo.

Muzikantai grojo monotoniškas melodijas. Slopus skausmas pilvo apačioje stiprėjo. Ariba ieškojo Teodoros ir rado ją chano palapinėje. Iš jos sklido slopi muzika, menkoje šviesoje kilimai švietė raudonai ir rudai.

Teodora pakėlė akis nuo savo verpstės.

– Kas tau, tu visą dieną nerandi vietos. O dainavai kaip rojaus hurija.

– Ne dėl to, – sumišo Ariba. – Aš... manau, kad šiandien pradėjau kraujuoti, – pasakė nusiminusi. Tupėdama krūmuose, buvo pastebėjusi raudoną dėmę ant drabužių.

Teodora nusišypsojo, o Ariba lengviau atsiduso. Ji bijojo, kad bus barama, ir dėl to pabučiavimo graužė širdį.

– Nekeista, juk tau beveik keturiolika. Ar turi ką įsidėti?

Ariba papurtė galvą, ir dainininkė nuėjo į tolimesnį palapinės kampą. Ant medinės pakylos stovėjo margos skrynios medžiagoms ir kitiems genties daiktams. Ji vieną atidarė ir pasirausė. Pagaliau grįžo nešina medvilninės medžiagos skiaute.

– Pakeisk medžiagą, kai visai permirks. Tai truks kelias dienas, paskui savaime liausis. – Teodora susimąsčiusi žvelgė. – Dėl to bus dar sunkiau nuslėpti, kas esi.

– Nežinau, ar norėsiu amžinai slėptis, – atsakė Ariba. Ji šmurkštelėjo į tą palapinės dalį, kur sukabinti kilimai skyrė moterų pusę, ir skubiai įsidėjo sulankstytą medžiagos skiautę. Tada praskyrė uždangą ir žengė prie židinio. – Jei kas nors iš moterų pamatys, kaip Ronis mane bučiuoja, paslaptis išaiškės, – pasakė lyg tarp kitko ir pro pusiau neleistas blakstienas iš lėto pažvelgė į Teodorą.

– Jis atskleidė mūsų paslaptį? – čiupo ją už rankos dainininkė. – Kas atsitiko? – jos balsas staiga pasidarė šaižus.

– Jis mane perprato, bet mūsų neišduos. Pažadėjo, – Aribos širdį užplūdo begalinis pasididžiavimas.

– Klausyk! – Teodora apsidairė, bet jos buvo vienos. – Turim būti kiek galim atsargesnės. Baranas sako, kad po kalnus šlaistosi baridai.

Ariba gūžtelėjo pečiais.

– Slapti kalifo šnipai! – pakartojo kajina. – Ar žinai, ką tai reiškia?

Ariba nenoromis linktelėjo. Ji buvo girdėjusi apie bauginančią slaptąją Harūno ar Rašido policiją: jo budeliai išnyra tarsi iš niekur ir lygiai taip pat dingsta. Jie perduoda savo pranešimus pašto karveliais, kurie greitesni už bet kurį raitelį. Mergaitė prisiminė, kad žinia apie Barmakidų galą pasiekė afšiną lygiai tokiu pat būdu.

Teodora privertė ją pakelti akis.

– Ar dar prisimeni, kad šeimos garbė priklauso nuo tavo skaistumo, – ji taip stipriai suspaudė Aribos smakrą, kad net suskaudo. – Ar su Roniu tik bučiavaisi?

Jos valdingas tonas Aribą supykdė.

– Kodėl negalėčiau? Garbė, taip! – išpyškino. – Puikus pretekstas man ką nors drausti, nepaaiškinus pagrindo! Bet jei iš tikrųjų esu tokios aukštos kilmės, tai kodėl mane globoja vergė?

– Gal todėl, kad vergė tavo garbe rūpinasi labiau nei tu pati? – ramiai atšovė kajina. Ariba žengdama artyn užsimojo, bet Teodora jos ranką sulaikė. Sučiupo ir antrąją. – Jei rankos miklesnės už liežuvį, – pasišaipė, – nebūsi gera dainininkė.

Aribai dabar kilo noras išplėšti kajinai liežuvį. Jos veidas, matyt, atspindėjo mintis, nes Teodora staiga nusijuokė:

– Nežiūrėk taip, lyg įmanytum mane suėsti, širbake.

– Nevadink manęs daugiau širbake! – atrėžė Ariba šiurkščiai. – Aš nebesu vaikas!

– Tu iš tikrųjų suaugai, – nusuko kalbą Teodora. Lūpų kampučiai sutrūkčiojo, bet ji dėstė toliau: – Tikrai, tu teisi. Yra būdų mėgautis meilės džiaugsmais nerizikuojant nekaltybe.

Ariba nuleido rankas.

– Ką tai reiškia? – pro šaižų balsą prasimušė smalsumas.

– Maniau, seniai žinai. Tiesą sakant, tai kajinos žinios, kurios skiria žmogų nuo gyvulio, – kalbėjo Teodora rimtai.

– Kalba? – paklausė Ariba nepatikliai.

– Kalbėti gali kiekviena papūga, – atsakė Teodora paniekinamai. – Turiu omeny muziką ir moterišką geismą.

Ariba pajuto, kaip nukaito. Nuginkluota spoksojo į dainininkę.

Teodora nusišypsojo.

– Taip ir maniau. Niekas tau nesakė, kad tokie dalykai iš viso yra, ar ne? – Ji palaukė, kol šie žodžiai bus išgirsti, o tada liepė: – Prisiek išsaugoti nekaltybę, o aš atskleisiu, ką gali leisti Roniui.

Smalsumas nugalėjo.

– Gerai jau, – sutiko Ariba kiek padelsusi. – Pažadu.

Kai po kurio laiko išėjo iš palapinės, jautėsi išmokusi gundyti kaip rojaus hurija. Ji niūniavo sau po nosimi ir lingavo klubais, kaip matė darant Teodorą. Ariba, dainininkė, galvojo ji. Roniui išsprogs ant kaktos akys!

– Ei, Achmadai! – sušuko Farzinas, spūdinantis iš gretimos palapinės. – Kas tau pasidarė, vizgini uodegą kaip mergiotė!

Ariba išraudo kaip aguona.

– Žiūrėk, – atsikirto, – kad neprigrūsčiau tau į srėbtuvę kupriaus mėšlo!

Kitais vakarais, kai žmonės murksodavo aplink laužą ir klausydavosi muzikos, Ariba mąstė apie Teodoros žodžius. Kai tik Ronis pažvelgdavo, jos veidą užliedavo raudonis, ir ji nusukdavo akis į bardą. Muzikanto fleitos melodija, tai linksma, tai vaitojanti kaip nendrė, iš kurios buvo išpjauta, keistai žavėjo. Mergaitė vogčiomis pašnairavo į Ronį.

– Tai Delalos ir Azado daina, – tyliai pasakė jis, tarsi sulaukęs klausimo. – Jie myli vienas kitą, bet tėvai nenori, kad jie tuoktųsi.

Nuo jo žvilgsnio Ariba sutriko. Ronis sėdėjo taip arti, kad juto jo kūno šilumą.

– Kas tau? – sušnabždėjo jis ir perbraukė delnu jai plaštaką. – Tavo pirštai tokie karšti.

Ariba atitraukė ranką.

– Nepliurpk niekų! – atkirto ji šiurkščiai ir pasislinko tolėliau. Vaikinas nustebęs pažvelgė, o jos širdis daužėsi kaip patrakusi. Ji pasijuto sugauta darant kažką uždrausta. – Pavargau, – suniurnėjo ir pakilo. – Eisiu miegoti.

Sutrikusi nuskuodė iki tolimiausios palapinės. Prieš Barano palapinę sustojo. Prie laužo jo nepastebėjo, ten sėdėjo tik Zozana, jo žmona. Pasakos, kurias joms įprastai sekdavo Baranas, nesukeldavo nerimo. Jos buvo apie stiprų kaip lokys kalvį Kavą, kurio visai nedomino meilė. Jis traukė į tolimas šalis mušti pabaisos, kuri mito iš piemenų pagrobtais naujagimiais. Dabar tokia pasaka tiktų labiausiai, pamanė Ariba ir praskyrė odos uždangą.

Viduje buvo tamsu, tik už moterų pusę skiriančio kelimo silpnai mirksėjo žiburys. Ten buvo girdėti kažkoks garsas. Ariba nusėlino per palapinę ir kilstelėjo kilimą.

Ant sujaukto gulto gulėjo Teodora. Baranas buvo įsispraudęs jai tarp šlaunų. Nuogi vienas prie kito prisiglaudę kūnai po vilnoniu kilimu judėjo aistros ritmu. Barano oda buvo nusėta prakaito lašeliais. Sunkiai kvėpuodamas jis lūpomis graibė merginos spenelius, kurie paliesti tamsėjo ir standėjo. Teodora trūkčiodama gaudė orą. Viena jos ranka buvo įsikibusi į pagalvę, antra apsivijusi Barano kaklą. Apimta laukinio geismo, ji raitėsi po juo, ant patiesto raudono gabeho išsidraikę plaukai atrodė kaip aukso vėduoklė.

Aribą išpylė karštis, ji gaudė orą. Staiga Teodora atsimerkė ir pastebėjo mergaitę, kurios Baranas nematė. Jis atsirėmė, kelimas nuslydo nuo rudai nudegusios nugaros ir strėnų ir atidengė stiprius judančius raumenis. Jis taip švokštė, kad Ariba pamanė, jog tik žvėris gali skleisti tokius garsus. Ir tai kažkodėl jaudino.

Teodora vis dar žiūrėjo. Mergaitė skubiai nusisuko ir dingo iš palapinės. Už jos nugaros suriaumojo Baranas. Įtraukusi galvą Ariba svirduliavo po kaimelį. Ten, kur Teodora ją mokydavo, susmuko ant žemės ir iš lėto ranka persibraukė liepsnojantį veidą. Paskui paėmė pagaliuką ir ant žemės ėmė paišyti šachmatų lentą. Nežinia, kiek laiko taip praleido. Pagaliau išgirdo artėjant žingsnius, greta prisėdo Teodora.

Ariba nusuko akis.

– Aš nenorėjau.

Jos veidas vėl suliepsnojo, kai prisiminė, kokius jausmus sukėlė matytas vaizdas.

Teodora tyliai nusijuokė.

– Būtų geriau, jei būtum pasirodžiusi kiek vėliau. Bet galėjo ateiti ir Zozana.

Ariba išdrįso vogčiomis pažvelgti į ją. Tamsoje matė susivėlusius kajinos plaukus. Jai atrodė, kad daug labiau gėdijasi nei pati Teodora.

– Baranas mums labai padėjo, – prabilo dainininkė, bet Ariba pajuto, kad tai – ne viskas. Teodora atrodė laiminga, tokia laiminga nebuvo seniai.

– Tu už jo tekėsi? – paklausė Ariba.

Teodora šypsodamasi pasitaisė plaukus.

– Kas žino? Jis gali sau leisti vesti antrą žmoną, o Haidaras čia mūsų neieškos.

Ta pati mintis jau šmėkštelėjo Aribai. Bet kai Teodora paminėjo afšiną, ji prisiminė Rėjuje nugirstus žodžius.

– Niekada negirdėjau sakant, kad Barmakidai atskilę nuo islamo. O tu ar tiki tuo? – paklausė ji užsikirsdama.

– Žinai, tavo šeimos protėviai buvo budistų vienuoliai, – paaiškino dainininkė. Neatrodė, kad ji dėl to būtų susirūpinusi. – Prieš daugelį metų Balche jie įkūrė Nova Viharos vienuolyną. Jo viršininkas buvo vardu Parakas, vėliau iš jo išsirutuliojo tavo šeimos pavardė.

– Parvanė virtuvėje turėjo Budą, – prisiminė Ariba.

– Tai nieko nereiškia, – numojo ranka Teodora ir ėmėsi pinti kasas. – Kaltinti atskalūniškumu labai mėgstama, jei žmogus, kurio nori atsikratyti, nepadaręs kito nusižengimo, – staiga ji sukikeno. – Net jei tai būtų tiesa, Haidaras ir pats nėra tikėjimo riteris be priekaištų. Jis net neapipjaustytas.

Ariba atšoko.

– Jis – ką? – pasibaisėjusi ji stryktelėjo. – Iš kur žinai, kad afšinas neapipjaustytas? – Apipjaustymas atliekamas vietoje, kuri nėra prieinama visiems. Staiga mergaitė prisiminė, kad kajina visąlaik jį vadino vardu, Haidaras. – Tai netiesa! – jos balsas prikimo.

– Juk aš negalėjau nuspėti, ką jis padarys! – atkirto Teodora piktai. Paskiau jau tyliau paaiškino: – Kiti vyrai – tai tik sandėris, ir nieko daugiau. Bet Haidaras buvo kitoks. Jis buvo aistringas, atrodydavo, kad jam tai nėra vien malonus laiko leidimas.

Ariba pasibaisėjusi sukliko.

– O aš tavimi pasitikėjau! – Mintis, kad Teodora su mirtinu jos priešu darė tai, ką neseniai su Baranu, vedė ją iš proto. – Prakeikta paleistuvė!

– Galvok, ką nori, tik kvailysčių nedaryk! – atrėžė Teodora. – Pažįstu Haidarą. Jei jis ko nors siekia, niekada neatsisako tikslo. Jis garsus tuo, kad puikiai atlieka užduotis. Vienintelis dalykas, kuris mums kelia pavojų, yra tavo aistra, – perspėjo ji suspaudusi Aribos veidą rankomis. – Tik ji tave gali išduoti. Haidaras, aišku, nesiliovė tavęs ieškojęs. Ir visai nesvarbu, kokie ryšiai mane su juo siejo, jeigu mus ras, jis nužudys abi.

Ariba žiūrėjo į ją išplėtusi akis. Staiga pasijuto tokia vieniša ir tokia sklidina abejonių.

– Pasitikėk manimi, – pasakė Teodora pavargusiu balsu.

– Pasitikėti?! – sušuko Ariba. – Pasitikėti moterimi, kuri atsidavė mirtinam mano priešui? Kas žino, gal neatsitiktinai afšinas pasirodo ten, kur pasislepiam.

Teodora nutilo.

– Tu neteisi, ir pati tai žinai, – sušnabždėjo ji.

Ariba neišlaikė jos žvilgsnio. Jau ketino bėgti į kaimą, bet dainininkė ją suturėjo. Su įsiūčiu mergaitė išsiveržė Teodorai iš rankų ir iš visų jėgų kirto per veidą. Teodora netarė nė žodžio, tik nusisuko. Po kelių žingsnių lieknas jos kūnas ištirpo tamsoje.

– Apgailestauju, – sušnabždėjo Ariba užsikirsdama. Ašaros tekėjo veidu, ji sudribo ant žemės. Jautėsi tokia apleista kaip niekad. – Aš taip apgailestauju, – pakartojo ji. Bet Teodora neatsigręžė.

Kai Ariba grįžo į palapinę, Teodora jau gulėjo moterų pusėje. Kitas dienas ji vengė mergaitės. Ariba jautėsi išduota.

Ji išjojo su berniukais į kalnus ganyti gyvulių, bet niekaip negalėjo susikaupti. Ganykla buvo beveik be medžių, gėlėmis nubarstytas žalias laukas tarp tamsių kalnų viršūnių. Ariba pagavo vieną apsiėriavusią avį ir laikė, kol Ronis ją melžė. Jo pirštai vienodai ir švelniai slydo speniais. Jai buvo įprastas ir malonus pieno čiurkšlės, trykštančios į indą, garsas. Dubenys greit prisipildė. Vieną Ronis padavė Aribai ir pakvietė kitus berniukus. Mergaitė atrišo virvę paleisdama avį ir godžiai puolė prie šilto pieno. Jų pirštai susilietė, ir jis nusijuokė. Ariba baugščiai nusuko akis. Tada ji pastebėjo sujudimą bandoje.

Prie jų artėjo vienišas raitelis, jis skynėsi kelią pro pasklidusį avių būrį. Jaunas ir stiprus, veidas po juodu turbanu nudegęs saulėje. Tamsaus švarko su pamušalu skvernus plaikstė vėjas. Vyras jojo dideliu, ištvermingu Irano veislės arkliu. Ariba ir Ronis susižvalgė. Nedaugelis keliautojų drįsdavo keliauti į kalnus, kad ir kaip ginkluoti.

– Salam, – pasisveikino svetimšalis. – Ar jūsų gentis apsistojusi netoliese?

Ariba atidžiai apžiūrėjo bagažą. Prie savęs jis turėjo plokščią odinį krepšį, kuris kėlė mergaitei susidomėjimą. Už balno kažkas suvyniota į durtinį, galbūt baltiniai. Kitoje pusėje, atrodo, kažkas dar kabėjo, bet ji negalėjo įžiūrėti kas.

Ronis parodė į vakarus.

– Už kelių mylių nuo čia rasit mūsų palapines. Pasakykit chanui, kad jus atsiuntė Ronis. Svečias pas mus visada laukiamas.

Svetimšalis padėkojo ir pavarė arklį paspaudęs kulnais. Kai jis pasisuko, Ariba pastebėjo nedidukę grotuotą dėžutę, pritvirtintą balno šone. Mergaitė krūptelėjo, kai suprato, kas ten: narvelyje tupėjo balandis.

Ariba žvelgė pavymui, kol vyras dingo už uolos. Jos rankos drebėjo. Baltas avies pienas išsitaškė į žolę, ji paleido iš rankų savo dubenėlį.

Ronis pakėlė.

– Kas atsitiko?

– Ar matei balandį prie jo balno? – atsakė Ariba tyliai. – Tai pašto balandis.

Ronis spoksojo į ją nesuprasdamas.

– Jis, tas vyras, yra baridas, – sušnabždėjo Ariba. – Slaptoji kalifo policija.

– Tu tikra? – Ronis pažvelgė ten, kur nujojo svetimšalis. Regis, jis svarstė. – Nesitrauk nuo mūsų, – pasakė. – Vienas berniukas daug labiau krinta į akis, o būryje nekrisi.

Ganykloje jie buvo ilgai, grįžo tik vakare. Ronio mama, kurios veide gyvenimas jau paliko pėdsakus, atnešė jiems dugho ir papločių. Ariba godžiai gėrė jogurto gėrimą. Gerdama akimis ieškojo svetimšalio. Iš už spalvingų kurdų švarkų tamsavo niūrus drabužis. Teodoros niekur nebuvo matyti.

Vakaro sutemos tirštėjo, ir pokalbis darėsi laisvesnis. Moterys susisupusios į kelimus sėdėjo prie ugnies, o vyrai pasakojo išgalvotas istorijas. Šimtąjį kartą senasis Azadas porino apie savo žygdarbius kare su arabais. Pasakojimą lydėjo platūs kaulėtų rankų mostai. Monotoniška gaida bardai sekė savo sakmes, kol kalnai iš lėto paskendo tamsoje. Ariba pasijuto saugiau. Kadangi niekas iš berniukų vis tiek nesitikėjo dalyvauti pokalbyje, ji prisislinko prie Ronio ir klausėsi.

Svetimšalis taip pat įterpė į pokalbį savo kelionių nutikimus. Lyg tarp kitko prakalbo, kad kartą sutiko gražią moterį. Kiekvieną kartą tuo pačiu laiku ji ateidavo į turgų ir dingdavo toje pačioje užeigoje. Kartą jis pasekė paslaptingąją gražuolę: koks didis buvo nustebimas, kai ji nusimetė savo apdangalą. Po juo buvo jaunuolis! Jis pranešė apie tai kadžiui, ir jaunuolis gavo penkiasdešimt lazdų.

Kurdai garsiai juokėsi ir plojo sau per šlaunis. Žilabarzdis chanas šypsojosi bedante burna ir padavė svetimšaliui dugho.

– Kaip tai panašu į mūsų Achmedą! – įsiterpė Farzinas, didžiuodamasis, kad turi ką pasakyti. Jis pasislinko prie vyrų ir parodė į Aribą. – Neseniai jis kraipė klubus visai kaip mergaitė! Kad tik jūs būtumėt matę!

Ariba krūptelėjo. Nejučia ji tarsi susirietė ir užlindo už nugaros Roniui.

– Kvailys! – numojo šis ir nusviedė graikinio riešuto kevalą į ugnį.

Farzinas nesileido suniekinamas.

– Gini jį, nes jūs nuolat drauge. Ar jis kada nors dėvi moteriškus drabužius? – purtėsi jis iš juoko.

Ariba pastebėjo, kad svetimšalis įsmeigė į ją akis, ir išsigando. Stengdamasi kalbėti kuo vyriškiau, ji kreipėsi į Farziną:

– Ar tik ne vakar tave ataudžiau? Matyt, ir šiandien nori gauti į kailį!

Svetimšalis kampuotu medžiotojo veidu neatitraukė nuo jos akių. Ji atsistojo, čiupo savo spalvingą apsiaustą ir šauniai užsismaukė kepurę ant akių.

– Pažiūrėsiu, ar avis neapsiėriavo. O tas tikriausiai sėdės prie avino ir lauks, kol atsiras prieauglis.

Vyrai nusijuokė, o Farzinas susiraukė.

Pabrėžtinai ramiais žingsniais Ariba nuėjo. Ronis pažiūrėjo jai pavymui, bet liko vietoje. Mergaitė kirto stovyklavietę ir priėjo ganyklą. Ji tyliai pašaukė avį su ėriuku, bet gyvulys nėjo arčiau. Už nugaros Ariba išgirdo žingsnius ir iš lėto atsigręžė.

– Turi aštrų liežuvį, sūnau, – pasakė svetimšalis. Jo lieknas kūnas vos skyrėsi iš tamsos. Ten, kur žėlė barzda, nieko nesimatė, tik juoduma. – Beveik per aštrų kvailam klajoklių berniukui.

Ariba džiaugėsi, kad buvo tamsu. Ji nuleido balsą ir atsakė:

– Kvailių galima rasti prabangiausiuose rūmuose, aštrialiežuvių – skurdžiose palapinėse.

– Regis, turi supratimą apie prabangius rūmus. – Tylą ardė tik nutolę garsai: vėjo šniokštimas ir vienišo žvėries skundas. Ariba norėjo pasisukti, bet svetimšalis čiupo ją už rankos. Ji sustingo kaip paralyžiuota. – Žinok, prieš kelerius metus buvau tik kareivis.

Ji pamėgino ištraukti ranką.

– Niekur neik, – paliepė svetimšalis. – Esu iš būrio, kuris ieško vienos mergaitės. Vieną dieną ji dingo iš Rėjaus. Pėdsakai vedė į kurdų gentį. – Jis prisitraukė mergaitę arčiau, kad geriau įsižiūrėtų. Dygios jo akys šmirinėjo veidu.

Aribos širdis pradėjo daužytis krūtinėje kaip pašėlusi, net pasidarė negera. Ji iš visų jėgų mėgino susitvardyti.

– Ir radot ją?

Svetimšalio veidas liko ramus.

– Ne. Anuomet buvo manoma, kad ji mirė. Dabar aš keliauju į Raką pas kalifą. Bet buvęs vadas paprašė manęs atidžiai pasižvalgyti, jei keliaučiau per kurdų žemes.

– Mūsų legendose pilna pasakojimų apie divus, kurie grobia tokias mergaites ir uždaro dvasių pilyse, – pareiškė Ariba. Net kaustoma baimės, mėgino kalbėti šiurkščiai. – Ar ten nežiūrėjot?

Karys tik vyptelėjo.

– Mano ponas netiki nei dvasiomis, nei divais.

Ariba ištraukė ranką.

– Einu prižiūrėti brolio, tas nuolat ką nors iškrečia, – ir nukūrė, kiek įkerta. Naktį vėl perskrodė laukinio žvėries kauksmas. Tarsi įspėjimas. Kai mergaitė ketino praskleisti kailinę chano palapinės uždangą, kažkas sučiupo už rankos.

Teodora prispaudė pirštą prie lūpų ir nutempė Aribą už palapinės. Mergaitė tylomis pravirko ir apkabino kajiną.

– Aš taip gailiuosi! – prisiekė. – Maldauju, atleisk man!

– Neturim laiko, – sušnabždėjo dainininkė. – Ko norėjo tas vyras?

Ariba virpėdama perpasakojo keistą pokalbį.

– Jis yra vienas iš baridų. Afšinas niekad nesiliovė manęs ieškojęs! – pratarė. – Bet kodėl? Ką aš jam padariau?

Teodora buvo beprakalbanti, bet sustingo. Ji atstūmė mergaitę nuo savęs, kad galėtų pažvelgti jai į akis.

– Svetimšalis tave atpažino. Bet kada gali atžygiuoti kareiviai, – ji apsidairė ir paglostė Aribos plaukus. – Turim dingti iš čia. Kur nors, iš kur galėtume pereiti Bizantijos sieną. Tik ten būsim saugios. Išjojam šiąnakt.

– Ne! – Ariba išsivadavo iš jos rankų ir pakėlė akis. – Tai... tik trumpam, ar ne? – sumikčiojo. Vėjas sukiojosi aplink palapines kaip alkanas žvėris ir šalčiu tvilkė kaklą.

Teodora papurtė galvą.

– Pernelyg pavojinga.

– Bet mano visas gyvenimas čia! – sušuko Ariba taip garsiai, kad kajina net krūptelėjo. – Tavo irgi, – pridūrė tyliau.

Teodoros akys neramiai lakstė po stovyklą.

– Aš niekur neisiu! – užsispyrė Ariba. – Net jei afšinas atsiųstų visą Harūno ar Rašido kariuomenę! Kurdai mus apgins.

Kajina liūdnai nusijuokė.

– Net jei norėtų, beprasmiška. Kalifui pasipriešinusi klajoklių gentis būtų išskersta kaip avių kaimenė.

– Gal galėtume pas Harūną ar Rašidą...

– Ne!

– Bet aš nenoriu skirtis su Roniu, – sušnabždėjo Ariba nusiminusi.

Teodora ketino ją apkabinti.

– Tu jį pamirši, ir jis tave.

Ariba atstūmė merginą.

– Ką tu apie tai supranti? – paklausė su pagieža. – Tu atsiduodi vyrams, kad jie už tai ką nors padarytų. Tau juk niekada nebūna rimtai!

Teodora tylėjo. Pagaliau prabilo:

– Ne, Ariba. Kartą buvo rimtai. Su kitais tai buvo pareiga arba dėkingumas, bet ne su juo, – jos balsas nebebuvo rūstus. – Mylėdamas jis buvo toks pat beatodairiškas kaip ir neapkęsdamas. To, ką tau pasakojau apie geismą, nepalyginsi su tuo, ką jaučiau jo glėbyje. Atrodė, kad išnyko mano sielos ribos. Maniau, greičiau liausiuosi kvėpavusi nei mylėjusi jį, – ji pažvelgė į mergaitę. – Iki tos akimirkos, kai įsmeigė kardą tavo tėvui į krūtinę.

Ariba dar niekada negirdėjo dainininkės taip kalbant apie jokį vyrą. Po visų prabėgusių metų jos balsas vis dar virpėjo.

– Todėl nepasakok man apie meilę, kol nepažinai to jausmo! – užbaigė Teodora aštriai ir nusitempė mergaitę į palapinės šešėlį.

– Ar žinai, kas atsitiktų tavo Roniui, jei mėgintų tave ginti? Kaip didžiausią išdaviką išsiųstų į Bagdadą. Ten būtų nukirsdintas, o kūno dalys iškabinėtos ant vartų, kad kiti pažiūrėtų! – Ariba pasibaisėjusi spoksojo, bet Teodora neleido jai atsikvėpti. – Štai, pažvelk! – taip sakydama, ji nutempė mergaitę ten, kur stovėjo arkliai. – Ar matai? Žinai, ką tai reiškia?

Teodora pastūmė Aribą prie svetimšalio nešulio, kuris gulėjo netoli jo arklio už palapinės. Didelis gyvulys suprunkštė ir ėmė trypti, kai Ariba sliūkino pro šalį. Ji pažino balandžio narvelį. Užkando žadą.

Narvelis buvo tuščias.

– Vyrai netrukus suguls, – sušnabždėjo Teodora. – Pakalbėk su Roniu, tegul parengia du arklius. Kai visi sumigs, ateisi čia. – Ji kiek patylėjo, tada pridūrė: – Ir mano gyvenimas čia, Ariba. Bet nėra kitos išeities.

Ronis išsigando, kai Ariba viską papasakojo ir paprašė pagalbos. Bet tuoj susivokė. Kai Ariba nuėjo į palapinę, jis dingo lauke, o netrukus grįžo. Kaip kas vakarą atsigulė šalia jos, ir jų rankos susiglaudė. Aribos pirštai įsikibo į Ronį, skruostais be garso tekėjo ašaros. Mergaitė pajuto jo ranką ant skruosto. Jis švelniai glostė ją ir bučiavo. Ariba užsimerkė, jos širdis šoko pašėlusiu ritmu. Ji norėjo prisiglausti, bet jis neleido.

– Niekada tavęs nepamiršiu, – šnabždėjo ji. – Niekada! – Ariba geidė, kad jis paliestų visą jos kūną, bet nuliūdusi tik pabučiavo jį ir pajuto, kaip jis virpa. Pasilenkė virš jo.

Staiga Ronis pastūmė ją ir išsitiesė.

– Laikas! – sukuždėjo jis. Tamsoje Ariba mėgino įžiūrėti jo veidą. Ar ji ką padarė ne taip? Vaikinas atsistojo ir padėjo jai atsikelti. Sutrikusi mergina išsvirduliavo į lauką.

Teodora jau laukė prie arklių.

– Paskubėkit!

– Atsigulsiu į tavo vietą, – pasakė Ronis Aribai. Vėsiame nakties ore jis, regis, susitvardė. – O ryte pasakysiu, kad dingo vienas arklys, ir tu jo ieškai. – Jis sutrikęs nusišypsojo. – Juk tai beveik tiesa.

Ariba apkabino jį ir stipriai prisispaudė. Bet Teodora neleido glamonėtis. Ji užsėdo ant nebalnoto arklio ir kulnais pamygė gyvuliui šonus. Ariba užsėdo ant kito.

– Būk laimingas, – pasakė ji tyliai ir padavė Roniui ranką.

Jis akimirką palaikė ją ir pažvelgė mergaitei į akis. Ištraukęs ranką plekštelėjo žirgui per šoną. Ariba paėmė vadeles ir nusekė paskui Teodorą.

– Tik pažvelk! – Volframas fon Aujė išsitiesė balne ir parodė į šlaitą.

Nors buvo dar tik kovas, saulė negailestingai kepino ir akino, jo akys buvo pripratusios prie švelnesnės šviesos. Į frankų raitelių pusę tarp susisukusių pušelių driekėsi tamsūs dūmai, tai nežadėjo nieko gero. Riteriai tuoj pat išsitraukė kardus. Izaokas paragino savo asilą, Volframo tėvas Lamprechtas fon Aujė timptelėjo pavadžius. Žilsvi jo plaukai plevėsavo vėjyje, o mėlynas apsiaustas plaikstėsi. Abu vyresni vyrai susižvalgė.

Volframas žinojo, kad jie pamanė tą patį, ką jis, todėl budriai apsidairė. Per nejudrią kalnuotą vietovę Šiaurės Sirijoje vingiavo kalnų perėja. Iš abiejų pusių stūksojo blyškiai geltoni šlaitai. Aukštėliau vėjas ir krituliai smiltainio uolose buvo išgraužę pačias keisčiausias figūras. Tik retkarčiais jie išvysdavo piemenis, per uolų nuolaužas varančius nedideles ožkų kaimenes. Užtai šioje Dievo užmirštoje vietovėje knibždėte knibždėjo kraugerių beduinų.

Praėjo beveik ketveri metai, kai jie išžygiavo iš Acheno. Netikėtas šaltis Alpėse nusinešė tris nešulinius gyvulius: jie pargriuvo ant apledėjusių kelių ir reikėjo paskersti. Siaurose kalnų perėjose iki kaulų košė šaltas vėjas. Jis apsidžiaugė, kai pagaliau pasiekė Šiaurės Italijos lygumą. Bet ir čia jie vos vilkosi, nes vietos gyventojai langobardai buvo nepatikimi imperatoriaus pavaldiniai. Delegacija ne kartą turėjo atmušti gobšių genčių kunigaikštukų antpuolius. Keliantis į Mažosios Azijos pusiasalį, kilo audra. Laivas dejavo smarkiau už Charono mirusiųjų valtį, kuria, kaip tikėjo pagonys, vėlės buvo gabenamos į požemių pasaulį. Atrodė, kad kiekviena nauja banga jį sutrupins į šipulius. Virš jų pašėlusiu greičiu lėkė debesys. Besiplakančios burės, tūkstantį kartų adytos, vos atlaikė audrą, lietus plakė veidus. Kai pagaliau mažoje bizantiškoje bazilikoje šventė naujus 807 metus, Volframas lengviau atsiduso. Tačiau pavojingiausia kelionės dalis dar buvo prieš akis – nerami Avasimo pasienio provincija pietinėje Tauro kalnų dalyje.

Lamprechtas fon Aujė rankos mostu parodė delegacijai, kad palauktų. Jis, Volframas ir Izaokas iš lėto varė išsigandusius nešulinius gyvulius šlaitu žemyn. Apsiaustai ir gūnios kabinosi už iškerojusių pušų. Lamprechtas sutvardė žirgą. Lūpos po ilgais ūsais nesujudėjo, tik dešinė persižegnojo. Pirštinėta Volframo ranka stipriau suspaudė pavadį.

Išdegę sodybos griuvėsiai dar smilko. Po griuvėsiais riogsojo apsvilusios gyvulių maitos. Kalkėmis drėbtos sienos buvo aprūkusios, apanglėjusios sijos tarsi kaltindamos rodė į pieno baltumo dangų. Aplink tvyrojo dūmų ir dvėsenos tvaikas.

– Tai atsitiko praeitą naktį, – pasakė Lamprechtas užkimusiu balsu.

– Tikriausiai bus kokia nors maištinga gentis, – atsakė Izaokas. Jis žvilgtelėjo per petį, kur laukė likęs būrys. – Melskitės, kad jie nebūtų užklydę į vienuolyną, kuriame ketiname pernakvoti. Padėkosiu Dievui, kai pasieksim Džaziros provinciją.

Jie apsuko arklius ir risčia pasileido atgal. Izaokas ragino vyrus, nuolat žvalgydamasis tai į dešinę, tai į kairę perėjos pusę. Volframo žirgas risnojo šalia draugo mulo.

– Harūnas ar Rašidas nepaiso jokių sunkumų, čia, šiaurėje, gindamas pavaldinius, – atsakė Izaokas į visiems rūpimą klausimą. – Bet jam ne visada pavyksta.

– Čia gyvena beveik vien krikščionys, ar ne?

– Kiekvienas, mokantis mokesčius ir tikintis Dievą, turi teisę išpažinti savo tikėjimą, – paaiškino senukas. – Net tarp kalifo patarėjų esama krikščionių ir žydų.

– Karalius Karolis sako, jeigu nukariautos gentys priims mūsų tikėjimą, jomis bus galima pasitikėti.

– Na, geriau patenkinti pavaldiniai, kurie moka mokesčius, nei nepatenkinti, kurie sukyla. Ar jūs taip nemanot? – atsakė Izaokas. Jis peršoko prie kitos temos: – Nuo tada, kai iškeliavom iš Acheno, jūs pasikeitėt. Pranokstat visus lūkesčius, kuriuos į jus sudėjo karalius Karolis. Bet jūsų aistra vis dar gyva.

Volframas nepatenkintas žvelgė į priekį, kur kelias darė lankstą. Čia kalnai iš abiejų pusių spaudė taką, palikdami tik siaurą plyšį, pro kurį vos prasispraudė du arkliai. Draugas buvo teisus, ir daug labiau, nei jis norėjo pripažinti. Tačiau kokia prasmė apie tai kalbėti?

– Jūsų tėvas susirūpinęs, aš irgi, – atsargiai tęsė Izaokas. – Lig šiol jus gaubia kažkoks niūrumas, tarsi kažką slėptumėt.

– Ar tėvas prašė mane iškamantinėti? – atšovė Volframas šaltai, nė nepažvelgęs į pašnekovą.

Izaokas paneigė. Kurį laiką tylėjo, paskiau vėl prabilo:

– Ko jūs ieškot, Volframai?

Jaunasis riteris neatsakė. Tylėdami jie jojo ties milžiniškais šlaitais. Toliau dauba išplatėjo virsdama slėniu. Kalnai atsitraukė, palikdami vietos tamsiai žaliems pušynams ir akmenuotiems vynuogynams. Žemi skaldytų akmenų bokštai skverbėsi į laukinį peizažą. Iš tolo buvo matyti arkiniai langai.

– Ar tai ir yra tas vienuolynas, apie kurį kalbėjote? – paklausė Volframas.

Izaokas atsitiesė balne ir su palengvėjimu atsiduso.

– Dievas visagalis!

Kai įžengė pro vartus, pamatė, kad bizantiškas vienuolynas ne itin didelis. Už gynybinės sienos atsivėrė kiemas, kurį supo svečių namai, tvartai ir užeiga. Į skaldytų akmenų bažnyčią buvo galima patekti tiek iš čia, tiek iš esančio už jos anklavo – ji buvo viso vienuolyno centras. Kieme dėmesį traukė sujudimas: tarnai, šūkalojantys vienas kitam, vedė arklius į tvartus, grįstu keliu dardėjo vaisių ir daržovių prikrauti vežimai, tarsi būtų rengiamasi apgulčiai. Volframas pastebėjo apvalų kaip kamuolys vienuolį, kuris į užeigą tempė vyno ąsotį ir susiraukęs vis stvarstėsi už nugaros. Bet pirmiausia į akis krito kariai, kurių čia buvo pilna. Nematytos formos grandiniai šarvai atrodė tamprūs, tarsi būtų iš plonos medžiagos, o ne geležiniai. Kai kurie vilkėjo žvilgančius šarvus, tarsi pagamintus iš drakono žvynų. Nors alino didžiulis karštis, jie atrodė net nesukaitę, o Volframas prakaitavo vilkėdamas savo lengvus šarvinius marškinius. Svogūno formos šalmai saulėje spindėjo baltai, kas žingsnis žvangėjo ploni lenkti kardai.

– Persų kareiviai, – nusprendė Izaokas. – Artimiausiu metu nebus jokių užpuolimų. Tikriausiai kalifas nori nubausti sukilusius beduinus.

Vakare Volframas stovėjo prie vienuolyno gynybinės sienos. Ant uolos geltonavo gėlės, o besileidžianti saulė plikus kalnų šlaitus užliejo rausvai. Kaip tamsiai žalia gyvatė į kalną vingiavo datulių giraitė, o tolumoje driekėsi pavojingoji Sirijos dykuma. Jaunąjį riterį tas tolis iš karto užbūrė. Iškart tapo aišku, kodėl Biblijos pranašai sutikdavo savo dievus dykumoje: dykuma buvo vienu metu ir Dievas, ir velnias.

– Tai negailestingas kraštas. – Izaokas buvo priėjęs tylomis ir dabar stovėjo už nugaros. – Milžiniškas, bet ir garbingas, sąžiningas, doras.

Volframas neatsisuko. Vakarinis vėjo dvelksmas vėsino veidą ir maloniai košė per lengvą mėlyno lino švarką.

– Šiandien jūs buvote teisus, – prisipažino tyliai. – Negaliu pasakyti, ko aš ieškau. Žinau tik viena, kad dar neradau. – Kai svilinanti saulė pasislėpė už kalno viršūnės, slėnį apgulė šešėliai. – Aš nesugebėsiu paklusti ordo net tiek, kiek paklusdavau, – pridūrė.

– Aistra, išdidumas ir nepalenkiamumas nėra trūkumai, – Izaokas atsistojo greta Volframo ir atsirėmė į pylimą. – Jei mokėsite tinkamai įvertinti savo gabumus, jie pavirs jūsų dorybėmis. Jūs geidžiate ką nors aistringai mylėti, Volframai, tai nėra smerktina. Jūs esate riteris.

Jaunasis frankas žvelgė tiesiai prieš save. Danguje skaistus raudonis nusidažė tamsiai violetine spalva.

– Gali būti. Bet svarbiausia ne karalius Karolis, ne bažnyčia ir tikrai ne mano nuotaka, – atsakė jis. – Ne tie visi dalykai, kuriuos man numato ordo.

– Na, matai, o mes gavom šiek tiek laiko atokvėpiui, – pasakė Izaokas šelmiškai. – Aš kalbėjau su kareivių vadu. Harūną ar Rašidą kankina skrandžio skausmai. Reikės palaukti, kol gausim leidimą įžengti į Raką. Lig tol liksim čia.

Volframas neatsakė, tik pakreipė galvą į draugą. Jo lūpas ištempė sunkiai suprantamas šypsnys.

– Tai tik vienas mane kankinantis rūpestis. – Begęstanti violetinė šviesa išryškino romėnišką Izaoko profilį. Jis kalbėjo rimtai: – Jūs gebate stipriai mylėti. Bet kas bus, jei meilė jus nuvils?

Šiek tiek aukščiau kalnuose gūžėsi nedidelė valstiečio sodyba. Kuklų ūkelį sudarė tvartas, pagrindinis namas ir kluonas. Nuo to laiko, kai kareiviai apsigyveno vienuolyne, grubiai tašyti mediniai vartai būdavo per dieną atviri. Ožkos ir avys šmirinėjo aplinkui. Ant tašytų akmenų tvoros, juosiančios skurdžius laukus, šildėsi driežai. Už sodybos kilo žemais krūmokšniais apaugę Tauro kalnai.

Iš po paprastos rudos skarelės į šiaurę žvelgė Teodora.

– Siena vos už kelių mylių, tikiuosi, netrukus rasim pasitikėjimo vertą vyrą, kuris mus perves.

Mergaitės sėdėjo prieš atvirus vartus, atsirėmusios į kalkėmis baltintą sieną. Už kalvos kyšojo apvalūs vienuolyno bokštai. Kieme valstietė barė savo vaiką.

– Kai stovėjom Chorasano gatvėje, nemaniau, kad kada nors įveiksim šį kelią, – šnekėjo kajina. – Nė sapnuoti nesapnavau, kad galėčiau kaip laisva moteris grįžti į Graikiją.

Buvo praėję mėnesių mėnesiai, kai jos pabėgo iš Ronio genties. Dabar glaudėsi ne itin patikimoje priebėgoje pasienio provincijoje, Avasimo valstiečių sodyboje. Pavojų kėlė tai, kad netoliese apsistodavo Harūnas ar Rašidas. Legendomis apipintas kalifas tik lankydavosi Bagdade, o beveik visą likusį laiką gyveno Rakoje, netoli nuo čia. Nepatenkintas blogu oru ir karštinę keliančiomis pelkėmis, jis pasirinko miestelį Eufrato aukštupyje. Galbūt savo sostinėje nebepasitikėjo naktį budinčiais riteriais. Netoliese almėjo šaltiniai ir pūtė vėsūs Tauro kalnų vėjai. Paskutinė Barmakidė irgi buvo netoli, bet jis tai sužinos tik tada, kai ji bus jau už kalnų. Prisimerkusi Ariba žvelgė į žvilgančius alyvmedžio lapus.

– Aš jau beveik neįsivaizduoju saugaus gyvenimo, be afšino baimės, be baridų, minančių ant kulnų.

Teodora baugščiai pažvelgė į ją, bet netrukus nusijuokė:

– Padėkosiu Švenčiausiajai Mergelei Marijai, kai nebereikės tavęs saugoti!

Ariba parodė į amuletą, kurį kajina vis dar nešiojo.

– Tiki, kad jis čia mus atvedė? Jis iš Graikijos, ar ne? Panašus į šventą paveikslą apačioje esančio vienuolyno koplyčioje.

Teodora kiek paabejojusi sutiko ir skubiai pakišo piršto ilgio stiklo pakabutį po marškiniais. Ariba žvelgė į apvalius bokštus.

– Ar Bizantijoje vienuolynai tokie kaip šis?

Kajina nusirišo skarelę, kad galėtų susipinti plaukus.

– Tikriausiai. Nors esu graikė, niekad nemačiau savo tėvų tėvynės. Tavo plaukai taip greitai auga, – parodė į mergaitės pečius siekiančias garbanas. – Gal dar kartą nupjauti?

– Rakoje visi vyrai vaikšto tokiais plaukais, sako valstiečių sūnus, – Ariba pakilo iš vietos. – Eisiu aukštyn į pušyną. Kas žino, ar galėsiu dar kada padainuoti, nebent kai būsim saugios, uždarytos vienuolyne.

Ji nuskuodė į kelią, esantį už kelių žingsnių, vingiuojantį tarp akmenuotų laukų žemyn, į anklavą. Už pirmo posūkio kelias šakojosi, į kairę vedė ištryptas takas. Jis rangėsi pro išdžiūvusius krūmokšnius, apjuosė kalvos viršūnę ir staigiai nėrė žemyn. Ariba nuėjo juo. Jos mintys skriejo į ateitį. Ką gali jai pasiūlyti moters gyvenimas, išskyrus suvaržymus ir prievartą? Žinoma, kad niekas nebeleis šuoliuoti ant arklio vasaros ganyklomis arba slapčia bučiuotis. Uždususi kirto miškelį kitoje kalvos pusėje, kol rado nedidelę laukymę.

– Ja laili... – paleido Ariba dainą iš krūtinės ir tą pačią akimirką pamiršo visus rūpesčius. Ji užsimerkė, lyg būtų švelniai paglostyta. Iškvepiamas oras tekėjo kiaurai. Ji atsidavė vis greitesniam ritmui ir skambesys užpildė visą kūną. Ariba traukė ilgesingą gaidą, tęsė ją tol, kol pajėgė.

Suprunkštė arklys. Mergaitė prarijo paskutinį garsą ir plačiai atsimerkė.

Laukymės pakraštyje, vos už kelių žingsnių, stovėjo vyras. Bėras arklys, kurio pavadį jis prilaikė, pasilenkė ir ėmė rupšnoti žolę. Matyt, raitelis ką tik nušoko nuo arklio. Jo švarkas buvo juodos kalifų Abasidų spalvos.

Ariba apsisuko ir pasileido bėgti. Vyras kažką suriko, bet ji nesuprato, tik pasijuto laikoma už rankovės. Suklikusi apsigręžė. Vyras išvengė spyrio ir suklupo. Jis nusitempė Aribą kartu ant žemės, mergaitė užvirto jam ant krūtinės. Į jos rankas padvelkė jo kvėpavimas. Kūnas po šiurkštaus lino drabužiu buvo šiltas ir skleidė grėsmingą jėgą.

Staiga jis sviedė ją ant nugaros, tarsi būtų ne sunkesnė už plunksnelę. Išsigandusi mergaitė sukliko ir spyrė. Jaunuolis dusliai riktelėjo. Ariba juto ant savęs jo svorį, jis susirietęs gaudė orą. Bet tuoj pačiupo jos riešus ir tvirtai prispaudė prie galvos. Veltui ji mėgino suduoti. Tada pasuko veidą ir įkando.

– Firfluohhan! – sušvokštė jis persikreipęs.

Ariba sustingo. Tokios kalbos ji dar nebuvo girdėjusi. Tik dabar pastebėjo, kad jo drabužiai ne juodi, o tamsiai mėlyni. Svetimšalis perbraukė ranka jai per galvą.

– Mé ekplettóu emé. Nebijok manęs, – išmikčiojo graikiškai. – Atleisk, jei išgąsdinau. Nenorėjau trukdyti tau dainuoti.

Jis giliai įkvėpė, veidas atsipalaidavo. Regis, bus pataikiusi į jautrią vietą, graužėsi Ariba. Ji smalsiai pažvelgė į vyrą. Akys tamsiai mėlynos kaip plienas, iš kurio skyla kibirkštys. Norėjo nusigręžti, bet prieš savo valią vėl pažiūrėjo. Jos spurdėjimas, matyt, vyrui priminė, kad vis dar laiko ją užgulęs. Jis kostelėjo ir ją paleido.

Ariba pašoko ant kojų ir šmurkštelėjo į pušų šešėlį.

Svetimšalis liko stovėti per deramą atstumą, tik nusipurtė nuo drabužių dulkes. Kailis ant jo pečių ir odinis maišelis prie diržo teikė nematytos, atšiaurios elegancijos. Po lininiu švarku nesimatė marškinių. Tai ji besimuistydama bus prasegusi švarką iki pat diržo, pamanė Ariba, stengdamasi nežiūrėti į nuogą krūtinę.

– Turėčiau pasakyti savo vardą, – jis atsmaukė rankovę, kur buvo likusios jos dantų žymės. – Esu Volframas fon Aujė.

Svetimšalio vardas nepadėjo Aribai priskirti jo prie jokios žinomos kalbos. Tik kardas prie balno rodė, kad priklauso riterių luomui, sunkus ginklas buvo be jokių puošmenų, tokie atkeliauja į Aziją iš Šiaurės kraštų. Kad ir kaip ten būtų, jis nebuvo vienas iš kalifo žmonių.

– Aš esu Ariba. Ariba al Barm... – ji prikando lūpą. Ar visai išprotėjo, kad sako savo tikrąjį vardą?

– Ariba, – pakartojo svetimšalis užtraukdamas rankovę. Jis parodė aukštyn į kalnų šlaitą, kur stūksojo keisčiausių formų smiltainio gabalai. – Ar nieko neturi, kas tave gintų? Šiose vietose knibždėte knibžda beduinų ir pakelių plėšikų.

Apie padugnes, keliančias pavojų kelyje, Ariba galėjo daug papasakoti. Jos su Teodora dažnai ieškodavo prieglobsčio apgriuvusiose daržinėse arba net uolų plyšiuose, jei kelias susikirsdavo su girtais pakelių plėšikais ar vagiliaujančiais kareiviais.

– Kaip riteris esat pernelyg bailus, pone, – atsakė ji įžūliai ir dar įžūliau paklausė: – Gal jums reikia apsaugos?

Vyras nusišypsojo ir atsirėmė į medžio kamieną, prie kurio ji stovėjo. Elegantiškas jo mostas priminė plėšraus žvėries gracingumą. Tik dabar, kai stovėjo taip arti, mergaitė pastebėjo, koks jis aukštas. Tamsiai geltoni plaukai – truputį rausvo atspalvio. Nusiskutęs, bet aplink lūpas, ant smakro ir ant kaklo oda tamsesnė. Tas jo grožis buvo kažkoks neįtikėtinas.

– Ar jūs gyvenat vienuolyne? – paklausė ji, prisiminusi, jog girdėjo apie riterius iš šiaurės. Valstiečių sūnus apie tai pasakojo, kai pastarąjį kartą pristatė duoklę ožkų sūriu, duona ir alyvuogėmis.

Volframas fon Aujė atsakė teigiamai.

– Esu vienas iš pasiuntinių. Mes keliaujam Šventosios Romos imperijos ir visų frankų žemių imperatoriaus Karolio pavedimu. Esu vienas iš riterių, prisiekusių jam ištikimybę, – pasakė taip, tarsi tai primintų ką nors nemalonaus, ir pridūrė: – Harūnas ar Rašidas atsiuntė mano imperatoriui duoklę. Mes vykstam į Raką.

– Raką? – išsprūdo Aribai. Mergaitė pamėgino susikaupti. – Duoklę? – pakartojo ji pašaipiai. – Harūnas ar Rašidas yra visų tikratikių valdovas, chalifat Allah, Dievo vietininkas žemėje. Kinijos imperatorius siunčia jam porcelianą ir šilką. Iš Afrikos gabenami vergai, iš Persijos lapislazulis, o iš Indijos – brangi cinamono žievė. Jis turi šimtus žmonų. Dosniai apdovanoja visų barbarų valstybių kunigaikščius, kurie jam paklūsta, todėl nerieskit nosies, pone!

– Kalbi taip, tarsi būtum kilusi iš rūmų, – Volframo žvilgsnis nuslydo apdriskusiais jos drabužiais, nudrengtu apsiaustu ir formą praradusia fetro kepure. – Ar tie šimtai moterų įpratę taip rengtis?

Jo karščiavimasis Aribą žavėjo.

– Palaukit truputėlį, – atrėžė ji. – Aš pirmoji įvesiu šią madą.

Volframas nė nemanė pakelti rankos ir paleisti jos iš glėbio.

– Esu svetimšalis, bet argi jūsų dievobaimingi vyrai neliepia moterims slėpti veido?

Jis buvo teisus, bet ji būtų geriau mirusi, negu tai pripažinusi.

– Žinoma, yra viena kita ir tokia, kuria prisidengdama nedaug ką praranda.

– Ar todėl reikalaujama prisidengti?

– Arba todėl reikalavimo nepaisoma.

– Bet tai pavojinga. – Jis šypsojosi, o šaltos jo akys apžvelgė laukymę. Tarsi Ariba nesuprastų, kad šioje tankmėje jie vienui vieni!

– Nė viena moteris neprivalo prisidengti, jei prieš ją stovintis vyras gerai išauklėtas, – atkirto ji. Ir tūptelėjusi išlindo iš glėbio. Nejučia ji perėjo į stačiokišką toną, kurio išmoko iš kurdų: – Be to, aš nebijau. Ar įsivaizduojate, kokius garsus gali išrėkti dainininkė.

Jis vis dar šypsojosi.

– Jokiu būdu nenorėčiau, kad taip atsitiktų.

– Ir aš, – atsakė Ariba įžūliai ir nėrė į krūmus.

Sutrikusi ir paraudusi mergaitė grįžo į valstiečių sodybą. Ji prisėdo pinijų pavėsyje prie šulinio. Viršuj šaižiai čirpė cikados, susimąsčiusi ji paglostė šiurkščią medžio žievę. Jaunasis riteris nėjo iš galvos. Ji klausė savęs, kas ją taip sutrikdė.

Priėjo Teodora. Ariba buvo nusprendusi apie susitikimą nepasakoti, bet žodžiai patys išsiveržė. Kai baigė, kajina susirūpinusi paklausė:

– Frankas, keliaujantis pas Harūną ar Rašidą?

Teodora kasas slėpė po skarele ir vilkėjo ilgais mėlynais marškiniais kaip kaimo moterys. Ariba susizgribo, kad ir jos pačios apranga toli gražu nėra šventinė. Mergaitė nuraudo lyg aguona, prisiminusi, kaip į ją žiūrėjo svetimšalis.

– Man tai nekelia pasitikėjimo, – pasakė Teodora. – Turim kuo greičiau kirsti sieną.

Ariba svajingai žvelgė į šakas, nuo lengvo vėjelio sūpuojančias pinijų kankorėžius.

– Ar tikrai? Negi jis gali išduoti?

– Tu vis dar nesi saugi! – atkirto Teodora. – Jei atpažins, nugabens į Raką. Ar žinai, ką tai reiškia? – ji privertė Aribą pažvelgti į akis. – Žinau, kad mano žodžiai žiaurūs, bet dabar pats blogiausias laikas susipažinti su jaunu vyru. Tau pačiai skaudės, nes bet kuriuo atveju turėsi jį palikti. Nors tikiu Harūno ar Rašido teisingumu, esu tikra, kad Barmakidų priešai tave apjuodintų. Kol kas tas vyras laiko tave paprasta mergaite. Bet kas bus, jei sužinos, kad kalifo sekliai tavęs ieško?

Kitą rytą tuo pačiu metu Ariba žengė į laukymę. Uždususi sustojo. Už medžių stūksojo smiltainio uolos, o tolėliau pastebėjo besiganantį tamsų, bėrą, žirgą. Ji turėjo pripažinti, kad Teodoros perspėjimas buvo teisingas: vakare Ariba nuo kelio apžiūrėjo vienuolyno kiemą. Ji matė saulėje spindinčius šarvus. Iš perėjos tarp uolų atžygiavo kareivių būrys ir sustojo prie vartų. Jų svogūno pavidalo šalmai ir juodi drabužiai rodė, kad tai Harūno ar Rašido kariai.

Reikėjo drąsos susitikti su jaunuoju franku. Ariba nė pati negalėjo pasakyti, kodėl taip pasielgė.

Volframas gulėjo žolėje pasirėmęs ranka. Kaip ir vakar, jis vilkėjo diržu sujuostą švarką siauromis rankovėmis, kuris pabrėžė pečių plotį. Jis pastebėjo merginą ir atsisėdo.

– Gulite čia pasaloje, kad išgąsdintumėte vargšę nekaltą mergaitę? – pajuokavo Ariba, tildydama neramią sąžinę. Ji pamelavo Teodorai, kad su valstiečių sūnumi eis prie avių kaimenės.

– O tu? – atsakė jis. – Vis dar ketini šaižiu garsu sprogdinti ausų būgnelius?

– Nusipelnėt, kai šnekėjot apie mano drabužius, – mergaitei vis dar atrodė, kad jo akys veria kiaurai. Bet šiandien ji buvo tam pasirengusi. Vilkėjo švariais drabužiais, nusiprausė veidą ir rūpestingai susišukavo. Kai pažvelgė į vandens dubenį, pastebėjo, kad jos bruožai pasikeitę. Tai buvo jaunos moters, o ne mažos mergaitės veidas. – Džiaugsiuosi, jei nepradėsit sakyti komplimentų, – pridūrė.

– Esi įsitikinusi, kad tau jų nereikia? – paklausė artėdamas.

Aribai užėmė kvapą. Suprato, kad jis mėgina ją sutrikdyti. Apsimetusi abejinga, šleptelėjo šalia jo į žolę.

– Ketinate vykti į Raką? – paklausė.

– Kalifo sveikata prasta, – atsakė Volframas ir jau matytu judesiu timptelėjo lūpų kampučius. Jis įsikando žolės stiebelį. – Kalbama, kad jo nesveikas skrandis, – jis išspjovė smilgą ir pasilenkė virš jos. – Man reikės tuščiai praleisti daug laiko, – nusišypsojo, bet šį kartą ne iš anksto suplanuota šypsena. Mergaitė nesąmoningai į ją atsakė, nes nesitikėjo, kad jis moka taip šypsotis.

Ariba negalėjo pasakyti, kas ją taip vilioja į šią nedidelę laukymę. Prabėgo kelios dienos. Jie gulėjo pušų šešėlyje. Kaip visada, apsimėtė žodžiais ir dabar draugiškai tylėjo. Volframas pasidėjo po galva suvyniotą apsiaustą. Pro pusiau primerktas blakstienas Ariba matė, kaip jis žiūri į ją. Jo žvilgsnis buvo kažkoks kitoks nei įprastai. Sutrikusi pakėlė akis į pušų šakas, pro kurias žybčiojo saulė. Bet vis dar juto jo akių žvilgsnį. Perbraukė ranka per plaukus ir papešiojo drabužius. Tyla tapo nepakeliama, todėl pradėjo tyliai sau po nosimi niūniuoti.

– Tu esi sirena, – prabilo Volframas. Ariba nutilo. Vyras atsistojo tarsi gailėdamasis, kad prasitarė. – Fėja, – atsakė į nebylų jos klausimą. Vėjas taršė jo švarko skvernus. Jis pažvelgė į besidriekiantį už miškelio ir uolų slėnį. Iš čia jis vos matėsi, tik iš toli aidėjo varpo skambesys, kviečiantis vienuolius į maldą. Kai ji jau nesitikėjo, kad jis ką nors pasakys, karys prabilo: – Savo dainavimu jūs galit taip suvilioti vyrą, kad jis sutiks verčiau mirti, kad tik jus vėl išgirstų.

Nustebusi mergaitė atsisėdo. Tai buvo pirmas kartas, kai jis leido pažvelgti po apgalvotai pasirinkta kauke.

– Tu bijai? – paklausė pašaipiai.

– Galbūt. – Volframas perėjo prie kreipinio tu, tarsi niekada kitaip ir nebūtų kalbėjęsi. Iš lėto, tarsi sunku būtų ištarti, jis pareiškė: – Kai tu dainuoji, atrodo, kad dingsta bet kokie skirtumai tarp žmonių – luomo ir tikėjimo skirtumai.

Mergina ketino kažką atsakyti, bet balsas neklausė. Jis buvo teisus, dar niekada ji nejautė to taip stipriai kaip šiandien. Bet iš kur jis galėjo žinoti?

Volframas priėjo arčiau ir atsitūpė prie jos. Jo keliai po mėlynu švarku beveik lietė jos pečius. Švelniai perbraukė pirštais per jos kaklą ir pasmakrę. Nuo to prisilietimo Aribos oda nuėjo pagaugais, bet ji nesipriešino.

– Padainuok dar, – paprašė jis.

Ariba neatsakė, tarsi kiekvienas žodis galėtų sugriauti staiga kilusį jų pasitikėjimą. Tęsiamai ji užtraukė lajalį... Nuo jo žvilgsnio pasidarė neramu, bet dar baisiau buvo nuo to, ką šis žvilgsnis pažadino jos širdy. Tas keistas neramumas suteikė jos balsui neįprastos galios.

Volframas staiga atsistojo. Ariba sutrikusi nutilo. Vyras žengė kelis žingsnius nežiūrėdamas į ją. Bet ji pastebėjo, kaip stipriai jis timptelėjo pavadį, po siaura rankove išsipūtė raumenys.

Po kelių dienų Teodora jai pasakė, kad rado patikimą žmogų, padėsiantį pabėgti per sieną. Kartą kieme Ariba jau buvo mačiusi senąjį Kostą. Tai buvo liesas, gyslotas žmogus, bet gudrus kaip lapė. Valstietis retkarčiais prašydavo jo slapčia pervežti per sieną į Graikiją savo aliejų. Kitą naktį jis turėjo pervesti per sieną abi merginas.

Kai Ariba prasispraudė pro sunkius vartus į gatvę ir pasileido išmintu takeliu į pušyną, širdyje siautė audra, kurios ji nemokėjo įvardyti. Ji tarsi bijodama vis stoviniavo, paskui vėl pasileisdavo per uolų nuolaužas, kol uždususi turėdavo stoti. Dešinėje ir kairėje plytėjo švelnia žaluma apaugę šlaitai. Ariba nuskubėjo tolyn, kol priėjo laukymę. Volframas plekštelėjo žirgui per šoną, ir šis prunkšdamas nubidzeno į šalį. Tada vyras priėjo.

– Kas tau? – paklausė, tarsi suprasdamas, kad jai kažkas negerai.

– Nieko, – papurtė galvą Ariba.

– Netiesa, – jis nubraukė jos nuo prakaito sudrėkusią prilipusią prie skruosto sruogą.

Artumo jausmas buvo toks stiprus, kad Ariba iš visų jėgų grūmėsi su pagunda jį apkabinti. Ji pernelyg gerai žinojo, koks pavojus kas akimirką grėsė būnant taip arti kalifo rezidencijos. Ji norėjo išsilaisvinti.

– Nereikėjo ateiti, – tarė stumdama jį šalin.

Volframas laikė ją stipriai apkabinęs.

– Kiek tu dar bėgsi? – paklausė rimtai.

– Ką tu apie tai nutuoki?! – sušuko ji. – Juk net nežinai, nuo ko bėgu!

Jis stipriai laikė suspaudęs jos ranką.

– Tiesa. Aš nežinau ir niekada tavęs apie tai nekamantinėjau. Bet bėgti tapo tau įpročiu.

Ariba išsigando. Kita vertus, jo prisilietimas buvo toks malonus, kad net sužnybė širdį.

Staiga Volframas paleido gniaužtus.

– Prieš kelias dienas mus stebėjo vienas riteris iš mūsų misijos, – prisipažino jis. Aribos širdis suspurdėjo krūtinėje.

– Jei ir toliau su tavimi matysiuos, jis apie tai praneš mano imperatoriui. Vasalo ištikimybė yra daugiau nei pigus pagražinimas. Tai įsipareigojimas visam gyvenimui. Negaliu jo taip paprastai atsisakyti. Jei taip pasielgčiau, viską prarasčiau: šeimą, turtą, garbę.

Ariba tylėdama žvelgė į jį.

– Bet aš negaliu tavęs atsisakyti, – tęsė Volframas. Jo rankos švelniai slydo jos sulopyto švarkelio rankove peties link. – Eime su manimi! – paprašė jis.

– Tai neįmanoma, ir tu tai žinai! – atsakė Ariba susijaudinusi. Kvapą gniaužianti aistra ir baimė grūmėsi viena su kita, ji nedrįso pakelti akių. – Kokią vietą aš užimčiau tavo ordo, šalia tavo šeimos arba tavo žmonos?

– Tada aš eisiu su tavimi, – jo žodžiai skambėjo ryžtingai. – Mes rasime išeitį! – įtikinėjo jis.

Ariba kaip pakerėta žvelgė jam į akis.

– Sakai taip tik dabar, – atsakė pagaliau. Ji parodė į švarką aukso apvadu, glotnų kiaunių kailį prie balno, kardą – visus franko apdarus. – O po kiek laiko, kai vėl būsi pas savuosius... – Neseniai ji slapčia stebėjo vieną svetimšalį, aukštą vyresnį vyrą žemiau smakro karančiais ūsais. Pastebėjusi, kad tas žmogus panašus į Volframą, suprato, jog nieko apie jaunajį riterį nežino. Kad ir koks artimas jai atrodė, tą akimirką buvo visiškai svetimas.

– Papasakok man, kas gi atsitiko! – nutraukė Volframas jos

mintis.

Ariba papurtė galvą.

– Nieko! – atkirto šiurkščiai. Ji ketino bėgti į sodybą.

– Pasakyk man teisybę!

Ariba sustojo. Nusiminusi atsigręžė ir staiga suriko:

– Teisybė?! Kas tai?!

– Kas yra teisybė? – Volframas akimirksniu įveikė kelis juos skiriančius žingsnius. Ariba atsitrenkė į šiltą jo kūną. Prisilietimas persmelkė kaip žaibas. Jo rankos iš lėto nuslydo nugara ir plaukais. Nunešiota fetrinė kepurė nukrito į žolę. Aribos širdis daužėsi kaip pašėlusi. Visas kūnas degė nuo jo glamonės. Atrodė, kad ištirpo sielos ribos. Volframo lūpos artėjo prie jos lūpų. Trūksmingas jo kvėpavimas nudegino odą.

Staigiu judesiu ji išsivadavo ir trenkė jam per veidą. Jis krūptelėjo, atrodė, kad abejoja, ar trenkti atgal, ar vėl apkabinti su ta baimę keliančia aistra. Jo lūpos virpėjo.

– Neliesk manęs! – pasakė Ariba virpėdama pati. – Niekada manęs nebeliesk!

Ariba uždususi parskuodė į valstiečio sodybą. Sutrikusi klausinėjo savęs, kodėl sudavė Volframui. Jis nieko nepadarė, nieko nederama. Beveik nieko. Ji užsimerkė, atrodė, kad jo prisilietimai ištirpo kūne. Garsų sūkurys, laukinis ir kartu švelnus, sugulė į melodiją.

Ariba atsimerkė ir saulės nužertu kiemu dūmė į daržinę, kur buvo įsikūrusios su kajina, dūmė taip, tarsi vytųsi tūkstantis demonų. Drebančiomis rankomis šiene susirado Teodoros rašymo reikmenis. Plunksna lakstė popieriaus lapu liedama žodžius, kurie ją užgriuvo laukine, beprotiška jėga, garsus, kurie liejosi į nepažįstamą aistringą melodiją. Akimirka pavirto amžinybe, kol nuo įtampos ėmė skaudėti pirštus ir jie pajuodo nuo rašalo.

Ariba pakėlė akis. Stogo sijos su senais voratinkliais, regis, spaudė. Ji nepastebėjo, kaip užsivėrė lentinės durys, kurios girgždėjo ant vyrių. Aplinkui stojo tyla. Ariba pašoko. Kaip furijų persekiojama, nuskuodė į laukymę. Bauginamai aiškiai mergaitė žinojo, kodėl pabėgo nuo Volframo. Teodora buvo teisi: viskas, ką lig šiol laikė meile, buvo niekas, palyginti su šiuo jausmu. Ji negali bėgti į Graikiją. Ji keliaus su juo, visai nesvarbu, kokią vietą ten užims. Myliu tave, dunksėjo galvoje, Volframai, aš myliu tave! Dusdama ji pasiekė laukymę ir prispaudė delną prie širdies. Laukymė buvo tuščia.

Stačių kalnų nuokalnėje glaudėsi bizantiškas vienuolynas. Prie tašytų akmenų tvoros gūžėsi maža užeiga. Vynas buvo pigus, ir kiekvienas, kurį Harūno ar Rašido karalystėje kankino troškulys, žinojo, kad krikščionių vienuolynai turi teisę prekiauti pilstomu vynu.

Volframas audringai įžengė į užeigą ir vos nesuklupo ant šuns, snaudžiančio pavėsyje ties slenksčiu. Svečiai sėdėjo ant kilimėlių, patiestų ant grindų, vienintelis papuošalas buvo meistriškai išdrožinėtos kedro durys. Pro jį prabidzeno vienuolis su vyno ąsočiu. Prietemoje jis atrodė kaip lekiantis sviedinys, kurį ketina susprogdinti virvė, juosianti abitą. Ugningasis Stefanas – taip vadino jį svečiai dėl veido spalvos. Jaunasis frankas atsidusęs atsirėmė į durų staktą. Buvo gera vėl atsidurti tarp žmonių.

Volframas klestelėjo ant kilimėlio. Stefanas neklaustas pastatė prieš jį taurę neatmiešto vandeniu vyno. Volframas godžiai susipylė gėrimą į gerklę. Jo akys klaidžiojo lankytojų veidais. Daugelį jų pažinojo, tai buvo žydų pirkliai, besišnekučiuojantys prie vyno ir nugos. Volframo žvilgsnį suktomis akutėmis stebėjo į lapę panašaus veido graikas, kuris retkarčiais čia lankydavosi. Nors buvo gana anksti, pasakotojas, nustūmęs turbaną nuo kaktos, porino legendas. Savo įprastoje vietoje prie galinės sienos spoksojo vienišas sugėrovas. Jis ateidavo čia kasdien, išmaukdavo kelis ąsočius vyno, imdavo raugėti ir būdavo išmetamas į gatvę. Ne pati geriausia draugija, ypač dabar.

– ...atsitiko taip, kad kilnusis viziris Džafaras užsidegė meile kalifo seseriai, – deklamavo pasakotojas graikiškai, bet Volframas jau žinojo, kad paskui jis pereis į arabų kalbą. – Bet viziris Naideras pavydėjo jam gražiosios Abasos.

Svečiai beveik nekreipė dėmesio į senį. Legendos apie Harūną ar Rašidą buvo pasakojamos visoje karalystėje. Volframas puse ausies klausėsi. Jis negalėjo užmiršti, kaip Ariba žvelgė į jį. Kai ją palietė, jį persmelkė neapsakomas jausmas. Neturintis nieko bendra su trumpalaikiu malonumu, kuriuo anksčiau mėgaudavosi kokios nors tarnaitės glėbyje.

– Atsitiko taip, – tęsė pasakotojas, – kad vienas iš jų perdavė kalifui Harūnui ar Rašidui žinią. Susirūpinęs mylimos sesers išdavyste, kalifas įsakė atvesti vizirį Džafarą. – Vartydamas akis, jis apžvelgė patalpą ir išsitraukė iš makštų lenktą saracėnišką kardą. – Ištikimasis viziris nujautė savo likimą, bet nebėgo nuo jo. Harūnas ar Rašidas savo rankomis nužudė draugą! – pasakotojas išplėtė giliai akiduobėse įsodintas akis ir švystelėjo kardu kilimo link. – Mirdamas Džafaras sušvokštė: „Mano valdove, aš nesuteršiau tavo garbės. Greičiau būčiau įsmeigęs Abasai kardą į širdį, nei ją palietęs.“

– Kardą Abasai į širdį! – sustugo kažkas. Ant molio aslos sutrepsėjo auliniai odos batai, sužvangėjo ginklai. – Tikriausiai tavo viziris buvo iškrypęs, kitaip būtų sumanęs ką nors geresnio!

Į taverną sugužėjo kareiviai ir garsiai šūkaudami pareikalavo vyno. Vienas jų kažką sušuko arabiškai, tikriausiai kokią nešvankybę, nes kiti prapliupo skambiu juoku. Volframas pažino paskui karius įėjusį liesąjį jų vadą. Kalifas neseniai perkėlė jį iš Rytų. Per kelias dienas, kurias čia buvo, jis tapo Volframui pasitikėjimo vertu pašnekovu.

– Haidarai ibn Kavusai, – džiugiai pasveikino jį jaunasis frankas. – Malonu jus matyti!

Afšinas priėjo arčiau.

– Kas jums nutiko? – jis nusišypsojo, bet ryškios raukšlės aplink burną ir nosį beveik neišsitempė. Viena ranka pamojo ugningajam Stefanui ir atsisėdo. – Nieko nesakykit, mano drauge. Jei vyras ateina į užeigą ir be jokios priežasties lenkia taurę, priežastis yra moteris.

Vienuolis atnešė kareiviams vyno ir buvo sutiktas garsiais

šūksmais.

– Nieko nežinau apie jūsų šalį, – prabilo Volframas, nekreipdamas dėmesio į triukšmaujančius vyrus. – Bet pas mus riteris negali mylėti nežinomos pagonės. Ši kelionė yra mano paskutinė galimybė įrodyti savo karaliui ištikimybę. Jei praleisiu ją, tapsiu atstumtasis, – galėjo kalbėti kiek tinkamas, jei nebūtų išsiuntęs karaliui laiško apie savo meilę Aribai.

Priėjo Stefanas. Jam reikėjo lanku apeiti girtuoklį, kuris jaukiai murksojo išdrikęs ant grindų.

Afšinas paėmė taurę.

– Ką bendra turi tavo mergaitė su priesaika, kurią davei savo valdovui? Nusipirk ją, ir bus viskas gerai.

Volframas papurtė galvą.

– Ji ne vergė.

Vienas kareivis užkliuvo už girtuoklio ir išsitiesė kiek ilgas. Jį palydėjo griausmingas juokas. Įsiutęs kareivis pakėlė kardą, jau ketindamas įremti palaimingai miegančiam į vynu aptaškytą švarką, bet tą akimirką kažkas garsiai susiperdė. Nugriaudėjo riksmai ir plojimas. Kareivis nusišypsojo, paspyrė miegantįjį ir įkišo kardą į makštis.

– Ar ji jus atstūmė? Nekreipkite dėmesio, daugelis moterų sako ne, o galvoja taip, – atsakė afšinas, akies krašteliu stebėdamas veiksmą. Jis karčiai pridūrė: – Juo labiau jei aistrą sukursto pasileidusi dainininkė.

Įsiaudrinęs Volframas perbraukė ranka per veidą. Šiandien jis vos susivaldė neapglėbęs Aribos. Nė vienas riteris Prancūzijoje nebūtų tiek stengęsis dėl kažkokios patikusios kaimo mergaitės. Bet kai Ariba vos paliesta suvirpėjo, jis atšoko kaip nuo šventosios. Nesivaldydamas jis atsakė:

– Ji yra...

– ...nekalta? Gali būti. Bet tokia nebus amžinai. Tai kodėl nenorėtumėte būti tas, kuris sulaužys jos antspaudą? – pašaipiai nusišypsojo afšinas.

Purtydamas galvą Volframas atsistojo.

– Ar jūs niekada nemylėjot?

Haidaro veide kažkas pasikeitė, tarsi Volframas būtų palietęs skaudžią vietą. Lūpas ištempė išprievartautas šypsnys.

– Geriau niekada nematyčiau Aribos, nei paimčiau ją jėga, – pareiškė Volframas ryžtingai.

Afšinas sukluso.

– Ariba, – pakartojo jis susidomėjęs. – Koks neįprastas vardas! Moteris retai vadinama tokiu vardu. Kiek metų jūsų mergaitei?

– Nežinau, – atsakė Volframas nepatenkintas, kad apie ją prakalbo. – Keturiolika, galbūt penkiolika.

– Keturiolika, tikrai, – tyliai tarė afšinas ir gurkštelėjo iš taurės didelį gurkšnį.

Kai Ariba pagaliau grįžo į valstiečio sodybą, saulė jau buvo ties laida. Ji valandų valandas laukė Volframo, bet jis negrįžo. Mergaitė iš lėto priėjo prie šulinio kiemo vidury. Ji išbaidė kelias ožkas – tos mekendamos išsisklaidė į šalis – ir apsišlakstė rankas bei veidą šaltu vandeniu. Dangų dengė tamsiai violetiniai debesys. Vėjo gūsis pralėkė kiemu, kažkur trinktelėjo durys. Virš galvos, sunkiai mosuodamas sparnais, pralėkė maitvanagis. Ariba žvilgsniu nusekė jo šešėlį.

Išgirdusi dundant arklio kanopas, atsigręžė. Mergaitė plaštaka prisidengė akis. Pro pravirus medinius vartus įjojo riteris ant bėro arklio. Jis skendėjo gelsvų dulkių debesyje.

„Volframas!“ – pamanė Ariba. Jis jos ieško, kaip ir ji jo. Veidą nušvietė šypsena. Jau ketino bėgti jo pasitikti, bet dulkės išsisklaidė. Ariba sustojo. Ją sukaustė ledinis šaltis.

– Salam, Ariba, – pasveikino afšinas. – Tapai jauna moterimi.

Ji tylėdama žvelgė į jį. Išblyškęs veidas su smailia barzdele buvo nepasikeitęs. Tik abiejose nosies pusėse veidą vagojo gilios raukšlės. Kaip ir anuomet, jis vilkėjo juodą šilkinį drabužį ir kelnes kailio apvadais. Kiemas buvo tuščias, tik prie vartų kelios ožkos žiaumojo išdžiūvusius dagius. Afšinas nušoko nuo žirgo ir priėjo arčiau. Mergaitė ėmė trauktis, kol atsirėmė į akmenų sieną.

– Kai mačiau tave pastarąjį sykį, buvai vaikas, – pasakė, iš lėto kilstelėdamas jos smakrą. – Tapai graži, – konstatavo abejingu tonu. Vėsūs pirštai negailestingai spaudė jos veidą. – Kas galėjo pamanyti. Tada buvai panaši į tik ką išsilupusį plėšrų paukštį, vieni plaukai ir kaulai.

Baimė užgniaužė Aribai gerklę. Dabar jis galėtų ją nužudyti ir palikti gulėti perpjauta gerkle.

– Palik ją, Haidarai!

Afšinas krūptelėjo, kai Teodoros balsas perskrodė tylą. Jis paleido Aribą. Mergaitė lyg smaugiama gaudė orą.

Iš lėto vyras atsisuko į Teodorą. Kajina basomis atėjo iš daržinės.

– Neabejojau, kad mėginsi nugabenti Aribą į Rėjų, – prabilo jis. – Ten pamečiau jus iš akių. Vėliau baridas perdavė, kad dvi mergaitės dingo kurdų krašte. Balkas, Rėjus, Zagro kalnai – man iškart pasidarė aišku, ko sieki.

Ariba virpėjo visu kūnu.

– Žinau, kokia tu drąsi, – kalbėjo jis pasisukęs į dainininkę. – Todėl ir sutikau, kad perkeltų į Avasimą, kuris yra pakeliui į Bizantiją. O kai vėliau išgirdau apie mergaitę vardu Ariba, neliko jokių abejonių.

– O aš žinau, koks tu atšiaurus, – atsiliepė Teodora. Jos veidas buvo išbalęs kaip paklodė, ji drąsiai žengė arčiau. – Be savo pėdsekių šunų baridų niekada nebūtum mūsų radęs.

Afšinas nužvelgė ją nuo galvos iki kojų. Šviesūs palaidi plaukai, krintantys ant pečių, ilgi marškiniai, išplėstos akys – ji buvo panaši į angelą iš bizantiškų mozaikų.

– Ne, netiesa, – paneigė jis, nutaisęs šiurkštų balsą. – O tu tokia graži dar nebuvai.

– Užtat tau medžioklė sudarkė veidą, – atsakė Teodora šaltai. Ji buvo tokia aukšta, kad neturėjo į jį kelti akių. – Tai, kas skatino tavo neapykantą, per tuos metus išblėso.

Jo veidas persikreipė.

– Kas skatino mano neapykantą?

Ariba nieko nesuprasdama šaudė akimis tai į Teodorą, tai į afšiną. Jis pastebėjo tai ir vėl atsisuko į kajiną.

– Tu ne tik tokia pat graži kaip anuomet, bet ir tokia pat protinga. Tu jai nieko nepapasakojai, – jis sugniaužė sidabru puoštą savo kardo rankeną.

– Tavo pyktis tave akina, – atkirto kajina. Ji atsistojo už Aribos ir uždėjo vėsias rankas ant pečių. – Harūnas ar Rašidas neatseikės tau atlyginimo, jei dabar atgabensi Aribą. Jis perpras tavo žaidimą.

Sulysęs jo veidas raustelėjo.

– Kodėl būtinai nori tą mergaitę apsaugoti? Be jos būtum laisva. Argi tai nebuvo tavo svajonė? – paklausė jis prikimusiu balsu. – Prisimenu, kaip kalbėdavai apie tai gulėdama mano glėbyje.

– Liaukis, Haidarai! – iškošė Teodora.

– Dar nevėlu, – jis priėjo, bet Teodora buvo vikresnė. Ji pastūmė jį į šalį ir atsistojo greta Aribos. Haidaras perbraukė delnu per rankovę, bet neištraukė ginklo.

– Jei ketini nužudyti Aribą, turi nužudyti ir mane, – ištarė Teodora drebančiu balsu.

– Kas sako, kad ketinu ją žudyti? – Pailgėję vakaro šešėliai krito ant afšino veido. Jis jau susivaldė. Jo žvilgsnis iš lėto nuslydo Ariba. Jame atsispindėjo ne geismas, o šaltas grobio vertinimas. Bet tai išgąsdino mergaitę labiau nei geidulingumas. – Yra kitų būdų, kaip pasielgti su priešų dukterimis, – pridūrė jis.

Ariba sukando dantis, kad nepradėtų rėkti.

– Jei nuo dažno jodinėjimo dar turite jėgų, – atšovė ji.

Teodora rankos judesiu ją nutildė.

– Aš mylėjau tave, – prabilo kajina. Jos įprastai ramus balsas prarado tvirtumą. – Ir žinau, kad tu mane taip pat mylėjai. Ši mergaitė nekalta.

Afšino lūpos prasivėrė, bet jis neištarė nė garso. Pagaliau prašneko bejausmiu, vienodu balsu:

– Leisk man praeiti, Teodora.

Kajina papurtė galvą.

Sidabru puoštas kardas prie Haidaro diržo vis dar buvo makštyse.

– Nenoriu tavęs žudyti, – pasakė tuo pačiu vienodu balsu.

– Turėsi, – atsakė Teodora lygiai taip pat bejausmiškai. Jos skruostikauliai išsišovė. – Negi nekenti jos labiau, negu mylėjai mane? – paklausė.

Haidaro kaktą išpylė prakaitas. Rankos pradėjo tirtėti. Tarsi kažko slegiamas, jis iškošė:

– Prašau, Teodora, eik į šalį! – Jis perbraukė ranka sau per veidą ir greitai pasitraukė kelis žingsnius. Netrukus grįžo ir sustojo beveik prisispausdamas prie Teodoros. – Eik į šalį! – sušuko persikreipusiu veidu. Jo balse buvo tokia neviltis, kokios Ariba nesitikėjo. – Būk prakeikta tu, eik į šalį!

Kajina nepajudėjo nė per sprindį. Afšinas ketino ją iš visų jėgų pastumti. Ariba šoko į šalį ir uždususi sustojo netoliese. Teodoros rankoje kažkas sublizgėjo. Nevalingai jo ranka čiupo už diržo. Ariba sukliko. Jis išsitraukė kardą ir tuo pačiu grakščiu judesiu dūrė Teodorai į širdį.

Smūgio jėga pastūmė ją iš vietos. Ji žvelgė negalėdama patikėti. Po kairiąja krūtimi plito tamsi dėmė. Haidaras vis dar spaudė sidabrinę kardo rankeną. Pro pirštus sunkėsi kraujas. Teodora pažvelgė į jį. Jos ranka mėšlungiškai suspaudė jo rankovę ir tai, ką ji laikė rankoje, nukrito ant žemės. Tai buvo stiklo amuletas.

Kraujas lašėjo ant dulkėtos žemės ir stiklinio Marijos atvaizdo. Plona raudona srovelė nutekėjo pro putlias lūpas. Tarsi tik dabar supratęs, ką padarė, afšinas paleido kardą. Priblokštas jis žvelgė į ikoną ant žemės, paskui į kruviną savo ranką. Jis drebėjo.

Susmunkančios Teodoros vaizdas liko Aribos atmintyje sudėliotas iš daugelio smulkių šukelių. Haidaras apkabino ją per klubus ir švelniai nuleido ant žemės. Tada atsiklaupė šalia ir kažką šnabždėjo. Teodora sudejavo. Haidaras kruvinais pirštais glostė jos skruostą, suspaudė jos delną ir purtė galvą. Ji gaudė orą ir mėšlungiškai išsirietė. Pro lūpas išsiveržė kruvina puta. Tada negyva sudribo.

Haidaras užspaudė jai akis ir paglostė šviesius plaukus. Jis pasilenkė ir lūpomis palietė jos kruvinas lūpas.

Akimirką Ariba stovėjo sustingusi. Tada sukliko nevilties kupinu balsu. Ir kaip apsėsta puolė afšiną.

Vikriai kaip pantera jis pasisuko į ją ir gerai ištreniruotu judesiu čiupo rankas. Ji mėgino išsivaduoti, bet vyras negailestingai spaudė ją prie krūtinės. Ariba juto, kaip dar šiltas kraujas nuo jo drabužių ištepė veidą. Ji juto kietą savo priešo kūną. Jos riksmai pavirto duslia dejone. Kai jis vilko ją prie žirgo, iš bejėgiškumo ir panikos mergaitės kūnas suglebo.

Tiršti dūmai veržėsi į neštuvus, kuriuose sėdėjo Ariba. Ji girdėjo balsus. Dardėjo vienračiai, kažkur bliovė asilas – garsai sklido nuo kelio. Ji kilstelėjo kilimą, kuris kabėjo vietoj užuolaidos, ir pažvelgė pro plyšį. Kupriai spraudėsi skersgatviu tarp žemų lentinių lūšnų. Pro praviras duris ji matė, kaip vyrai, palinkę prie rūkstančių židinių, pučia žioruojančius stiklo rutulius, paskui mentelėmis suteikia jiems formą ir deda atvėsti. Gatvės pakraščiuose kilo spalvotų butelių, stiklinių ir įprastos formos flakonų kalnai. Vaikai mosuodami rankomis bėgo paskui karavaną, moterys su sunkiais vandens ąsočiais dalijosi naujienomis. Pastebėjusi smalsius jų žvilgsnius, Ariba nuleido uždangą. Ritmiški daugybės dūdmaišių garsai ir karšto stiklo šnypštimas sakė, kad ši amatininkų gyvenvietė priklauso dideliam miestui.

Aribos pirštai spaudė stiklinį Teodoros amuletą. Jai atrodė tikras stebuklas, kad afšinas nesmurtauja. Po Teodoros mirties jis pasikeitė, nebeliko tos niūrios ironijos, kuri taip baugino. Jai turėtų pavykti pasikalbėti su Harūnu ar Rašidu, mąstė nusiminusi Ariba. Nors kalifas – jos šeimos priešas, bet negali nešioti širdyje tokios begalinės neapykantos kaip afšinas. Net pats menkiausias iš jo pavaldinių gali prašyti teisingumo.

Ariba užsidengė veidą delnais. Be Teodoros ji jautėsi siaubingai vieniša. Penkerius metus kajina buvo neklystantis jos klajonių kelrodis. Jos juokas ir dainavimas vedė pirmyn. Ar būtų dabar Ariba dar gyva, jei nebūtų sutikusi Volframo? Ji vis jausdavo jo rankas, glostančias plaukus, ir oda užsiliepsnodavo.

Lauke kažkas suriko, Arba vėl kilstelėjo kilimą pažiūrėti. Jie įsuko į raštais išdabintus molio plytų vartus. Afšino vyrai persimetė keliais žodžiais su sargybiniu. Atrodė, kad jų laukiama, nes geležiniai vartai atsivėrė, jie įėjo vidun. Smarkus neštuvų siūbavimas ir kupriaus bliovimas sakė, kad gyvulys atsiklaupė. Vienas kareivis pabeldė į neštuvus. Mergaitė užsidengė šydą, kuris buvo duotas kartu su moteriškais drabužiais. Tada sukaupė visą drąsą ir išlipo.

Ariba nustebusi dairėsi aplink. Triukšmas ir dūmai dingo, vietoj jų kerinčius kvapus skleidė gėlės. Aikštė, kurioje atsiklaupė kupranugaris, buvo grįsta marmuru. Ji tikėjosi judraus kiemo su samdinių pulku, o ją pasitiko besidriekiantys sodai. Kareivis pamojo, kad eitų paskui. Tinko lipdiniais išgražintas karališkųjų rūmų mūro sienas pagyvino vešliai žydinčių gėlių lysvės ir šulinys. Buvo matyti grotuoti namo langai ir rožinio marmuro prieangis. Iš ten išniro tik vienas eunuchas. Ant galvos pūpsojo juodas šilkinis turbanas, jis vilkėjo ilgais ties kaklu prakirptais juodais marškiniais, kuriuos prilaikė prabangus diržas. Tai buvo dura – Harūno ar Rašido rūmų drabužis. Ariba lengviau atsiduso. Regis, afšinui liepta ją čia atgabenti. Ji buvo kalifo rūmuose.

Haremas, į kurį atvedė nebylus eunuchas, buvo įrengtas su kvapą gniaužiančia prabanga: grindis dengė brangiausi Hiros kilimai. Prie sienų išrikiuoti gultai nukloti šilko pagalvėmis. Vazos su pamerktomis retomis gėlėmis puošė lipdiniais išdabintas nišas, sienos buvo išgražintos stiklo mozaikomis. Sidabrinis anglių šildytuvas laukė vėsesnių orų. Ambros smilkyklės skleidė svaigų kvapą, ant stalo stovėjo dubuo prinokusių persikų. Niekas nerodė, kad Ariba yra kalinė. Harūnas ar Rašidas bus paliepęs su ja elgtis, kaip dera jos luomui. Ir jei kalifas ją priėmė, afšinas nebebaisus.

Pasirodė pagyvenusi vergė, nešina švariais baltiniais ir drabužiais.

– Chadimas nemaloniai elgėsi? – paklausė ji. – Nekreipk dėmesio, prieš patekdamas į rankas vergų pirkliui, jis buvo vyskupas ar kas toks ir šito negali pamiršti. Bet baltaodžių eunuchų pasitaiko nedažnai, – nusišypsojo bedante šypsena.

– Kas manęs laukia? – paklausė Ariba nedrąsiai. – Ar kalifas sutiks su manimi pasikalbėti?

– Jis žino, kad tu čia, – atsakė moteris, rūpestingai lankstydama drabužius ir kraudama į sidabrinę skrynią. Ji pakėlė akis į Aribą. – Eime į hamamą. Tokia negali jam pasirodyti.

Lengviau atsidususi, Ariba leidosi vedama į pirtį. Kuo geresnį įspūdį padarys Harūnui ar Rašidui, tuo greičiau jos pasigailės. Geras elgesys ir rūmų etiketas niekada nebuvo stiprioji jos pusė, o po šitiek metų jautėsi itin netvirtai.

Hamamas pirmame rūmų aukšte dabar, vėlų pavakarį, buvo tuščias. Juodais akmenimis išklotos grindys suteikė patalpai pragaro įspūdį. Bet ant šios ramybės salos sienų plazdeno raibi pasakų paukščiai legendinėse giriose. Ariba norėjo įsižiūrėti į sienų tapybą, bet senė ragino skubėti.

Ji parodė vietą ant sufos kairėje ir paliepė nusirengti. Ariba pakluso ir leido aštriu peiliuku nuskusti kūno plaukus. Kai senė didelėmis randuotomis rankomis palietė gaktą, ji norėjo šokti į šalį, bet vergė sulaikė.

– Tu iš tikrųjų visai apsileidusi, – suburbėjo purtydama galvą ir kepštelėjo Aribai. – Ką, niekada čia nešalini plaukų?

Susigėdusi mergaitė nudelbė akis. Senė padėjo peilį į šalį ir atnešė lėkštę su geltona koše. Ji kažką iš ten paėmė ir priklijavo prie mergaitės kojų. Paskui švelniais judesiais ištepė lipnią masę, kuri kvepėjo cukrumi ir citrinomis. Tada staigiai viską nuplėšė.

Ariba išsigandusi sukliko. Ji užsimojo trenkti, bet senė tvirtai laikė jos ranką.

– Nuplėši man visą odą! – pasiskundė Ariba.

– Negali tokia likti, – atkirto pirties tarnaitė. – Esi plaukuota kaip beždžionė.

Ariba sukando dantis ir leido vikrioms vergės rankoms darbuotis. Tai truko visą amžinybę. Vergė pašalino nuo kūno visus plaukus. Ariba vos vėl nesuriko, kai rovė plaukelius jautriausiose vietose. Begėdė moteris šiai kūno daliai, kurios Ariba net pati nedrįso paliesti, regis, teikė ypatingą dėmesį. Kuo labiau mergaitė krūpčiojo, tuo platesnė darėsi vergės šypsena ir tuo atidžiau ji darbavosi. Ariba atsikvėpė, kai senė pagaliau baigė. Visą kūną įtrynė citrinų sultimis – nuostabu, koks švelnus staiga jis pasidarė.

Tarnaitė apvyniojo skraistę aplink klubus ir nuvedė klaidžiu juodais akmenimis grįstu koridoriumi į pirtį. Jos perėjo centrinę apskritą patalpą ir įėjo į kambarį kairėje pusėje. Ariba atsiklaupė prie akmeninio dubens šalia sienos. Senė čiupo sidabrinį kaušą ir perliejo ją vandeniu. Ji pylė kaušą po kaušo su tokia skuba, kad Ariba vos galėjo įkvėpti. Tyliai plūsdamasi mergina gaudė orą, tai dar labiau kurstė vergės uolumą. Kai Ariba jau manė uždusianti, moteris liovėsi.

Per apskritąją patalpą mergaitė buvo nuvesta į kitoje pusėje esantį kaitinimo kambarį. Čia, garų rūke, ją trumpam paliko vieną. Ariba įrėmė galvą į sieną ir užsimerkė. Po šitiek baimių ir kankynių ji tik dabar pajuto, kokia yra pavargusi. Ji juto kūnu varvančias dulkes ir prakaitą. Mieguista stebėjo prakaito lašelį, nubėgusį nuo kaklo ir vingiuojantį tarp krūtų, kol pagaliau jis susigėrė į lino paklodę. Iš mieguistos būsenos ją pažadino garsus šnypštimas. Ariba išsigandusi pašoko, bet tai buvo tik dar vienas garų gūsis, įsiveržęs į patalpą.

Netrukus grįžo ir tarnaitė. Ji nuvedė Aribą atgal į prausimosi patalpą ir išmuilino visą kūną. Geriau jau būtų praususis pati. Bet įsivaizduodama savo skundų pasekmes tylėdama nusileido. Paskui vėl buvo aplieta vandeniu, jau iš kito dubens, į kurį įpilta kvapiųjų esencijų. Palengva Aribai ši procedūra ėmė patikti. Kaip seniai ji nesimėgavo tokiu malonumu! Klusniai palenkė galvą, kai senė trinko plaukus rožių vandeniu. Šnervės išsiplėtė, uosdamos kvapus.

Kai moteris ožkų kailio pirštine sukamaisiais judesiais masažavo kūną, Ariba su malonumu atsidavė masažo malonumui. Vaitodama ji užsimerkė ir pajuto, kad oda po šiurkščia pirštine dilgčioja. Pagaliau ją dar kartą nuskalavo ir nuvedė į poilsio patalpą, ten vergė įtrynė kūną aliejumi. Ariba su malonumu uodė jazminų aromatą. Galiausiai jai išpešiojo antakius ir karštomis žnyplėmis sugarbanojo plaukus.

Ariba jautėsi kaip ką tik gimusi. Tarnaitė padavė švarius drabužius. Mergaitė atsargiai paglostė audinį, buvo gaila vilktis. Šilkas švelniomis bangomis nupleveno jos kūnu. Nejučia ji paglostė savo kūną, gėrėdamasi nepaliesto moteriškumo jausmu. Ariba pirmą kartą pasijuto gerai, vilkėdama moterišką drabužį. Ji sėdėjo tyliai kaip pelytė, kai vergė dažė, balino dantis trintos druskos ir anglies mišiniu, dailino nagus. Galų gale senė pastatė prieš ją veidrodį, Ariba priblokšta žvelgė į savo atvaizdą.

Į ją žiūrėjo graži jauna moteris. Jos kurpaitės buvo nusagstytos brangakmeniais. Drabužiai, kelnės ir prabangus siuvinėtas viršutinis drabužis išryškino liekną liemenį, švelniai pabrėžė apvalumus. Ariba pačiupinėjo brokatą ir brangakmeniais nusėtą diržo sagtį. Vokai buvo nutepti aukso pudra, nuo kurios pailgos, truputį įkypos akys spindėjo. Lūpos ir skruostai buvo nudažyti raudonai, dantys spindėjo baltumu. Juodos garbanos krito ant pečių ir tviskėjo kaip oniksas. Madingoms dviem kasoms priekyje plaukai buvo per trumpi, todėl senė juos paliko palaidus, tik ant kaktos užrišo brangakmeniais žėrinčią juostą. Kaklą puošė ilgi gintaro karoliai, ant riešų skimbčiojo aukso apyrankės. Ariba išplėtusi akis stebeilijo į savo atvaizdą.

– Atrodau kaip rojaus hurija!

Senė nusijuokė. Kaklą ir riešus dar apšlakstė jazminų kvepalais, kuriuos sužavėta mergaitė su malonumu uodė. Kad Volframas ją matytų!

Vergė atsitraukė kelis žingsnius ir pasakė:

– Dabar jau gali pasirodyti kalifui.

Ariba pakėlė akis.

– Aš jį pamatysiu?

– Kai tik turės laiko, – patvirtino senė.

Ariba lengviau atsiduso ir nusekė paskui ją į savo kambarį.

Vėliau, vakare, ji žvelgė pro medines grotas į plačiai išsidriekusį kiemą. Apačioje juokėsi ir puotavo, matyt, kalifo svečiai. Iki jos atsklido dainos ir muzikos garsai.

– Padainuok mums, Abu Isa! – išgirdo ji kažką šūktelint. Vyras užtraukė dainą skambiu, bet nevyrišku balsu. Ariba klausė sužavėta. Ji prisiminė Teodoros dainą. Mergaitė ilgėjosi jos ir Volframo. Veidu ėmė ristis ašaros, tik muzika truputį guodė.

Už nugaros atsivėrė durys. Ariba nusišluostė veidą ir apsidairė. Tylėdama ji žvelgė į lankytoją.

Tik kartą, kai buvo dar visiai vaikas, jai teko garbė matyti Harūną ar Rašidą, bet dabar iš sykio jį pažino. Tikriausiai jau peržengęs ketvirtą dešimtį. Tamsūs garbanoti plaukai krito iš po juodo turbano, ant kurio spindėjo didžiulis smaragdas. Marškiniai ir kelnės buvo plonutėlaičio lino, juoda dura – prabangaus šilko. Ant pečių buvo užmesta burda, apsiaustas iš mėlyno ir auksinio brokato, – jo valdžios simbolis.

Ariba jau nesitikėjo jo šiandien išvysti, o dar mažiau tikėjosi, kad Harūnas ar Rašidas pats ją aplankys. Ir vis dėlto tai buvo kalifas, kuris persirengęs paprastu žmogumi jodinėdavo gatvėmis. Jis uždarė duris. Kupina begalinės pagarbos, Ariba puolė ant žemės kakta liesdama kilimą.

– Nereikia, mergaite! – kalifas pasilenkė ir ją pakėlė.

Ariba atkreipė dėmesį, kokie atsargūs jo judesiai, tarsi jaučiant skausmą. Ji prisiminė, kaip Volframas pasakojo, kad kalifą kankina skrandžio liga. Bet jo kūnas buvo stiprus ir lieknas.

– Tai tu esi Ariba, Anaso duktė, – jo balsas buvo aukštas, truputį šaižus. Jis kalbėjo persiškai, ir Ariba prisiminė, kad valdovas gimęs Rėjuje. Juoda barzda ryškiai išsiskyrė brangiais tepalais išbalintame veide.

– Mano eunuchai sakė teisybę. Tu graži kaip pilnatis. – Giliai įsodintos jo akys buvo apvestos juodu kuliu ir nuo to atrodė nemalonios.

– Prašau jūsų malonės, – ištarė ji ryžtingai. – Ar išklausysite mane?

Kalifas plačiu mostu parodė kambarį.

– Tikiuosi, čia yra visko, kad būtum patenkinta.

Ariba nuleido galvą. Po šitiek metų tarp klajoklių jai buvo sunku kalbėti kaip gerai išauklėtai merginai.

– Tai daugiau, nei galėjau tikėtis, Amire al Mumininai. Jūsų didžiadvasiškumas mane didžiai sugėdino, – ji tarė žodžius mikčiodama, bet kitaip reikšti minčių nemokėjo.

– Tai mažiausia, ką esu skolingas tokiai gražiai mergaitei, – atsakė kalifas. – Sėskis ir papasakok man apie save. – Jis parodė į sufą, ir ji klusniai atsisėdo ant minkštasuolio. – Tavo kelionė buvo kupina nuotykių.

Ariba lengviau atsidususi nusibraukė ašaras ir išsitepė paakius juodais dažais. Harūnas ar Rašidas išsitraukė nosinę ir švelniai dažus nušluostė. Ariba nustebusi leido jam tai daryti. Ji vėl buvo kupina vilčių. Tai buvo kalifas, kurį pažinojo iš pasakų.

– Dažnai geidžiau, kad kelionė pagaliau baigtųsi. Bet daug kas joje buvo nuostabu. – Ji galvojo apie Volframą. Ar jis pasiekė Raką, ar galima būtų išdrįsti prašyti kalifo, kad leistų su juo susitikti?

Harūnas ar Rašidas nuėjo į kambario gilumą ir grįžo nešinas dviem vyno taurėmis. Vieną padavė mergaitei, ant jo piršto žybtelėjo deimantas.

– Gerk!

Ariba papurtė galvą.

– Geriau nereikia, labai ačiū. – Ji suprato, kad patekusi į tokią padėtį turės mąstyti blaiviai.

Dažytos kalifo akys persimainė, išblyškęs veidas pasidarė žiaurus. Jis pastatė savo taurę ant žadeito staliuko ir pakartojo:

– Gerk!

Nespėjo Ariba susivokti, kai jis pripuolė ir suraukęs antakius čiupo už sprando.

– Ar negirdėjai, ką tau įsakiau? Gerk! – sušuko. Ir prispaudė taurę prie lūpų taip smarkiai, kad net suskaudo.

Ji skubiai nurijo gurkšnį ir pajuto, kaip vynas teka smakru ir laša ant brangių drabužių. Norėjo pasipriešinti, bet kalifas jėga supylė vyną į gerklę. Pagaliau taurė buvo tuščia. Ariba dusdama nusišluostė burną ir išsigandusi pakėlė akis į kalifą. Alkoholis karšta banga ritosi gyslomis, širdis spurdėjo krūtinėje. Harūnas ar Rašidas pastatė taurę. Jo veidas išsilygino.

– Gerai, – tarė ramiau, – jei paklusi, nebus ko bijoti. – Jis prisėdo greta, iš jo burnos tvokstelėjo puvėsiu. Nevalingai mergaitė pasitraukė. – Man sakė, kad tu dar nekalta mergaitė, – jo ranka paglostė skruostą ir nuslydo žemyn. Jis ketino atsegti diržą.

– Ne, – iškošė Ariba. Ji išsprūdo iš glėbio ir skubiai puolė į šalį. Harūnas ar Rašidas nebėgo paskui.

– Pagalvok, ko atsisakai, mergaite. Kiekviena moteris mano karalystėje pavydėtų tau šios nakties.

Ariba taip purtė galvą, kad net garbanos užkrito ant kaktos.

– Ne! – pakartojo ji tyliai, bet tvirtai.

Kalifas iš lėto atsistojo ir priėjo.

– Tu atstumi savo valdovą?

Ariba jautė širdies tvaksėjimą gerklėje, bet nenuleido akių.

– Aš atstumiu todėl, kad to net mano valdovas negali reikalauti. Esu Barmakidų duktė, o ne vergė.

Kalifo skruostas trūktelėjo. Gražiai išriesti antakiai vėl susiraukė, ant kaktos įsirėžė aštri raukšlė. Jo veidas paraudo, kaklo gyslos išsišovė. Ariba stengėsi suvaldyti norą pabėgti. Netikėtai jis trūktelėjo pečiais.

– Kaip nori.

Mergaitė lengviau atsikvėpė. Galbūt jis tikėjosi pasipriešinimo ir tik ją bandė? Kalifas pasisuko į duris ir suriko arabiškai. Į kambarį įėjo eunuchas. Iš kiemo aidėjo juokas.

– Pasirūpink ta mažąja Barmakidų šliundra! – sušuko kažkas.

Ariba krūptelėjo. Harūno ar Rašido lūpose klaidžiojo grėsminga šypsena. Jis prisitraukė ją artyn. Mergaitė išsiveržė iš glėbio, bet prišoko eunuchas. Aukštas stiprus vyras čiupo ją už rankų ir nutempęs prie lovos be vargo numetė tarp pagalvių. Ariba šaižiai suriko. Kieme šūksniais pasitiko jos klyksmą, ir mergaitė mirtinai išsigando. Apimta baisios nevilties, ji mėgino išsisukti, bet eunuchas negailestingai spaudė pečius.

Į kambarį įžengė kitas vyras – afšinas.

– Mano vergė priešinasi? – paklausė abejingai. Aribos širdis suspurdėjo.

Harūnas ar Rašidas priėjo prie lovos.

– Regis, Barmakidų dukterys mano, kad mano norai yra tik plepalai, – iškošė jis. Pasilenkė virš jos, mergaitei į veidą vėl tvokstelėjo puvėsiu. – Bet tu pajusi mano galią.

Ariba sustingo. Ji suprato: jo neapykanta jos šeimai niekada neužgeso. Teisingumas, kurio šauktis turėjo teisę net patys niekingiausi jo pavaldiniai, Barmakidų dukrai negaliojo. Tik todėl afšinas atgabeno ją į Raką nepaliestą.

Viešpatie, leisk man numirti, tylomis meldėsi Ariba. Iš nevilties ji sukinėjosi į šonus, plakė kojomis ir rankomis. Staiga prie kaklo pajuto aštrius afšino durklo ašmenis. Jis pasilenkė prie jos. Mergaitė sulaikė kvapą, nedrįso nė kvėptelėti.

– Na, ir kur dabar tavo išdidumas? – sušnabždėjo jis. – Gali tylėti kaip pelytė arba priešintis. Gyventi arba mirti. Rinkis.

Ariba buvo kaip paralyžiuota. Harūnas ar Rašidas perplėšė jos drabužius ir pakėlė klubus aukštyn. Ji krūptelėjo kaip nuo smūgio, kai oda pajuto vėsaus oro gūsį. Jis atlaisvino diržą, ir kelnės nuslydo nuogomis kojomis. Mergina kimiai riktelėjo, kai pamatė virš savęs styrančią varpą. Žiedais apmaustytais pirštais jis sugniaužė savo pritvinkusį pasididžiavimą.

– Aš tau parodysiu, kas yra ponas ir valdovas! – sušnypštė jis. Iš nevilties Ariba nusisuko. Šaltas plienas negailestingai spaudė kaklą. Visas kūnas susigūžė.

Harūnas abiem rankom praskėtė jos kojas. Aštrūs kvepalai tvokstelėjo į nosį. Mergaitė pajuto jo svorį ant savęs. Kažkas kietas perbraukė vidine šlaunies puse, burnos dvokas užėmė kvapą. Ariba išsigandusi sušvokštė. Žiauktelėjo, bet tą pačią akimirką baisus skausmas pervėrė pilvo apačią.

Aribai atrodė, kad kūną perplėšė. Ji norėjo šaukti, bet iš gerklės nesklido nė garselis. Dejuodama ji gaudė orą. Iš kiemo buvo girdėti garsus juokas. Jos niekintojas įsiskverbė dar kartą, šį sykį giliau. Ji sukliko, bet jis neleido atsikvėpti. Dar ir dar su žiauriu įsiūčiu skverbėsi į jos kūną. Mergaitė prarado tikrovės pojūtį. Vienintelė likusi jos apraiška buvo veidas, pakibęs viršuj. Ta lūpas perkreipusi šypsena. Aštrus kvepalų aromatas. Staiga jis sustojo ir pasitraukė. Ariba sujudėjo. Kažkas karštas nubėgo šlaunimi. Ji užuodė kraujo kvapą. Matyt, baigta.

Išsigandusi pakėlė akis. Jis nesistojo nuo lovos, o liko klūpėti virš jos. Veidas buvo išblyškęs ir pavargęs. Prispaudęs ranką prie pilvo du tris sykius įkvėpė. Kardo ašmenys vis dar buvo jai prie kaklo.

Harūnas ar Rašidas atsiduso. Jis trynė kruviną savo falą. Tada vėl pažvelgė dažytomis akimis į Aribą. Mergaitė mėgino išslysti, bet jis sugriebė už klubų ir užvirto ant jos. Vėl jėga įsiskverbė į jos kūną, mergaitė sukliko. Jis daug sykių vėrė ją vis didindamas tempą. Aribai pasidarė tamsu akyse, nebebuvo jėgų šaukti. Atrodė, kad ji stovi greta savo kankinamo kūno. Jos niekintojas sustenėjo. Mėšlungiškai įsikibo į ją, seilės nutįso mergaitei ant veido. Pagaliau paliko ją ramybėje.

Beveik uždususi ir kaip pro rūką Ariba suprato, kad Harūnas ar Rašidas pasitraukė. Pasklido aštrus kvapas, nepažįstamas ir atgrasus. Iš tarpkojo ant paklodės varvėjo šiltas skystis. Afšinas atitraukė kardą.

– Štai taip, – abejingai tarė.

Pilvo apačią varstė baisus skausmas. Inkšdama Ariba susirietė, bet nuo to buvo dar blogiau. Prie jos prilipo jo prakaito, aštrių kvepalų, kraujo ir sėklos kvapas. Pykino. Pro pusiau nuleistus vokus mergaitė bailiai stebėjo kalifą. Bet, regis, jis baigė. Netaręs nė žodžio, Harūnas čiupo eunucho paduotą skepetą ir apsišluostė suglebusią varpą. Tada prispaudė ranką prie liemens.

– Vėl spazmai? – paklausė eunuchas. – Gal pakviesti gydytoją? – Harūnas ar Rašidas tylėdamas linktelėjo. – Nenuostabu, buvo sunku, – šyptelėjo eunuchas. – Mažytė vaitoja kaip tikra kekšė.

– Dovanoju ją jums, jei norit, – tarė afšinas bejausmiškai.

Kalifas žvilgtelėjo į ją. Ariba sukando dantis, kad nepravirktų. Šis vyras nematys jos verkiančios. Su pasidygėjimu Harūnas ar Rašidas padavė eunuchui kruviną skepetą.

– Ne, – tarė tokiu balsu, kad išgąsdino mergaitę dar labiau. – Padovanok mano žmonai. Zubaida žinos, ką su ja daryti. – Kalifas pasisuko į eunuchą: – Tokių spazmų dar nebuvo. Turiu iki apiplovimo pagulėti. Pakviesk gydytoją, tegul duoda tų pačių vaistų kaip pastarąjį kartą. – Ir nė neatsigręžęs išėjo. Jam už nugaros trinktelėjo durys.

Ariba nieko nematydama spoksojo į antklodę. Nuo tavęs priklauso tavo šeimos garbė, – prisiminė Teodoros žodžius. Nuo tavęs! Nuo tavęs! Ši mintis kankino labiau nei skausmas. Ariba krito ant šilko paklodės ir pradėjo vos ne dusdama kūkčioti. – Tu suteršei savo šeimos garbę! – klykė jos viduje. Kodėl nepasirinko mirties? Ji su neapykanta nagais įsikirto į veidą ir iš visų jėgų trūktelėjo, bet skausmo beveik nejuto. Po išžagintą kūną pasklido keistas svetimumo jausmas. Ariba bjaurėjosi savimi.

Mergaitę supykino. Ji ėmė vemti. Vėmė ir vėmė. Ant paklodžių tekėjo tulžis, bet ji net nepakėlė rankos nusišluostyti burnos. Apačioje garsiais šūksniais sutiko vyrus. Tačiau nešvankios pastabos ir keiksmai, siunčiami nekenčiamiems Barmakidams, jos beveik nepasiekė. Kilo begalinis noras nusiprausti, bet nuo menkiausio judesio taip skaudėjo, kad ji liko gulėti. Viskas plaukė prieš akis it rūke. Jos širdis buvo mirusi.

– Ji elgėsi kaip kekšė! – pasigirdo afšino balsas. – Ar girdėjote dejones? – Nugriaudėjo juokas.

Ariba iš lėto atsitiesė. Ant veido krito susivėlę plaukai. Rankove nusibraukė vėmalus, kraują ir seiles. Reikėjo įveikti save, ir kažkas teikė jėgų. Tai buvo neapykanta, neapykanta Harūnui ar Rašidui. Bet dar labiau vyrui, kuris ją atgabeno nepaliestą mirtinam priešui. Skausmas buvo toks stiprus, kad vėl supykino. Tačiau dabar ji jau žinojo: nori gyventi. Gyventi. Kad vieną dieną afšinui atkeršytų.

Kekšė

Mylėti vergę dainininkę pavojinga.

Ji suteikia vyrui tiek pasitenkinimo, kiek nesuteikia niekas kitas. Bet kajina dalija savo aistrą lengvabūdiškai, ji niekada neįsimyli iš širdies. Tokia jau jos prigimtis, kad trokšta aukai paspęsti spąstus.

Al Džahizas

PIRMA DALIS

Tą pačią naktį juodi debesys traukė virš Tauro kalnų. Pūtė šaltas vėjas, praryjantis bet kokį žiburį. Alyvuogių giraitėje šnarėjo sidabriniai lapai. Virš slėnio kilo niūrūs, į tvirtoves panašūs bastionai, akmenų bokšteliai vos išsiskyrė tamsoje. Žmonės ir gyvuliai glaudėsi už saugančių mūrų.

Svečių viešbutyje buvo mirtinai tylu. Didžiojoje salėje seniai visi sumigo, frankų delegacijos riteriai taip pat ilsėjosi jiems skirtoje patalpoje.

Volframas fon Aujė garsiai suklikęs pašoko iš miego. Jis sėdėjo ant gulto, prakaito išpilta krūtinė audringai švokšdama kilnojosi. Nesusigaudydamas, kur jis, žvelgė į tamsą. Ausį pasiekė tyli dejonė. Volframas čiupo aliejinę lempelę šalia lovos. Patalpa buvo maža, bet silpna ugnelė vargiai apšvietė tamsius kampus. Pro langą galvūgalyje krito mėnulio spindulys ir blyškia šviesa užliejo iš grubių pušies sijų suręstus gultus. Jie buvo vienas prie kito išrikiuoti pasieniais, paliktas tik siauras takas vidury. Gulte šalia sūnaus ant kito šono apsivertė Lamprechtas fon Aujė.

Volframas perbraukė ranka per susivėlusius plaukus ir giliai įkvėpė. Jam pasivaideno, kad girdi nevilties kupiną Aribos pagalbos šauksmą. Bet tai buvo tik sapnas. Tik sapnas.

Atsidusęs vėl atsigulė ant šiaudų čiužinio. Bet galvoje besisukančios mintys nedavė ramybės. Jis neramiai vartėsi. Rytoj pasiuntinių būrys keliaus toliau į Raką. Dienų dienas jis veltui laukė Aribos. Gal jai iš tikrųjų reikia jo apsaugos? Volframas nusiminęs spoksojo į antklodę. Apie tai geriau negalvoti! Riteriui dera susivaldyti. Jis seniai per toli nuėjo. Jei ir dabar bus neištikimas, niekada negalės susigrąžinti imperatoriaus palankumo.

Kad laiku būtų atsitraukęs! Volframas numetė antklodę į šalį. Apgraibom tamsoje susirado marškinius, švarką ir aulinius. Stodamas atsitrenkė į medinį gultą ir sustingo. Miegantysis kažką suniurnėjo, tvokstelėjo prarūgusiu vynu, bet vyras nepabudo. Volframas pasitrynė skaudamą kelį. Jis atsargiai išsėlino taku tarp gultų. Tarpduryje dar atsigręžė ir mintyse atsiprašė Lamprechto fon Aujės. Tada atsargiai paspaudė rankeną ir atsidūrė patarnautojų miegamajame.

Čia taip pat buvo tylu. Tylą ardė tik vienodais tarpais pasigirstantis vieno iš miegančiųjų knarkimas. Į nosį mušė padėvėtų drabužių kvapas. Vienas deglas dar degė, bet daugiau rūko, o ne švietė. Volframas suvaldė kylantį kosulį ir apsidairė. Praėjo kiek laiko, kol pastebėjo tamsiai rudas jauno eunucho Faiko garbanas. Jį frankai buvo nusipirkę vertėjauti. Jis gulėjo ant vieno gulto su vienuoliu Guntramu ir vienu ginklanešiu. Drūtas vertėjas buvo susisukęs į kamuolį ir prisiglaudęs prie Guntramo. Kai jaunasis riteris atsargiai papurtė jo ranką, nevalingai suniurnėjo ir ketino verstis ant kito šono.

– Čia aš, – sušnabždėjo Volframas. – Pabusk!

Faikas pašoko kaip įgeltas tarantulo.

– Pone! – sumikčiojo. – Kas... – jo akys klaidžiojo pusnuogiu Volframo kūnu, kaip visada, jaunasis riteris nekreipė į tai dėmesio. Jaunuolis apsivilko marškinius ir paklausė:

– Tu šneki vietos dialektu?

Eunuchas neištarė nė žodžio, tik linktelėjo.

– Tada nežiopsok! – paliepė Volframas tyliai. – Grįšim rytoj, kai pasiuntiniai po popietinės maldos rengsis išvykti. – Vaikinas šmurkštelėjo į švarką ir pakumščiavo Faikui petį. – Čiupk drabužius! Susitiksim tvarte prie arklių!

Pagaliau Faikas suniurnėjo:

– Bet pone!

Volframas sušnypštė ir prispaudė pirštą prie lūpų.

Eunuchas vėl prakalbo, bet jau tyliau:

– Jūs gi matėte sudegintą sodybą. Ar nežinote, ką reiškia be leidimo klajoti po beduinų žemes?

Horizonte tįso pirmieji šviesos ruožai, kai abu raiteliai paliko vienuolyną. Tekanti saulė nudažė kalnų viršūnes blyškiu geltoniu. Palengva galėjai atskirti šviesiai rudą smėlį nuo akmenų ir švelnios kvapių žolelių žalumos. Bet vėjas, pučiantis Volframui į veidą, vis dar buvo žvarbus. Šio milžiniško prieblandoje skendinčio gamtovaizdžio akivaizdoje be Aribos jis pasijuto dar vienišesnis.

Dykumos spalvos vis keitėsi. Rausvas kalvas supantis rūkas pirmiau atrodė stiklinis, beveik permatomas, paskui tapo sodresnis. Pilkai rudų riedulių laukai mainėsi į alepinėmis pušimis apaugusius šlaitus, netrukus žirgai vėl bėgo ristele tarp plikų uolų. Saulė jau buvo aukštai danguje, kai Volframas netoli apgriuvusios graikų šventyklos pastebėjo klonį. Apiręs kolonomis paremtas įėjimas rodė, kur anksčiau būta kelio. Vyras sustabdė žirgą pasvirusios smiltainio plokštės centre. Tylėdamas išsitiesė balne ir parodė ranka: senuoju keliu per griuvėsius traukė karavanas. Vėjas taršė jo mėlynai auksinę gūnią, ir jis aukščiau užsitraukė skarą, kuri nuo dulkių saugojo burną.

Prisiartino Faikas, kaip šlapias maišas kėpsantis ant žirgo.

– Tai šilko pirklių karavanas, – eunuchas parodė į raitelius, kurie suko ratus aplink kupranugarių vorą, – matyt, ginkluoti, saugo vertingas prekes. Negi manote, kad jie bus matę jūsų mergaitę?

Volframas gūžtelėjo pečiais. Jis paspaudė pentinus ir jau ketino lėkti, bet išgirdo pavymui Faiko šūksnius. Instinktyviai timptelėjo pavadžius taip staiga, kad žirgas šnarpšdamas atsistojo piestu. Pro pat nosį zvimbdama prašvilpė strėlė. Žirgas šoko į šalį, ir raitelis vos neišvirto iš balno, turėjo įtempti jėgas, kad jį suvaldytų. Iš po kanopų pakilusios dulkės nusėdo kelnes iki pat kelių. Sunkiai alsuodamas Volframas atsigręžė į Faiką. Eunuchas žvelgė į šlaito viršų. Išbalęs kaip drobė.

Būrys kupranugarių buvo persiritę per kalvos viršūnę. Jų raiteliai iškėlę kardus ir garsiai šūkalodami jojo į juos. Ilgi marškiniai plakėsi vėjyje, plevėsavo skaros. Balnai buvo papuošti raudonais kutais, kaip įprasta karių gentyje. Volframas jau traukė prie balno pritvirtintą sunkų frankų kalaviją – spatą, bet Faikas čiupo jam už rankos.

– Vardan šventojo Stepono, atsikvošėkit!

Beduinai buvo įtempę lankų temples ir nukreipę strėles į juos. Volframas įkišo kardą į makštis. Eunuchas buvo teisus, priešintis beprasmiška.

Klajoklių stovykla, į kurią buvo palydėti abu jaunuoliai, tebuvo keli dulkėti kilimai, pakabinti tarp susisukusių pušų kamienų. Žemėje padarytoje įduboje ruseno laužas. Vienas beduinas variniame katile su snapeliu ruošė gėralą, kurio Volframas nebuvo matęs. Matyt, tam reikėjo nemažai laiko.

– Ką jie ketina mums daryti? – sušnabždėjo frankas. Įtampa augo kaskart, kai klajoklis imdavosi pilstyti karštą skystį iš vieno indo į kitą, kad susimaišytų cukrus.

– Aš esu vertėjas, o ne aiškiaregys! – atkirto Faikas susiraukdamas. – Buvo didžiausia beprotybė čia joti ir į pavojų statyti gyvybę bei garbingą ateitį. Mes vis tiek nerasim tos mergaitės. Tikriausiai ji tik atstūmė jus. – Jis pastebėjo Volframo žvilgsnį ir tyliai švilptelėjo. – Na, tada nenorėčiau būti jūsų kailyje.

Jaunasis riteris leido suprasti: tegul jis verčiau rūpinasi savo kailiu. Tada beduinas pripylė pataisyto gėrimo į pilvotas stiklines ir padavė jiems.

– Arbata, – paaiškino eunuchas. – Ją gabena karavanais iš Kinijos. Imkit! Jei atsisakysite, įžeisite.

Tuo tarpu, kai Volframas nepatikliai uostė gėrimą, beduinas kažką pasakė arabiškai.

– Jis sako, kad mes be leidimo įžengėm į jo žemę, – išvertė Faikas. – Jie galėjo mus nužudyti.

Jie gali tai padaryti ir dabar, pamanė Volframas. Ir vienu gurkšniu išmaukė mažulytę stiklinę. Gėralas buvo saldus ir kartu toks kartus, kad mielai būtų išspjovęs. Argi tie barbarai dar neturi nei gėrimo ragų, nei alaus?

– Jis teisus, pone, jums leidus, – tarstelėjo Faikas. – Vanduo čia reiškia gyvybę, todėl kiekvienas neprašytas svečias kelia pavojų.

– Kieno tu pusėje? – susiraukęs atkirto Volframas. – Pasakok jam, ką nori, bet žiūrėk, kad pagaliau mus išleistų!

Įsižeidęs Faikas pasitaisė apsiaustą ir pūstas kelnes. Didelėmis akimis ir maža burna jis buvo šiek tiek panašus į bizantišką šventojo paveikslą, kuriuos matė keliaudami. Bet šventųjų paveikslai, pamanė jaunasis riteris niūriai, nebūtų priekaištavę. Tai, kad eunuchas suprato tų pakelių plėšikų kalbą, nesušvelnino šeimininko nuomonės.

Faikas pasilenkė prie beduino ir kažką arabiškai paaiškino. Kalbėdamas jis tai jausmingai mostagavo rankomis, tai spaudė jas prie širdies.

– Imra? – pakartojo beduinas. – Juhibuha huban udrijan?

Volframas sukluso. Nors nesuprato nė žodžio, regis, Faikas tą žmogų labai sudomino. Klajoklis pakvietė draugą. Eunuchas jam kažką aiškino arabiškai. Kiti vyrai pasislinko arčiau. Volframas norėjo įsitverti kardo, bet šis gulėjo ant uolos šalia beduino.

– Gal būtum toks malonus ir atskleistum, ką kalbi su tuo žmogum? – užpuolė jis tarną.

Faikas perkreipė ikonišką burnytę. Ir parodė į saulėje nudegusią jaunojo riterio kaktą.

– Išgelbėsiu jūsų apskrudusį kailį, pone.

Volframas jau ketino prieštarauti, bet tą pačią akimirką beduinas pasilenkė prie jo. Priblokštas jaunasis frankas norėjo atsilošti, bet vyras tik priglaudė delnus. Jo nagai buvo nujuodę ir sutrūkinėję, ir Volframas atitraukė pirštinėtą dešinę ranką.

– Ką, po velnių, tu jiems papasakojai? – paklausė eunucho.

Faikas plačiai nusišypsojo.

– Teisybę, pone. Kad jūs dėl mergaitės pamiršot savo tautą ir garbę.

Riteris įtūžo.

– Ir tu drįsti...

– Tyliau, – įspėjo Faikas ir priglaudė pirštą prie lūpų. Regis, vaikis mėgavosi tuo, kad šiandien įsakinėja jis. Volframas užgniaužė pyktį, bet mintyse jau pamovė jį ant ieties ir skrudino ugnyje. – Kaip matot, aš teisingai pasielgiau, – nė nemanė jaudintis Faikas. – Mano senasis vergų pirklys vis sakydavo, kad beduinai mėgsta tokias istorijas. Todėl nerodykit savo šiurkštumo, net jei jų akyse jūs esate barbaras!

Nors eunuchas atrodo kaip šventasis Steponas, galvojo Volframas, jei neketina virsti kankiniu, turėtų žinoti, kada laikyt liežuvį už dantų.

Beduinas palietė Faiko rankovę ir kažką pasakė.

– Jis klausia, koks mergaitės vardas, – išvertė šis ir nusišypsojo saldžiau už arbatą.

Volframas pastūmė nuo savęs stiklinę.

– Tai ne jo... – nutilo ir pridūrė: – Ariba.

Į jaunąjį franką nukrypo užjaučiantys žvilgsniai. Tie iki juodų išsiklaipiusių dantų ginkluoti vyrai iš tikrųjų reiškė užuojautą!

Faikas išvertė jo atsakymą gerokai gražbyliaudamas. Vienas beduinas įpylė jam arbatos, kitas drąsinamai šypsodamasis padavė dubenėlį. Jaunasis riteris su nepasitikėjimu pakėlė sausą užkandį. Krimstelėjo ir sustingo. Ar tai vabzdys?

– Kokias kvailystes pasakoji tiems niekšams? – atsisuko į nenoromis mėginantį nuryti Faiką. Pasidygėjęs nustūmė arbatą į šalį.

– Turėtumėt pagarbiau su jais elgtis, pone, – atšovė šis. – Jūs panašesnis į beduiną, nei manot. – Volframas rimtai mąstė, gal moti ranka į eunucho apsaugą ir čiupus kardą perskrosti jam pilvą. Bet Faikas nutraukė jo mintį: – O gal jūs pažįstate dar kokį frankų riterį, kuris nepabūgęs sulaužyti priesaiką rizikuotų dėl kaimo mergaitės? Jūsų šalyje vyras pasiimtų, ką nori, arba pamirštų mergaitę.

O beduinas dėl mylimos moters atsisako savo genties ir garbės, ir net gyvybės. Kaip ir jūs, pone.

Sutrikęs Volframas pažvelgė į kalno šlaitą, kur tarp uolų nuolaužų rangėsi takai. Jau anuomet, kai kalbėjo su afšinu apie Aribą, pastebėjo pasikeitusį jo veidą. Negi ši kupina prieštarų šalis leidžia jam viską daug giliau pajausti?

Beduinas vėl kažką mėgino įteigti eunuchui. Iš po tankių antakių jis mėtė įdėmius žvilgsnius į jaunuolį.

Faikas linktelėjo ir paaiškino riteriui:

– Jis reikalauja, kad tiksliai išversčiau jo žodžius. Jis sako, kad meilė yra didžiausias jausmas, kurį gali patirti žmogus. Kas myli, yra kankinys ir nusipelno tokios pagarbos kaip vyras, kritęs kovos lauke. Žodžiu, pone, jūs daugiau apdovanotas laime nei protu: jie atsisako mokesčio, kuris jiems priklauso.

Volframas nustebęs pažvelgė į beduiną. Tokių žodžių jis nesitikėjo. Dabar klajokliai jam pasirodė savotiškai gražūs. Jis linktelėjo jiems.

– Puikus darbas, – pagyrė jis Faiką, eunuchas nuraudo kaip aguona. – Pasakyk jiems, kad nebegaliu ilgiau naudotis jų svetingumu. Reikia atlikti pareigą. – Pamąstęs vaikinas pridūrė: – Ir paklausk, gal jie bus matę mergaitę vyriškais drabužiais.

Pokalbis užvirė garsiau, kai Faikas paklausė. Bet greitai nutrūko. Eunuchas atsisuko į savo poną.

– Labai apgailestauju, sahibai.

Saulė jau smego už begalinės Tauro kalnų grandinės, kai jie prijojo pagrindinį kelią. Nuskilusi uola kybojo viršum slėnio. Iš įsikibusių į supleišėjusią akmenuotą žemę pušų buvo matyti, kad po lietaus sraunios upės neša žemyn uolų atplaišas. Kalvos viduryje, žemiau griūties vietos, vinguriavo siauras takelis. Vakaro šviesoje abiejų raitelių šešėliai nutįso ant stačios uolų sienos.

Volframas neramiai perbraukė ranka per kaktą. Štai saulė dingo už kalnų, nutvieksdama jų viršūnes ugniniu raudoniu. Šešėliai slėnyje pasidarė ilgesni, o akmenys nusidažė pilkai ruda spalva. Jie sąmoningai pasirinko šį kelią, kad pasivytų pasiuntinių būrį. Bet vyrai bus seniai iškeliavę be jų. Jei grįždami iš Rakos jie vėl čia atkaks, tėvo pyktis bus begalinis. Ir vis dėlto jis nesigailėjo dėl savo sprendimo.

– Kas ten, pone? – skambus Faiko balsas pažadino iš minčių. Eunuchas parodė į apvalią kalno viršūnę virš jų. – Ten, priekyje.

Prie pat kelio buvo toks status šlaitas, kad nė mažiausi krūmeliai neturėjo kur įsikibti. Bet ore virš jų sklandė paukščiai.

Volframas nusitraukė nuo burnos skepetą ir delnu prisiden-

gė akis.

– Tik keli maitvanagiai, – tarė.

Bėra žirgo nugara perbėgo virpulys, ir raitelis tvirčiau suspaudė pavadžius. Gyvulys neramiai trypčiojo, ieškodamas atramos siaurame kalnų kelyje.

– Maitvanagiai pagrindiniame kelyje? – paklausė Faikas. – Bet jie minta dvėsena, pone. Ką jie galėtų... – jis nutilo ir išblyško.

Volframas tą pat akimirką spustelėjo arklį pentinais. Žemės ir akmenų gabalai lakstė į šalis. Jis varė gyvulį vingiuotu keliu. Grikšėjo sukąsti žąslai, iš snukio dribo putos ir tiško ant raitelio batų. Bet jaunasis frankas nerimavo, kad joja per lėtai.

Jis akimirksniu sustabdė žirgą ir šoko iš balno. Gyvulio šonai trūksmingai kilnojosi. Maitvanagiai suplazdenę sparnais išsiblaškė į šalis, šakalas pabrukęs uodegą pasislėpė pušyne. Volframas sutrikęs dairėsi į sudraskytas dulkėse gulinčias vėliavas, sulaužytus ginklus, mėlynų drabužių skutus tarp uolų. Iš subjaurotų kūnų kyšojo strėlės. Suskaldytomis kaukolėmis žuvusiųjų veidų beveik negalėjai atpažinti. Aštrūs snapai seniai buvo iškapoję akis. Iš kruvinos masės bolavo baltos kaulų nuolaužos, kur būta nosies arba skruostikaulių, ilgi šviesūs plaukai prilipę prie odos atplaišų. Lipniais kraujo upeliais skubėjo skruzdėlės.

– Ne, – sušnabždėjo Volframas. Jis bejėgiškai numetė pavadį. Ledinė ranka suspaudė gerklę. Paskui orą gaudydamas atskubėjo Faikas.

– Ne! – suriko Volframas. Pasibaidęs žirgas šoko į šalį. Vaikinas ištraukė kardą iš makštų ir mosuodamas puolė maitvanagius. Jis kaip aklas kapojo dagius ir brūzgynus ir klykė kaip pamišęs. Traškėjo lūždamos šakos, pušų kvapas maišėsi su negyvų kūnų kvapu, ašmenys aplipo sakais ir žeme. Jo pirštai mėšlungiškai spaudė rankeną, pagaliau kardas išslydo iš drebančios rankos. Volframas svirduliuodamas įsmeigė žvilgsnį į negyvuosius.

Prieš jį gulėjo imperatoriaus Karolio pasiuntinių būrys.

– Huva Ishak al Mausili! Tai Ishakas al Mausilis! Pagaliau! – jo pasitikti kalifo rūmų koridoriumi atidūmė mergaičių būrelis. Jų šešėliai nuslydo tinko rėmais kraštuotomis sienų mozaikomis, iš paskos plevėsavo perregimi šydai. Marmuru išklotas koridorius buvo be baldų, išskyrus kelias kinų vazas. Medinės grotos saugojo haremo gyventojas nuo pašalinių žvilgsnių, į uždraustą namą įsiskverbdavo tik lelijų kvapas. Vergės smalsiai prispaudė veidus prie grotų, kad pamatytų, kas darosi kieme.

Į kiemą įėjo aukštas, bebarzdis, maždaug keturiasdešimties metų vyras. Jis žengė palmių šešėliuose skendinčiu, raštais išmargintu taku. Tamsūs plaukai madingai krito iš po turbano ant pečių. Įspūdinga nosis buvo šiek tiek pakrypusi į šoną, tarsi kadaise sulaužyta. Aplink putlias lūpas įsirėžusi linksma raukšlelė rodė, lyg slapčia jis dėl ko nors linksmintųsi. Juodaodžiai eunuchai prie vartų pasveikino jį kreipdamiesi vardu. Jis parodė šydu prisidengusią moterį, per žingsnį sekančią paskui.

– Atvedžiau Takrubą, mergaitę, kurią Zubaida buvo davusi mokyti, – jo aukštas balsas buvo labai skambus.

Už medinių grotų vergės kuždėdamos ir kikendamos bėgo koridoriumi. Jas gaubė ambros ir rožių kvapai. Netrukus jos dingo už kampo. Jų basų kojų tapsėjimas į marmuro grindis pritilo.

Kitame koridoriaus gale atsivėrė durys. Ariba išėjo iš paprastų vergių miegamojo, ketindama pasižvalgyti pro grotas. Kaip įprastai, ji vilkėjo laisvoką jubą. Juodi plaukai buvo nesugarbanoti, nuo karščiavimo atrodė kaip sumušta.

Afšinas įvykdė kalifo paliepimą ir dovanojo paskutinę Barmakidę vyriausiai jo žmonai Zubaidai, kuri hareme turėjo neribotą valdžią. Jos prabangiuose apartamentuose Ariba jautėsi nelaimingesnė nei kada nors. Naujajai šeimininkei, moteriai didžiojo vizirio laikysena, kuri elgėsi kaip pinigų netikėtai gavęs vandennešys, ji jautė tik neapykantą. Pirmąsias dienas po Harūno ar Rašido atsilankymo Ariba iš skausmo vos paėjo. Jos riešai tose vietose, kur laikė eunuchas, buvo mėlyni, kaip ir vidinė šlaunų pusė. Išdraskytas kūnas kraujavo, nuo menkiausio prisilietimo norėjosi klykti. Dienų dienas ji nieko nematydama gulėjo lovoje, bijodama užmigti. Bet koks garsas mirtinai baugino, o naktimis prie lovos spingsojo aliejinė lempelė. Mergaitė niekam nepasakojo apie tą naktį, pakeitusią jos gyvenimą. Ir kam – įstatymas žinojo tik leistiną ir neleistiną sanguliavimą, bet moters sutikimo čia niekas neklausė. Niekas nesirūpino jos žaizdomis. Vyro, surinkusio savo rūmuose geriausius pasaulio gydytojus, vergė buvo teverta tiek, už kiek nupirkta. Pagaliau viena iš moterų atnešė actu sumirkytų skepetų, ir uždegimas liovėsi.

– Jo tėvas buvo valkata ir nusikaltėlis, – prabilo kažkas mergaitei už nugaros. – Bet jis tvirtina esąs kilmingas.

Iš nuostabos Ariba grįžtelėjo. Lyg ištikta stabo ji akimis įsisegė į pelenų spalvos plaukų įrėmintą moters figūrą.

– Soumaja! – pagaliau nudžiugo.

– Ishakas al Mausilis yra žinomas žmogus Bagdade, kai kalbama apie muziką, – sušnibždėjo kajina dainingu slavišku akcentu. Ji parodė į koridorių, kur dingo kitos vergės. – Visas haremas savaičių savaites laukė jo apsilankymo. Kalifas jam suteikė nadimo laipsnį, – aiškino ji pagarbiai. – Tik rinktiniai vyrai gali vadintis jo sugėrovais. Jis visada sukinėjasi įžymiausių dainininkų nuo Indijos iki Magrebo draugijoje. Gal pažiūrėkim, ką jis padarė iš Takrubos? Beveik neįmanoma jam įsiteikti, kad išklausytų, bet gal šį kartą įtiksiu. – Ji su užuojauta pažvelgė į Aribą. – Į tave vargu ar atkreips dėmesį. Nenoriu įžeisti, bet atrodai kaip gyvas lavonas.

Ariba nevalingai papurtė galvą. Ne kartą ji galvojo, kad reikėtų bėgti iš čia. Taip ilgėjosi Volframo, kad norėjosi rėkti. Bet paskui įsivaizduodavo, kaip ją apžiūrinės svetimi riteriai, ypač tas griežtas pagyvenęs vyras, į kurį Volframas panašus kaip du vandens lašai. Kaip ji žvelgs Volframui į akis ir pasakos, kas atsitiko. Mintis, kad jis ją niekins, buvo stipresnė už tai, ką ji galėtų pakelti. Ją palaikė tik nežabotas troškimas atkeršyti afšinui.

Marmuru klotais koridoriais aidėjo sodrus moters balsas. Ariba pakėlė galvą. Nuo Teodoros mirties ji dar nė sykio nedainavo. Soumaja jau buvo koridoriaus gale, kai Ariba ją pasivijo. Kai jos už koridoriaus posūkio atvėrė duris, muzika nutilo. Ariba niekad čia nesilankė šeimininkei priimant svečius. O priimdavo ji retai, nes, be gydytojų ir vergų pirklių, į šią rūmų vietą joks vyras negalėjo kojos įkelti.

Zubaida gulėjo ant sariro kairėje. Anksčiau, matyt, buvo gražuolė, o dabar, artėdama prie keturiasdešimties, išskydo kaip paplotis su sezamais. Šiai progai ji pasipuošė labiau nei įprastai: brangakmeniais siuvinėti drabužiai mygo ją į pagalves, ir Ariba nenorom nusistebėjo, kaip su tokiu svoriu ji iš viso pajuda. Kaklą puošė prašmatnus kalnų krištolo amuletas, auksiniai pusmėnuliai skendo vystančių krūtų raukšlėse. Dažyti Zubaidos plaukai kvepėjo rožių aliejumi. Po pudros sluoksniu tepalu nubalintas veidas atrodė kaip kaukė, o lūpų kampučiai iš nuobodulio sviro žemyn. Jai už nugaros stovėjo favoritės ir išvaizdus baltaodis eunuchas, kuris vogčiomis lietė šeimininkės pečius.

Už šoninių durų buvo girdėti vergių šnabždesys. Vyras, į kurį visi buvo nukreipę dėmesį, Ishakas al Mausilis sėdėjo ant kėdutės dešinėje pusėje. Tarp jo ir Zubaidos vergės laikė įtemptą kilimą, kad kilmingiausią karalystės moterį apsaugotų nuo neleistinų žvilgsnių. Dainininkas nuleido oudą, kuriuo ką tik grojo. Tamsiaplaukė kajina šalia jo, matyt, buvo Takruba. Kai durys atsivėrė, ji iš lėto pasuko savo gražią galvutę ir pažiūrėjo į merginas.

– Negaliu dainuoti, kai nuolat šmirinėja, – pasiskundė ir papūtė lūpas, kaip buvo išmokusi.

Zubaida dėbtelėjo į merginas ir chna dažyta ranka paragino įeiti. Takruba nužvelgė Aribą. Tame žvilgsnyje atsispindėjo jos nuomonė apie prastai apsirengusias verges.

– Jei jau ryžaisi mane nutraukti, gal gali ką patarti muzikos prasme? – įgėlė.

Soumaja rengėsi atsakyti ką nors rūstaus, bet Ariba buvo greitesnė:

– Buvo tik truputį...

Visų akys nukrypo į ją. Vešlūs juodi Ishako al Mausilio antakiai iš nuostabos kilstelėjo.

– Nagi? – paklausė jis. Iš skambaus jo balso buvo neaišku, ar jis rimtai domisi, ar šaiposi.

Netikėtai išsišokusi Ariba pirštais graibstė stiklinį Teodoros amuletą. Soumaja pavadino jį įžymiausiu dainininku nuo Indijos iki Magrebo. Tikriausiai jis rengė Takrubą šiai dienai savaičių savaites.

– ...dirbtina, – sumurmėjo pagaliau. – O perėjimas, kai keitėsi tonacija, buvo netikslus.

Ishakas padėjo į šalį liutnią. Ironiška raukšlelė prie lūpų dingo, jis tiriamai žvelgė į Aribą per sulaužytą nosį.

– Kas dieną vis naujiena! – šūktelėjo Takruba. – Jei moki geriau, tai pačiulbėk! – Ji piktai kilstelėjo galvą ir žengė į šalį. Regis, tai buvo gerai išmoktas judesys.

Aribos širdis suspurdėjo. Pastaruoju metu ji net pamiršo, kaip ilgisi dainavimo.

– Ar galima? – paklausė Zubaidos.

Ponia abejingai atsirėmė į pagalves.

– Nebūk kvaila, mergaite! Lig šiol tu beveik nepravėrei burnos, ką jau kalbėti apie dainavimą. Be to, kelios savaitės nieko nevalgei ir esi liesa kaip žiurkė. Kajina turi būti graži kaip rojaus hurija.

– Ar galima? – pakartojo Ariba.

Zubaida taip smagiai nusikvatojo, net sužvango brangakmeniai ant jos drabužių.

– Jei nori tapti haremo pajuokos objektu. Čia sėdi Ishakas, vyriausiasis kalifo ravis – pirmasis rūmų dainininkas, visoje Harūno ar Rašido karalystėje geriausias muzikos žinovas. Įtikink jį, kad esi talentinga!

Vergės vogčiomis sukikeno. Mergaitės už durų kuždėjosi, viena smalsiai kyštelėjo galvą. Ishakas al Mausilis linktelėjo ir elegantišku judesiu pakėlė oudą. Bet ir jo putliose lūpose virpėjo šypsena.

– Aš klausau.

Ariba ryžtingai išsitiesė, kaip mokė Teodora. Ir be instrumento užtraukė dainą.

Pirmam garsui išsprūdus, ji persimainė. Ishako veidas išnyko, bet jai buvo nebesvarbu, kur ji. Balsas sroveno kiaurai ją ir užpildė patalpą. Keistas svetimumo jausmas kūnui dingo. Ji giedojo dainą, kurią parašė Volframui ir kurios jis niekada negirdėjo. Muzika nuvedė ją į tą vietą, kur nei skausmas, nei pažeminimas neturi reikšmės. Garsas virpėjo joje, ir ji mėgavosi švelniu jo lytėjimu. Dabar Ariba jau žinojo, kad be šio jausmo negalėtų gyventi.

Paskutinę gaidą ji iš lėto nuleido. Kai tyla ėmė slegti, Ariba pakėlė akis.

Vergės buvo nuleidusios užuolaidą, už kurios kaip riebus krabas sėdėjo Zubaida. Kalifo žmona atsitiesė. Jos vergės ir net Takruba žvelgė sutrikusios.

Ishakas buvo padėjęs oudą į šalį.

– Iš tikrųjų tau nė nereikia liutnios pritarimo, – prabilo jis pagaliau. Jo ramus balsas virptelėjo, kai pasisuko į Zubaidą: – Neleisti šiai mergaitei mokytis būtų tikras nusikaltimas, sajida.

Zubaida linktelėjo palydovėms ir pastatė kojas, apautas smailiomis satino kurpaitėmis, ant grindų. Pasiremdama į abi mergaites, ji kreksėdama priėjo artyn kaip statula su savo brangakmeniais žėrinčiais drabužiais.

– Kodėl nesakei, kad moki dainuoti? – ji pakėlė Aribos smakrą, kad galėtų įsižiūrėti. Jos lūpų kampučiai vis dar buvo nuleisti, tik nuobodulio išraiška dingusi. Ji tiriamai apžiūrėjo kiekvieną Aribos kūno colį.

– Tu žavi kaip dagys dykumoje, – nusprendė negailestingoji Zubaida. – Kita vertus... moteriškas formas turi. Reikėtų tave truputį atšerti. – Ji įsakė kitoms mergaitėms ir eunuchui išeiti. Liko tik Ishakas.

– Aš tave nuvertinau, Ariba al Barmakija, – sušnabždėjo Soumaja, praeidama pro šalį. – Kaip lavonas, tu visai neblogai dainuoji.

Zubaida palaukė, kol sunkios kedrinės durys užsivers. Ji nukrypavo į savo guolį.

– Na, Ariba, girdi, ką sako Ishakas, – prabilo. Bet jos šypsena pasitikėjimo nekėlė. – Jis tiki tavimi. Tik jo mokymas vertingas, todėl turiu žinoti, ar galiu tavimi pasikliauti.

– Neabejokit tuo, valdove! – užtikrino Ariba, puldama prie jos kojų. Nors ir nežinojo, ko tikisi Zubaida, suprato pirmą kartą atsidūrusi patalpoje, kurioje Harūnas ar Rašidas neturi galios. Jis atėmė iš jos kūną, bet ne balsą.

Regis, Zubaida vis dar abejojo.

– Mielai padarysiu šią paslaugą, mano vaikeli, – prabilo ji pagaliau. – Matau, kad tavo širdis linksta prie dainavimo. Ir vis dėlto aš norėčiau tavęs kai ko paprašyti.

Aribai užgniaužė kvapą. Zubaida, pirmoji Harūno ar Rašido žmona, sosto paveldėtojo motina, prašo jos, vergės Aribos?

Gilios juodais dažais apvestos Zubaidos akys nieko nesakė.

– Aš susirūpinusi dėl savo sūnaus, – pradėjo ji. – Mano vyras liepė jam pastarąją savaitę atvykti iš Bagdado.

Paminėjus kalifą, Ariba krūptelėjo.

– Muhamedas yra pirmasis Harūno sosto įpėdinis, – toliau aiškino Zubaida, regis, nieko nepastebėjusi. – Jis yra kilmingo kalifo kraujo, o iš mano pusės – senos kilmingos giminės. Bet nėra vyriausias sūnus. Prieš metus iki man pagimdant persų vergė nuo kalifo susilaukė vaiko, – ji atsikrenkštė. – Tas Abdula yra garbėtroška. Nors jo motina ne arabė, Harūnas ar Rašidas paskyrė jį antruoju sosto paveldėtoju. Nes Muhamedas... – ji nutilo, nuo pudros raudonai rudi skruostai patamsėjo. – Mano sūnus yra dvidešimties metų ir vis dar negali pradėti sūnaus, – tarė Zubaida, nepakeldama akių į Aribą. Ji taip smarkiai sukinėjo pakabutį aplink kaklą, kad krištolas net sugrikšėjo. – Pikti liežuviai mala, kad jis nežiūri į savo žmonas, nes... – Buvo matyti, kaip jai nemalonu, bet kalbą baigė: – Jie sako, kad jis turi chorasanišką ydą.

Ariba nesuprasdama papurtė galvą. Zubaida taip patraukė pakabutį, kad šilkinis siūlas trūko. Brangiausi kalnų krištolo karoliukai barškėdami biro ant grindų. Kalifo žmona į juos nė nepažvelgė.

– Jis daugiau domisi savo lyties žmonėmis nei moterimis, – ramiai paaiškino Ishakas.

Ariba suglumusi gūžtelėjo pečiais.

– Aš nesuprantu.

Zubaida nušlavė krištolus nuo savo galingos krūtinės ir atsistojo. Ji pasilenkė prie Aribos kaip rožėmis kvepiantis plėšrūnas prie aukos.

– Padainuok Muhamedui, – sušnypštė. – Ir paskatink jį padaryti tai, ką tau padarė Harūnas! – Ariba atšoko. Ji išblyško kaip paklodė, juto, kaip pamažu apleidžia gyvybė. Bet Zubaida be gailesčio aiškino toliau: – Uždek Muhamedo širdį meile moterims! Tu parodei, kad sugebi išjudinti sielas. – Negailestinga šypsena iškreipė veidą. – Jei priversi jį pajudinti strėnas, galėsi eiti pas Ishaką mokytis.

Netarusi daugiau nė žodžio, Zubaida išėjo iš kambario. Ariba nebyliai žvelgė savo poniai pavymui. Harūnas ar Rašidas atėmė jos garbę, bet šis naujas pažeminimas vargu ar lengviau pakeliamas. Zubaida parodė jai kitą kelią ir už jį pareikalavo kainos, kurios ji negalėjo sumokėti. Mergaitė užsidengė rankomis veidą ir pradėjo kūkčioti. Ji žuvusi.

Ant peties nusileido ranka, ir ji krūptelėjo. Prieš akis buvo ryškiai dažyti Ishako antakiai. Gysloti nuo akordų spaudymo pirštai padavė jai medvilninę skepetą.

– Ar tiesa, ką apie tave sakė Soumaja? – paklausė jis. – Tu esi Barmakidė?

Ariba dėkinga paėmė ir nusišluostė ašaras.

– Mano tėvas priklausė Džafaro al Barmaki šeimai, – pasakė. Dainininko balsas ramino.

– Džafaras, – pakartojo Ishakas be ankstesnės ironijos. – Nuostabus žmogus ir didžiulis meno rėmėjas iki nepelnyto galo. Dabar aš suprantu Zubaidą, ne veltui sakoma: kas miega su šeimos moterimi, pavergia visą jos šeimą.

Ariba nuleido skepetą.

– Niekada!

Ishakas paėmė skepetą iš jos rankos ir paslėpė savo raudono šilko rankovėje.

– Bijau, kad ilgai vargu ar galėsi priešintis. Kokie gerbiami anksčiau buvo Barmakidai, tokie dabar nekenčiami, čia net mano įtaka neturi reikšmės. Kalifas bet kada gali paimti iš tavęs prieš tavo valią tai, ką atsisakai duoti jo sūnui.

Aribos širdis sustingo. Atrodė, kad sienos traukiasi ir tuoj ją sutraiškys. Ji prisiminė iškreiptą Harūno šypseną. Ishakas akimirką tarytum svarstė, paskui atsiklaupė šalia.

– Žinau, kad tau sunku, bet pamėgink viską įsivaizduoti Zubaidos akimis.

Ariba nenoromis pažvelgė į grotuotą langą.

– Kadaise ji buvo kalifo meilužė, – pasakė įtaigiai. – Ji žino, kad jos luomo moteris turi tik vieną galimybę tapti galinga ir įtakinga: pagimdyti valdovui sūnų. Grožis ir jaunystė praeina, bet Zubaida protinga ir jos pasididžiavimas savo aukšta kilme nepalaužiamas. Matyt, ji pakluso Harūno valiai. Tik jos dėka Muhamedas buvo paskirtas sosto įpėdiniu. Ji pasiekė tikslą savo grožiu, savo dvasia ir meilės menu. Ji pergyveno Harūno favorites apsiginklavusi viskuo, kas buvo po ranka: apžavais, savo šeimos galia ir, kuždamasi, net nuodais. Jei Muhamedui negims vyriškos lyties paveldėtojas, visas jos gyvenimo tikslas subyrės į šipulius. Jei galingiausiai karalystės moteriai padarysi paslaugą, gali gauti naudos.

– Naudos! Būti sosto paveldėtojo paleistuve! – atkirto Ariba. Matyt, jis susimokęs su Zubaida ir ketina ją įkalbėti. – Kodėl turėtumėt man padėti? – paklausė atsainiai.

Ishakas nusijuokė. Jo balsas buvo skambus ir tąsus kaip medus.

– Matau, tavęs neapgausi. Meluočiau, jei imčiau tvirtinti, kad darau tai iš prielankumo. Juk tavęs nepažįstu. Užjausti aš taip pat nesu tinkamas.

Nejučia mergaitė nužvelgė jį. Kadaise sulaužyta nosis ir tankūs antakiai teikė veidui dvilypumo. Ir vis dėlto jautė, kad gali juo pasitikėti.

– Noriu tau padėti, nes esi gabiausia mergaitė iš visų, kada nors patekusių man į rankas, – pareiškė Ishakas al Mausilis. – Tavo balsas kaip deimantas, ir aš galiu jį nušlifuoti. Atvirai tau prisipažinsiu, aš turiu galingą konkurentą – Ibrahimą ibn al Mahdį, kalifo brolį. Jo puikus balsas, bet jis lengvabūdis ir labiau už muziką myli moteris, – jis pritilo nuryti savo pykčio. Jo šviesi oda paraudo. – Kiekviena dainininkė, kurią mokau, yra mūšis su juo. Tu, Ariba, gali man tapti šlovingu mūšiu prie Badro. Siūlau tau sąžiningą sandėrį: tavo talentą paversti mano garbe, o mano patyrimą – tavo galia.

– Galia! – paniekinamai nusijuokė Ariba. Ji priėjo prie grotuoto lango. Apačioje, kieme, kuždėjosi vergės, kurias Zubaida išprašė iš kambario. Jos vis kėlė akis į viršų. – Aš nebeturiu garbės, o teisių turiu mažiau nei šuo, – tarė ji karčiai.

– Bet turi galimybių, apie kurias nė nenutuoki, – paprieštaravo Ishakas. Iš balso Ariba pajuto, kad šie žodžiai pasakyti ne šiaip. Aplink jo akis susimetė raukšlelės. – Jei panorėsi, padarysiu tave didžia kalifo karalystės dainininke. Turėsi dirbti, sunkiai dirbti. Tavo dainoje girdžiu karavanų kelio skundą, bet jis dar žalias, netvarkingas. Turi išmokti, kokius jausmus gali sukelti makvamat, tonacijos. Nors dainuoji geriau už bet kurią mokytą vergę, dar nežinai, kaip galima dainuoti, kad iš tikrųjų apžavėtum klausytojus. Tu studijuosi Mekos ir Medinos dainininkių dainas, kad galėtum nustebinti naujomis, išgrynintomis variacijomis. Ir išmoksi, kaip dera elgtis damai...

– ...kad suteiktų malonumą meilužiui? – užbaigė Ariba aštriai.

– Vyras klausys tavęs, jei sugebėsi pažadinti jo aistrą, – atsakė ravis. – Pranašo žodžiais tariant, geriausios iš jūsų, moterys, esate tos, kurios gebate apžavėti ir suvilioti. Kajina užburia klausytojo jausmus, ne tik ausį. Iš jos vyrai tikisi to, ko negauna iš žmonų, ir tai toli gražu ne vien geiduliai. Menas dainuoti, Ariba, yra menas vilioti.

Ariba staiga nusisuko.

Ishakas priėjo prie jos ir suspaudė pečius. Ji norėjo išsivaduoti, bet nieko nedarė. Švelnus balsas už nugaros buvo nepermaldaujamas:

– Ką gali dar prarasti? Zubaida siūlo tau galimybę dainuoti, – šnekino jis. – Patikėk manimi, pats esu dainininkas, žinau, ką tai reiškia.

Ir aš būčiau taip pasielgusi, jei būtų grasinę mane nukankinti, – mintyse mergaitė išgirdo sakant Teodorą. Ji žvelgė į šilku aptrauktą sieną. Labiausiai norėjosi šaukti ir daužyti viską aplink, kad ištrūktų iš čia. Nuo to įtaigaus balso, nuo tų gundomų žodžių.

– Tik pagalvok, Ariba! – maldavo Ishakas. – Tu praradai garbę, man nėra reikalo sakyti, ką tai reiškia. Barmakidai, Ariba, mirę. Susitaikyk su tuo, kuo greičiau, tuo geriau! Bet dainininkė Ariba dar negimė, pačių puošniausių pasaulyje rūmų deivė. Turi talentą, bet talentas nėra vien dovana. Pirmiausia tai įsipareigojimas. Bus akimirkų, kai jį prakeiksi. Negaliu tau grąžinti buvusio gyvenimo. Bet galiu tave apginkluoti tiems atvejams, kai daug kas priklausys nuo tavęs. Ar esi kada girdėjusi apie tarabą?

Ariba papurtė galvą.

– Tarabas yra savotiškas svaigulys, jausmas, kad išėjai iš savo kūno. Geras dainininkas padaro įspūdį publikai, ją užburia. Žaidžia su ja ir kaip nori valdo žiūrovų aistras. Žmonės, patyrę tarabą, jaučiasi tarsi gėrę daug vyno arba rūkę opijaus. Kas visą gyvenimą gyveno lengvabūdiškai, pajunta gilius jausmus, kas buvo pamaldus, tampa geidulingas.

Jis nusitempė ją ten, kur buvo oudas, atsiklaupė ir perbraukė jos ranka per pilvotą instrumentą. Ariba pajuto dilgčiojant pirštus, kai palietė auksu išrašytą medį. Juo galėjo pasitikėti labiau nei paniekintu savo kūnu, kurį pasiėmė kalifas. Ji palietė kaklelį, elegantiškai palenktą atgal kaip baugščios mergaitės. Palietė įvairių spalvų medį, sidabro inkrustacijas kiaurymėse. Ravis perbraukė jos pirštus stygomis, ir ji užsimerkė, tarsi būtų palietusi savo sielą.

– Alacho galia baigiasi prieš velnio galią, – sušnabždėjo Ishakas. – Bet dainininkė net patį velnią gali paversti klusniu vergu. Tavo begalinė galia vadinasi tarabas, ir tau tereikia ištiesti ranką, – jis paleido jos plaštaką. – Muhamedas yra pradžia, bet galbūt galėsi pavergti jo gabųjį brolį. Vyrai, apie kuriuos čia šnekama, Ariba, yra vieno valdovo sūnūs. Ir protinga kajina gali iš savo meilužio gauti viską.

Ariba pažvelgė tiesiai kalifo raviui į akis. Tyliai, bet ryžtingai ji paklausė:

– Net ir vyro galvą?

– Padarysiu, ko pageidaujate. Bet su sąlyga.

Zubaida pažvelgė suraukusi kaktą į tokiu tonu prašnekusią Aribą. Jos valdoviškas gultas stūksojo rausvos spalvos tualeto kambaryje. Tačiau kalifo žmona neatrodė tokia elegantiška: ji kaip negyvas riebus vabalas gulėjo ant nugaros išskėtusi rankas ir kojas. Ties šlapiais prie galvos prilipusiais plaukais buvo padėtas indas su chna. Vergės tepė jos rankas balinamu tepalu ir dažė kojas tradiciniais susivijusiais motyvais.

– Ir kokia ji? – iš lėliško Zubaidos veido nebuvo galima suprasti, ar ji ketina įvykdyti tą sąlygą, ar tik nori sužinoti, už ką reikės išplakti įžūlią vergę.

– Norėčiau raštiško leidimo tekėti už to vyro, už kurio panorėsiu, – atsakė Ariba. Graži juodaodė, kuri tepė šeimininkės odą ėdžiu tepalu, atsistojo. Purtydama galvą ji pastūmė Aribą į šalį, kad galėtų praeiti su sunkiu keraminiu dubeniu pro duris.

Zubaida atmetė galvą ir nusikvatojo. Favoritės kaip suploninti šeimininkės atspindžiai kreivame veidrodyje aidu atkartojo juoką.

– Pastarąsias savaites tūnojai kaip gyvas lavonas, o dabar keli sąlygas kaip karo vadė. Ką Ishakas tau padarė?

Ariba giliai įkvėpė. Ravis jai buvo tiksliai įkalęs į galvą, kaip elgtis. Ji atsiklaupė prie atvėsusios anglių krosnelės šalia gulto. Zubaida perkreipė kaklą, kad matytų. Bet tarnaitė sulaikė ją už riešo ir teptuku ėmė chna dažyti pirštų galiukus.

– Tik viena man paaiškinkit, – pasakė Ariba. – Kodėl jūsų sūnus turėtų jausti man simpatiją? Tikriausiai jis turi gražesnių vergių, kurios su džiaugsmu jam atsiduotų. Esu įsitikinusi, kad jis vedęs daugiau nei vieną žmoną, kuri turėtų jį išgydyti nuo tokios mažos... keistenybės. Bet, matyt, nesėkmingai. Todėl man atrodo, kad grožis – toli gražu ne viskas.

Tamsios Zubaidos akys žybtelėjo, ji vėl nusijuokė.

– Kad ir kaip ten būtų, kajinos akiplėšiškumo turi per akis, tai jau įrodei, kai suviliojai Harūną. Nė vienas vyras nepraranda savitvardos be priežasties.

Ariba neteko žado. Lig šiol ji nė žodžiu neprasitarė šeimininkei apie aną vakarą. Priblokšta, kad ją kaltina, mergaitė nukaito.

Nevirptelėjo nė viena priklijuota Zubaidos blakstiena. Ji tik vėdavosi savo tepalu ištepta ranka ir pastūmė favoritę į šalį, kad matytų lankytoją.

– Jaučiu, kad vyras dovanojo man katę maiše. Na, gerai, gausi, ko nori.

Nustebusi mergaitė pažvelgė į ją. Ji jau nesitikėjo kada nors pamatyti Volframo, jis niekada nepirktų sosto įpėdinio meilužės, juo labiau nesituoktų su ja. Bet Ishakas jai patarė išbandyti savo vertę. Ir ta vertė buvo verta dėmesio.

– O tu nekvaila, – pridūrė Zubaida jau švelniau. – Galbūt galėsi vieną dieną pagimdyti savo valdovui sūnų, ir jis tave iš tikrųjų ves. Geriau būti teisėta žmona. Juk vyrų ištikimybe negali pasitikėti. – Jos pernelyg dažytos lūpos lengvai vyptelėjo. Pirmą kartą Ariba sugebėjo įsivaizduoti, kaip Zubaida kadaise baimingai kovojo, kad įtvirtintų savo vietą kalifo hareme. Bet ponia jau numojo ranka, tarsi gailėdamasi dėl savo atvirumo. Vaitodama ji pasislinko atsiguldama patogiau ir davė favoritei ženklą nuvalyti tepalą. Tuo metu, kai mergaitės kvepiančiomis paklodėmis šluostė šeimininkę, ši pasakė:

– Gausi leidimą, vos Muhamedas padarys tai, ką privalo. Net tas, kas panorėtų tave nupirkti, turės pripažinti šią sąlygą. Ar patenkinta?

Ariba nesitikėjo taip lengvai gauti jos sutikimo. Jai užkando žadą.

– Esi patenkinta? – pakartojo Zubaida.

Ariba iš lėto linktelėjo ir atsistojo.

– Dabar vidurdienis, – pridūrė ji šaltu balsu, kurio iš savęs nesitikėjo. Bet toks tonas padėjo nustumti į šalį mintis apie sandėrį, kurį ką tik sudarė. – Jei paskubėsim, dar šį vakarą galėsiu aplankyti jūsų sūnų.

Zubaida pamojo liepdama prieiti.

– Ar tik nebūsiu pakankamai tavęs neįvertinusi? – ji suspaudė mergaitei smakrą ir pažvelgė į akis. – Tu esi tigrė. Bet aš tikiuosi, kad teisingai pasirinkau.

Mergaitės keliai suvirpėjo. Dabar kelio atgal nėra.

Soumaja ir Takruba nuvedė ją į kalifo rūmų hamamą – į drėgną, kvepalų prisotintą grotą haremo širdyje, kur meilužės buvo rengiamos susitikti su Harūnu ar Rašidu, kad pasaldintų savo viešpačiui naktis. Kol mergaitės darbavosi prie jos kūno, Ariba mąstė, ar ji pajėgi padaryti tai, ką pažadėjo Zubaidai. Ishakas padrąsino. Į meilės meno stoką Muhamedas numos ranka, jei jam bus pasiūlyta tai, ko dar nematė. Bet kas tai galėtų būti, ji įsivaizdavo miglotai.

Merginos stovėjo prie pagrindinio aštuonkampio šulinio kupoliškoje poilsio patalpoje. Ant marmurinio pakraščio vergės išdėliojo puodynėles, tiglius ir keistus įrankius, apie kurių paskirtį Ariba neturėjo supratimo: spalvoto plonytėlaičio stiklo buteliukus, kuriuose visomis vaivorykštės spalvomis spinduliavo brangiausi aliejai, dramblio kaulo šukas ir dėžutes, sidabrinius tiglius su kvepiančiomis pastomis.

Pašalinusios visus kūno plaukus ir nupraususios rožių vandeniu, mergaitės įtrynė Aribos kūną aliejumi. Ruošiama susitikti su kalifu, ji mėgavosi šia procedūra, bet šiandien nejuto nieko. Žvelgė į save, į žvilgančius krūtų spenelius tarsi į kažką svetima, kaip į instrumentą, kurį ruošia prieš pasirodymą.

– Esi gražus daiktas, – sušnibždėjo Soumaja, glostomais judesiais įtrindama į Aribos pečius ambros aliejų. – Jei reikės meilės meno pamokymų, sakyk. Aš žinau, kaip išvesti vyrą iš proto, o jei po ranka nėra vyro, – moterį.

Ariba nuleido akis, o Soumaja sukikeno.

– Palik ją ramybėje! – įsiterpė Takruba. Ji pagardino taurę vyno opijumi ir padavė Aribai. Matyt, mergina nelaikė tulžies po ano sykio, kad Ariba sugadino jos didįjį pasirodymą šeimininkei. Galbūt Zubaida jai įkrėtė proto. Kad ir kaip ten būtų, dabar ji buvo daug malonesnė. Odos spalvos kremu ji užtepė spuogelį ant Aribos smakro.

– Mažoji varnelė jau ir taip sutrikusi. Tegul pamėgina laimę su Muhamedu, vis tiek patirs nesėkmę, kaip ir mes visos.

Na, pamanė Ariba prablaivėdama, tikriausiai čia didžiausias palankumas, kokį tik moka rodyti Takruba. Ir uždraudė sau klausti, kas bus, jei pasirodys, kad jos tiesa. Gabaliukas opijaus geriant prilipo prie dantų. Mergina kramtė kietą karčią masę ir juto, kaip po kūną pasklinda keista galia.

– Papasakok man apie Muhamedą, – paprašė Ariba. Ji padėjo taurę, paėmė metalo veidrodį ir nubraukė nuo veido chna padažytus plaukus. Jai pasirodė, kad veidas išblyškęs, bet kai pasakė garsiai, vergės ėmė kvatoti.

– Tai kam tada pudra ir dažai? Nustebsi, ką mes iš tavęs padarysim!

Kol Takruba džiovino plaukus ir šukavo plačiomis šukomis, Soumaja pasakojo:

– Jam per dvidešimt. Mielas. Anksčiau buvo Zubaidos numylėtinis, bet kuo ilgiau nepradeda sūnaus, tuo mažiau sulaukia jos palankumo. – Atgalia ranka ji nusibraukė plaukus prilaikantį kaspiną, pastatė aliejaus buteliuką į šalį ir nusišluostė pirštus. – Geram vynui ir muzikai jis išleidžia didžiulius pinigus, todėl kišenės dažniausiai tuščios. Kitko paklausk jo eunuchų.

Ariba jau buvo besiekianti vyno taurės, bet peštelėjimas jai priminė, kad Takruba dar šukuoja plaukus. Per petį ji matė toli viena nuo kitos įsodintas migdolo formos kajinos akis. Tamsių garbanų vilnys pabrėžė plačius žandikaulius ir aristokratiškas lūpas. Ariba vėl klausė savęs, kaipgi jai sugundyti Muhamedą ibn ar Rašidą, jei gražiausios Bagdado moterys nesugebėjo. Ką ji galėtų pasiūlyti, ko jis dar nežino?

– Jei net Soumaja neįstengė su juo suartėti, ir tau nepavyks, – prašneko Takruba, tarsi skaitydama jos mintis. Nusvirę lūpų kampučiai rodė, kad jai nemalonu vaidinti draugę. – Ji gulėjo su visais, kurie turi rangą ir vardą.

Soumaja juokais Takrubą kumštelėjo.

– Tik ne su Ishaku!

Takruba vienu gurkšniu išmaukė vyną. Soumaja, matyt, pastebėjo ilgesingą Aribos žvilgsnį, skirtą nepasiekiamai taurei. Ji įpylė dar ir padavė. Ariba gurkštelėjo didelį gurkšnį: juodos ir baltos marmuro grindys susiūbavo.

– Ishakas nemiega su mergaitėmis, kurias moko, – pareiškė Takruba, įkaitintomis žnyplėmis garbiniuodama Aribos plaukus. Retkarčiais ji pasitaisydavo drabužius ir vogčiomis pažvelgdavo į veidrodį ant baseino krašto. – Aš mėginau, bet jis – kietas riešutėlis. Pasakė, kad turėčiau tai pasaugoti princams.

Soumaja šmurkštelėjo į kambarėlį kairėje.

– Negali būti! – sušuko ji pro atviras duris. Kai grįžo, priešais savo putlią krūtinę laikė visą kalną pudrinių ir teptukų. – Jis yra pirmasis kalifo ravis. Kaip kajina gali dainuoti rūmuose, jei su juo nepasidulkino? – Abi merginos pratrūko juokais. Net Teodora nekalbėjo šitaip, bent jau ne prie Aribos.

– Pažvelk tik, mūsų mažylė dega iš gėdos! – nusijuokė Takruba. Vis dar darbuodamasi prie Aribos plaukų, ji išdidžiai pareiškė: – Štai taip, habibti, vaikeli: vyrai valdo kariaudami ir tvarkydami valstybės reikalus, bet mes valdom vyrus. – Abi vergės vėl ėmė krizenti. – Gundyti yra didelis menas, brangute, – lyg paslaptį sušnabždėjo Takruba mergaitei į ausį. – Kiekvienas vyras turi silpnybę, tik reikia ją rasti. Kaip Zubaida rado Harūno ar Rašido.

Išgirdusi kalifo vardą, Ariba krūptelėjo ir išliejo vyną.

– Tikriausiai nori sužinoti, kokia ji? – klausė Takruba paslaptingai. Laisva ranka ji padavė Aribai skepetą nusišluostyti. – Pasakysiu: kalifas yra pasigailėjimo vertas šachmatininkas!

Soumaja, rinkdama nuo baseino pakraščio pudros dėžutes, skambiai nusijuokė:

– Ar negirdėjai tos istorijos?

Ariba suglumusi žvelgė tai į vieną, tai į kitą.

– Pasakojama, kad Zubaida su juo žaidė šachmatais, ir jo pastatyta suma buvo... na, tu gi žinai kas. – Ariba papurtė galvą, o Soumaja atsiduso. – O visagali, kokia tu nekalta! Kiekvieną sykį pralaimėjęs jis turėjo... – ji išraiškingai palingavo klubais. – Kalifas žaidė šachmatais, bet, matyt, apgailėtinai. Jis nuolat pralošdavo. O Zubaida negailestingai reikalavo savo prizo. Kai ji kalifą išsunkė iki paskutinio lašo ir vėl laimėjo, šis turėjo pripažinti pralošęs ir kovą meilės fronte. Bet ponia nebuvo tokia kvaila ir beregint pareikalavo skolos lapelio, – mergina sukikeno.

Takruba užbaigė pasakojimą:

– Matyt, vergė, buvusi šalia, patarė, kad ponia nesitenkintų skolos lapeliu, o užsitikrintų vienatinę minėto daikto teisę. Harūnas taip pasipiktino, kad atgavo jėgas. Su verge jis buvo pradėjęs sūnų Abdula anksčiau, nei Zubaida pastojo su Muhamedu.

Soumaja net purtėsi iš juoko. Nuo alkoholio svaigo Aribos smegenys, ji stipriau spaudė taurę. Reikia tikėtis, kad Muhamedas neturi tokio potraukio lažintis kaip jo tėvas! Ji neramiai pažvelgė į Takrubą, kuri iškilminga eisena žingsniavo pro duris.

– Ko raukaisi? Ak, tiesa, juk tu dar beveik nekalta mergelė, – pajuokavo Soumaja, teptuku dažydama Aribai veidą. Ji darbavosi susikaupusi, net prikandusi liežuvį. Kai iš šalies pažvelgė į savo darbą, patenkinta nusijuokė. – Bijai skausmo, ar ne? – kalbėjo mergina. – Bet nuo jo yra priemonė, brangute: daug vyno su opijumi į vidų ir truputį aliejaus iš išorės. Duosiu tau savojo, egiptietiško, jis veikia puikiai! Keli lašeliai tarp kojų, ir tavo migdoliukas bus švelnesnis už gerklę!

– Ačiū, – sumurmėjo Ariba, abejodama, ar iš tikrųjų yra už ką dėkoti. Ji nudūrė akis į grindis.

– Laikyk galvą tiesiai! Nėra ko bijoti, dauguma rūmų vyrų yra geri meilužiai, – sušnibždėjo Soumaja, vis dar darbuodamasi teptuku. – Galvok tik apie tai, kaip reikiamais žodžiais jį sujaudinsi. Tada jau jis tave paruoš, kol imsi maldauti įsiskverbti. Tik nemėgink gulėti viršuje, vyrai to nemėgsta. Kita vertus, yra tūkstantis galimybių: hanaši – gyvatės poza iš viršaus, arba bakari – buliaus poza iš užpakalio. Abdula puikus meistras! Buvau jo vergė, kol Zubaida mane nupirko, dėl to Takruba sprogsta iš pavydo. Šis berniukas žino, kur paliesti moterį, sakau tau, jis...

– Būk gera! – maldavo Ariba. Ji skubiai susivertė vyno likučius į burną. Soumaja paėmė taurę ir užbraukė lūpų kontūrą. – Ar Muhamedas iš tikrųjų myli vyrus? – sušnibždėjo Ariba. – Vis dėlto kalifo sūnus ir tikėjimas draudžia...

Juoko banga ją įtikino, kad kalifo rūmuose į tikėjimo draudimus niekas rimtai nežiūri. Soumaja tikriausiai laiko ją perdėtai drovia imamo dukra, pamanė įsiutusi mergaitė. Juk ir ji galėtų papasakoti savo įspūdžius: apie gašlius pakelių plėšikus, girtus pirklius ir dainas, tokias kaip Bašaro ibn Burdo!

Soumaja brūkštelėjo per nosį pudros pūkučiu, net Ariba pradėjo čiaudėti. Paskui sušnibždėjo:

– Aš dar niekada nesimylėjau su vyru, kuris pirmenybę teikia savo lyčiai. Jei tau pasiseks, būtinai papasakok, kaip buvo!

Vynas ir opijus padarė savo darbą. Ariba pradėjo kikenti. Kuo daugiau gėrė, tuo abejingesnė darėsi.

Remdamasi į savo favorites, į hamamą įlingavo Zubaida. Net šiltoje pirtyje ji vilkėjo brangakmeniais apkarstytus apdarus. Tik plaukai buvo nepridengti, tikriausiai, kad būtų galima pasigrožėti perlų prisagstytomis kasomis. Paskui ėjo vergės, nešinos drabužiais, ir Takruba, kuri tuos apdarus Aribai parinko.

– Tai ką, jau baigėte? – ji kritiškai nužvelgė Aribą, ši nevalingai prisidengė savo nuogybę. Juodai dažytų akių žvilgsnis buvo nemalonus. Zubaida mostelėjo ranka. Trys juodaodės patarnautojos atnešė dramblio kaulo kėdutes ir ištiesė ant jų siuvinėto šilko apdarus: neryškioje šviesoje mirgėjo žalias ir raudonas šilkas, spindėjo brangakmeniais nusėtos kurpaitės ir Damasko meistrų darbo brokato diržas. Soumaja iš nuostabos net aiktelėjo. Ji kilstelėjo diademą, kuri pagal naujausią madą buvo dėvima užsmaukta žemai ant kaktos, ir paglostė brangakmenius.

Ariba pagalvojo apie Volframą. O, jei pamatytų ją su šiais drabužiais! Prisiminė savo apdriskusius vyriškus apdarus ir jo žodžius: „Ar tiems šimtams moterų įprasta taip vilkėti?“ Staiga jai į galvą šovė mintis.

– Išneškit viską! – paliepė ji vergėms. – Šiandien vilksiuosi vyriškais drabužiais.

Zubaida po dažų sluoksniu išblyško.

– Bet moteris...

– Jūs norite, kad suvedžiočiau jūsų sūnų, nors jūsų vyras smaginosi su manimi, – nutraukė Ariba šeimininkę. Jos liežuvis buvo sunkus, bet jautėsi drąsesnė nei anksčiau. – Šiuo atveju vyriški drabužiai tebus mažutis nusižengimas įstatymams. – Ji neturėjo nė menkiausio supratimo apie šariatą, bet Ishakas minėjo, kad esama griežtų taisyklių, kada vyras gali sanguliauti su moterimi, kuri lovoje priklausė jo tėvui.

Su pasitenkinimu ji pastebėjo pritariamą Soumajos žvilgsnį. Zubaida sutrikusi mostelėjo ranka. Tada nusikvatojo taip, kad perlų karoliai ant jos galingos krūtinės sušokčiojo.

– Tu tikra akiplėša! Tokios pats sosto įpėdinis dar nematė. Ar girdėjot, ką ji sakė, – ji mostelėjo vergėms ir vėl pasisuko į Aribą. – Ten bus ir Muhamedo pusbrolis Abdula. Nesirūpink juo, net jei mėtys ugningus žvilgsnius į tave. Jie geria kartu tik todėl, kad šito pageidauja Harūnas.

Ji paliepė mergaitėms išeiti. Kuždėdamos vergės dingo už durų, iš kur anksčiau Soumaja atnešė pudrines. Dažytų Zubaidos lūpų kampučiai dar labiau nutįso žemyn. Vogčiomis ji kyštelėjo Aribai aštriai kvepiantį vilnos tamponą ir nusuko akis.

– Įsikišk tai prieš eidama! – paliepė šiurkščiai. – Noriu, kad Muhamedas turėtų tikrą paveldėtoją, o ne vergės pavainikį.

Ariba pažvelgė į granatų, obuolių sultimis ir alūnu įmirkytą gumulėlį ir netikėtai sukikeno:

– Aš visiškai pritariu jūsų nuomonei, šeimininke!

Zubaida pageidavo, kad Aribos plaukus pridengtų auksiniu tinkleliu ir ant kaktos užrištų brokato juostą. Bet Ariba pasirinko juodą turbaną, iš po jo vilnijo palaidi plaukai. Jie dar nebuvo ilgesni, nei nešiojo vyrai. Ji būtų atrodžiusi kaip berniukas, jei ne liemenuota palaidinė, išryškinanti moteriškas formas. Raudonos kelnės traukė žvilgsnį. Soumaja davė vieną iš savo siuvinėtų diržų. Bent vieno moteriško daikto reikėtų, pamanė mergaitė, ir jei Muhamedas pagaliau susidomės, mūšis bus laimėtas. Kai pasirengė, merginos ją juokais pavadino džoulamija: mergaitė ir berniukas sykiu.

Pro durų plyšį Ariba pažvelgė į prieblandoje skendintį princo rūmų ivaną. Sosto paveldėtojas buvo pagarsėjęs sugebėjimu daug išgerti. Bet jei šiandien geria su draugais nuo ryto, verta suabejoti, ar įstengs įvykdyti tai, ką privalo. Durys, už kurių stovėjo Ariba, vedė į kiemą atsiveriantį kambarį. Vanduo čiurleno ištemptomis lino paklodėmis. Viskas tviskėjo auksu, grindys buvo grįstos bizantiškomis mozaikomis, taip, kaip mėgo Zubaida. Tačiau akivaizdu, kad jos sūnaus geresnis skonis: čia nebuvo perdėto motinos prašmatnumo. Prie galinės sienos ant minkštų juodmedžio suolų sėdėjo du vyrai. Pro plyšį Ariba jų gerai neįžiūrėjo, matė tik prieš juos stovintį graviruotą sidabrinį kavinuką. Ore tvyrojo alavijų kvapas.

Ant kilimėlių kieme įsitaisė muzikantai. Ishakas ją perspėjo, kad nebus sitaro, nes Muhamedas niekada neklausė savo dainininkių už uždangos. Mergaitės pirštai spaudė safakataną, kurį buvo įdavęs ravis. Jam atrodė, kad šios savitos kastanjetės – pats tinkamiausias instrumentas dainoms, kurias juodu parengė. Ariba galvojo apie nešvankius tekstus, bet vynas su opijumi seniai pradėjo veikti. Malonus rūkas užgožė viską, išskyrus mintį apie tikslą.

Ją čia atvedęs eunuchas stumtelėjo į nugarą.

– Pasiskubink!

Ariba nerangiai, kliuvinėdama įėjo į ivaną. Už nugaros pasigirdo pasibaisėjusio tarno dūsavimas. Mergina skubiai pakėlė rankas su kastanjetėmis, prisiderino prie muzikos ritmo ir žengė kelis šokio žingsnius. Tada uždainavo:

Dvi taures įpilsiu šiandien tau, vaikine,

Vieną sklidiną meilės, kitą sklidiną vyno...

Ji pažvelgė į aukšto rango sugėrovus. Nustebęs vieno žvilgsnis slystelėjo merginos kūnu. Be jokios abejonės, Abdula. Ariba sustingo. Tamsiomis blakstienomis apriestos akys, aistringos lūpos – kur buvo jį sutikusi? Antrasis – taip pat gražus vyras. Gležnesnis už brolį. Šviesūs drabužiai teikė jam nežemiškos elegancijos. Dažytos akys labai panašios į Zubaidos. Jis tik akimirką pakėlė akis, šis judesys panėšėjo į driežo. Jo dėmesys buvo nukreiptas į vos keturiolikos metų eunuchus, stovinčius greta, baltaodį ir juodaodį. Vieną iš jų princas čiupo už diržo ir prisitraukė prie savęs ant gulto. Jaunuolis klusniai prigludo prie šeimininko ir leido pilti į burną vyną. Kitas kaip maišas sudribo prie princo kojų.

Ariba nebuvo tokia apdujusi, kad nesuprastų, jog Muhamedas ja nesidomi. Pašėlusiai daužantis širdžiai krūtinėje, ji davė muzikantams ženklą ir vėl pakėlė safakataną. Šokio žingsniu prisislinko arčiau ir įžūliu balsu užtraukė:

Kam atiduosi pirmenybę,

Kas tave meile svaigins?

Vergei, kuri virpėdama, sutrikusi

Nuo tavo lūpų aistrą skins,

Ar neišmanėliui berniokui,

Kurio ir pažastys dar dvokia?

Juodaodis eunuchas prie Muhamedo kojų, regis, jau buvo užmigęs. O baltaodis išgirdo jos žodžius.

– Chalas! – sušuko užsirūstinęs. – Koks įžūlumas!

Princas pakėlė dažytas migdolines akis. Merginos galvoje dūzgė vynas ir svaigino. Ariba siūbavo klubais, kaip matė darant Teodorą. Iš rankovės ji ištraukė saują sidabrinių dirhamų. Monetos žvangėdamos pažiro ant grindų, o ji traukė toliau:

Kurio aštriausia ietis

Sudrimba net ir pasistiebus,

Tam, kurs nežino, kad meilė glamonėtis kviečia,

Tam, kuriam rūpi tik aukso monetos.

Baltaodis eunuchas grėsmingai pašoko iš vietos. Jau ketino pulti merginą, bet nepastebėjo vyno ąsočio po kojomis. Garsiai barkštelėjo, ir jis kiek ilgas išsitiesė ant grindų. Ąsotis išsiliejo. Muhamedas ibn ar Rašidas atlošė kilmingą savo galvą ir iš visos gerklės nusikvatojo.

– Ahsanti ja džarija, va hajati! – pasveikino jis Aribą ir vienu kartu išmaukė visą ratlį. Jos pasirodymas įtiko. Tik eunuchas, regis, šeimininko skoniui nepritarė.

– Vyk tą mergšę lauk! – subliuvo jis. Akys pasruvo krauju, jis mėgino keltis nuo žemės, bet tarnas jau prišoko, griebė už pažastų ir pastatė ant kojų.

– Išvesk jį į gryną orą! – paliepė Muhamedas juokdamasis. – Kai išblaivės, grąžink! – rankos mostu jis pakvietė Aribą artyn ir padavė auksinę taurę. Nuo Abdula žvilgsnio kitu metu būtų sudegusi iš gėdos. Bet šį sykį jis tik kurstė. Ariba pasuko taurę taip, kad lūpomis priglustų toje vietoje, kur ją buvo lietusios Muhamedo lūpos, ir išlenkė iki dugno. Sosto įpėdinis su aiškiu nepasitenkinimu stebėjo, kaip atidžiai brolis akimis seka merginą. Ariba pažiūrėjo į abu konkurentus. Tada garsiai barkštelėdama pastatė taurę ant grindų. Pagaliau ji suprato, kaip užkariauti Zubaidos sūnų.

Jos rankos su kastanjetėmis iš lėto nuslydo kūnu aukštyn ir ėmė mušti provokuojamą ritmą. Tarsi netyčia ji pasiuntė oro bučinį į Abdula pusę. Šis atsitiesė ir glamonėjo ją ugningu žvilgsniu. Sosto įpėdinis nustūmė nuo kelių miegančio eunucho galvą. Pažvelgė į brolį, paskui į merginą. Ji vogčiomis pravėrė lūpas ir vėl pasisuko į Abdula.

Muhamedas nusikabino savo gintaro karolius, vienu šuoliu prišoko prie Aribos ir užkabino jai. Padvelkė aštriais muskuso kvepalais, jis prisitraukė merginą už vėrinio. Ji pajuto juodai dažytų akių žvilgsnį, su neslepiama aistra slystantį kūnu. Ant lūpų blizgėjo vynas ir lašėjo per smakrą. Muzikantai liovėsi groję. Sahibas al muzika linktelėjo vyrams, kad pasišalintų.

Aribos širdis suspurdėjo krūtinėje. Iš lėto, vis dar vogčiomis šnairuodama į Abdula, ji uždainavo:

Paimk vadeles, garbus valdove,

Nuolankiai kęsiu, kai ant manęs josi.

– Vallahi, inti azima!

Neperspėjęs Muhamedas bloškė ją ant grindų ir kaip pamišęs puolė bučiuoti. Nuo jo tvoskė pastovėjusiu alkoholiu ir indišku hašišu, ta žolele, kuri sužadina aistrą ir viską nugramzdina užmarštin, išskyrus jausmus. Per petį jis metė triumfuojamą žvilgsnį į brolį. Abdula išbalo, staiga pakilo ir išėjo iš menės.

Muhamedas nusišypsojo Aribai. Pakėlė ją, jo rankos nuslydo jos kūnu ir užvaldė: pailgintus antakius, padažytus akių kampučius, tamsiais dažais apvestas lūpas. Jo pirštai glostė krūtis po žvilgančia medžiaga. Bet Ariba nieko nejuto. Viskas buvo keista ir netikra. Jo lūpos prisilietė prie jos kaklo.

Sunkiai šnopuodama Ariba atmetė galvą. Vieną akimirką jai pasivaideno, kad junta šaltus afšino kardo ašmenis.

Sosto įpėdiniui šis judesys turėjo kitą reikšmę.

– Kaip nori mane sugundyti, džoulamija? – sušnabždėjo braukdamas delnu po aptemptu drabužiu. – Kaip berniukas ar kaip mergaitė? – jo lūpos slydo jos kūnu.

Pačiai keistu svetimu balsu Ariba atsakė:

– Kaip abu, pone. Kad patirtumėt dvigubą malonumą, nes žinote tik įprastą.

Muhamedas paslėpė veidą tarp merginos kojų, ši nevalingai abiem rankom įsikibo jam į plaukus.

– Aš tavo vergas, – sušvokštė jis. – Tik pasakyk, ko nori, ir gausi.

„Afšino galvos, – pamanė ji. – Ir dėl šios akimirkos Haidaras ibh Kavusas pasigailės.“ Netikėtas galios pojūtis pergalėjo ją apėmusį pasibjaurėjimą – pasibjaurėjimą savimi ir šiuo gražiu jaunuoliu.

Muhamedas dantimis atrišo kelnes prilaikantį raištį. Staiga jis nuščiuvo, geriau įsižiūrėjo ir perskaitė:

– Atrišk raištį / tegul smunka kelnės. / O tada pasveikink užpakalinę dalį: / nagi, sveikas atvykęs, mažasis šikniau!

„Soumaja – tai pabaisa!“ Akimirksniu Ariba prablaivėjo. Bet Muhamedui šis užrašas netgi patiko. Jis tyliai nusijuokė. Staiga pastūmė ją prie sienos. Išsigandusi ji sukriokė, užkliuvo už miegančio eunucho, skruostas prigludo prie ištemptos lino paklodės. Ja tekėjo šaltas vanduo, čiurleno plaukais ir veidu. Ariba už nugaros juto, kaip jis atsisega diržą. Tada pajuto jo varpą prie nuogo savo klubo.

– Daryk su manimi, ką tik nori, – sušnabždėjo jis į ausį. Vėl tvokstelėjo alkoholis ir ji žiauktelėjo. – Tu, nudulkintas mažas šėtoniuk!

Jo žodžiai skydo jos galvoje. Vanduo sroveno pusiau nuogu kūnu. Muhamedas apglėbė jos krūtis, kurios ryškėjo po peršlapusia palaidine. Perbraukė jas iš viršaus žemyn, paskui ji pajuto tarp kojų maudulį. Užsimerkė. Prieš akis taip aiškiai iškilo kalifo šypsena, tarsi Harūnas ar Rašidas stovėtų priešais. Sunkus už jos stovinčio vyro kvėpavimas pagreitėjo. Vienodais tarpais jos kūnas bilsnojo į drėgną sieną.

Vėlai naktį Ariba grįžo iš princo rūmų suveltais dar drėgnais plaukais ir negrabiai užrišta kelnių juosta. Nepaisydama vėlaus meto, pirmiausia pasuko į pirtį. Rožių vandens aromatas prislopino pykinimą. Bet iš hamamo išėjo tik tada, kai nuo šveitimo oda įraudo ir skaudėjo. Ant jos lovos gulėjo patiesti prabangūs Nišapuro šilko apdarai, iškvepinti permatomi marškiniai, net brokato maišelis su aukso monetomis – Muhamedas nedelsdamas sumokėjo už malonumą.

Ariba sustojo tarpduryje. Tada iš lėto priėjo prie lovos ir viską nustūmė į šalį. Atsigulė šalia drabužių ir susirietė į kamuoliuką. Taip ir liko gulėti. Veidu sruvo sūrios ašaros.

Zubaida tesėjo pažadą: dar prieš saulei patekant Ariba persikėlė į Ishako namus. Tik išėjusi iš kalifo rūmų ir nutolusi nuo visur esančio Harūno ar Rašido, ji lengviau atsiduso. Ishako mokykloje buvo beveik aštuoniasdešimt kambarių, skirtų vergėms dainininkėms. Visą laiką iš kurio nors skambėjo muzika. Mergaitės dainuodamos žingsniuodavo saulės spindulių užlietu koridoriumi. Nuo plokščio divano stogo, iš po didžiulio medžiaginio saulės skėčio, akims vėrėsi Eufrato slėnis. Geru oru tolumoje galėjai regėti net Tauro kalnus. Ne kartą Ariba sumojo į juos iš ten besižvalganti.

Jos dienotvarkė buvo griežta kaip niekad gyvenime, suskirstyta taip, kad išmoktų to, kas, Ishako nuomone, svarbiausia: pakerėti visus pojūčius. Tai, ką jis vadino pamoka, labiau panėšėjo į viską aprėpiantį meilės žaidimą. Svarbiausia, žinoma, buvo dainavimo ir grojimo liutnia pamokos. Iš Ishako Ariba išmoko, kad kiekviena tonacija valdo tam tikrą nuotaiką – meilę, liūdesį, džiaugsmą ir geismą. Kajina, tiksliai parinkdama tonaciją, gali paveikti klausytojų nuotaiką.

– Tai kerai! – iškošė Ariba, kai ravis pirmą kartą daina privertė ją juoktis.

Ishakas nusišypsojo ir padavė jai liutnią.

– Taip, bet ypatingi – suvedžiojimo kerai. Pamėgink!

Viena iš vyresnių dainininkių žaisdavo su ja šachmatais ir mokė dvasingo pokalbio paslapčių: vyrams patinka sąmojingos moterys. Ji supažindino Aribą su poezija, kad vėliau mergina pati galėtų rašyti dainų tekstus. Ariba dažnai buvo siunčiama į virtuvę, nes kajina turėjo mokėti rinktiniais valgiais sugundyti meilužį. Ishako virėjo indo valdos mergaitei priminė vaikystę: labirintą prieblandoje, sklidiną nuostabiausių kvapų. Ir, žinoma, daug laiko buvo skiriama kūno priežiūrai, mergaitės masažuodavo vienos kitas ir įtrindavo kūną gundančiomis kvapiomis esencijomis. Mažiausiai jai patiko teologijos ir šariato pamokos. Tikriausiai tai priklausė nuo mokytojo, viskuo nepatenkinto šventuolio kadžio, iš kurio veido aiškiai galėjai išskaityti, ką jis mano apie verges dainininkes.

Reguliarios pratybos teikė Aribai saugumo jausmą. Be to, ji buvo laisvesnė kaip visada: niekas neklausė, jei eidavo pasivaikščioti, niekas nereikalavo saugoti garbę. Vieną dieną ji visiškai nustojo apie tai mąstyti. Kaip ir anuomet, begalinėse Chorasano platybėse, žingsnis po žingsnio ji ėjo naujuoju savo keliu, nė nežinodama, kur nuves ją persekiojanti mintis: afšinas neturi nugalėti.

Buvo ankstyva popietė. Ariba sėdėjo ant šulinio krašto kieme ir vargo atlikdama Ishako užduotą pratimą: mokėsi aukšto pratiso garso, dainuodama Hunaino al Hirio dainą. Ją vis dar kankino kosulys, kurį įsitaisė prie drėgnos Muhamedo rūmų sienos. Bet ravis nepripažino jokių pasiteisinimų.

Už nugaros vergai tempė varinius katilus į virtuvę. Vištienos ir rožių uogienės kvapai bylojo, kad krosnys jau užkurtos. Kažkur kažkas grojo tą pačią melodiją liutnia, o į marmuro grindis buvo mušamas taktas. Tai Soumaja tupėjo šešėlyje ir mušė greitą ritmą. Ji išprašė iš šeimininkės, kad leistų svečiuotis mokykloje.

– Nekenčiu šito pratimo, – pasiskundė ir priėjo arčiau. Kaip pavakariui, ji buvo pernelyg ryškiai pasidažiusi. Mergina kvepėjo kaip visas rožynas ir vis šnairavo į vartelius, vedančius į vyrų sparną. – Ar vis dar pyksti dėl tos kelnių juostos?

– Kad ir kaip buvo, ji savo padarė. – Ariba nutylėjo, kad būtų įmaniusi Soumają ta juosta pasmaugti. – Nekalbėkim apie tai. Ką darau blogai?

– Dažniausiai viskas priklauso nuo kvėpavimo, trūkčiojamas kvėpavimas beveik visada trukdo. Atsistok! – patarė Soumaja. Ariba nuslydo nuo šulinio atbrailos. – Turėtum įsigyti meilužį, – kleketavo kajina, spausdama Aribai tai pilvą, tai mentes, tai krūtinę, taisydama stovėseną. Ji pasiaukojamai masažavo mergaitės pečius. – Reguliariai atpalaiduojant sąnarius, bus skardesnis balsas, jei supranti, ką turiu omenyje. Kajina neturi rimtai įsimylėti. Kai tik leisi vyrui save pavergti, būsi išduota ir parduota, atpalaiduok gi užpakalį! – Mergina susimąstė. – Kas pasidarė tam Abu Isai, Harūno ar Rašido sūnui? Girdėjai, ateis į muzikos pratybas? Ar tai jis tau praeitą savaitę atsiuntė brangaus cukrinio vyno? Jis tikriausiai niekada netaps kalifu, bet išmano apie meilę, galėtum daug iš jo išmokti. Be to, gražus ir dainuoja kaip dievas. Tau dažnokai teks miegoti su riebiais vyrais, kurie atsiduoda prakaitu, sumišusiu su padaugintais kvepalais... Ja salam, ką tu darai? Stovėk tiesiai, habibti! Taip, o dabar mėgink dainuoti!

Ariba padainavo pratimą dar kartą ir nustebo, kaip lengvai iš gerklės sklinda garsas.

– Ir ką Ishakas sau manė, užduodamas šį pratimą? – pasiskundė.

– Galbūt priežastis ta, kad jo paties balsas iš prigimties nėra ypatingas, – nusijuokė Soumaja, ir iš po pudros išryškėjo dailaus veidelio kontūrai. – Jis patenkintas tik tada, kai viskas tobula. Dėl tokių beprotiškų reikalavimų žmonės jį vadina al malsu.

„Įgeltu tarantulo?“ – pamanė Ariba ir taip pat nusijuokė.

Staiga Soumaja nukreipė žvilgsnį į vartelius kitame kiemo gale. Zirjabas, vienas iš Ishako mokinių, žengė lygiomis kaip veidrodis marmuro grindimis. Šiandien virš palaidinės ir kelnių jis vilkėjo raudonais ir baltais dryžiais margintą apsiaustą, ant jo turbano kažkas švietė: tik pamanyk, prisisegęs geltoną rožę!

– Allahu rahim, ar verdat seną gerą vištą su rožių uogiene? – jis suraukė kilnią graikišką nosytę. – Kaip įprastai! Reikėtų į padažą pridėti žibuoklių kvepalų, tai bent būtų, – susižavėjęs mostelėjo, – atradimas! – Šilkine skepeta jis patapšnojo smailią kaip teptukas barzdelę. – Ar nematėt Ishako?

Ariba papurtė galvą, o Soumaja nutaisė gundomą šypseną ir vis sagstė viršutinę jubos sagą.

Zirjabas paslėpė nosinę brokato rankovėje ir pečius siekiančius plaukus narsiai brūkštelėjo į priekį. Šiandien jis buvo nusidažęs vieną garbaną šviesiai, rožės ant turbano spalva.

– Šiandien jam pasirodymas, Harūnas ar Rašidas seniai pradėjo pavakario pobūvį prie upės. Kalifas maukia vieną taurę po kitos ir su kiekviena jo pyktis auga. Netrukus atsiųs sargybą, jei Ishakas tuojau pat nepasirodys!

Bet vaikinas ne itin liūdėjo. Jo žvilgsnis sustojo ties Soumaja.

– Jis pas mylimąją, – sukuždėjo ši prikimusiu balsu. – Pas šeimininkę Hašimą, ties kampu į prieskonių prekeivių gatvę krikščionių kvartale. Mačiau, kaip vakar iš ten išėjo.

Ariba kostelėjo.

– Chodaje bozorg, brangute, nori mane nužudyti? – Zirjabas atšoko, tarsi ji sirgtų maru.

– Kas nors turi jį nuvesti, – nerimavo Ariba. – Ishaklas turi daugybę kilmingų pavyduolių, kurie pasinaudos proga. Juk negalime leisti, kad kalifas įkištų jį į kalėjimą!

Tada ji būtų grąžinta Zubaidai. Ir tik Alachas žino, kokias chorasaniškas ydas ši pavestų jai gydyti.

Soumaja nekantriai linktelėjo. Ariba pastebėjo, kaip ji mirktelėjo Zirjabui. Šis, regis, taip pat nebuvo iš kalbiųjų. Vaikinas įžūliai apkabino Soumajos klubus.

Ariba nesiryžo. Vien nuo minties, kad vėl pamatys Harūną ar Rašidą, pylė šaltas prakaitas. Atrodė, Soumaja ir Zirjabas ją pamiršo. Mergaitė giliai įkvėpė:

– Gerai jau. Nueisiu.

Kai stovėjo gatvėje, išgirdo pratisą, ritmišką muedzino kvietimą į pavakario maldą. Gatve, grįsta kaip šachmatų lenta, kaukšėjo krovininiai asilai. Išblukusio medžio balkonų grotos, pro kurias dabar kaukšėjo Ariba, pridengė saulę. Ji tik palydės Ishaką į pokylį ir tuoj grįš, drąsino save. Kalifas jos net nepamatys. Ir vis dėlto rankos šalo. Pro raižytus karavansarajaus vartus sklido sunkūs pipirų ir cinamono kvapai. Nejučia mergaitė sulėtino žingsnį, kai už molio plytų sienos išgirdo kuprių bliovimą. Priešais ėjo krovinių nešikas, sulenkęs nugarą po sunkia našta. Iš po kaktos raiščio, prilaikančio nešulį, buvo išsprūdusi šviesių plaukų sruoga. Į galvą jai šovė beprotiška mintis, kad gatvėje gali sutikti Volframą. Bet daugiau nieko nebuvo, tik keli gatvės berniūkščiai spoksojo į ją pravira burna. Supykusi ji paragino save grįžti į protą ir pamėgino susiorientuoti.

Priešais buvo dantyta molio spalvos miesto siena. Kairėje matėsi kirpėjo dirbtuvėlė mėlynomis durimis, toliau virš namų stūksojo senas minaretas. Prieš jį gūžėsi apšepusi smuklė: velkamų vyno statinių žymės rodė, kas čia pilstoma. Ariba sukaupė visą drąsą ir žengė vidun.

Belangė smuklė buvo dar beveik tuščia. Nuo drėgnos sienos trupėjo tinkas, ore tvyrojo salsvas hašišo kvapas. Kažkoks įtartinas žmogus kažką šūktelėjo Aribai. Ji nesuprato vietinės tarmės, bet tikriausiai taip dar geriau: apkūnoka smuklininkė, regis, suprato, ką sakė vaikis. Laisva ranka ji trenkė jam skambų antausį. Vyrai nusikvatojo, o vienas pasisodino moterį ant kelių. Tuo metu, kai Ariba brovėsi pro šalį, moteris glamonėjosi su vyruku, atrodė, kad jai netašytas jo švelnumas patinka. Pro didžiules jos krūtis vyras skvarbiai apžiūrinėjo Aribą. Vietoj dešinės rankos buvo likusi tik bigė – vagis, kuriam įvykdyta muhtasibo skirta bausmė, pamanė Ariba neramiai. Ji nesuko galvos dėl to, kas čia atviliojo kalifo ravį, bet skubėjo pereiti smuklės patalpą. Už jos buvo mažutis vidinis kiemelis. Iš viršaus aidėjo moters juokas, tada pasigirdo vyro dainavimas.

Ariba užkopė keliais mūriniais vynu aplaistytais laiptais. Antrojo aukšto koridorius vedė prie vienintelių durų. Mergaitė pabeldė, bet niekas neatsiliepė, tada ryžtingai jas atvėrė.

Į nosį tvoskė alkoholis. Šeimininkė, drūta maždaug trisdešimties metų moteris, kikendama gulėjo ant trijų ar keturių vienas ant kito suklotų kilimų. Gražus jos veidas buvo paraudęs, iš po aukštai virš kelių atsmaukto sijono matėsi stiprios rudos kojos. Ishakas užvirtęs ant jos raliavo gatvės dainušką. Moteris judino kojų pirštus muzikos ritmu. Be įprastinės lovos, ant kurios juodu gulėjo, čia buvo tik skrynia ir anglių krosnelė.

Ariba prikando lūpą, kad nepradėtų juoktis. Ji uždarė duris, džiaugdamasi, kad Ishakas bent jau mūvi raudonas kelnes. Mergina tyliai kostelėjo. Suklikusi iš nuostabos, šeimininkė ranka prisidengė krūtinę ir užsitraukė ant kelių sijoną. Ishakas ketino atsisukti į įsibrovėlį ir parvertė šalia lovos stovintį vyno ąsotį. Vynas išsipylė ant grindų plytelių. Nieko nesuprasdamas, jis spoksojo į Aribą ir krapštėsi galvą. Tada pažvelgė į savo menkai pridengtą plaukuotą krūtinę, pilvą, kur virš diržo ryškėjo pirma riebalų klostė. Juodi jo plaukai stirksojo į visas puses.

– A, kalifas! – sugriaudėjo jis pagaliau supratęs. – Matyt, būsiu pamiršęs. Garbingi ponai laukia savo rūmų juokdario! – jis nusilenkė ir atsirūgo.

Netrukus Ariba jau traukė pietinių vartų link, už kurių driekėsi Eufrato slėnis. Smuklės šeimininkė paskolino izarą, juo Ariba prisidengė galvą: taip Harūnas jos nepažins. Greta, atsirėmęs į jos petį, svirduliavo Ishakas, lydimas gatvės berniūkščių šūkalojimo. Ši triukšminga palyda strykčiojo aplinkui, stengdamasi patraukti merginos dėmesį. Tik kai priėjo miesto vartus, berniūkščiai išsisklaidė nelyg musių spiečius.

Sargybinis, regis, pažino ravį, jis toliau sau rymojo ant ieties, tik plačiai nusišypsojo saulėje nudegusiu veidu ir mostelėjo ranka, nė neklausęs leidimo.

– Ishakai al Mausili, – nusijuokė, – vėl nusigėrei su krikščione, užuot gėręs su visų tikratikių valdovu! Prižiūrėk jį, mergaite, oi pridarys jis tau rūpesčių!

– Geras vaikas, – suvapėjo Ishakas ir draugiškai patapšnojo sargybiniui per petį. – Mažytė lakštingala, gera mergaitė.

Ariba susirūpinusi žvelgė į jį. Jiedvi su užeigos šeimininke mėgino grąžinti raviui jėgas. Sušukavo, ant galvos uždėjo raudoną fetrinę kvalansuvą, dabar jis atrodė bent jau toks, koks atėjo pas mylimąją. Aribai vos pavyko įgrūsti nuo vyno ištinusias jo kojas į raudonus batus ir užrišti geltonus raištelius. Hašima apvilko raudoną kvabą, užsegė ant krūtinės ir sujuosė geltona juosta. Paskiausiai moteris jam sugirdė kažkokio gėralo. Tikriausiai tai turėjo prablaivyti, bet žiūrėdamas į jį to nebūtum pasakęs. Visą kelią rūmų muzikantas traukė nešvankias dainuškas, Aribai beliko tikėtis, kad pakeliui nepasipainios koks pamaldus tikintysis.

Sargybinis smagia šypsena palydėjo juodu tolstančius nuo miesto sienos ir sukančius į siaurą takelį upės slėnio link. Kelias vingiavo pro skurdžias lentines lūšnas. Ant gatvės mėtėsi dvėsenos, išmatų ir visokių atmatų. Iškabinti tinklai ir pūvančių žuvų dvokas priminė, kuo verčiasi čionykščiai žmonės. Ant kuolų nosimis į viršų sustatytų valtelių buvo išpaišytos nuo negandų saugančios akys, bet dažai jau apsilaupę. Ariba ketino paklausti vienos moters kelio, bet ši tik skubiai persižegnojo ir dingo trobelėje.

– Jei mirsiu aš, nelaidokit manęs, draugai, / veidu į Meką, – griaudėjo Ishakas. – Palaidokit mane, kaip gyvenau: / kojom į Meką, veidu į vynuogyną!

Ariba tvirčiau įsikibo į mokytoją, tik žagtelėjimas privertė jį akimirką užtilti. Mergaitė apsidairė. Jie jau praėjo žvejų kaimą. Prieš akis, nusagstytas žemų salelių, savo vandenis į pietus nešė Eufratas. Pro gluosnius tai šen, tai ten tolumoje buvo matyti molio spalvos Rakos mūrai. Takelio pakraščiais sviro kvepiantys jazminai ir figos. Ant lėkštų krantų vanduo buvo sunešęs molio maršas, jose žydėjo violetinės ir geltonos gėlės. Dėl šio upės slėnio miestas ties brasta buvo vadinamas ar Raka.

Ariba išgirdo muziką. Ji norėjo paspartinti žingsnį, bet Ishakas lyg besparnė papūga spaudė jai petį. Dar nepriėjus iškylautojų būrio, prie jų prišoko eunuchas.

– Garbė Alachui, pagaliau jūs! Kalifas siunta kaip išprotėjęs. – Net pro juodą odą buvo matyti, kad jis išblyškęs iš baimės. Ishakas palaimingai nusišypsojo, apkabino Aribą ir garsiai pagadino orą. Eunuchas pasibaisėjo: – Ar tokios būsenos jis galės dainuoti?

Ariba tik bejėgiškai kilstelėjo antakius, bet Ishakas atsitiesė. Viena ranka nustūmė ant kaktos nusmukusį galvos apdangalą ir pareiškė:

– Esu blaivus kaip šaltinio vanduo!

Sugėrovų draugija buvo susibūrusi prie vandens, kur pūtė malonus brizas. Nuo sidabrinių eunuchų laikomų smilkytuvų dvelkė svaigus aromatas. Virš slėnio vilnijo muzikos garsai, retkarčiais, nepataikydamas į ritmą, jai pritardavo tai vienas, tai kitas svečias. Daina, regis, patiko kalifui, nes artėjant prie draugijos mergina ketvirtą kartą girdėjo ją kartojant. Muzikai nutilus nuaidėdavo povo klyksmas.

Ariba išsigandusi pažvelgė į Harūną ar Rašidą. Tarnai iš žvilgančios medžiagos buvo pastatę U formos baldakimą. Siauresnė dalis ypač puošni, išdabinta kabančiais sidabriniais smilkytuvais. Ten stovėjo auksu ir perlamutru dengtas kalifo sariras. Ariba pradėjo virpėti. Burna džiūvo, ji negalėjo pajudėti iš vietos. Išpylė šaltas prakaitas. Harūnas ar Rašidas nekreipė į ją dėmesio. Jis sėdėjo susirietęs, tarsi kęstų skausmus. Įraudęs jo veidas nežadėjo nieko gero.

Ishakas iš giliai atsirūgo, ir tas garsas privertė merginą atsitokėti. Tarp sugėrovų ji pastebėjo Abdula, atrodė, kad jis nuobodžiauja. Rausdama pažino ir jo kaimyną, tai buvo Muhamedas ibn ar Rašidas. Vos jis nugara sudribo vergei ant kelių, beregint prišoko tarnas, kad padėtų atsitiesti. Jauni krikščionių vienuoliai, matyt, iš gretimo vienuolyno, lakstė su vyno ąsočiais ir maišikliais, ilgesingai stebimi tai vieno, tai kito sugėrovo. Regėjos, ne tik sosto paveldėtoją slegia chorasaniška yda.

Prieš puotautojus ant kranto puslankiu buvo išsirikiavę muzikantai: Ariba pamatė liutnias ir rabab fidelius, iš nendrių išpjautas nai fleitas ir tambūriną. Viena kėdė buvo laisva. Ishakas nedelsdamas nuvingiavo prie jos, palikdamas Aribą vieną. Šokėjos pastebėjo jį ir plevėsuodamos šydais nuturseno į šalį. Muzika nutilo. Dėmesio reikalaujančiu mostu ravis pasisuko į Harūną ar Rašidą ir ištiesė ranką. Liesas kūnas pavojingai siūbavo, galvos apdangalas vėl nusmuko. Pribėgo tarnas ir jam į rankas įspraudė liutnią. Ishakas ketino nusileisti ant kėdės, bet prarado pusiausvyrą ir susverdėjo. Sėdo pro šalį ir išsitiesė kiek ilgas.

Sugėrovai palydėjo jo kritimą audringais plojimais. Harūno ar Rašido veido nebuvo matyti, nežinia, ką jis manė apie savo rūmų muzikantą. Sugriaudėjo muzika, netyčia suteikdama Ishako pastangoms komišką sąskambį. Rankos mostu jis privertė kalifo muzikantus nutilti. Nutilo net svečių juokas.

– Ishakas al Mausilis! – pasigirdo tyloje kalifo balsas. – Kokia garbė!

Prie Harūno ar Rašido priėjo kaulėtas vyras, maždaug trisdešimties metų, ir kažką pašnibždėjo į ausį. Harūnas klastingai nusišypsojo.

– Jei raviui toks darbas per prastas, vietoj jo gali padainuoti mano brolis Ibrahimas.

Ariba išsigando. Ishakas vos ne vos atsistojo. Jis atsargiai atsisėdo ant kėdės ir pakėlė oudą. Ariba krūptelėjo, kai instrumentas nemelodingai sudžeržgė. Vyras, sėdintis šalia kalifo, triumfuodamas nusišypsojo. Kai iššiepė dantis, jis priminė Aribai drakonus iš kinų šilkų, kokiais buvo prekiaujama Balche. Ishakas sutrikęs pažvelgė į stygas.

Kalifas šveitė krištolinę taurę į žemę. Tarp antakių įsirėžė gili raukšlė.

– Dainuok! – įsakė Harūnas ar Rašidas. – Arba galėsi kiek tinkamas belangėje mąstyti apie kitą dainą!

Ishakas nusišypsojo, bet veidas buvo išblyškęs.

– Jei mirsiu aš, nelaidokit manęs, draugai...

Jo priešininkas pagriebė už nugaros gulinčią liutnią ir jau ketino pradėti dainuoti. Ariba pasitaisė veidą dengiantį šydą ir ryžtingai žengė į rato vidurį. Ishakas nutilo ir tik žvelgė krauju pasruvusiomis akimis. Mergaitei džiūvo burna, mušė prakaitas, o širdis pašėlusiai daužėsi krūtinėje. Ir vis dėlto ji priėjo prie Ishako ir paėmė iš jo rankų liutnią.

Harūnas ar Rašidas nustebęs pažvelgė.

– Čia šis tas geresnio už senąjį gerąjį Ishaką! – sušuko kažkuris iš svečių. – Na, mergaite, mesk šalin savo šydą!

Ariba taip stipriai suspaudė liutnios grifą, kad net krumpliai pabalo. Netikėtai per ją nuvilnijo šilumos banga, suteikdama sustingusiam kūnui paslaptingų jėgų.

– Leisk man, Amire al Mumininai, neatidengti šydo, – prabilo mergina. – Juk sakoma: Gražios mergaitės jo nekenčia, bjaurios juo prisidengia.

Vyrai nusijuokė. Harūnas ar Rašidas pažvelgė į sūnus. Tuo metu, kai Muhamedas šypsodamasis linktelėjo, Abdula įsmeigė akis į merginą. Ibrahimas nuleido liutnią.

– Šio girtuoklio mokinės aš tikrai nebijau, – pasišaipė. – Juolab kad ji neturi gražaus veidelio.

Kalifas ištiesė ranką, ir vienuolis skubiai padavė jam naują taurę. Jis nugėrė didelį gurkšnį, neatitraukdamas rūstaus žvilgsnio nuo Aribos. Laisvąja ranka mostelėjo, kad ji pradėtų.

Ariba iš lėto atsisėdo ant kėdės. Jai atrodė, kad palapinė išaugo iki baugaus dydžio. Mergina suspaudė plektrą ir pamėgino prisiminti, ko mokė Ishakas.

– Na, mergaite, pradėk, o gal tavo balsas toks pat šlykštus kaip ir snukis! – suriko Ibrahimas. Jo žodžius palydėjo juokas.

Ariba pasilenkė prie liutnios. Įžanga nuvilnijo oru. Muhamedas pasiuntė jai oro bučinį.

– Tai daina apie mirusio kalifo meilužę, – įsiterpė Ibrahimas. – Kiekvienas ją žino. Ir ketini ja mus sužavėti?

Kiti žiūrovai ėmė šnypšti, ragindami jį patylėti. Ariba po pirštais juto rudą paauksintą medžio korpusą. Tada pradėjo dainuoti, paprastai, negražindama, kaip reikalavo senosios arabų tradicijos:

Zefyre, kilk virš debesų,

Nuneški sveikinimą mylimajam.

Nešk bučinį mano aistringą

Ir pasakyki, kad esu ištikima.

Paklausk, kodėl gi jis toks šaltas,

Kodėl nekursto šios ugnies.

Nejaugi meilės jausmų laužas –

Liepsna tiktai manos širdies?

Atrodė, kad ji visa siela panirusi į muziką. Vis dėlto, spausdama stygomis skriejantį plektrą, mergaitė nepaleido iš akių Ibrahimo. Ji pasitikėdama savimi įveikė sudėtingus perėjimus. Ibrahimas, nutaisęs nuobodžiaujamą išraišką, jau pasirengė ploti, bet Ariba pradėjo iš naujo.

Staiga mergina, pajutusi pasitenkinimą nuo nukreiptų į ją žvilgsnių, atmetė galvą ir pravėrė lūpas lyg bučiniui. Ji akimirksniu perėjo į aistringą bajati tonaciją ir paprastą melodiją ėmė dailinti. Pasigirdo ilgesingas Persijos stepių skundas, kai keisdama melodiją leidosi improvizuoti.

Dainos aidą nunešė vėjas. Ariba iš lėto padėjo liutnią į šalį. Tik tada pastebėjo šalia gulintį savo šydą. Išsigandusi pakėlė akis į Harūno ar Rašido veidą.

– Ahsanti! – sušuko kažkas. – Ahsanti va hajati!

Ibrahimas pašoko iš vietos, pastūmė Harūną ar Rašidą ir puolė laiptais žemyn.

– O Alache, kokia hurija!

Sužavėtas jis nusiplėšė prabangų dryžuotą viršutinį drabužį ir nerūpestingai nubloškė žemėn. Dar daugiau vyrų šoko iš vietų, šaukdami vienas per kitą juokėsi ir verkė, plėšė nuo savęs apdarus, mėtė marškinius ir turbanus. Į merginą skriejo gėlės ir drabužiai. Abdula sužavėtas rijo ją akimis. Visai svetimi vyrai krito jai po kojų, bučiavo rankas ir plūdo ašaromis. Visa sugėrovų draugija virto šėlstančiu pragaru. Ibrahimas bloškė jai po kojomis smaragdu puoštą turbaną, atidengdamas retus suprakaitavusius plaukus.

– Kad mane prarytų pragaras! Šitą dainą girdėjau šimtus kartų, be nė sykio niekas jos nedainavo šitaip! Kiek nori už savo dainininkę, Ishakai? Užmokėsiu bet kokią kainą!

Ariba tarsi pabudo iš savo apstulbimo ir pagarbiai nusilenkdama sukniubo ant žemės. Jos veide šmėstelėjo šypsena. Nuo plojimų lyg nuo stipraus vyno svaigo galva.

– Mergaite, tu išgelbėjai mano kailį! – Pribėgęs Ishakas atrodė visai blaivus. – Sveikinu, tu pasidarei per brangi, kad kas galėtų tave skriausti.

Ariba išsigando. Plojimai nutilo ir visų akys nukrypo į kalifą: valdovas privalėjo paskelbti nuosprendį. Harūnas ar Rašidas žvilgtelėjo Aribai į veidą. Aplink lūpas gulė rūsti raukšlė, spaudžiančių taurę pirštų krumpliai pabalo. Pagaliau jis pakėlė taurę prie lūpų ir nugėrė didelį gurkšnį.

Žiūrovai vėl sušurmuliavo apsupdami jį. Kalifas sviedė taurę ant žemės ir dingo už plevėsuojančių palapinės marškų.

– Jei ligi šiol nežinojai, kas yra tarabas, tai štai jis, – sušnabždėjo Ishakas. Jis paėmė liutnią iš merginos rankų. Tik dabar Ariba pastebėjo, kaip giliai įsirėžusios buvo stygos į pirštus. – Tavo talentas atperka įgūdžių stoką. Tau prieš akis žėrinti, puiki ateitis, vaike.

Šią akimirką gimė dainininkė Ariba!

Rafikos ligoninė buvo ilgas iš molio plytų suręstas pastatas kareivinių centre. Daugelis kareivių čia – persai, tačiau vyrai, kuriuos šiandien įkurdino nejaukioje pirmo aukšto salėje, nebuvo kalifo pavaldiniai. Iš saulės nutvieksto kiemo į vidų veržėsi prislopinti balsai. Žmogus, stovintis tarp dviejų kuklių kolonų, atrodė vienišas ir sutrikęs.

Volframas paskutinį kartą žvelgė į tėvo kūną. Gyvas Lamprechtas fon Aujė buvo stotingas vyras. Tačiau nei vanduo, nei kvapo esencijos nesustabdė kūno irimo ilgoje kelionėje. Žaizdų pakraščiai virš sutrupintų kaulų pradėjo pūti, odą nusėjo dėmėmis. Iš suskaldytos kaukolės tekėjo vandeninga masė, lūpos ir dalis barzdos buvo nuėsta maitėdų. Iš ausų varvėjo rusvas skystis, puvimo dvoko neužgožė net stiprus smilkalų kvapas. Volframas prisiminė, kaip vaikystėje tėvas iš gumbuotos ąžuolo šakos jam išdrožė riterį. Su širdį draskančiu skausmu matė prieš save tėvą, vilkintį senais lininiais marškiniais, kuriais jis mėgo vaikščioti namie. Kai dirbdavo, rusvi plaukai krisdavo jam ant veido ir įspūdingos barzdos. Visada sėdėdavo ant to paties rąsto už didžiojo namo, kur iš miško kvepėjo šviežiai nukirstais medžiais.

Volframas užklojo sudarkytą veidą paklode. Jis suklupo greta neštuvų ir kakta atsirėmė į kardo rankeną. Ar suprato jį Lamprechtas? Kiek daug dalykų taip ir liko neišsiaiškinti.

Radęs sumaitotus kūnus, jaunasis frankas tarsi pamišo. Jis ketino persekioti plėšikus. Faikui vos pavyko įtikinti poną, kad pasirūpintų savimi. Kaip svetimšalis šioje šalyje jis turėjo prašyti kalifo apsaugos. Eunuchas įtikino jį parašyti afšinui, kad nugabentų lavonus į Rafikos kareivines. Ten jie sutiko Haidarą.

– Išeik į lauką, – išgirdo Volframas balsą. – Asilus jau atvarė.

Haidaras ibn Kavusas palietė jaunuoliui ranką, šis buvo dėkingas už tylią užuojautą. Paskutinį kartą jis žvilgtelėjo į neštuvus. Tada nusekė paskui afšiną į kiemą.

Haidaras pasirūpino, kad kūnai būtų atgabenti į ligoninę ir parengti laidotuvėms. Jis pasiuntė Faiką į kareivines išrūpinti prieglobsčio. Parūpino leidimus įžengti į sostinę.

Tylėdami jie jojo tas kelias mylias iki Rakos. Už nugarų it tvirtovė liko milžiniškų bokštų apsupta Rafika. Plačiame miestus jungiančiame kelyje žmonių knibždėjo kaip skruzdėlių: pro šalį traukė berniukai su dardančiais rankiniais vežimėliais, kaupinais persikų, raiteliai žvilgančiais žvyniniais šarvais. Iš žemų namiūkščių išilgai kelio prekeiviai siūlė pirkti stiklo dirbinius. Moterys ir vaikai nenorom skyrėsi praleisdami asilus, kupranugariai bliovė. Dvokė dūmais ir gyvuliais. Pripratęs prie vienišo keliautojo vienatvės, Volframas kitomis aplinkybėmis būtų gėrėjęsis miesto šurmuliu. Bet dabar širdį spaudė nerimas. Geriau negalvoti, ką Harūnas ar Rašidas pasakys neištikimam pasiuntiniui.

– Dėkoju jums, – nutraukė jis tylą. – Jūs padarėt daug daugiau, nei galėjau tikėtis.

Kažkoks berniukas, paviliotas šviesių jo plaukų, bėgo paskui, asilų varovas vijo jį šalin plūsdamasis. Volframui mandagiai, bet tvirtai buvo paaiškinta, kad kaip krikščionis jis neturi teisės pasirodyti rūmuose ant žirgo ir su ginklu. Taigi afšinas taip pat išsinuomojo asilą, nes ketino palydėti draugą franką į Harūno ar Rašido rūmus.

– Vyras be šeimos šioje šalyje yra tarsi už įstatymo ribų. Todėl juo svarbiau turėti draugą, – pasakė karys, šyptelėjęs siauromis lūpomis. – Ką ketinate daryti?

– Nežinau. Aš neįvykdžiau pareigos, o mūsų karaliaus ordo griežtas.

Afšinas pasuko savo asilą arčiau Volframo.

– Nekaltinkit savęs taip griežtai vien todėl, kad jūs gyvas, kai kitų jūsiškių nebėra.

Paskutiniai valstiečiai ardė savo prekystalius po sekmadienio turgaus, palikdami ištryptos žemės lopinėlius. Priekyje kilo Rakos sutvirtinimai. Nuo jų molio sienų vėjas nešė dulkes. Kai tą lietingą rytą pasiuntiniai iškeliavo iš Acheno, jaunasis frankas nesitikėjo vienintelis pasiekti kelionės tikslą.

– Viešpaties keliai nežinomi, – toliau kalbėjo Haidaras. – Jūsų neklusnumas išgelbėjo gyvybę ne tik jums. – Volframas pakėlė į jį akis. – Pats sakėte, kad pasiuntinio Izaoko nebuvo tarp žuvusiųjų, – paaiškino afšinas. – Yra naujienų, mano drauge: Izaokas norėjo sulaikyti jus nuo kvailų poelgių ir išjojo paskui.

– Izaokas gyvas? – staigiai truktelėdamas pavadžius Volframas sustabdė asilą. – Jis išvengė mirties, nes ieškojo manęs? – Staiga vaikinas pajuto šiokį tokį palengvėjimą.

Kukliais mūrais apsupti kalifo rūmai stūksojo rytinėje Rakos dalyje. Vartų sargybinis patikrino jų džavazus ir palydėjo ištapytu koridoriumi, kuris pasisukęs vedė į rūmus. Pasitraukęs nuo gatvės triukšmo, Volframas pradėjo atidžiai dairytis. Jis dažnai įsivaizdavo, kaip puošni frankų riterių eisena įžygiuoja į kalifo rūmus. Bet patys lakiausi Izaoko pasakojimai nublanko prieš tikrovę. Rojaus sode negalėtų būti gražiau.

Gėlių lysvės rangėsi įmantriais raštais. Sienos, prilaikomos lengvų kolonų, atrodo, sklendė. Apskritame marmuru apkraštuotame tvenkinyje buvo pastatytas dirbtinis medis sidabro šakomis. Jo vaisiai buvo padaryti iš brangiųjų akmenų, sidabriniai paukščiai tupėjo ant spalvingų šakų, o vandenyje plaukiojo gyvos aukso žuvys.

– Tai Kinijos karaliaus dovana, – paaiškino afšinas. – Mes dėl spalvos vadinam jas auksinėmis žuvytėmis. – Jis jau ketino eiti, kai vėjo gūsis pajudino aukso skardos lapelius. Volframas nustebęs sustojo. Šakos suūžė ir sučiulbo paukščiai. Jis apsižvalgė, bet aplink nieko nebuvo.

– Raganiškas prietaisas! – iškošė jis pro dantis.

– Paprasta mechanika, daugiau nieko, – afšinas nusitempė jį tolyn. Jo lūpos suvirpėjo nuo nervingo šypsnio. – Nenuostabu, kad jus vadina barbarais.

Jis neleido Volframui apžiūrėti to stebuklingo dirbinio, bet kirto kiemą ir įžengė į rūmus.

Juos pasitiko juodais šilko drabužiais vilkintis patarnautojas. Jis su panieka nužvelgė mėlyną Volframo drabužį ir kiaunių kailį ant pečių. Jaunasis frankas nejučia pasičiupinėjo diržą, ant kurio kabojo tik odinis maišelis. Be kardo jis jautėsi kaip nuogas.

Patarnautojas nuvedė juos begalinių koridorių labirintu. Netrukus Volframui pasirodė, kad nebesigaudo nei vietoje, nei laike. Už pravirų durų buvo girdėti mergaičių juokas ir balsai. Kažkas buvo uždaręs duris taip, kad jis galėjo akies krašteliu pažvelgti į kambarius: pasirodė, kad mato plevėsuojančius šilko šydus, auksą ir brangenybes. Regėdamas nuostabią sienų tapybą, jis prisiminė plikus Acheno mūrus, dvokiančius dūmais ir lajumi. Ten, kur įtemptos kiaulės pūslės nesulaikė šalčio ir netemdė šviesos, koridoriais švilpavo vėjai. Kaip dažnai darganotu oru tekdavo kratyti nuo apsiausto lietaus lašus arba sniegą ir su ilgesiu žvelgti į karštas termas! Harūno ar Rašido pasiuntiniui karaliaus rezidencija turėjo atrodyti kaip skurdi valstiečio troba. Šiuose rūmuose lengvai tilptų kelios tokios rezidencijos su visais neįveikiamais bokštais. Iš išorės pastatas atrodė kur kas paprastesnis.

Kartą Volframui pasirodė, kad jie jau ėjo tuo koridoriumi, bet dabar anksčiau atvertos durys buvo uždarytos, ir jis nebuvo įsitikinęs.

Afšinas pastebėjo jo sutrikimą. Jis šyptelėjo į ūsą savo plonomis lūpomis.

– Pernelyg nesistebėk, – prabilo. – Ne visada yra taip, kaip atrodo.

Jie įžengė į šviesos nutviekstą koridorių, Haidaras parodė duris gale.

– Dabar eikite vienas. Pulkite prieš kalifą ant žemės ir pabučiuokite ranką. Kreipkitės į jį Amirai al Mumininai – Tikratikių Valdove. Vyrai prie jo yra sūnūs, bet gali būti, kad šalia stovės ir budelis, tada pasistenkit nežiūrėti į jo pusę. Ir jokiu būdu nedrįskite žengti ant kilimo, kol negausit leidimo!

Volframas manė pamatęs visus rūmų stebuklus, bet kai įžengė į valdovo menę, buvo priblokštas: visos sienos išdėliotos mozaikomis iš brangiųjų akmenų. Šūktelėjęs iš nuostabos, jis priėjo artyn, kad galėtų paliesti. Brūkštelėjo delnu per mozaiką ir pajuto: stiklas, kuris neryškioje šviesoje žiba kaip brangakmeniai. Eunuchas tik papurtė galvą, tarsi stebėdamasis, kad jo šeimininkas priima tokį laukinį. Jis parodė į patalpos gilumą, kur prabangi šilko užuolaida supo sostą. Po juo tįsojo gėlių ir vynuogių raštais išdabintas kilimas, apie kurį kalbėjo afšinas.

Volframas jau ketino žengti žingsnį, bet nustebęs liko stovėti. Grindys tarp įėjimo ir sosto skendėjo vandenyje. Sutrikęs jis apsidairė. Ar galima eiti? Tarnas ragindamas nusišypsojo. Padelsęs jaunasis frankas žengė odiniu batu apauta koja į baseiną ir sutrikęs sustojo. Grindys buvo žalio stiklo. Krintanti šviesa ir jos atspindžiai stiprino iliuziją.

Eunuchas kitame salės gale, regis, atsakingas už uždangos pakėlimą ir nuleidimą, pamojo žengti ant kilimo. Tada pakėlė uždangą, ir Volframas atsidūrė prieš legendomis apipintą Harūną ar Rašidą.

Jo tamsus taisyklingas veidas jaunystėje, matyt, buvo pilnesnis ir geidulingesnis. Bet metai jį nualino, todėl dabar kyšojo aštri nosis ir skruostikauliai. Kaip afšinas ir pasakojo, šalia, prie juodmedžio sosto, padengto auksu, stovėjo du jaunuoliai: vienas labai lieknas, tamsios odos, elegantiškais judesiais panašus į moterį, kitas kresnesnis, tankių blakstienų apriestomis akimis ir jausmingomis lūpomis. Su palengvėjimu Volframas pastebėjo, kad budelio nėra. Vaikinas puolė ant žemės prieš valdovą ir pabučiavo šaltą ranką, kurios pirštai buvo apmaustyti aukso ir onikso žiedais.

– Stokis! – paliepė valdovas graikiškai. Jo balsas buvo duslus, atrodė, kad jam sunku sėdėti. – Aš rengiu būrį vyrų į Acheną. Jie užtikrins imperatorių Karolį, kad nusikaltėliai bus nubausti. Mano karalystėje svečiai turi jaustis saugiai. – Buvo akivaizdu, kad iš skausmo jis kvepia orą pro dantis. Mostelėjęs vienam iš vergų, kalbėjo toliau: – O jums aš turiu gerą žinią.

Eunuchas dingo už šoninių durų. Grįžo vedinas pagyvenusiu vyru – išsekusiu ir, regis, pasenusiu keleriais metais, bet vis dėlto gyvu ir sveiku.

– Izaokai! – Volframas pamiršo visas ceremonijas. Jis apkabino draugą, tarsi negalėtų patikėti, kad šis prieš jį stovi gyvas ir sveikas. Įkritusiais senio skruostais riedėjo ašaros. – Garbė viešpačiui, – sušnabždėjo Volframas dusdamas.

– Izaokas vienintelis, išskyrus jus, išvengė žudikų. Jis perdavė jūsų imperatoriaus sveikinimus ir pageidavimus, – prabilo Harūnas ar Rašidas, stebėjęs susitikimą. – Kai tik jūsų draugas atgaus jėgas, galės grįžti į Acheną, kartu ir jūs. Mano asmens sargybiniai lydės jus tiek, kiek siekia mano valdžios ribos. Mano karalystės teritorijoje. – Jis giliai įkvėpė ir palaukė, kol spazmas praeis.

Jaunasis frankas ketino padėkoti kalifui, bet šis nutraukė jį rankos mostu. Jis sunkiai pakilo iš vietos.

– Man pranešė, kodėl jūs likote gyvas. Galiu įpareigoti savo pasiuntinį ir Izaoką užtarti jus prieš karalių. Bet vis tiek tai, kad esate gyvas, jis palaikys neklusnumo ženklu. Ir, kiek esu girdėjęs, jis nesirengia dar kartą atleisti.

Volframas susigėdęs nudelbė akis.

– Ar galėtumėte įsivaizduoti, kad prisiekiate kitam valdovui ištikimybę?

Volframas nustebęs susižvalgė su Izaoku. Regis, senis taip pat nesitikėjo tokio klausimo.

Harūnas ar Rašidas pastebėjo, kad jaunuolis delsia.

– Čia taip pat esama iššūkių, vertų riterio. Paklausykite, – jis mostelėjo Volframui ragindamas prieiti arčiau ir suvaitojęs sudribo ant sariro. Prakaituota jo kakta žvilgėjo menkoje šviesoje. – Mano šventa pareiga apsaugoti protėvių kalifatą, – dėstė sunkiai tardamas žodžius. – Bet kilmingos ir išdidžios arabų gentys nenori dalytis galia, kurią jos iškovojo mūšiuose. Jos jaučiasi pranašesnės už mano pavaldinius persus, kurie taip pat yra labai senos tautos palikuonys. Nenorėdami vilkti svetimšalių jungo, jie stoja po netikrų pranašų vėliavomis. Jų fantastiški kariai skerdžia ištisus kaimus ir kelia pavojų prekybai, nuo kurios priklauso mūsų turtai. Kad juos suvaldytume, mums reikia vyrų, kuriais galėčiau pasitikėti. Vyrų, kurie gintų ne savo genties arba šeimos interesus, – kalifas tvirtai įsitvėrė į auksinį sosto ranktūrį, – o mane.

Volframas suprato. Niekas negali būti ištikimesnis kalifui negu svetimšalis, dėkingas už išgelbėtą gyvybę. Jis sulaužė priesaiką, ir visai nesvarbu, tyčia tai padarė ar ne. Šios dėmės nenusiplaus niekada. Vis dėlto ar gali jis nutraukti ryšį su savo siuzerenu? Savo šeimai jis jau beveik miręs, bet čia būtų bėglys be laipsnio ir vardo.

Harūnas ar Rašidas kreivai šyptelėjo.

– Daug krikščionių ir žydų tarnauja mano pajėgose. Jei esate pasirengęs laikytis mano įstatymų, tikėjimas jums nebus kliūtis.

Volframas vis dar delsė. Jis vėl pažvelgė į Izaoką, bet draugas, regis, buvo bejėgis patarti.

– Jūsų didžiadvasiškumas mane sugėdino, – tarė jis pagaliau. – Bet tokiam sprendimui reikia viską gerai apsvarstyti.

Kalifas vaitodamas atsilošė į šilkines pagalves. Tada pakėlė ranką, duodamas ženklą, kad Volframas laisvas.

– Turite laiko, kol Izaokas išsirengs į Acheną.

Kai Volframas vėl žengė į kiemą, jį pasitiko nepakeliamas karštis. Blaivus draugo protas būtų labai pravertęs darant sprendimą, bet kalifas paliko jį prie savęs. Todėl Volframas pasileido ieškoti Haidaro ibn Kavuso ir rado tarpuvartės šešėlyje įsigilinusį į audringą pokalbį.

– Kad ją devyni velniai, tą mergšę! – plūdosi afšinas graikiškai. – Tu nori pasakyti, kad ji atsidavė sosto paveldėtojui?

– Per vieną naktį ji tapo galinga moterimi, – išgirdo Volframas sakant kitą vyrą, liesą berniūkštį, vilkintį juodus rūmų eunucho drabužius. – Galėjau prisiekti, kad ji nebenorės gyventi iš gėdos. Tačiau, regis, ji seniai prarado paskutinius garbės likučius, besibastydama su niekam tikusia draugija. O dabar, kai Zubaida tapo užtarėja, jai atsivers visos durys.

Pokalbis nelietė Volframo. Bet jo dėmesį patraukė afšino įtūžis. Jis neatrodė panašus į žmogų, kuris dėl to galėtų prarasti savitvardą. Haidaras perbraukė delnu trumpą barzdą.

– Po šitiek metų aš vyliausi, kad šis košmaras pagaliau baigėsi! – tarė jis užkimusiu balsu.

– Abu Isa, jaunasis kalifo sūnus, dabar jos meilužis. Jei motina nebūtų jo atkalbėjusi, sosto paveldėtojas būtų atidavęs visus pinigus, kad ją nupirktų. Princas Abdula taip pat be proto dėl jos, – smarkiai atsikišęs eunucho gūžys iš susijaudinimo šokčiojo kakle kaip kalakuto. – Kodėl, niekas nežino, juk esama gražesnių vergių. Kažkas vilioja rūmų vyrus būriais į jos glėbį. Jūs nesate nadimas, todėl jūsų nebuvo, kai ji pasirodė prie upės. Net Ibrahimas, kalifo brolis, buvo sužavėtas, nors jis tikrai nestokoja gražių moterų. Jau dabar apie ją tik ir šneka, nors tik kelios savaitės, kaip ji mokosi pas Ishaką.

– Ji ir anksčiau mokėsi dainuoti, – atkirto afšinas šiurkščiai. – Ją mokė tikra šio amato meistrė.

– Ji gali būti jums pavojinga, – perspėjo eunuchas.

Haidaras vėl nusikeikė.

– Negi padariau klaidą? – paklausė jis. – Ariba suktesnė, nei aš maniau.

– Ariba? – vienu šuoliu Volframas pripuolė prie abiejų vyrų.

Afšinas ūmai atsisuko. Kelias akimirkas nė vienas netarė žodžio.

– Aš ir pamiršau, – prabilo jis pagaliau, – kad mergaitė, kurios ieškote, tokiu pat vardu. Bet su šia moterimi ji neturi nieko bendra, išskyrus vardą.

– Kaip tai suprasti? – paklausė Volframas šiurkščiai. Per pastarąsias dienas jis nustūmė į šalį visas mintis apie Aribą, tarsi ji būtų kalta, kad jis išdavė tėvą. Tačiau kai dabar išgirdo šį vardą, širdis krūtinėje pradėjo daužytis. Jis čiupo Haidarą už kvabos atlapo.

– Ką jūs nuo manęs slepiat?

– Gerai jau, – ilgšio veidas nieko neatskleidė, bet afšinas šilkine nosinaite nubraukė prakaitą nuo kaktos, – ji yra kajina, vergė dainininkė. Abejoju, ar jūs žinote, kas tai. Daina yra stebuklinga ištvirkavimo priemonė, sakoma pas mus. Vergės apdainuoja tik paleistuvystę ir tarnauja tam, kad sugundytų vyrus, – jo akys neramiai bėgiojo viršutinio aukšto balkonu.

Volframas pajuto, kad sąnariai suglebo.

– Kalbėk! – pareikalavo šaltai.

– Vienu meilužiu jos paprastai nesitenkina, – toliau aiškino afšinas. – Apie Aribą šnekama, kad ji dainuoja kaip rojaus hurija, bet jos širdis kaip gyvatės. Ji per audienciją išvedė iš proto kalifą. O po kiek laiko pasiekė to, kad vienas iš sosto paveldėtojų tvatino ją visų akivaizdoje, tas vyras, kurį jūs neseniai taip mandagiai pasveikinot.

Volframo rankos nusviro. Jis mėgino prisiminti tuos abu jaunus vyrus greta kalifo, ir jam pasidarė karšta.

Haidaras vėl buvo padėties šeimininkas.

– Ką jūs darytumėt, jei moteris, kurią mylite, taip elgtųsi?

– Nutilk! – supyko Volframas. Niekada jis nesijautė toks nerūpestingas kaip tomis dienomis su Ariba. Jis matė ją prieš save, kaip lengvai ji pasiekė nuo visų paslėptą jo sielą. – Aš ją nužudyčiau! – iškošė.

– Tai tikro vyro kalba, – tarė Haidaras. Jo žodžiai skambėjo karčiai, tarsi gerai žinotų, apie ką šneka. – Bet gyva paleistuvė lovoje dar geriau.

Apimtas bejėgiško įtūžio, Volframas trenkė kumščiu į marmurinę sieną.

– Jums reikėtų pamatyti savo akis! – pasakė afšinas pašaipiai. – Galėtum patikėti, kad jūsų jausmai rimti.

Volframas nedelsdamas čiupo jį, sviedė į sieną ir pakėlė dešinę ranką. Haidaras vėrė jį akimis netardamas žodžio. Volframo ranka pradėjo virpėti, ir jis paleido afšiną. Stengdamasis susivaldyti, vaikinas perbraukė savo įkaitusį veidą. Kas jam pasidarė?

– Dabar jūs suprantat, kodėl aš nepagalvojau apie jūsų mergaitę? – paklausė afšinas. Volframas tylėdamas muistė galvą. Dėl Aribos jis paaukojo ateitį ir viską prarado. Ji negalėjo jo išduoti.

Haidaras atsiduso.

– Įsidėmėkite, jaunasis drauge, jūsų mergina mirė. Nes ji...

– Ką? – staiga pasisuko jaunuolis. Vieną akimirką jis tikėjosi, kad Haidaras to neištars. Bet afšinas negailestingai užbaigė:

– ...tapo sosto paveldėtojo meiluže.

– Ja inti mabruka! – skambus Ishako balsas skardėjo iš kitos kiemo pusės. Ravis kirto marmuro plokštėmis grįsta kiemą ir įžengė į vėsesnį ivaną. Ariba skubiai pasitaisė drabužius. Patrauklus jaunuolis, kuris buvo padėjęs galvą ant jos kelių, atsistojo, aiškiai nepatenkintas, kad sutrukdė. Mergina paklausė Soumajos patarimo. Jei nori pasiekti tikslą, reikia turėti įtakingą meilužį.

Ishakas mostelėjo gyslota liutnininko ranka, ir juodaodis eunuchas atnešė vyno. Abu Isa nenorom užleido jam vietą greta Aribos.

– Tavo pasirodymas prieš dvi savaites prie upės buvo tikras triumfas! Net aš nebūčiau geriau sumanęs, – rūmų muzikantas taip stipriai paspaudė jai ranką, lyg norėtų sutraiškyti. – Apie tave tik ir šneka. Zubaida be galo laiminga, nes Muhamedo žmona bus jau pastojusi. Ji vyriškais drabužiais aprengė visą pulką vergių ir vadina jas džoulamijomis! Pusė haremo griebėsi dietos, nes vyrams ėmė patikti lieknos vergės.

Abu Isa pašoko iš vietos, ir skysta jo barzdelė nulinko. Ariba uždėjo delną jam ant rankos ir nustebo, kaip greitai jis aprimo. Kol buvo gerbtina mergina, nė neįtarė galinti daryti tokią įtaką.

– Mergaite, aš padarysiu tave savo princese! Zubaida gali prašyti kokios nori kainos, kad tik panorėtų tave parduoti. O kad išgirstum, kaip vyrai dievina nedidelius tavo grožio trūkumus, – nerūpestingai čiauškėjo ravis. Ranka su taure jis parodė į truputį per arti įsodintas jos akis. – Šnekama, kad nuo tavo žvilgsnio kūnas eina pagaugais!

Alachas pasigailėjo, pamanė Ariba, kad ji gyvena namuose vienintelio Rakoje vyro, kuris nesidomi jos kūnu.

Kieme kažkas sužvangėjo, pasigirdo šūksmai. Visi trys pažvelgė laukan. Jaunas eunuchas numetė žemėn padėklą. Avinžirnių putėsiai ir baklažanų košė prilipo prie marmurinių plytelių, iš košės žvelgė įdaryta žuvis. Jaunuolis kaltai apsidairė ir suskubo viską rinkti.

– Jei jau šnekam apie pardavimą, tai kur Soumaja? – paklausė Ishakas ir apsidairė. – Vienas aukšto rango žmogus ja domisi.

Ariba nutaisė nekaltą veidą. Neseniai matė draugę kikenančią su Zirjabu, traukiančius jos kambario link. Abu skubėjo. Ji gūžtelėjo pečiais, bet rūmų muzikantas nesileido apgaunamas.

– Nėra ko tikėtis, kad viena iš jūsų išduosit kitą, – pasakė atlaidžiai. – Bet nutylėjimas nėra dainininkės dorybė.

– Žinau: rytais linksma mokslininkė, pavakariais sirena, o naktimis paleistuvė, – įžūliai vardijo Ariba tai, ko ją išmokė. Ji taip pasirąžė, kad net permatoma džilala, kurią dovanojo Abu Isa, išlindo iš po švarkelio. – Kokias mano dorybes norėtumėte patikrinti, mokytojau?

Abu Isa nukaito, o Ishakas skardžiai nusijuokė.

– Per tą trumpą laiką, kai esi čia, tavo liežuvis pasidarė aštrus. – Jis suspaudė jos rankas. – Visai įmanoma, kad netrukus galėsi puikuotis visomis šiomis dorybėmis. Kai nuvilnijo kalbos, kaip tu uždegei princo Muhamedo širdyje meilę moterims, kai kurios turtingos damos velka savo verges vyriškais drabužiais. Arba pusė Bagdado pastaruoju metu galuojasi chorasaniška yda, arba gudria klasta tu sukūrei naują madą.

Lengvabūdiškas šypsnys dingo nuo Aribos veido. Ji vėl prisiminė Volframą.

– Kad ir kaip būtų, – išsklaidė Ishakas jos mintis, – tau reikia lavinti balsą, kad pasiektume, ko norime. Princas Abdula prašo tavęs ateiti.

– Tu negali šito daryti! – įsiterpė Abu Isa. Jis suspaudė Aribos rankas ir maldaujamai žvelgė blyškiai žaliomis žuvies akimis. – Negali būti tokia nedėkinga!

Niekada ji nesupras tų vyrų, pamanė Ariba. Už savo dovanas jis vargu ar galėjo tikėtis padėkos, pagaliau juk pakankamai gavo.

Ishakas taip pat perliejo jį pašaipiu žvilgsniu.

– Jums leidus, mano prince: jei jūsų brolis kviečia, kajina turi būti pasirengusi, kad ir kaip būtumėt dėl jos pametęs protą. Vien dainavimu toli nenukeliausi.

Abu Isa atlaikė muzikanto žvilgsnį, abu vyrai spoksojo vienas į kitą virš Aribos galvos kaip du kovai pasirengę avinai. Netrukus jaunuolis piktai sukliko ir nudundėjo laiptais žemyn į kiemą. Ariba matė, kaip jis dingo priešais nusitęsusių arkadų šešėlyje.

– Vargšelis, įsimylėjęs tave, – nusišypsojo Ishakas ir įspūdingai sukryžiavo kojas. – Taip, dainininkės meilę turi tas, kuris gali sau tai leisti. Muhamedas buvo būtinoji programa, o ką jauti Abu Isai, tavo reikalas. Bet Abdula yra gabiausias Harūno ar Rašido sūnus. Kaip nusprendė kalifas, anksčiau ar vėliau jis sėdės soste. Jei esi protinga, gali tapti galingiausio pasaulio žmogaus meiluže.

Ariba atsistojo ir nuėjo prie turėklų. Iš kiemo veržėsi troškus oras.

– Aš noriu tik dainuoti, – atsakė ji.

– Bet pirmiausia tu nori vieno vyro galvos, ar ne? Klausyk! – Ishakas priėjo. – Chorasane bręsta maištas. Harūnas ar Rašidas ketina palikti Raką. Nepaisydamas blogos sveikatos, jis nori pats prižiūrėti tvarką, Abdula turės jį lydėti. Jei nori pavergti princo širdį, turi veikti. Būk nepamirštama! – Jis kyštelėjo ranką į auksu ataustą savo rankovę. – Štai ką turiu tau perduoti.

Ariba nustebusi žvelgė į prabangų kalnų krištolo vėrinį, suvyniotą į brokato skarelę. Ji iš lėto paėmė geltonai dažytą, rūpestingai antspauduotą laišką, gulintį šalia vėrinio. Jis buvo apvyniotas šilko juosta, o žodžiai parašyti kvapiu muskusu.

Brangiausioji Ariba,

kol balandis burkuoja lotoso medyje ir pilnatis naktiniam keliautojui primena tavo grožį, negaliu liautis galvojęs apie tave. Nuo tada, kai tave išvydau, kiekviena valanda man – kančia. Tavo žvilgsnis kaip kardas pervėrė mano širdį, o saldus tavo balsas atėmė protą. Meldžiu malonės: leisk man prieš išvykstant dar kartą tave pamatyti! Jei sutinki, priimk kvietimą, kurį perduos Ishakas, ir išvaduok iš kančių tą, kuris tau meldžiasi.

Abdula ibn ar Rašidas

Mergina nerūpestingai numetė laišką ir vėrinį.

– Bet aš myliu Volframą fon Auję! – sušnabždėjo ji.

– Ką tai reiškia? – paklausė Ishakas šiurkščiai. – Apie tai tu man niekada nepasakojai. Volframas fon Aujė! Tai frankiškas vardas!

Ariba paplūdo ašaromis.

– Jis niekins mane už tai, ką padariau, – kūkčiojo ji. – Mėginau jį pamiršti, bet negaliu!

– Nori pasakyti, kad tas vyras yra vienas iš karaliaus Karolio pasiuntinių? – paklausė Ishakas kimiai. Jo akys iš po vešlių antakių žvelgė rūpestingai.

Ariba linktelėjo, ir jos ašaros išseko.

– Ar tu ką nors girdėjai apie frankus? – paklausė su viltimi. Kartą ji išgirdo gatve jojantį žmogų, puolė į gatvę. Ir nusivylusi grįžo.

Ishakas rimtai žvelgė į ją.

– Labai apgailestauju, kad man tenka tau pasakyti, Ariba. Bet pasiuntinius Tauro kalnuose užpuolė plėšikai. Žinia atėjo prieš kelias dienas, kai miestą pasiekė vienintelis likęs gyvas.

Ariba ketino kažką atsakyti, bet neištarė žodžio.

– Išvengė mirties ne jaunas riteris, o senis. Žydas, vardu Izaokas. Kiti frankai žuvo nuo nepaklūstančių įstatymui rankos, – atsakė Ishakas į neištartą klausimą. – Visi ligi vieno.

Marmurinės grindys po merginos kojomis pradėjo siūbuoti. Netardama nė žodžio, ji spoksojo į ravį. Paskui apsisuko ir nubėgo į kiemą.

Po valandos Ariba bejėgiškai sukniubo ant lovos. Ji prisiminė Volframą taip aiškiai, tarsi ką tik būtų išėjęs iš kambario, jo pašaipią šypseną ir netikėtą dingimą. Kimiai šūktelėjusi, ji nustūmė nuo kelių popieriaus lapą.

– Ar ištversi? – Ishakas, visą laiką laukęs tarpduryje, priėjo artyn. Raudonai dažytas Aribos kambarys buvo nedidelis. Bet šiandien kilimais apkabinėtos sienos, regis, dusino. Sėdėdama ant sariro ji parašė tai, ką diktavo ravis.

– Argi dabar turiu ką prarasti? – paklausė mergina abejingai.

Ishakas atsiklaupė prieš ją ir apkabino.

– Suprantu, ką jauti. Bet kajina niekada neatveria savo jausmų. Jei dabar neveiksi, Abdula išvyks į Chorasaną ir pamirš tave. Tu dainuoji kaip hurija, bet be galingo meilužio negalėsi įsitvirtinti rūmuose. Ir... – nutilo jis, – aš dėl to apgailestaučiau.

Nors priveikta liūdesio, Ariba nustebo.

– Po velnių, taip, – prisipažino Ishakas. Šilkine nosine jis nubraukė jai ašaras ir parodė į laišką. Perskaityk!

Ariba pakluso:

Jūsų laiškas, Abdula ibn ar Rašidai, sukėlė mano sieloje audrą. Niekada nebūčiau drįsusi tikėtis, kad patrauksiu jūsų dėmesį. Ir vis dėlto, jei pasiuntinys nebūtų pasirodęs, mane sugniuždytų liūdesys. Nes nuo tada, kai pamačiau jus, negaliu miegoti, verkiu ilgėdamasi jūsų artumo. Kad matytumėt mano sielvartą! Skaičiuosiu valandas iki tos akimirkos, kai jus išvysiu ir pagaliau mano siela ras paguodą! Priimkit šį meilės kąsnelį kaip išsvajotų bučinių simbolį.

Klusni jūsų vergė Ariba

Jos balsas nutilo.

– Labai gerai. Taip, dabar antspauduok ir vietoj kaspino užrišk šią liutnios stygą. – Mokytojas ištiesė jai stygą ir saldžią datulę.

Ariba atkando meilės kasnelį ir padavė datulę Ishakui su paruoštu laišku. Ravis perdavė laukiančiam prie durų vergui.

– Tu stipri, Ariba! – žavėjosi jis. Nubraukė jos susitaršiusius plaukus nuo veido. – O dabar apsirenk ir pasidažyk. Ir šypsokis! Parodyk man, kad žinai, kiek esi skolinga savo talentui! – Jis atkišo prieš ją metalo veidrodį ir pažvelgė suraukęs antakius.

Ariba pradėjo pudruoti veidą.

– Klausyk, Ariba. Kai būsi rūmuose, priversk Abdula laukti! Tu esi ta, kuri sprendžia, kas vyks ir kada. Pasinaudok proga ir padainuok jam! Jei nori, kad jis Chorasane vis dar galvotų apie tave, turi sugundyti ne tik kūną, bet ir sielą. Ar prisimeni, ką apie jį pasakojau?

Juodų plaukų apsuptas veidas atrodė keistai blyškus. Bet švino baltalų kaukė ir raudoni lūpų dažai slėpė jos jausmus. Jei Volframas žuvo, jai liko tik vienas svarbus dalykas – kronikos apie dainininkę Aribą kaip apie vyrą. Ir kai tai atsitiks, ji pagaliau atkeršys. Ariba ryžtingai žvelgė į veidrodį.

– Jis gimęs po Svarstyklių ženklu. Jam patinka pirmoji ir trečioji oudo stygos: drąsa ir subalansavimas.

– Aš didžiuojuosi tavimi, – Ishakas linktelėjo vergui ir ant kelių jai padėjo liutnią iš brangaus kiparisinio kadagio. Čia buvo įtemptos brangios kiniškos stygos, o plektras įmantriai lakuotas. Nustebusi mergina nuleido veidrodį.

– Tai žinomo liutnių meistro kūrinys. Pasakojama, kad jis klausėsi prie rojaus vartų ir pasistengė, kad jo instrumentai atkartotų tuos garsus. Dovanoju ją tau, – pasakė ravis. – Gera liutnia auga kartu su savininku. Kai jis miršta, nutrūksta stygos. – Jis atsistojo ir ranka apkabino jos pečius. – Grok ja puikiai, Ariba!

Abdula ibn ar Rašidas priėmė ją po vakaro maldos šventiškai išpuoštame savo rūmų ivane. Eunuchas vedė Aribą per apšviestą sodą. Sužavėta ji žiūrėjo į brokato juostomis ir žiedais išpuoštus medžius. Rūmų salė atsivėrė į sodą. Ambros žibintai švelniai jį apšvietė ir skleidė sunkų kvapą. Iš kažkur sklido muzika. Laiptų papėdėje jos laukė šviesiais drabužiais vilkintis žmogus – Abdula.

Jis žengė jos pasitikti, paėmė iš rankų liutnią ir prisitraukė ją prie savęs. Ariba atsakė į princo bučinį, bet kai jis norėjo nustumti ją prie sariro, vikriai išsisuko iš jo rankų ir sušnibždėjo:

– Aš baisiai išalkusi.

Tai, kad reikėjo jį suvedžioti pačios padarytu valgiu, buvo maloniausia šio vakaro dalis. Abdula ibn ar Rašidas turėjo ilgai prisiminti šią kajiną.

Priešingai, nei buvo tikėtasi, princas leidosi sulaikomas. Jis mandagiai nusivedė ją pro šoninius vartelius į aptvertą kiemą. Jo vergai jau buvo pastatę katilą valgiui virti, pro išraitytą kaminą dūmai nepateko į rūmus. Aplink medines lentas sėdėjo būrys moterų ir kimšo įdarą į tuščias žuvų odas. Viena grūstuvėje grūdo prieskonius. Ariba nustebusi šūktelėjo ir sustojo.

– Tai graikiniai riešutai su žuvimi, – paaiškino Abdula. – Neklausk manęs, kokių prieskonių jos deda. Ishakas gyrė tave už kulinaro talentą. Aš stengiausi, kad įtikčiau rinktiniam tavo skoniui.

Jis nusekė paskui ją į kiemą. Ariba žvilgtelėjo į didžiulį vario katilą. Jauna moteris ištirpintais taukais laistė mėsos gabalą, ir pasklido ėrienos, čiobrelių ir verdančio medaus aromatas. Vieną akimirką Ariba įsivaizdavo, kad praleidžia vakarą su draugu, kaip dažnai darydavo tėvas. Ji įvertino vištienos frikasė, kuri virė aštriame marinate. Šnerves kuteno rožių kvapas, maišydamasis su kalendrų aromatu.

– Ar galima? – Abdula linktelėjo, ir ji paragavo padažo. Jis padavė taurę su vynu ir plačiu mostu parodė mėsą, sirupe išmirkusį migdolų pyragą ir mažutę marcipanų tvirtovę.

– O dabar nekantrauju išvysti tavo kulinarijos meną. Pasakyk mano vergams, ko tau reikia, gali naudotis viskuo, iki paskutinio katilo!

Ariba atsakė į jo šypseną. Nors visai nebuvo noro juokauti, draugiškas jo elgesys nuramino.

Ji davė nurodymus vergams, ir šie atgabeno mėsą su šafranu bei pistacijomis. Ariba paprašė migdolų, rožių vandens ir kelių Medinos datulių.

– Jei tau labiau patinka, mes galime kalbėti persiškai, – pasakė Abdula. – Juk tai ir mano gimtoji kalba. Mes, kurie nesame arabai, turėtume truputį susitelkti. – Jis paėmė vieną datulę nuo padėklo ir įsidėjo į burną. – Aš nedrįsau tikėtis, kad ateisi.

Ji apžiojo mėsingą mėlyną vaisių ir atsisėdo ant demblio. Jis nemėgino jos sulaikyti. Ariba pradėjo smulkiai pjaustyti mėsą ir datules. Kiekvieną datulę ji įdarė nuluptu migdolu. Princas stebėjo ją atsainiai atsirėmęs į sieną.

– Mano tėvui patiko šis valgis, – prabilo mergina, kad suardytų tylą. – Jis galėjo valandų valandas praleisti su draugais virtuvėje.

Ji apšlakstė mėsą rožių vandeniu, trupučiu kamparo ir pastatė katilą ant ugnies.

– Ar tu iš tikrųjų kilusi iš Barmakidų, kaip pasakojama? – paklausė Abdula, gurkšnodamas vyną. Mergina pakėlė galvą, o jis pridūrė: – Džafaras Barmakidas buvo mano auklėtojas. Aš jį labai gerbiau, todėl ir klausiu.

– Jis buvo mūsų giminės galva, tolimas giminaitis, – atsakė Ariba. Ji prisivertė vėl nusišypsoti, bet širdis po kauke buvo šalta ir nejautri. Mergina iš lėto pakėlė vieną koją, kad matytųsi blauzda. – Mama sakydavo, kad aš turiu jo kojas.

Abdula sulaikė kvapą. Akies kampučiu Ariba pastebėjo, kaip į ją spokso priblokšti tarnai. Dar visai neseniai ji būtų mirusi iš gėdos, bet dabar buvo vis tiek.

– Manau, mes kartą jau matėmės, – tarė stebėdama, kaip Abdula stengiasi susivaldyti. Jo ranka slystelėjo brangiais Kanbajos sandalais blauzdos link, vis dar šypsodamasi ji atitraukė koją.

Mergina tarsi niekur nieko adata pradėjo grandyti kauliukus iš datulių. Ji prisiminė, kur jį matė, ir pamanė, kad atsirado galimybė nukreipti dėmesį į afšiną.

– Prieš kelerius metus Rėjuje... Mes stebėjome kajiną iš Bagdado. Jūs manęs neprisiminsit, vilkėjau berniuko drabužius ir po kelionės buvau purvina. Ne itin gundanti. Anuomet aš buvau bėglė, – ji nusišluostė pirštus ir tarsi netyčia praskyrė kvabą: po apačia ji nevilkėjo marškinių, tik trumputę vergei dainininkei įprastą palaidinę. – Bėgau nuo afšino.

Jo žvilgsnis slydo jos beveik nuogu kūnu, pirštai stipriau suspaudė taurę. Ariba pastebėjo, kad jo ranka siaura ir graži. Pagaliau jis vėl prabilo:

– Jei šiuo klausimu galiu ką nors dėl tavęs padaryti, tik pasakyk. Mano tėvas deda į mane dideles viltis.

Ariba sustingo. Ji nesitikėjo, kad jis kiekvieną jos norą atspės, vos pažvelgęs į akis. Staiga Abdula atsiklaupė prieš ją, suėmė jos koją ir pabučiavo.

Ariba priblokšta spoksojo į jį. Jis pastebėjo lipnių datulės sulčių pėdsaką, kurį paliko jo lūpos, ir nusijuokė:

– Tu moki susukti vyrui galvą, Ariba! Tik pažvelk į save!

Jis nusitempė ją prie baseino pasienyje, nuavė sandalus ir nuprausė kojas. Tarsi netyčia jo pirštai nuslydo jos kulkšnimis. Mergina švelniai, bet tvirtai išsivadavo iš jo rankų ir priėjo prie židinio.

– Jau beveik gatava, – pasakė, iškėlusi vieną migdolą. – Liko tik šitas.

Jei Ishakas sakė tiesą, migdolas turėjo ypatingą reikšmę. Regis, Abdula tai gerai žinojo, nes priėjo prie židinio, atsistojo už nugaros ir apkabino ją. Ariba užsimerkė. Mintis apie Volframą buvo nepakeliamai skausminga, ji skubiai čiupo savo taurę ir išlenkė iki dugno.

Abdula lūpos palietė jos smilkinį.

– Pavalgykim vėliau, – sušnabždėjo jis ir prigludo visu kūnu, ji pajuto jo susijaudinimą. Ariba stengėsi nepravirkti. Jo lūpos palietė kaklą. Mergina krūptelėjo ir taurė žvangėdama krito ant plytelių. Ji delnu persibraukė kaklą toje vietoje, kur afšinas buvo priglaudęs kardą.

– Tik ne kaklą! – iškošė pro dantis.

Abdula išsigandęs atsitraukė.

– Atleisk, nenorėjau nieko...

– Gerai jau, – susivaldė mergina. Šypsodamasi ji įdėjo migdolą jam į burną, palaikydama pirštus truputį ilgiau, nei reikia. – Truputį palaukit, – sušnabždėjo. – Juk mes nenorėtume, kad valgis atauštų.

Kiekvieną datulę ji įdarė migdolais ir pridėjo prie mėsos. Patiekalą nunešė į ivaną. Tuo tarpu visai sutemo, tamsą sklaidė tik ambros deglai. Staltiesė jau buvo patiesta ant grindų. Ariba išdėliojo abi porcijas ant papločių ir savąją padavė Abdula. Visą dėmesį ji sutelkė į savo užduotį.

– Neskanu? – paklausė, pamačiusi, kad jis tik paragavo patiekalo ir pasiuntė oro bučinį. – Šafranas turėtų suaudrinti kūno skysčius. – Mergina iš lėto palaižė pirštų galiukus, prieš pamerkdama juos į vandens dubenėlį.

Abdula rijo ją tamsiomis akimis. Jis norėjo atsistoti, bet Ariba paprieštaravo.

– Ne, – nusijuokė. – Nė vienas virėjas nebūtų patenkintas, jei paniekintų jo valgį. – Akimirką jai pasidarė baisu, kad jis stačiai svies ją ant grindų ir pasiims tai, ko nori. Bet jis susivaldė.

Nustebusi mergina stebeilijo, kaip jis nukreipia dėmesį į mėsą, tarsi nieko nebūtų atsitikę. Ishakas buvo teisus: tai ji sprendžia, kas ir kada įvyks.

– Mano virėjai ims tavęs nekęsti, Ariba. Jei visi tavo patiekalai tokie gardūs, valgysiu tik tai, ką paruoši tu.

Ariba pažvelgė į savo liutnią, svarstydama, ar nesudainavus vienos iš dainų, kurias išrinko Ishakas.

– Tu nieko nevalgai, – pajuokavo Abdula. – Tikiuosi, nieko ten nepridėjai.

Mergina vienu gurkšniu išlenkė taurę. Būtų geriau, jei viskas jau būtų baigta. Ji pastūmė padėklą su granatais į šalį ir prisislinko taip arti, kad lietė jį kūnu. Žaismingai paglostė suskaldytą vaisiaus luobą, iš kurio virto sultingas minkštimas. Tada lipniomis sultimis perbraukė per lūpas.

– O jei ir būsiu pridėjusi?

Vyro kvėpavimas pagreitėjo.

– Ar jaučiat, kaip pradeda veikti? – jos ranka nuslinko žemyn.

Staiga Abdula koja pastūmė staltiesę į šalį. Jo taurė apvirto ir vynas pasiliejo ant žemės. Jis godžiai įsisiurbė į jos lūpas, paskui sviedė ją ant sariro ir atsisegė diržą.

Kai vėliau Abdula miegojo šalia, Ariba prietemoje žvelgė į jo profilį. Jis buvo gražus ir valdingas, turėjo viską, ko moteris gali norėti iš vyro. Bet jai tai nieko nereiškė.

Ariba krito ant šilkinės pagalvės. Ką ji padarė? Tą dieną, kai sužinojo apie Volframo mirtį, atsidavė kitam. Vyrui, kuris nenusipelnė, kad būtų vaidinama aistra, kad juo būtų naudojamasi. Ji nekentė savęs.

Ore tvyrojo alkoholio kvapas, paklodė buvo dėmėta. Aribą pykino. Ji stvėrė į glėbį drabužius ir nubėgusi į namą bejėgiškai apsidairė. Abdula jai sakė, kur yra hamamas: kitame namo sparne, pirmame aukšte. Virpančioje deglų šviesoje mergina nuskubėjo koridoriais.

Silpnoje šviesoje, kuri skverbėsi pro maudyklos kupolą, ji atrodė be galo mažutė. Apgraibom kiūtino painiais koridoriais į pirtį. Čia buvo vėsu, seniai nekilo garas į aukštus iš plytų išmūrytus skliautus. Grindys buvo drėgnos, o tamsa atrodė dar juodesnė. Tik pro kiaurymę lubose krito blyškios šviesos spindulys. Buvo pasakojama, kad naktį hamame gyvena dvasios ir demonai. Aribai atrodė, kad jie visi sėdi jai ant sprando.

– Apsimetėlė paleistuvė! – sukliko ji. – Apgavikė!

Ji numetė drabužius ant grindų ir čiupo sidabrinį kaušą. Pylė ant savęs vandenį kaušas po kaušo, brūžino ir šveitė, tarsi šitaip galėtų nusiplauti pasibjaurėjimą savimi. Vanduo nuo plaukų čiurkšlėmis tekėjo krūtine ir pečiais. Ji trynė nuo lūpų liepsningus Abdula bučinius, savo pirštus, kuriais lytėjo jo apipjaustymo randą, kiekvieną savo odos lopinėlį, kurį jis lietė. Pagaliau paplūdo ašaromis ir sukniubo ant baseino krašto.

Ją išgąsdino kažkoks garsas. Iš prietemos išniro žmogaus kontūrai.

– Čia vėsu, – pasakė Abdula. Jis vilkėjo tik lininiais marškiniais. Basomis žengė artyn į blausiai pilkos šviesos užlietą plotą. – Sušalsi.

Vyras ištiesė jai rankšluostį. Iš jo tamsių akių nieko negalėjai suprasti, jis tiesiog stovėjo ištiesęs ranką ir laukė. Ariba pakėlė akis. Nuo plaukų lašėjo vanduo, speneliai buvo sustandėję nuo šalčio. Lūpos virpėjo.

– Ačiū, – sumurmėjo. Jis nenuleido akių, kai mergina susisupo į rankšluostį.

Aukštas skliautas ragino du vienišus žmones glaustis vienas prie kito. Abdula ištiesė ranką, norėdamas paliesti jos plaukus, ji nejučia pasisuko į šalį. Vyras atitraukė ranką.

– Ar taip baisiai manimi bjauriesi?

Nepakeldama į jį akių, Ariba papurtė galvą.

– Bjauriuosi savimi! – pratrūko staiga. – Atėjau pas tave tik tam, kad išpildytum mano norus. Aš tau melavau, Abdula... – sukūkčiojo. – Aš esu apgavikė! Prašau, leisk man eiti!

Jis apglėbė ją. Jo oda buvo šilta, ji užuodė silpną kvepalų aromatą. Ariba susigūžė, bet neatsitraukė.

– Žinau, – sušnabždėjo jis ramindamas. – Neliesiu tavo kaklo. Tikriausiai myliu tave todėl, kad esi nenumanoma, visai kitokia negu moterys, kurias aš turiu. Kai esu pas jas, žinau, kad jos man paklūsta tiktai tikėdamosi pagimdyti sūnų. Bet tu žvelgei į mane kaip nė viena kita moteris. Todėl netikiu, kad melavai man. – Ariba nesiglaudė prie jo, bet ir nesipriešino. – Jei nejauti man neapykantos, – paprašė, – tada pasilik!

Mergina abejodama pažvelgė į jį. Blausioje šviesoje platūs jo skruostikauliai atrodė kaip išskaptuoti, o žvilgsnis švelnesnis.

Abdula susirado merginos lūpas. Jo pirštai švelniai glostė jos nugarą ir atpalaidavo rankšluostį. Kai medžiaga slydo Aribos kūnu, skausmas jau buvo bukesnis ir silpnesnis. Ji leidosi paguldoma ant grindų, jos plaukai palietė marmurines plyteles. Mergina pajuto, kaip jo galva nuslydo jai tarp kojų. Sutrikusi ji sušvokštė, bet neprašė liautis. Jis užkėlė jos kojas sau ant pečių, ir viską užliejusi aistra išstūmė prisiminimus.

Abdula trūktelėjo merginą aukštyn. Jis nunešė ją prie sienos ir su laukine aistra įsiskverbė. Jo rankos tvirtai spaudė jos juosmenį. Ariba sunkiai šnopavo, bet nedrįso pasiduoti. „Ar girdėjot ją vaitojant?“ – tyčiojosi afšino galva. Mergina stipriau apsivijo Abdula kojomis, ir balsas nutilo. Ji juto karštą ritmišką kvėpavimą ant savo krūtinės. Jis nustelbė skausmą ir liūdesį. Rūsčios nebylios aistros šuoras ritosi jos kūnu. Tada ji atlošė galvą.

Per Raką persirito beveik dveji audringi metai. Harūnas ar Rašidas su savo svita paliko sostinę ir patraukė į Rytus, į šaltas druskingas Chorasano dykumas.

Kai Volframas atėjo iš raštininko kontoros Rafikos vartuose, buvo jau vakaras. Krikščionišku laiko skaičiavimu buvo 808 metų ruduo, bet jis vargu ar skaičiavo metus pagal frankų kalendorių. Žvarbdamas pažvelgė į dangų ir stipriau susisiautė į kailiu pamuštą durtinį. Tamsūs debesys šliaužė virš miestų dvynių – Rakos ir Rafiko. Nuo lietaus vandens iš Tauro kalnų patvino Eufratas ir dabar persikelti per upę reikėjo nemažai drąsos. Rudos putotos purvo nuošliaužos sruvo į pietus ir užtvindė uostą.

Volframas priėjo savo namus, brangų nuomojamą namą iš molio plytų, kuriame gyveno daugelis raštininkų. Jis prisijungė prie kalifo kariuomenės, bet kaip krikščionis neturėjo teisės nešioti ginklo. Kadangi greitai išmoko arabiškai, jam buvo suteiktas katibo laipsnis. Raštininko pareigos buvo labai gerbiamos, nors ne itin įdomios. Kuriam laikui pakaks ir to, bet Volframas neplanavo baigti gyvenimo raštininko kontoroje.

Jis kirto kiemą nė nepažvelgęs į žaidžiančius vaikus. Jų motinos, besidalijančios naujienomis, vogčiomis jį apžvelgė iš po savo juodų šydų. Volframas pakilo atvirais laiptais į antrą aukštą, kur buvo jo butas. Dauguma gyventojų čia – raštininkai, daugelis iš jų persai, svetimšaliai kaip ir jis. Kaip frankas jis neturėjo jokių ypatingų reikalavimų, bet kadangi buvo kilmingo luomo, gavo prabangiau apstatytus kambarius.

Kai atidarė duris, prie jo pripuolė susijaudinęs Faikas. Jo gražus kaip ikona veidas buvo paraudęs iš pykčio, o pilvas po apsiaustu drebėjo.

– Jūs tik pažvelkit, pone! – sušuko pasipiktinęs. – Kažkoks vyras iš baridų paliko ją, nepaisydamas mano prieštaravimų. Ką jis sau leidžia?

Volframas įžengė į pailgą kambarį. Jo akys palengva įprato prie prieblandos. Dėl audringo oro nebuvo galima miegoti ant stogo, ir Faikas jau vidurdienį pastatė sarirą sausoje vietoje. Dabar ant jo kažkas sėdėjo. Iš po turbano ant pečių krito ilgi plaukai, bet prie kūno prigludęs drabužis išdavė, kad tai moteris. Akimirką Volframas prisiminė kitą mergaitę, vilkinčią vyriškais drabužiais.

– Niekas neprašė vergės! – klykė Faikas ir piktai šnairavo į merginą. Ši nužvelgė jį niekinamu žvilgsniu. – Jei mano ponui ko nors reikia, aš jam po ranka!

Kai Volframas priėjo arčiau, pastebėjo jaunuolį, laukiantį už jos nugaros. Jo kūnas išniro iš sienos šešėlio.

– Ką tai reiškia? – paklausė frankas galva linktelėdamas į vergę.

– Ji yra mano pono Masruro, vyriausiojo kurjerių tarnybos vado, dovana.

Volframas nustebęs uždarė duris.

– Sahibas al baridas perdavė man dovaną? – Jis nepatikliai pažvelgė ir sukryžiavęs rankas atsirėmė į sieną. – Kodėl? – Volframas atidžiai apžiūrėjo atvykėlį: neišsiskiriantis žmogelis, vilkintis tamsius kuklius drabužius. Per kone ant akių užsmauktą turbaną ir vešlią barzdą beveik nesimatė veido.

– Mano ponas pasakys pats, kai ateis laikas, – atkirto atvykėlis. – Ar ji jums patinka?

Volframas staigiai vėl atvėrė duris.

– Jei jūsų ponas pageidauja su manimi pasikalbėti, tegul man praneša. Aš nepriimu dovanų, nežinodamas, ką už tai turėsiu padaryti.

Baridai turėjo ne itin gerą reputaciją. Jie pristatydavo ne tik kalifo ir turtingųjų miestiečių paštą, bet pirmiausia slaptas žinias.

– Beveik dvejus metus neturėjot nė vienos moters, – kalbėjo jaunuolis. Jo balsas buvo ramus ir keistai neskambus. Jis paslaugiai nusišypsojo. – Visa jūsų aistra per tuos metus buvo nukreipta į darbą. Galbūt mano ponas mano, kad jums laikas keistis.

Volframas nustebęs spoksojo į jį. Kiekvienas nevedęs vyras, kuris galėjo sau leisti, turėjo vergę. Jis neturėjo, galbūt po laiko, praleisto su Ariba, toks užsiėmimas jo nedžiugino.

– Argi Harūnui ar Rašidui nepakanka priešų, kad jūsų ponas šnipinėtų katibo miegamajame? – pasišaipė jis. Ir praėjo pro neprašytą svečią, kuris mandagiai pasitraukė, į kambarį. Nė nepažvelgęs į mergaitę, jis numetė savo turbaną ant sariro. – Ko iš manęs reikia Masrurui? – paklausė Volframas šiurkščiai. – Ir kodėl mane seka?

Atsakymo neišgirdo. Jis staigiai pasisuko į atėjūną. Bet keistasis svečias buvo dingęs.

– Dabar tu girdėjai! – sušuko Faikas vergei ir parodė ranka į duris. Jo riebus pilvas virpėjo iš pasipiktinimo, o veidas po balta kepuraite dar labiau paraudo. – Dink!

Mergina priėjo prie Volframo.

– Liaukis, tu gali eiti! – mostelėjo jis nepatenkintas.

Faikas įsirėmė į šonus.

– Ar negirdėjai?

– Masruras man uždraudė, – nusišypsojo vergė. Volframas pajuto stiprų kvepalų aromatą. Mergina ramiai ėmė rengtis švarkelį.

Faikas nutaisė rūstų veidą. Jau ketino mesti ją lauk, bet Volframas delsė. Vergė buvo Masruro dovana. Grąžinti ją būtų šiurkštu ir nemandagu. Jis išsivadavo iš jos rankų švelniai, bet primygtinai.

– Palik ramybėje! – Mergiotė ir pavydus eunuchas, šito jam tikrai nereikia! Geriau abu išskirti, nes gali baigtis žmogžudyste. – Faikai, nueik pas nurašinėtoją Bagdado gatvėje ir parnešk pergamentus, kuriuos užsakiau!

Eunuchas perliejo merginą niekinamu žvilgsniu, o ši atsakė šypsena. Tada užtrenkė paskui save duris.

– Šiandien gali miegoti Faiko lovoje. Rytoj aš tave parduosiu, – šaltai pasakė Volframas vergei. Jis parodė į duris, vedančias į užpakalinę patalpą, ten ant kelių vienas ant kito užtiestų kilimų Faikas buvo įsirengęs guolį. – Man nereikia tavo paslaugų. – Jis praėjo pro ją prie kėdės šalia durų tęsti vakarykščio rašymo. Toje vietoje šviesa buvo ryškiausia. Jis paėmė deglą ir uždegė prieš sėsdamas prie popieriaus. Iš pradžių ši medžiaga jam buvo neįprasta. Bet laikui bėgant išmoko ją vertinti. Popierius nebuvo toks ilgaamžis kaip pergamentas, bet daug patogesnis.

Vergės švarkas nuslydo ant grindų, ji priėjo arčiau. Po permatoma marškinių medžiaga bolavo tobulas kūnas. Juodos garbanos krito ant pečių kaip anuomet Aribai. Prietemoje jam net pasivaideno, kad tai ji. Susikeikęs atsisėdo ant kėdės. Iš varinio arbatinuko įsipylė šalto vandens ir išmaukė taurę vienu gurkšniu. Mergaitė iš nugaros apsivijo jį rankomis, bet jis paniekinamai nustūmė. Medinė pliauska būtų geriau vaizdavusi aistrą nei mokama meilužė. Jis pakėlė plunksną ir nugrimzdo į darbą.

Mergina raukydamasi atsisėdo ant lovos.

– Bet jūs gi nesate chorasaniško sukirpimo? – Ji atsigulė aukštielninka, remdamasi alkūnėmis. Po permatoma džilala aiškiai stirksojo speneliai. Ji sąmoningai atraitojo kelnes, kad pasimatytų kulkšnys.

Volframas rašė nepakeldamas akių.

– Tau neturi rūpėti priežastis, bet man nereikia tavo paslaugų. Geriau nemėgink manęs atversti!

– Atversti iš chorasaniškos ydos? – regis, mergina nenorėjo jo suprasti. – Aš juk nesu Ariba!

Popierius nuslydo ant žemės, su juo ir plunksna. Rašalas tykštelėjo ant brangios medžiagos. Volframas iš lėto atsistojo.

– Nesi kas?

– Kajina, kuri dainuoja vilkėdama vyro drabužius. – Ji atsikėlė ir sukryžiavo kojas po savimi. – Pasilikote mane, kad išgirstumėt rūmų paskalas? Jai dar nėra nė šešiolikos, o jau laksto kaip kalė.

Volframas nebuvo įsitikinęs, kad nori ką nors sužinoti apie kajiną Aribą. Per praėjusius metus jam dažnai kildavo tokia mintis, bet vydavo ją tolyn.

– Kas jos šeimininkas? – paklausė iš lėto.

– Princas Abdula, negi nežinot? – atsakė vergė. Nuobodžiaudama ji pradėjo kramtyti chna dažytus nagus. – Bet ir jo broliui Abu Isai ji sumaišė protą. Šis baigia iššvaistyti visą savo turtą brangiems jos drabužiams, cukriniam vynui ir Kaskario vištoms. Abdula taip ją įsimylėjo, kad visai apleido savo haremą. Jo žmonos siundo ant jo kadį, nes nebeatlieka santuokinės pareigos. Kai ji dar priklausė Zubaidai, princas pasikvietė ją į namus. Kitą rytą rado abu hamame. Nuogus ir visai išsekusius nuo...

– Užsičiaupk! – Volframas taip smarkiai pasisuko, kad nuplėšė nuo sienos raštuotą kilimą. Įsiutęs sviedė jį ant žemės. Tikriausiai tai kita moteris, tikino save, toji su mergaite, kurios jis negali pamiršti, neturi nieko bendra, išskyrus vardą.

– Toliau! – įsakė jis.

– Ji trokšta galios, – pasakojo vergė jau nedrąsiai. – Visas miestas slapčia šnabžda, kad ponas už ją užmokėjo šimtą tūkstančių dirhamų. Net pati mokyčiausia kajina kainuoja dešimtąją dalį. Jo patarėjai paskelbė, kad jis išprotėjo, bet jis atkirto, kad vien už medžiagą šilkiniam turbanui galima išleisti dešimt tūkstančių. Į tai patarėjai atsakė, kad turbanas skirtas kilniausiai vyro kūno daliai, o vergė... Jūs gi žinote.

Volframas spoksojo į sieną.

– Labiausiai skundėsi princo raštininkas, – skubiai bėrė žodžius mergina, kol jis vėl neįsiuto. – Jis nežinojo, kaip įrašyti tuos pinigus į knygas. Pagaliau parašė: šimtas tūkstančių už brangakmenį. Sako, kad ji tariasi esanti aukštos kilmės. Nė viena dainininkė lig šiol nedrįso tuo girtis.

Volframas atsikvėpė. Ariba, kurią jis pažinojo, niekada nesitarė esanti aukštos kilmės. Jis pasilenkė pakelti plunksnos ir pasišaipė.

– Kokios gi aukštos kilmės gali būti paleistuvė?

Mergaitė pajuto, kad jis atsileido. Ji vėl pradėjo lengvabūdiškai plepėti.

– Vizirių giminės. Bet su tokia moterimi jie tikrai neturėjo nieko bendra. Kalbama, kad Harūnas ar Rašidas mylėjo Džafarą al Barmaki kaip brolį.

Volframas išbalo.

– Al Barmaki? – sušnabždėjo. Prieš akis vėl iškilo mergaitė. Aš esu Ariba. Ariba al Barm... Ne, pamanė jis, tai neįmanoma! Išsekęs sudribo ant kėdės. – Tu meluoji, – pasakė šiurkščiai.

– Pone, aš pasakoju tik...

– Nutilk! – sušuko jis. Pašoko iš vietos, kėdė bildėdama parkrito ant akmeninių grindų.

Volframas žvelgė į grubiai tinkuotą sieną, nuo deglo šviesos ryškėjo kiekvienas nelygumas. Aribos balse tada buvo kažkas, kas jį patį pirmą kartą sujaudino. Ji pažadino tai, kas glūdėjo giliai širdyje. Dėl jos jis atidavė viską, kas buvo jo gyvenimas.

Vergė pakėlė nuo grindų švarką.

– Jei jums nereikia mano paslaugų, aš jau eisiu, – pasakė. Tarsi būtų tuo labai patenkinta. Jis stovėjo už kelių žingsnių, tarp jos ir durų. Mergina pakėlė dažytus vokus ir nusišypsojo. Bet Volframas nepažvelgė jai į akis.

Ryte Volframas pabudo kaip sudaužytas. Dejuodamas vėl užsimerkė, tačiau jo dėmesį patraukė krustelėjimas greta.

Vergė per miegus pasivertė ant kito šono, juodi plaukai gulėjo išdrikę ant pagalvės. Tai nebuvo košmaras, vakarykštis vakaras buvo tikrovė. Sunkiai alsuodamas, jis abiem delnais persibraukė kaktą ir skruostus.

Volframas nusiklojo paklodę ir iššoko iš lovos, nė nepažvelgęs į vergę. Prausimosi kambaryje jis uždarė duris ir atsirėmė į jas. Vaikinas iš lėto priėjo prie praustuvės ir ėmė rieškučiomis pilti vandenį ant veido, bet negalėjo atsigauti. Pastaruosius mėnesius jis tai nujautė, todėl, matyt, taip noriai patikėjo, kad Ariba negyva arba visiems laikams dingo. Tačiau dabar nebegalėjo ilgiau užsimerkti prieš tiesą. Ji jį išdavė.

Nervingai užsirišo rankšluostį ant klubų ir ėmė skustis. Jis vengė pažvelgti į save veidrodyje, tarsi bijotų to, ką ten pamatys. Jo pirštai spaudė skustuvą. Nors geležtė prie rankenos buvo neaštri, giliai įsirėžė į pirštus. Jis piktai perbraukė ašmenimis, tarsi ji stovėtų čia priešais – princo Abdula sugulovė.

Volframo ranka drebėjo. Kraujas tekėjo per smakrą, lašėjo ant keraminių plytelių, tiško ant praustuvės. Jis iš lėto pakėlė metalinį veidrodį ir pažvelgė į palengva jame ryškėjantį veidą. Ties burna atsirado nauja aštri raukšlė. Skruostai atrodė įkritę, skruostikauliai atsikišę. Ant blyškaus skruosto raudonavo kraujas, lūpos buvo bespalvės ir siauros. Pilkoje ryto šviesoje jo akys žvilgėjo šaltu metalu.

Į duris pabeldė, ir Volframas padėjo skustuvą. Nė nepažvelgęs į sarirą priėjo prie durų ir atidarė.

Afšinas pamatė kruviną Volframo ranką ir išbalo.

– Kas atsitiko? – paklausė išsigandęs. – Chodaje bozorg, ar ką nors nužudėte?

Volframas neatsakė. Jį užvaldęs keistas šaltis sukaustė jausmus.

Haidaras ibn Kavusas susitvardė.

– Apsirenkite ir eime! – pasakė ir susirūpinęs apsižvalgė kambaryje. – Noriu jus kai kam pristatyti. Paskubėkite, tas žmogus nemėgsta laukti.

Debesys jau buvo išsisklaidę, bet vis dar vėjuota. Riba tarp šviesos ir šešėlio buvo plonytė kaip skustuvo ašmenys. Pakeliui į tvirtovę Volframas pastebėjo, kaip afšinas neramiai dairosi į šalis. Jie kirto aikštę, kurioje būrys kareivių kovėsi trumpaisiais kardais. Juodaodis prižiūrėtojas, vilkintis žvyninius, panašius į slibino odą šarvus, šūkavo komandas. Kiti sėdėjo paunksnėje, gėrė ir juokėsi. Jų pusnuogiai kūnai žvilgėjo nuo prakaito.

– Kovos eunuchai, – paaiškino Haidaras, tarsi norėdamas suardyti tylą. – Dėl sukilimų kalifas vis daugiau karinių pajėgų sutraukia į Chorasaną. Mokesčiai ir svetimšaliai arabai užkariautojai skatina žmones eiti į sukilėlių kariuomenę. Dabar nauja mada – atėmus vyriškumą, mokyti karo meno, ir tai bus sėkmingas ėjimas. Šie kareiviai ištikimesni už kitus, be to, ilgiau gali joti, – atrodė, kad paskutinius žodžius lydinti šypsena buvo išspausta per prievartą.

Kitoje aikštės pusėje stūksojo aukšti mūrai.

– Nuo tada, kai Barmakidai buvo išnaikinti, kalifas pasitiki tik savo eunuchais, – dėstė afšinas. – Jie valdo nuverstųjų dvarus ir užėmė vizirio giminės vietą.

Vėjas žėrė dulkes Volframui į veidą. Kelkraščiu einanti moteris iškraipytais pirštais stipriau užsitraukė šydą, tarsi Volframas būtų ją išgąsdinęs.

– Eunuchas, kuriam turiu tave pristatyti, yra vienas iš galingiausių valstybės vyrų, – pasakė afšinas, kai jie peržengė aukštus tvirtovės vartus. Jis įteikė sargybiniui savo džavazą ir pasitraukė, praleisdamas priešais atjojančių raitelių būtį.

– Vienas svarbiausių šalies žmonių yra eunuchas? – paklausė frankas garsiai, kad perrėktų tarp metro storio sienų aidintį kanopų kaukšėjimą. Regis, net svetimšalis čia galėjo padaryti įtaką.

– Kalifo vergas šiame poste pranašesnis nei sūnus, – atsakė afšinas trumpai. – Jei būčiau valdovas, elgčiausi lygiai taip pat. Sūnus nori kuo greičiau nutverti palikimą, o eunuchas – padidinti šlovę. Jeigu reikia perduoti slaptus pranešimus arba net aukščiausios valdžios regalijas, Harūnas ar Rašidas labiau pasitiki savo chadamu al chavas nei sūnumi.

Dangus vėl aptemo. Vėjas iš netolimos kalvės, iš kurios žvangino ginklais, į juos nešė dūmų kamuolius.

– Savo rinktiniu eunuchu? – pakarotojo Volframas.

– Tikriausiai girdėjot, kad Harūnas ar Rašidas persirengęs naktimis jodinėdavo po miestą, – paaiškino Haidaras lakoniškai. – Šalia visada jodavo du vyrai. Vienas iš jų buvo eunuchas Masruras, su kuriuo tuoj susipažinsit, jo ginklanešys, valstybės budelis. Jis vyriausias iš baridų.

– O antras?

Afšinas paėmė leidimą ir įsikišo į durtinį.

– Tai kas buvo antras vyras? – pakartojo Volframas.

Haidaras sustojo tarpuvartės šešėlyje.

– Jis nebegyvas, – atsakė trumpai. Ir parodė į kairę, kur kilo išmūryti siauri laiptai. Jais kopdamas, Volframas stebėjo afšiną. Šis pamatė jo žvilgsnį ir pasakojo toliau: – Jis buvo vardu Džafaras ibn Jahja, Džafaras Barmakidas. Masruras viena ranka nurėžė jam galvą ir kūno dalis iškabinėjo ant Bagdado tiltų.

„Tas Masruras, regis, vertas dėmesio“, – pamanė Volframas pašaipiai. – O kodėl? – paklausė garsiai.

– Galima išvardyti tūkstantį ir vieną priežastį. Neva Džafaras ir kalifo sesuo mylėjo vienas kitą, – numojo ranka Haidaras. – Kvailos legendos, kuriomis klausytojus linksmina pasakotojai. Liaudis mėgina išsiaiškinti, kodėl miršta galingi viziriai. Joks sužeidimas nėra toks skaudus kaip padarytas draugo, – tarė karčiai. – Įsidėmėkite, čia apie Barmakidus nekalbama. Harūnas ar Rašidas mylėjo Džafarą kaip brolį. Bet po mirties netaria jo vardo.

Volframas ironiškai kilstelėjo antakius.

– Man tai padaryti bus lengviau, nei manot!

Jie pasiekė laiptų aikštelę ir atsidūrė kukliame prieškambaryje. Vergas atidarė kedro medžio duris, ir jie įėjo į keturkampę salę. Ginkluoti eunuchai saugojo duris. Juodo ir balto marmuro plytelių grindys buvo išklotos kilimais, vis dėlto patalpa atrodė kareiviškai skurdi. Išskyrus juodo šilko baldakimą prie priešpriešinės sienos, čia nebuvo jokių puošmenų. Net kolonų tinko ornamentai labai kuklūs. Geležiniuose laikikliuose liepsnojo deglai.

Po baldakimu stovėjo lieknas senis, apsivilkęs juoda dura. Jis mostelėjo vergui ir dusliai paliepė:

– Dar šiandien pasiųskit balandį į Tusą! – Tada pasisuko į lankytojus. – Girdėjau apie jus, Volframai fon Auje, – jo dantys žybtelėjo baltumu, kai neužsikirsdamas tarė svetimšalio vardą. Kaip ir patalpa, jis dvelkė nuobodžia elegancija: be agrafo ant turbano ir stambaus auksinio žiedo, neturėjo jokio kito papuošalo. Barzdotas veidas buvo pailgas, ant kaktos ir skruostų raitėsi melsvi tatuiruočių raštai. Volframas kitaip įsivaizdavo budelį.

Masruras mostu pakvietė juos ant vilnonio kilimo. Volframas ir afšinas priėjo arčiau.

– Ar jums patiko dovana?

Tarnas atnešė arbatos. Jis pastatė raižytą sidabrinį padėklą ir pasitraukė. Stiklinėse plūduriavo mažos rožytės.

– Nebuvo būtina, – atsakė Volframas šaltai. Jis nekreipė dėmesio į gėrimą, nuo kurio kvapo jau pykino. – Aš nesu iš tų vyrų, kurių valią gali palaužti vergė. Jei nebūčiau norėjęs atsiliepti į jūsų kvietimą, ji nebūtų nieko pakeitusi.

– Jūs kalbate arabiškai ir persiškai taip pat sklandžiai kaip gimtąja kalba, – tarė nerutuliodamas ankstesnės temos ir pastūmė arčiau Volframo stiklinę. – Sklinda kalbos, kad esate protingas ir ne plepys. Kalifas turi nedaug tokių vyrų.

– Dėkoju už pasitikėjimą, – atsakė frankas santūriai.

Masruras vos šyptelėjo.

– Ne mano reikalas pasitikėti, Volframai fon Auje. – Iš rankovės jis ištraukė raštelį. Volframas įsistebeilijo į išpuoselėtas rankas, kurios rūpestingai išlankstė popierėlį. Jos užmušė žmogų, kurį kasnakt lydėdavo. Kai Barmakidas išdavė jį ir savo valdovą.

– Gavau žinią iš Tuso, – pasakė Masruras, tiesindamas lapelį. – Harūnas ar Rašidas atvyko į Chorasaną, bet jo sveikata gydytojams kelia rūpestį. Sena skrandžio liga sunkioje kelionėje dar paaštrėjo ir netrukus nuves jį į kapus. Nuo dabar prasidėjo nebyli palikuonių kova už sostą. Abdula, vyriausias kalifo sūnus, išvyko su tėvu. Bet jo brolis Muhamedas, kuris liko Rakoje, yra visateisis Harūno sosto įpėdinis. Su tinkamais patarėjais jis gali būti geras valdovas. Mano užduotis – įvykdyti kalifo valią, – jis gurkštelėjo arbatos ir pažvelgė į afšiną.

– Abdula motina buvo tik persų vergė, – paaiškino Haidaras. – O Muhamedas yra Zubaidos sūnus ir remiamas kalifo šeimos. Jei Abdula nori valdyti, vargu ar galės įgyvendinti savo pretenzijas dėl pamaldumo. Jis Bagdade svetimas, jo liaudis nepažįsta. Todėl pagalbos kreipsis į persus ir šiitus, kurie jį myli. Tačiau tarp jų knibždėte knibžda fanatikų. Bus sukilimų. Blogiausiu atveju tamsiosios jėgos gali užkariauti šalį.

– Tada atsidurtume jūsų padėtyje, – Masruras skvarbiai pažvelgė į franką. – Abdula yra Tuse. Jam paranku tol laikyti paslaptyje tėvo mirtį, kol pats atsisės į sostą. Tam aš turiu užkirsti kelią. Muhamedas privalo gauti tėvo antspaudą anksčiau, nei jo brolis užgrobs valdžią. Ir tam man reikia vyro, kurio Abdula nepažįsta.

– Suprantu. – Visų žvilgsniai nukrypo į Volframą. – Jei būčiau Muhamedas, Abdula būtų uždarytas į požemį dar prieš kalifui mirštant.

Jis pastebėjo afšino nuostabą, ir jo lūpas perkreipė šypsnys. Haidaras ne paskutinis, kuris stebisi Volframu fon Auje.

Masruras tyliai nusijuokė.

– Man regis, Haidarai, šiai užduočiai jūs rekomendavot tinkamą žmogų. Sakėte, kad jis protingas, bet neminėjote, kad suktas kaip šakalas! – Jis paslėpė raštelį ir atsistojo.

– Nenuvertinkit šios užduoties. Abdula yra pareigingas jaunuolis, jį nelengva išblaškyti. Bet jei pasiseks, jums atsivers kelias aukštyn. – Jis vos šyptelėjo. – Juk to ir norit, ar ne tiesa? Būti svetimšaliu, kuris neturi šeimos ir siekia tik savo tikslų, labai naudinga. Kadangi esate krikščionis, negalite būti teisėtas karys, bet galite dirbti baridams.

Jis mostelėjo, ir tarnas atnešė baltais bei juodais dryžiais margintą peleriną ir lenktą dvirankį jo kardą. Masruras užsimetė peleriną ir dar kartą kreipėsi į Volframą:

– Norėčiau, kad niekam nekristumėt į akis, – jis parodė į nepaliestą stiklinę. – Darykite tai, ką daro visi vyrai: gerkite arbatą, net jei ji jums neskani, įsigykite keturias penkias verges, žaiskite polą, lankykitės hamame, žodžiu, laikykitės aukštuomenės įpročių. Niekuo nepasitikėkite, tik manimi ir afšinu, – kalė jam į galvą. – Pasirinkau jus ir todėl, kad man sakė, jog moterys jums negali padaryti įspūdžio. Bet kokia ištikimybė, nesusijusi su jūsų užduotimi, kelia pavojų mums ir jums.

– Galite būti tikri, aš nesukelsiu pavojaus, – atšovė Volframas šaltai. Nejudriu veidu čiupo stiklinę ir vienu mauku išgėrė. – Sakykit užduotį!

Masruras apdovanojo jį plačia šypsena.

– Susipažinkite su pašto balandžių paslaptimi ir susiriškite su žmogumi Tuse. Ieškokite silpnosios Abdula vietos, o jei bus įmanoma, pašalinkite jį nuo mirštančio tėvo patalo. Kad būtų įvykdyti Muhamedo reikalavimai, man reikia tik vieno: laiko. – Jis linktelėjo abiem vyrams ir paėmė savo kardą. – Ir dar, Volframai, – pridūrė nepriėjęs durų, – pasivadinkite kitu vardu! Nenorėčiau, kad kiekvienas žinotų, kas jūs esate ir iš kur.

Ši dalis Volframui patiko. Niekas daugiau neprimins jauno riterio, kuris paaukojo garbę dėl mergšės. Jam buvo visai nesvarbu, kuris iš Harūno ar Rašido sūnų įžengs į kalifo sostą. Jis turėjo dar vieną tikslą, baridas buvo tik priemonė jį pasiekti: jei Ariba tikisi kaip Abdula paleistuvė tenkinti naujojo kalifo įgeidžius, tai labai apsirinka. Ji bus šalia Abdula, kai jį ištiks Barmakidų likimas.

– Jie ateina! Ariba, kur jus nelabasis šaitanas nešioja?

Eunuchas Džauharas prasispraudė pro nešėjų minią su neštuvais apžiūrėti karavano poilsio vietos. Prekybininkai įkūrė stovyklą nuošaliau nuo Tuso slėnio, už kelių šimtų žingsnių nuo vieno iš Abdula ibn ar Rašido dvarų. Uždusęs Džauharas sustojo. Visą kelią nuo dvaro jis bėgo. Besileidžiančios saulės spinduliuose apsidairė.

Ten, kur tankūs eglūnai atsitraukę nuo upės krantų, buvo sujudimas. Tarnai traukė krovinius nuo baubiančių kuprių ir varė juos prie girdyklos. Kiti iš ten tempė ką tik pripildytus ožkų kailio maišus, kol gyvuliai sutrypė pakrantę ir sudrumstė vandenį. Persirengėliai išsiėmė kostiumus. Vienas ant kito buvo tiesiami kilimai, dedami žadeito paketai, rūpestingai dėliojama arbata ir prieskoniai. Vienas paniuręs kupranugaris grybštelėjo Džauharą. Eunuchas pasitraukė į saugesnę vietą, jo žvilgsnis užkliudė šilko pardavėją stovyklos centre. Juodą veidą nušvietė plati šypsena.

Vyrai jau buvo sutvarkę savo vertingą krovinį. Kramtydami opijų, jie sėdėjo prie dugho. Rusvas skystis sunkėsi pro lūpas ir tekėjo vėjų nugairintais veidais. Tai vienas, tai kitas stiklinėmis akimis gulė ant nugaros, ilsėdamiesi po kelionės vargų. Vienas buvo atsirišęs savo ryšulius. Gėlėtos medžiagos gulėjo ištiestos ant kilimo: ryškiai raudona, smaragdo žalia, žvilganti auksu, mėlyna kaip lapislazulis. Moteris, užsigobusi šamlą ir skarelę, stovėjo prie jų pasilenkusi. Alachas gailestingas, pamanė eunuchas, šį kartą Ariba nesusirado naujo meilužio.

– Nusiųskit dešimt uolekčių į dvarą! – paliepė kajina prekeiviui ir padėjo atgal žalumu žvilgančią medžiagą. Ji pastebėjo Džauharą, linktelėjo ir priėjo artyn. – Balcho brokatas ypatingas, – pasveikino. – Pasisiūdinsiu iš jo kvabą, derančius batus ir maišelį.

– Jūs niekaip negalite atprasti nuo Šilko kelio! Kaipgi atrodot? – pabarė eunuchas, kai jie ėjo palei upę į dvarą. Išmintas takas vedė tarp laukinių eglūnų, kurie lenkė savo šviesius žiedus. Skarelė ant Aribos galvos buvo išblukusi, šamla pilka ir nekrintanti į akis.

Princo dainininkė nusijuokė, tamsios akys spindėjo. Pakeliui ji nusiplėšė nuo galvos ir skarelę, ir šamlą. Liko su brangakmeniais nusagstyta juosta perrištomis juodomis garbanomis ir prabangiais drabužiais.

– Nebūk toks griežtas, – nusišypsojo ir padavė jam pakelį. – Tai tau: rabarbarų šaknys iš Kinijos nuo vidurių užkietėjimo!

Nuo tada, kai beveik prieš dvejus metus Abdula ją atsigabeno į Firdauso dvarą, Ariba nė akimirkos nesiilgėjo Rakos. Už Tuso rūmų sienų ji jautėsi saugiai, juo labiau kad Harūno ar Rašido liga sunkėjo. Dvaras stūksojo didelio kalno, atitveriančio slėnį nuo dulkėto plokščiakalnio, papėdėje. Plikuose akmenuotuose šlaituose glaudėsi akmeninės valstiečių trobelės. Viskas čia Aribai buvo pažįstama nuo vaikystės, todėl jautėsi kaip namie.

Jie priėjo rožių sodą. Staltiesė, išmarginta žaliais Isfahano raštais, buvo jau patiesta, baldakimas, saugantis nuo saulės, pastatytas. Tarnai susirūpinę nardė tai šen, tai ten. Virėjai laukė mėsos, kurią turėjo pargabenti medžiokliai – Abdula su draugais.

Ariba nerūpestingai numetė skarelę su šamla ant žemės ir įsikišo į plaukus rožę. Džauharas nusijuokė:

– Jūs greitai išmokote paversti vyrus savo vergais. Turgų valdytojai nuo Rėjaus iki Tuso siunčia jums brangias dovanas, nors kalifas niekaip nesulaukia mokesčių. O princo širdyje jūs vis tiek esate karalienė.

– Puiku, bet karalienės paprastai turi daugybės damų palydą, – atšovė Ariba. – Ar tiesa, kad Abdula atsigabeno iš Bagdado pirmą savo žmoną?

Balti Džauharo dantys žybtelėjo.

– Moterų pavydas gali vyro gyvenimą paversti tikru pragaru.

– Pragare svyla tie, kurie apsikrovė nuodėmėmis, – ramiai atrėžė Ariba.

Raiteliai šuoliais įjojo į rožių sodą, pakilo dulkių kamuoliai. Pririšti trumpais pavadžiais, įbėgo Egipto gepardai, ant odinės sakalininko pirštinės tupėjo sakalas. Prie balnų kabojo pririšti negyvi paukščiai.

Ariba nubėgo pasitikti Abdula žirgo. Trumpa jo barzda, kurią neseniai užsiželdino, buvo dulkėta, kaip ir žali drabužiai. Čia, Rytuose, pranašo spalva buvo vertinama labiau už juodus rūmų apdarus. Merginai pasirodė, kad ši spalva jam netinka. Bet jis privalo atrodyti pamaldus, jei nori tapti sosto paveldėtoju. Dabar jis šoko iš balno ir krito jai po kojomis.

Juokaudama mergina jį atstūmė.

– Ar ką nors sumedžiojot, ar mums reikės visą vakarą badauti?! – šūktelėjo, kad visi girdėtų. Vyrai nusijuokė.

– Turiu pripažinti, kad aš nieko nesumedžiojau, – atsakė jis, bučiuodamas jai ranką. – Dėl to kaltos nuostabios tavo akys, mylimoji. Prieš mane iššoko gazelė, puikus gyvūnas. Gepardas parbloškė ją ant žemės, jau ketinau nudobti, bet ji pažvelgė į mane. Prisiekiu, jos akys buvo panašios į tavąsias.

– Meilės prisipažinimais sotus nebūsi, – erzino Ariba. – Gal manote, kad lengvai jus paleisiu?

– Ne, – atkirto, – tu neleidi man baigti. Norėjau žvėrelio pasigailėti, prisiekiu! Bet paskui pagalvojau apie gardžią gazelės mėsą šaltienoje ir... – jis mostelėjo tarnui, ir šis nusilenkęs padėjo prie Aribos kojų negyvą gazelę.

– Dėl dievo meilės, nešk ją iš čia! – sušuko Ariba ir vėl prajuokino vyrus.

Abdula parodė į kanalą, kuriame siūbavo valtis. Eime, tegul šiandien maistą ruošia eunuchai, o mes pasiirstysime!

Ant vandens, palmės pavėsyje, jie pasislėpė nuo aplinkinių žvilgsnių. Ariba sėdėjo valties gale, įmerkusi ranką į vandenį. Ji buvo atsisegusi jubą ir marškinius nuo juosmens iki krūtinės, tad matėsi nuogas pilvas ir margos siauros kelnės. Šalia stovėjo liutnia. Niūniuodama naują dainą ir stengdamasi parinkti tinkamą tonaciją, mergina stebėjo savo šeimininką, laukdama pusiau nuleistais vokais.

Ji pajuto, kaip valtis susiūbavo. Abdula priėjo ir delnu uždengė burną.

– Patylėk, kitaip neatsakau už save!

Bet Ariba traukė dainą toliau, suteikdama jai sodrų, aptakų skambesį.

Vyro krūtinė sunkiai kilnojosi. Jis žaidė jos garbanomis, krintančiomis iš po kaktos raiščio, paskui ėmė ją bučiuoti. Švelniai įspraudė kelį jai tarp kojų ir ketino pasilenkti virš jos. Ariba jį sulaikė.

– Ar padovanosi man afšino galvą, kai būsi kalifas?

Vyras tyliai šnopavo.

– Ariba, pakalbėsime vėliau...

Ji vis dar neprisileido.

– Viską padaryčiau, kad tik galėčiau vėl spausti tave glėbyje, – sušvokštė jis.

Ariba nusišypsojo. Ji norėjo nustumti jo ranką, bet ši sustingo jai ant krūtinės.

– Kodėl nepasitiki manimi?

Ariba nusuko akis, stebėdama šokančias šviesos dėmes ant skaidraus vandens paviršiaus.

– Aš patiesiu tau prie kojų pasaulį, – prisiekinėjo. Jo lūpos slydo merginos veidu ir plaukais. – Jam vadovauti turėtų geriausias, o ne tas, kuriam dinastija teikia pirmenybę. Bet vieną dieną aš įžygiuosiu į Bagdadą kaip kalifas. Į nepakartojamos prabangos miestą, Ariba! Ir jis dievins tave.

Pasitikėjimo sklidina tyla tarp jos ir Volframo buvo vertesnė už tūkstantį ją dievinančių miestų. Kažkas gniaužė Aribai gerklę ir lyg aštrus dūris pervėrė kūną. Buvo tik viena išeitis jį užgniaužti. Ji užsimerkė ir atsidavė Abdula glamonėms. Rožė iš plaukų be garso nukrito, į šalis pažiro žiedlapiai.

Kai vėliau ėjo dvaro link, Ariba buvo ant peties pasikabinusi liutnią, o vėjas glostė drėgnus jos plaukus. Iš tolo atsklido Ishako dainavimas. Ant žemės patiesta staltiesė buvo gausiai apkrauta valgiais: gazelės mėsa, meduje konservuoti vištų sparneliai, marinuotos daržovės ir įvairiausių rūšių riešutai bei saldumynai. Eunuchai lankstėsi tai prie vieno, tai prie kito, pilstydami atvėsintą rožių vandenį, o dabar, kai šeimininkas su savo dainininke įžengė po baldakimu, jie pradėjo tempti sunkius vyno ąsočius. Nelaukdama ceremoningo kvietimo, Ariba tūptelėjo ant kilimo šalia Abdula. Patenkinta ji pastebėjo, kaip keli jo bendraamžiai pasibaisėję susižvalgė.

– Pasaldink mums vakarą, Ariba! – šūktelėjo Achmadas, vienas iš jų. Jis gulėjo ant vergės kelių, ši masažavo jam pečius. – Jei jau negali visų apdovanoti tokia laime kaip princo!

Jei vyras tikėjosi, kad ji nuraus, labai apsiskaičiavo.

– Aš tai galėčiau, – atšovė Ariba, – bet jūs negalite sau to leisti. Turėsite tenkintis mano muzika, o tai daug daugiau, nei užsidirbate!

Vyrai nusikvatojo. Tik antram Aribos meilužiui Abu Isai ši pastaba atrodė ne itin linksma. Tiesą sakant, jai jo nebereikėjo. Tačiau vaikinas buvo švelnus, o kajina, galinti pasikliauti vien vyrais, buvo šio dalyko žinovė.

– Moterys netinka nei vienam, nei kitam! – šūktelėjo kažkas.

„Tai Abu Nuvas, kas gi dar“, – pamanė Ariba.

Anksčiau jis kaitindavo jausmus eilėmis apie vyną ir aistras. Dabar, kai artėjo prie šešiasdešimt, jo temperamentas buvo sumenkęs, o garbanos aiškiai padažytos. Jam pilstė vyną gražus kaip lėlė berniukas dažytomis akimis ir juodomis garbanomis. Ariba pastebėjo, kad senis slapčia grabinėja berniuką. Matyt, tiesa, ką apie jį šnabžda pakampiais.

– Jei pirmenybę teiki berniukams, nereikia nė gražiausių moterų, – pasišaipė ji. – Kaip sako persų patarlė, asilas, niekada neragavęs avižų, mieliau ės sausus šiaudus.

Vėl nugriaudėjo juokas. Abu Nuvas ištiesė savo liesą kaklą ir kilstelėjo aštrią, panašią į vanago snapą nosį.

– Žinau tuziną dainų, kodėl reikėtų rinktis moterų meilę.

Ariba padėjo į šalį sparnelį, kurį valgė, ir panardino pirštus į dubenį rankoms. Vergei juos šluostant metė iššūkį:

– Nagi, paklausykim!

Merginos sukikeno, o vyrai susidaužė taurėmis.

– Koks vakaras, Abdula ibn ar Rašidai! – sušuko apkūnus imamas, lenkdamas vieną taurę po kitos. – Jūs mokate užimti svečius! Žymiausi Tuso dainininkai ginčijasi dėl meilės!

Abdula atsistojo.

– Manau, Ariba laimės.

Ishakas pasekė jo pavyzdžiu ir sudribo prie merginos kojų. Visų akys nukrypo į kupiną išmonės jo drabužį. Šiandien jis dėvėjo žalią kvabą, geltoną šerpę ir priderintus batus.

– Aš statau už Abu Nuvą! – pasipriešino Achmadas.

Netrukus sugėrovai pasiskirstė į dvi stovyklas: kairėje Aribos gerbėjai, dešinėje Abu Nuvo. Jie ėmė raginti pašaipiais šūksniais:

– Ji nurengs jį iki paskutinio siūlo, kaip visus dainininkus!

– Jis parodys jai, kaip kuriamos eilės!

– Dar nė viena moteris nedrįso stoti prieš ravį.

– Prisiekiu Alachu, draugai, ji daug labiau traukia akį, negi ketinate garbinti senį?

Prie šurmulio prisidėjo povo riksmas, tarsi paukštis norėtų paskelbti savo išrinktąjį.

Abu Isa maukė taurę po taurės, kilsčiodamas savo poeto barzdelę. Regis, jis kažką sumanė, nes Abdula gėrė gerokai apdairiau, o toks pokylis galėjo baigtis tik šeimininkui pasigėrus. Abu Nuvas jau sėdėjo ant akmeninio suolo, iš kur buvo gerai matomas. Vienoje pusėje virš jo linko rožių žiedai. Svečiai išsidėstė pusračiu, ir Ariba atsisėdo greta senio. Šis įspūdingai užmetė koją ant kojos, pakėlė liutnią ir pradėjo vieną iš senų savo dainų:

Visad stengiausi aistras lig dugno išragauti

Ir gyvenimą paskyriau uždraustan sodan įsibrauti.

Tie, kurie palaikė jo pusę, pradėjo juoktis.

– Ahsanta! – plojo jie.

Triumfuodamas jis padavė Aribai liutnią. Mergina paėmė instrumentą ir atsakė ta pačia melodija.

Bet kad galėčiau berniuką apkabinti,

Turiu gerokai vynu apsisvaiginti!

Merginos gerbėjai kvatojo.

– Ja azima! – plojo Džauharas.

Jį užsipuolė Abu Isa. Jaunuolis jau buvo išlenkęs septynias ar aštuonias taures. Jis sviedė eunuchui kažką nemalonaus, nes Džauharas piktai atkirto. Staiga Abu Isa metė taurę ir subaubė:

– Ką tu apie tai nutuoki, eunuche!

Pasipiktinęs, kad jam trukdo, senasis bardas nuleido liutnią. Svirduliuodamas Abu Isa artėjo prie Aribos. Nuo jo nešė alkoholiu, o drėgnos dėmės ant krūtinės rodė, kad ranka, kilnojanti taurę prie burnos, netvirta. Ariba ėmė muistytis ant suolo. To betrūko, kad pavydus meilužis keltų sceną.

– Tu apsvaiginai mano protą pirmojo mūsų suartėjimo naktį! – teatriškai vogravo Abu Isa. – Niekas manęs taip nepatenkino...

– Užsičiaupk! – sušnypštė Ariba. Rūmų paskalų nešiotojai jau rytoj pat išnešios visas jos meilės nuotykių smulkmenas.

– Žmogus negali tarnauti dviem dievams! – deklamavo jis nesutrikęs. – Du kalavijai netelpa į vienas makštis! Kaipgi gali turėti du meilužius?

– Tu turi keturias žmonas, – atkirto Ariba sausai. – Aš neprivalau būti ištikima, aš kajina.

Imamas skambiai nusijuokė ir sveikindamas merginą kilstelėjo taurę. Abu Isa, regis, nesijautė toks laimingas. Jis sužybsėjo krauju pasruvusiomis akimis ir čiupo už diržo. Kadangi ginklo ten nebuvo, jis pasičiupinėjo tik mazgu užmegztą šerpės galą. Ir jau ketino pulti merginą.

Abdula staigiai davė nurodymą. Du stiprūs juodaodžiai vergai čiupo triukšmadarį už parankių ir nuvilko prie kanalo.

– Veidmainė gyvatė! – staugė Abu Isa, mėgindamas išsisukti iš eunuchų gniaužtų. Vergai panardino jį į vandenį. Riksmas nutilo, prunkšdamas jis gaudė orą.

Abu Nuvas vėl pakėlė liutnią, ir sudribusi jo veido oda paraudo. Matyt, buvo tikras, kad laimės.

Kas moters kūną tik mėgina,

To negeidė nė viens vaikinas.

Ariba perėmė instrumentą ir paprieštaravo:

Aš vis dėlto už moterų meilę,

Nes vyru paverčiau princą dailų!

– Muhamedą ibn ar Rašidą! Ji sako tiesą! – Vyrų jau nebuvo galima sulaikyti, jie plojo ir triukšmavo. Merginos spygavo, o storasis imamas mėtė palaiminimus. Kai kurie Abu Nuvo pusėje taip pat ėmė ploti, jiems pritarė net povas. Abdula pašoko nuo paaukštinto sosto ir nubėgo prie akmeninio suolo. Juokdamasis jis pabučiavo Aribai ranką ir sušuko savo valdytojui:

– Išmokėk tūkstantį dirhamų!

Ariba nusilenkė siųsdama vyrams oro bučinius. Spindėdama ji paėmė Abdula paduotą taurę. Kai pakėlė vyną prie lūpų, pastebėjo raitelį, kuris kiek atokiau nušoko nuo balno. Jis vilkėjo juodais rūmų drabužiais. Džauharas privedė atvykėlį arčiau, ir Abdula surimtėjo.

– Jau? – paklausė jis tyliai. – Ar mano tėvo siela paliko šį pasaulį?

Pasiuntinys žvilgsniu perbėgo švenčiančią draugiją. Jis nepasakė jokios pastabos, tik paneigė.

– Kalifas prašo, kad atsiųstumėt jam savo kajiną. Galbūt ji galės sumažinti skausmus.

Akimirksniu nuo Aribos veido išnyko šypsena. Ji padėjo taurę ir priėjo arčiau. Ieškodama pagalbos, įsikibo Abdula į ranką.

– Aš vyksiu kartu, – pasakė jis. Mergina apdovanojo jį dėkingumo kupinu žvilgsniu.

– Jūsų tėvas pageidauja pasiklausyti tik mergaitės dainavimo, – atsakė pasiuntinys. – Ketinate atsakyti jam šią paslaugą?

Ariba pastebėjo, kad jos šeimininkas delsia, ir išsigando. Atrodė, jis svarsto, tada nusitempė ją į šalį.

– Tau nėra ko baimintis, mylimoji, – patikino ir pabučiavo į skruostą. – Jis negali pakilti iš lovos, nes labai silpnas.

Ariba abejodama pakėlė akis.

– Tu gi žinai, kad viską dėl tavęs padaryčiau, – tarė Abdula. – Gal galėtum ką nors padaryti ir dėl manęs?

Pirmieji šaltos smėlio audros pranašai sklendė virš Tuso molio kalvų. Atrodė, kad kalifo rezidenciją dengia dulkių gaubtas. Iš lėto, bet nenumaldomai artėjo viską praryjanti siena. Smulkus smėlis it įkapių marška nugulė namus.

Ariba žengė tvirtovės koridoriumi paskui eunuchą. Ji visą laiką dairėsi žemyn, į kvapą gniaužiantį miestą, kurio mūrai vos skyrėsi nuo gelsvo dangaus. Tarnai atvėrė raižytas duris koridoriaus gale ir leido jai eiti pirmai.

Ji stovėjo užtemdytame kambaryje. Įtemptos medžiagos paklodės užstojo nuo smėlio ir šviesos. Raudonais durtiniais vilkintys vergai, saugantys ligonį, praėjo kaip šešėliai. Brokato antkrūtiniai žybčiojo, kai jie žengė į šviesą. Sidabrinės kvepalų lempos buvo uždegtos, bet net ir jos negalėjo nustelbti ligos ir mirties tvaiko.

Nors Ariba buvo perspėta dėl dvoko, kurį skleidė viską ardantis auglys kalifo skrandyje, ji mėšlungiškai spaudė nosinę prie nosies. Akimirką vėl pajuto puvimo kvapą ir prieš akis pamatė iškreiptą šypseną.

Kambario gilumoje ji praskleidė prabangią lovą dengiančias paklodes. Šalia žioravo anglių krosnelė, ant stalo stovėjo dubuo su rožių vandeniu. Šilkinis moskitų tinklelis dengė gulintįjį.

Eunuchas pakėlė tinklelio kampą ir pasilenkė prie ligonio.

– Dainininkė jau čia, Amire al Mumininai. – Jis mostelėjo, kad Ariba prieitų arčiau, ir be garso pasitraukė.

Vergai taip pat išėjo iš kambario. Tyliai trakštelėjo durų rankena. Dabar ji viena su kalifu. Visai kaip anuomet.

Tvirtai spausdama liutnią prie savęs, mergina priėjo arčiau. Paklodės buvo vos praskleistos, ir ji pažiūrėjo į lovą. Ligonis nedaug ką bendra turėjo su Harūnu ar Rašidu. Pro paklodes matėsi liguistai išpurtęs kūnas. Žili barzdos šeriai dengė smakrą, raukšlėtą kaklą ir įkritusius skruostus. Garbanos buvo pražilusios, o aplink įkritusias akis gulė tamsūs šešėliai. Vokai nebebuvo dažyti juodai. Ariba lengviau atsiduso, pamačiusi, kad kalifas užsimerkęs. Jis vis gaudė orą. Per dvejus metus kalifas buvo virtęs seniu.

– Sakoma, kad tu moki išsklaidyti skausmą, – išstenėjo jis neatsimerkdamas. Matyt, Abdula neminėjo jos vardo, pamanė Ariba su dėkingumu.

– Jūs gimėte po Vandenio ženklu, – sušnabždėjo ji. – Čia tiktų tonacija, kuri dera su Saturnu. O trečioji liutnios styga, kuri subalansuoja kūno skysčius, galėtų suteikti jums sveikatos. – Ji pastatė instrumentą ant grindų, tyliai skambtelėjo stygos. – Jei aš norėčiau.

Kalifas pajudino galvą.

– Dainuok, – sustenėjo, – ir sumažink mano skausmus.

Ariba nuleido nosinę, kuria buvo prisidengusi nosį.

– Skausmai, – pasakė ji ramiai. – Man tai pažįstama. Ir man skaudėjo. Nuo jų gniaužia kvapą. – Ji palaukė, kol tyla pasidarys nepakeliama, ir kalbėjo toliau: – Aš nebeturiu gydančių garsų. Jūs juos sutrypėt tą naktį, kai atėmėt man garbę ir svajones.

Harūnas atsimerkė, jo vyzdžiai išsiplėtė. Kaktą išmušė prakaito lašeliai. Jis ją pažino.

– Abdula, regis, labai mane vertina, – tarė Ariba. Nepaisant smarvės, jai pasidarė lengviau kvėpuoti. – Bet jūs gi žinot, kaip su tomis vergėmis dainininkėmis, – mergina prisivertė nusišypsoti. – Už jų meilę visada reikia mokėti.

Harūnas ar Rašidas išsižiojo, bet iš burnos išsiveržė tik dejonė.

Ariba priėjo dar arčiau. Ji vėl pajuto aštrų skausmą. Su kiekvienu kvėptelėjimu jis skrodė kiaurai, ir ji iš visų jėgų laikėsi, kad nepabėgtų. Bet reikėjo pagaliau išgauti atsakymą. Ariba palinko virš kalifo.

– Kodėl mūsų šeima turėjo mirti? Kodėl jūs sunaikinot Barmakidų giminę?

Pro išblyškusias lūpas nutekėjo seilės.

– Kodėl?! – sušuko ji. Priešais stojo abejingas kalifo žvilgsnis, kai jis liepė afšinui padovanoti ją Zubaidai. Kai susirietusi iš skausmo gulėjo ant lovos, išniekinta kaip gyvulys.

Kalifas kažką sušvokštė, ir ji prikišo ausį prie burnos.

– Džafaras... jis žinojo... ko norėjo.

Nuo dvoko pasidarė negera. Ariba atšlijo.

– Gali būti, – pakartojo ji karčiai. – O dabar kajina Ariba pasiekė tai, apie ką Barmakidai nė nesapnavo. – Mergina perbraukė ranka savo kūną. – Kam reikia vertinti nekaltybę, jei ji prarasta? Net jei tai padaryta prievarta, jos negrąžinsi. Tavo sūnūs Muhamedas ir Abdula – švelnesni meilužiai už tave. Ir jie ketina išpildyti bet kokį mano norą.

Kalifas užvertė akis. Sulysusi kairioji jo ranka graibė lovos pakraštį. Jis norėjo šaukti, bet vos įstengė ištarti sūnaus vardą:

– Abdula...

Ariba žvelgė į gulintį išpurtusį kūną. Ji klausė savęs, kodėl nejaučia triumfo. Ji taip ilgai laukė šios akimirkos.

– Kodėl? – paklausė ji dar kartą, tik jau tyliai.

Harūnas netaręs žodžio pasuko galvą į šalį. Staiga jo kūną ėmė tampyti baisūs traukuliai. Ariba atšoko, bet pagalbos nešaukė. Nejudėdama ji stebėjo iš tolo. Harūnas ar Rašidas ėmė žiaukčiodamas vemti. Juodas kraujas tekėjo iš burnos ir nosies. Dusdamas ir gargaliuodamas jis gaudė orą. Du eunuchai įbėgo vidun. Vienas ištiesė ligonį, kitas nubėgo gydytojo.

– Vandens! – sušuko pirmasis jam pavymui. – Ir paklodžių, skubiai! Jis uždus, jei vėmalai neištekės.

Ariba iš lėto ėmė trauktis prie durų. Pasirodė gydytojas, ir vyrai kartu plūkėsi su iškankintu kūnu. Kalifas baisiai kriokė. Susivėlę žili plaukai buvo aplipę krauju ir vėmalais. Siaubinga srovė nesulaikomai veržėsi pro išblyškusias lūpas ant įkritusios krūtinės ir išpurtusio pilvo. Veidas patamsėjo, ant kaktos ir skruostų išryškėjo storos kaip virvės kraujagyslės.

– Auglys spaudžia širdį! – sušuko gydytojas. – Pakelkite jį!

Mirštančiojo akys išvirto. Harūnas ar Rašidas kraupiai sukliko. Jo kūnas mėšlungiškai išsirietė, gargaliuodamas kalifas vaitojo. Juodas kraujas šliūkštelėjo iš burnos ir užpylė žiedlapių baltumo paklodes. Vyrai išsigandę šoko atgal. Pasklido protą temdantis dvokas. Tada negyvas kūnas sudribo ant pagalvės.

Ariba bėgo koridoriumi į gryną orą. Ji spaudė ranką ten, kur atrodė, kad įsmeigta įkaitinta adata. Per veidą patraukė nuo smėlio apsunkusio oro gūsis, ir ji su malonumu jį įkvėpė. Oda buvo suprakaitavusi. Viskas baigta.

Kajina nepastebėjo pagyvenusio eunucho, kuris paskui ją išslinko iš kalifo miegamojo. Šis chadimas dar niekada nebuvo matęs dainininkės iš arti. Pailgas jos veidas po dažų sluoksniu buvo išblyškęs, tamsios akys – didelės. Apimtas akimirkos užuojautos, vyras pastebėjo, kokia ji jauna.

Užantyje užkištoje rankoje jis spaudė apvalų daiktą. Eunuchas akylai apsidairė: be jo, koridoriuje nieko nebuvo. Vyras nusileido siaurais laiptais. Koridorius vedė į judrų kiemą ties vartais. Jo žvilgsnis užkliudė šarvais ir juodais drabužiais vilkinčius tarnus. Iš virtuvės virto dūmai ir maišėsi su aštriu arklių prakaitu. Jis pasuko į stogu dengtą dihlizą, kad plačiu taku galėtų išeiti iš rūmų. Jei paskubės, pasieks sutartą susitikimo vietą greičiau, nei kas nors pastebės, kad jis dingo.

– Ar turite ką nors man? – prie jo nepastebėtas prisiartino jaunuolis. Bebarzdis jo veidas buvo svetimšališko grožio. Jis vilkėjo paprastus tamsius drabužius, ant kurių plonu sluoksniu buvo nusėdęs smėlis. Nei šarvų, nei juodų kalifo rūmininkų drabužių. Šviesūs pečius siekiantys plaukai, tvirtas kario stotas. Visai toks, kaip apie jį pasakojo.

– Kaip čia patekote? Jeigu kas nors jus pažins... – eunuchas nutilo nebaigęs kalbėti, kai pašnekovas pakėlė akis. Pamatęs jų šviesumą, nevalingai krūptelėjo kaip nuo piktos akies. Šis grožis buvo kažkoks grėsmingas.

Kiek padelsęs, ištraukė neišvaizdų daiktą.

– Perduodu jums didžiausią karalystės brangenybę, – pareiškė jis svetimšaliui. – Kas ją turi, savo rankose laiko kalifo galią. Saugokit ją kaip savo akį! – Jis skubiai atitraukė ranką, tarsi bijodamas prisiliesti prie vėsios svetimšalio odos.

– Saugosiu geriau nei tėvas, kuris saugo dukterų nekaltybę, – atsakė šis ironiškai ir suspaudė daiktą delne. – Ar Abdula žino, kas ką tik įvyko?

– Jo kajina Ariba buvo, kai tai atsitiko. Bet praeis laiko, kol ji praneš šeimininkui.

– Ji čia? – žemas jaunuolio balsas buvo nebe toks ramus. Jis pažvelgė į antrą aukštą. – Matyt, mirties vaizdas sužeidė nekaltą jos sielą, – pasišaipė. – Turės prie to priprasti. – Jis įsikišo antspaudą į durtinį. – Dabar pasirūpinkite mano pranašumu: kuo ilgiau užlaikykite ją rūmuose!

– Saugiai nugabenkite valdžios antspaudą teisėtam paveldėtojui, – sušnabždėjo eunuchas. – Ir tebūnie Alachas su jumis.

Svetimšalis šaltai šyptelėjo.

– Kol mano protas manęs neapleidžia, Dievas nedaug tegali sukliudyti. – Bet jo akys nesišypsojo. Vyras užšoko ant čia pat laukiančio žirgo. Įgudusiu judesiu sutramdė eržilą ir dar kartą patikrino, ar auksinis diskas savo vietoje, ant jo krūtinės. Tada pasuko arklį prie vartų, ir sargas nieko neįtardamas leido jam išjoti. Eunuchas žvelgė jaunuoliui pavymui, kol šis dingo dulkių debesyje.

Po trijų mėnesių raitelis atginė suprakaitavusį žirgą į Chuldo rūmus Bagdade. Kanopų bildėjimas aidėjo dengtame koridoriuje, kelio dulkės ūžtelėjo į marmurinėmis plokštėmis grįstą kiemą. Jis vikriai iššoko iš balno ir numetė pavadžius arklininkui. Nuo besiritinėjančios virš Tigro saulės raitelio kakta buvo suprakaitavusi.

– Pas princą Muhamedą! – šūktelėjo Volframas. Jis buvo toks pat uždusęs kaip žirgas, kurio šonai kaip pašėlę kilnojosi. Vyras nekantraudamas parodė leidimą pribėgusiam eunuchui. Šis išsigandęs skubiai vedė vidun. Volframas skubėjo paskui, tarsi pats velnias būtų jį vijęsis.

Amžinosios palaimos rūmai stūksojo netoli Tigro, didžiulėje Abasidų saloje. Nestiprus vėjelis, paprastai pučiantis šiuo metų laiku, sukinėjosi už jų sienų. Volframas su malonumu mėgavosi vėsa.

Eunuchas nuvedė jį į sodą. Apačioje prie Tigro, apgaubtos švelnios miglos, matėsi trys arkados. Tarp jų plytėjo persiškų rožių ir palmių sodas. Kelio triukšmas ir dulkės atrodė be galo nutolę.

Muhamedas ibn ar Rašidas gulėjo ant sariro baldakimo pavėsyje, jam dažė akis. Daugybė ritlijų nuo vyno liudijo, kad ir tokiame karštyje jis svaiginasi. Kai pastebėjo lankytoją, nustūmė į šalį eunuchą ir atsisėdo.

– Dibas ar Rakis, – pasveikino jis Volframą maloniai. Frankas paklausė Masruro patarimo ir pasivadino arabišku vardu. Sosto paveldėtojas žvelgė į apdulkėjusius lankytojo drabužius ir barzdą, kurią vaikinas, spjovęs į savo įpročius, užsiaugino. Žiedais apmaustyta ranka Muhamedas sprigtelėjo nematomą smiltelę nuo jo kvabos. – Kokių žinių turit iš Tuso? – Jis be ceremonijų nuvijo nuo sariro eunuchus. Jaunesnis, padėjęs į šalį dažų teptuką, buvo šviesiaplaukis, antras, matyt, kilęs iš Afrikos. Abiem vos per šešiolika, itin gerai sudėti, vilkėjo juodais drabužiais, kokius nešiojo tik patikimiausi kalifo pavaldiniai. – Aš neturiu paslapčių nuo draugų, – tarė Muhamedas, pastebėjęs Volframo žvilgsnį. Jis patapšnojo juoduką per petį, berniukas šypsodamas pakėlė vėduoklę ir ėmė vėduoti.

– Jums balandis tikriausiai pranešė apie tėvo mirtį?

Sosto paveldėtojas manieringai atsilošė į šešėlį ir nusišluostė kaktą šilkine skepeta. Kad lankytojas stovi saulėje, regis, jo nejaudino.

– Dėkoju jums už žinią. Abdula be antspaudo – bejėgis. Jau beveik viskas paruošta šventei, jei būčiau paskelbtas kalifu. Tikriausiai jie pakeliui į Bagdadą.

– Štai, – Volframas įkišo ranką į užantį ir ištraukė sunkų auksinį diską.

Muhamedas pašoko iš vietos. Šiuo skubiu judesiu akimirką jis prarado įprastą eleganciją.

– Aš tikėjausi, kad bus eunuchas. Jums patikėjo patį vertingiausią karalystės daiktą?

Nejudriame Volframo veide šmėstelėjo šypsena.

– Niekas nėra toks atsidavęs kalifui kaip neturintis tėvynės. Išskyrus kai kurias kūno ypatybes, aš ne itin skiriuosi nuo eunucho.

Muhamedas garsiai nusikvatojo. Jo akys su pasitenkinimu nuslydo raumeningu Volframo kūnu.

– Aš jums suteiksiu nadimo privilegijas, Dibai ar Raki, – pažadėjo princas didžiadvasiškai. – Tokių malonių mano amžiaus pašnekovų kaip jūs šiame dvare labai stinga. Ir jūsų laipsniu pas baridus pasirūpinsiu, – jis mostelėjo prieiti arčiau. – Ar turite dar ką nors pasakyti?

Volframas su malonumu žengė į šešėlį. Jis žvilgtelėjo į abu berniukus.

– Tai skirta tik jūsų ausims.

Gražios Muhamedo lūpos persikreipė, suteikdamos nuobodžiaujamą išraišką. Jis atsainiai klestelėjo ant sariro.

– Na, gerai, greičiau baikime tą reikalą. Baiminuosi, kad kalba bus apie mano brolį. – Užuot išsiuntęs abu jaunuolius, įsakė jiems likti. Šie suklaupė, prisiglaudę prie jo kojų.

– Jūsų brolis ir toliau nesutiks su jūsų teise į sostą, – prakalbo Volframas. – Pasinaudos tuo, kad Harūnas ar Rašidas paskelbė jį sosto paveldėtoju. Jau dabar jis valdo rytines provincijas, bet tuo nesitenkins. Jei jis būtų kalifas, valstybę sudrebintų sukilimai. Todėl turite atimti iš Abdula valdžią. Kalbama, kad neseniai jums gimė sūnus. Paskelbkite jį paveldėtoju! Laikas palankus, nes jūsų brolis temato savo... favoritę, – paskutinį žodį jis išspjovė kaip vabzdį iš burnos.

Muhamedas švelniai nustūmė vieną eunuchą nuo kojos. Jaunuolis atsistojo ir paėmė sunkią ritliją, kad galėtų vėl pripilti šeimininkui taurę.

– Griežtasis Abdula, – pasidžiaugė Muhamedas. – Ak, tas pamaldumo ir stropumo pavyzdys! Jis snaudžia kajinos glėbyje, kai aš laimiu karalystę! Jo žmonoms visai nepatiks, o labiausiai Umai Isa. Kol ji čia nuobodžiauja, jis Tuse mėgaujasi aistringais meilės nuotykiais, – jis skambiai nusikvatojo. – Su mergaite, kuri man sukėlė apetitą pradėti sūnų. Puiku!

– Tai dar viena priežastis, kodėl norėjau su jumis pasikalbėti, – Volframui sunkiai sekėsi dėtis abejingam. – Abdula pirmoji žmona vis dar Bagdade. Lig šiol mums pavyko sutrukdyti jai išvykti į Tusą. Būtų gerai, kad ji ir toliau liktų čia – kaip įkaitė kovojant su jos vyru.

Regis, Muhamedas susimąstė.

– Tai išmintinga. Jis visiškai ja nesirūpina. Bet negalima leisti, kad užtrauktų jai gėdą ja nesirūpindamas. – Princas ištiesė ranką į taurę.

– Tai jau šis tas, – tarė Volframas tyliai ir pasislinko dar arčiau prie sariro. – Jūs turėtumėte liepti Abdula grįžti į Bagdadą. Tik jis vienas gali užginčyti jūsų teisę į sostą. Įmeskite jį į giliausią požemį, kokį tik turite!

Muhamedas spoksojo į jį mergaitiškomis migdolinėmis akimis.

– Jūs tikras velnias, Dibai ar Raki! Masruras neperdėjo, kai gyrė jūsų gebėjimus, – jis vienu kartu išlenkė taurę.

Volframas pasilenkė virš jo, rūsčiose akyse žybtelėjo plienas. Princas staiga atsilošė, kai vyras baigė dėstyti.

– Baridai jūsų pusėje. Kiekvienas jūsų brolio laiškas arba laiškas jam pirmiausia patenka į jų rankas. Jis nieko negali pranešti nei sužinoti, ko nežinotų jie. Kol gyvuos pašto ryšys su Tusu, Abdula bus jų rankose. Ir jo favoritė taip pat.

ANTRA DALIS

Tačiau Abdula sužlugdė planą ir nutraukė pašto ryšį su Tusu. Prasidėjo nuožmus pilietinis karas tarp kalifo sūnų šalininkų. Tuo metu, kai Muhamedas al Aminas laiką leido kvepiančiuose rūmų soduose, brolio generolai traukė į vakarų pusę. Po kruvinos apgulties krito Bagdadas, o Muhamedas, Harūno ar Rašido įpėdinis, žuvo nuo budelio kalavijo.

Abdula tesėjo Aribai duotą pažadą. Kartu su ja įžengė į Bagdadą. Bet afšinas keršto išvengė. Naujajam valdovui patyręs karys buvo pernelyg reikalingas, nes prie visų karalystės sienų, kaip Masruras ir pranašavo, kilo kruvini sukilimai. Abdula priešininkus užčiaupė, bet nesunaikino.

817 Viešpaties metais, tuo laiku, kai kalifas buvo apsistojęs tolimame Chorasane, jo priešai vėl susibūrė. Muhamedo šalininkai niekada neatleido už valstybės perversmą ir suplanavo jį nuversti. Volframas, praradęs savo rėmėją, prisidėjo prie Abdula priešininkų. Žmogus, į kurį dabar buvo dedamos visos viltys, buvo Abdula dėdė Ibrahimas. Kalifo priešininkai pageidavo, kad jis taptų Bagdado valdovu.

Tuo metu Ariba buvo dvidešimt ketverių metų ir pasiekusi šlovės viršūnę. Garsas apie ją sklido nuo tolimojo Chorasano iki Magrebo. Tik vienas žmogus ja nesižavėjo, tai buvo Volframas fon Aujė, čia vadinamas Dibu ar Rakiu.

Mervas, Chorasano provincija,

kalifo Abdula al Mamūno rezidencija,

817 Viešpaties metai

– Duokit išmaldos! – meldė luoša senė. Ji kaip įprastai sėdėjo plačios Balcho gatvės, vedančios tvirtovės link, kelkraštyje. Pro čia praeidavo turtingi pirkliai ir rūmų vergės, išsiruošusios pirkinių. Juodaplaukė moteris didele iškirpte, dabar žingsniuojanti gatve, visada būdavo dosni. Ir šiandien ją lydėjo grėsmingos išvaizdos eunuchas. Vargeta pabarškino lazdele.

– Jūs jauna ir graži, džarija! Pasigailėkite ir pamąstykite, kad laimė ir garbė gali praeiti, kai tik Alachas to panorės!

Ariba numetė juodu šydu prisidengusiai moteriai pinigą, ranka podagros išsukinėtais pirštais vikriai sugavo išmaldą.

– Telaimina jus Alachas! – sušuko moteris ir pabučiavo monetą. – Tesaugo jus nuo nelaimės ir išsaugo jūsų mylimojo palankumą!

Tyliai sau niūniuodama Ariba žingsniavo į rūmus. Džauharas nešė paketą, kurį ji pasiėmė iš siuvėjo – laisvą dainininkės palaidinę iš juodo aukso gėlėmis mušto šilko ir prie jos derantį permatomą sijoną. Ji įsivaizdavo, kaip nustebs Abdula, kai pamatys vilkinčią šiuos apdarus. Pro šalį miesto link prajojo kareivių būrys, apvalūs šalmai ir gobtuvai iš supintų metalinių grandinėlių žybčiojo saulėje. Paskui šūkalodami ir mosuodami rankomis nubėgo gatvės berniūkščiai. Einant tiltu per vandens griovį vėjo gūsis brūkštelėjo per palaidus plaukus, nurausvino skruostus ir suglamžė pamušalu pašiltintą jubą. Vis dėlto jai patiko tokios giedros rudens dienos vėjuotoje plynaukštėje ir Chorasano dykumoje, kai tolumoje stūksantys kalnai apsitraukdavo sniegu ir į slėnius plūstelėdavo žiemos vėsa.

Iš rūmų sklido muzika, ir ji tyliai niūniuodama pritarė. Mergina perėjo kuklaus iš molio drėbto pastato dengtą koridorių ir nustebusi sustojo.

Per tas kelias valandas, kol jos nebuvo, būrys tarnų kiemą pavertė pokylių sale. Žvilgančios raudonais žvėrių motyvais margintos šilko skraistės kabėjo ant mūro sienų. Degė smilkalų lempos, medžiai buvo išdabinti gėlėmis. Baseine plūduriavo laiveliai su margaspalviais žibintuvėliais, visur būriavosi prabangiai pasipuošę žmonės. Muzikantai sėdėjo palmės pavėsyje, uždarame kieme aidėjo ritminga muzika.

Antrame aukšte už medinių grotų atsivėrė langas ir pasirodė du eunuchai. Jie buvo pasveikinti džiaugsmingais šūksniais. Tarnai persisvėrė per kraštą ir abiem rankomis žemyn pažėrė paauksuotų monetų bei kvapių rožių žiedlapių. Žvangėdamos monetos šokinėjo ant marmuro grindų, pasklido muskuso aromatas. Svečiai stumdėsi, kad kuo daugiau surinktų pinigų. Storasis imamas laimingas nusvirduliavo į šešėlį: marškiniai sutepti muskuso kvepalais, rankoje – vyno taurė.

Ariba nustebusi akimis sekė sujudimą. Džauharas gūžtelėjo pečiais ir nešinas paketu pasuko į haremą. Uždususi prabėgo viena iš Abdula vergių, ji nešėsi pilnas rieškučias monetų. Ariba ją sulaikė.

– Kas čia įvyko? – parodė į įsilinksminusius svečius, kurie juokdamiesi ginčijosi dėl dovanų. – Gal mūsų kariai pagaliau nuslopino Babako sukilimą?

Marijam papurtė galvą ir linktelėjo haremo vartų link.

– Kalifas vedė naują žmoną.

Aribai užgniaužė kvapą. Ji nieko nežinojo.

– Reikėjo tau būti rūpestingesnei ir pagimdyti jam sūnų, tada šiandien gal būtų švenčiamos tavo vestuvės, – pareiškė vyresnė draugė. Ji buvo vis dar graži, tik veidas praradęs jaunatvišką švelnumą.

Girdėdama jos balse triumfą, Ariba prisiminė, kad Marijam kadaise irgi buvo jaunojo kalifo favoritė. Mergina niekada nesusimąstė, kas bus, jei praras Abdula palankumą.

– Na, visi vyrai veda, – atkirto, apsimesdama abejinga. – Kad įtvirtintų naudingą sąjungą arba susitaikytų su priešu. Tik keista, kad jis man nieko nesakė, – tarė mąsliai.

Marijam nusišypsojo.

– Jo vietoje ir aš taip elgčiausi. Tu sužinotumei pati paskutinė.

– Galbūt tikratikių valdovas jau pradėjo sūnų! – sušuko vienas vyras, susižėręs kelias monetas. – O gal nuotaka liko nepaliesta! Jei nežinojo, ar yra vergė, gal nežino, ar tebėra nekalta mergelė!

Jo žodžius palydėjo juokas.

– Ji vardu Sukara, – piktdžiugiškai dėstė Marijam. – Kajina, todėl politine santuoka to nepavadinsi. Jei būtum pasirodžiusi anksčiau, būtum dar pamačiusi. Prisidengusi raudonu šydu, apsikarsčiusi papuošalais ir išdažyta kaip indų šventyklos šokėja, atrodė žavingai.

Praėjo būrys jaunuolių, vienas metė Aribai nešvankią pastabą. Mergina nekreipė dėmesio į jo žodžius, net į prakeiksmą, kurį šis šūktelėjo.

Marijam neprašoma ėmė kloti rūmų paskalas:

– Kalifas seniai ketino Sukarą pirkti. Bet mergaitė nežinojo, ar ji laisva, ar vergė. Todėl buvo pasiųstas pašto balandis į Bagdadą jos šeimininkei. Su verge jis galėjo sanguliauti jos nevedęs. Bet balandis atnešė žinią, kad Sukara laisva, todėl tuoj buvo pakviestas kadis. Kalifas vos išturėjo, kol bus atlikti formalumai. – Ji mostelėjo į besišnabždančių vergių būrelį. Viena iš jų rodė į haremo pusę. Kitos juokėsi taip, kad net pudros sluoksnis ant skruostų trūkinėjo. Matyt, gyvai aptarė, kas ten šiuo metu darosi.

Ariba turėjo sau prisipažinti, kad pastaruoju metu Abdula apsilankymai suretėjo. Ji parašė jam naujų meilės dainų ir ištobulino savo meilės meną, kad kuo geriau patenkintų jo troškimus. Bet kovas laimėję generolai vis dažniau siuntė jam nekaltas maištininkų dukteris. Beveik kas mėnesį vergių miegamajame būdavo įkurdinama jaunutė kurdė, turkė arba čerkesė. Lig šiol kalifas tik retkarčiais liepdavo atsiųsti vieną ar kitą į miegamąjį. Kartą Ariba priėjo prie jo apartamentų. Jau ketino žengti vidun, kai išgirdo su niekuo nesupainiojamus aistringos sueities garsus.

– Jis padovanojo mergaitei dešimt tūkstančių dirhamų! – šnabždėjo Marijam negailestingai. – Jai daugiausia septyniolika metų, graži kaip pilnatis: juodi plaukai ir tamsios akys, krūtys kaip granatai, pilvas boluoja, o gėda...

– Gerai jau! – numojo ranka Ariba.

Juokas ir pašnekesiai staiga nutilo, ji pakėlė akis į galeriją. Ten pasirodė juodaodis eunuchas Chanatas, haremo prižiūrėtojas. Minia nuščiuvo, kupina vilčių. Grubų Chanato veidą ištempė plati šypsena. Jis išlankstė paklodę, kurią buvo atnešęs. Ant jos aiškiai raudonavo kraujo dėmė.

Aribai suspaudė širdį, ji nusuko akis.

– Jis atėmė jos nekaltybę! Allahu akbar! Kalifas perlaužė jos antspaudą! – šaukė žmonės vienas per kitą.

Tarnai patiesė ant žemės staltiesę. Vyrai pradėjo šokti. Būrelis jaunuolių apsupo Aribą, vienas žaismingai apkabino per klubus. Mergina išdidžiai pažvelgė į Marijam. Tada apkabino jaunuolio kaklą ir leidosi nuvedama.

Mūro sienos nišoje, pusiau paslėptas kvepiančių medžių, malonios išvaizdos jaunuolis vaišino ją vynu. Mergina mėgavosi, kai jis glostė plaukus, nes šioje sumaištyje jautėsi vieniša. Jaunuolis įsidrąsino ir įkišo jai į burną migdolą. Ariba lūpomis sugavo jo pirštą. Norėjo, kad apkabintų ją ir tvirtai laikytų. Bet jis įsisiurbė į lūpas. Ji leidosi bučiuojama, tačiau kankinamas rūpestis neišnyko. Ariba ėmė muistytis, bet vaikinas čiupo už rankos ir timptelėjo atgal į nišą. Nustebusi mergina šūktelėjo.

– Tik nesimaivyk taip! – sušnabždėjo jis. Mergina norėjo jį nustumti, bet jis čiupo už riešų ir iškėlęs virš galvos rankas prispaudė prie sienos. – Gal ketini suteršti man garbę?

– Paleisk! – paliepė ji. Riešus skaudėjo, auksinė apyrankė įsirėžė į odą, tačiau vaikinas tik šypsojosi. Ji staigiai kilstelėjo kelį.

Vaikinas dusliai riktelėjo. Tuoj pat paleido jos rankas ir svyruodamas atsitraukė.

Ariba susitvarkė drabužius ir patrynė skaudamus riešus.

– Būtų bėdos, jei tavo vyriškumą pažeisčiau labiau nei tavo garbę, – pridūrė, pašaipiai stebėdama susirietusį jaunuolį. Ir suniekino: – Trauk rankas nuo Aribos, kol nesi kalifas!

Priėjo eunuchas, ieškojęs jos tarp svečių.

– Kaip gerai, kad jus sutikau! Ieškojau! – jis parodė į priėmimo salę kiemo gale. – Kalifas prašo užeiti.

Braudamasi per minią, Ariba pajuto, kad jos įsiūtis beregint nukrypo į Abdula. Jos rūstybė dar padidėjo, kai žengė į sosto salę. Kalifui brangiai kainuos, kol susitaikys su ja!

Užuolaida nebuvo nuleista, todėl žvilgsniui atsivėrė žėrinčiais akmenimis išdabintas sostas. Abdula stovėjo šalia jo, po žalio šilko baldakimu. Tikriausiai čia atėjo siaurais laipteliais, kurie vedė tiesiai iš haremo.

Su palengvėjimu atsidusęs, jis žengė jos pasitikti.

– Dėkoju, kad atėjai.

Ariba buvo pasirengusi įgelti, kad su naująja žmona, regis, jau nuobodžiauja. Bet kai pažvelgė į tamsias jo akis, nusprendė patylėti.

Abdula išsiuntė eunuchą. Ariba užuodė šviežią rožių vandens aromatą nuo jo plaukų. Laikydamasis religinių nuorodų, po santykių su moterimi nusiprausė. Mergina sustojo, laukdama, kas bus. Jos rūstybė neatslūgo, bet kažkas ją trikdė. Atrodė, kad Abdula susikaupęs mąsto apie kitą šachmatų ėjimą.

– Tu esi protingiausia iš mano sutiktų moterų, – pradėjo pagaliau.

– Jei vyras pabrėžia moters protą, nori ja pasinaudoti arba atsikratyti, – atkirto Ariba santūriai.

– Ariba, man reikia tavo pagalbos, – nors barzda pridengė lūpas, jo sielvartas buvo aiškiai matomas. Abdula žingsniavo tai šen, tai ten, o pirštai nervingai braukė šilkinį žalio apdaro atlapą. Jis vis laužė galvą, kaip pasakyti, ko nori. Tada padavė laišką. – Šiandien jį perdavė mano šnipas iš Bagdado, – linktelėjo ragindamas perskaityti.

Ariba išlankstė popieriaus lapą ir perskaitė:

Sveikinu savo valdovą, teisėtą kalifą, Amirą al Mumininą, Abdula al Mamūną.

Tevainikuoja Alachas jūsų viešpatavimą sėkme. Tačiau laimė panaši į nepastovią mylimąją: tai seka paskui vyrą, tai nepelnytai palieka bėdoje. Negaliu nuo jūsų nuslėpti, kad Bagdade bręsta sukilimas.

Iš tiesų jūsų sprendimas užbaigti amžiną sunitų ir šiitų nesantaiką kilnus. Labai kilnu vienodai elgtis su visais pavaldiniais, užuot teikus pirmenybę arabams. Šie sprendimai rodo tikrą jūsų išmintį, prilygstančią Saliamono. Tačiau negaliu nutylėti, kad esama užsispyrėlių, kurių neįmanoma įtikinti.

Jie pasirinko tokį Ali ar Ridą sosto paveldėtoju. Šiitai juo labai patenkinti, jį garbina kaip imamą ir dvasinį vadovą, vyrą, kuriame glūdi švenčiausio žmogaus charizma. Tačiau tarp sunitų, ypač jūsų tėvo giminėje, kyla nepasitenkinimas. Kalbama, kad jūs ketinate atimti valdžią iš dinastijos, idant užtikrintumėte savo paties valdžią, atleiskite, kad miniu žodžius, kurie kartojami Bagdade. Todėl jie prisiekė ištikimybę jūsų dėdei Ibrahimui. Jis garbstomas kaip Bagdado kalifas. Jūs turite rasti būdą, kaip atimti iš Ibrahimo valdžią, kitaip prarasite sostą!

Nusiminęs ir gerbiantis jūsų tarnas Tarekas

Ariba pakėlė akis.

– Tai reiškia maištą – tavo paties šeimos maištą! Privalai tuoj pat grįžti į Bagdadą, – spyrė ji. – Turi būti ten. Ką gali žinoti, kiek kalifų tavo mieli giminaičiai dar prigimdys!

– Nereikėjo man Ali paskelbti sosto paveldėtoju, – atsakė Abdula prislėgtas. – Tai buvo klaida, aš turiu pamąstyti, kaip ją ištaisyti. Bet ne todėl tave pasikviečiau, – jis nutilo, tarsi nedrįstų paklausti. – Ar pažįsti Ibrahimą, kalifą apsišaukėlį?

Ariba grąžino jam laišką. Imdamas jį, stengėsi prie jos neprisiliesti.

– Ne itin gerai, – atsakė nustebusi. – Retkarčiais matydavau pokyliuose. Jis jaunesnis tavo tėvo brolis, – ji vis dar negalėjo garsiai ištarti Harūno vardo. – Ishakas tvirtina, kad jis dainuoja vien tam, kad prisiviliotų dainininkes, kurios šiaip niekada juo nesidomėtų. Bet iš tikrųjų juodu varžosi, katras geresnis muzikantas. Ishakas pirmenybę teikia klasikinei arabiškajai tradicijai, o Ibrahimas – naujajai persiškai, kurioje daug jausmo, bet nereikia gerai išlavinto balso. Jis nėra ypatingas gražuolis, todėl turi Drakono pravardę. Kodėl klausi?

Abdula atsakė ne iš karto.

– Jei Ibrahimas liks kalifu, kils pilietinis karas. Aš arabams svetimas. Jiems neįdomu, ar valdo geriausias, svarbu jo kilmė. Matyt, tarp baridų esama žmonių, kurie norėtų jį matyti soste. – Jis delsė. – Neturiu nieko, kuo galėčiau taip pasitikėti kaip tavimi. Tik tu gali atlikti užduotį, kuri užbėgtų už akių karui su Ibrahimu.

Jis suspaudė jos delną, ir Ariba prieš savo valią nuo jo prisilietimo pajuto malonumą.

– Ką aš turiu padaryti? – paklausė ji.

Abdula nusuko akis.

– Keliauk į Bagdadą ir pasirodyk Ibrahimui. Sužavėk jį savo menu ir grožiu ir įviliok į rankas mano vyrams. Dainininkės miegamajame nėra kuo nepasitikėti.

Ariba rijo jį akimis, netardama žodžio. Akimirką viskas joje apmirė, kaip žaizda, kuri tokia gili, kad ne iš karto suskausta. Tyla tapo nepakeliama.

– Atleisk man, – tarė jis tyliai.

– Atleisk man! – šūktelėjo iš paskos ji. – Tik tiek? Tu mane tempeisi į Rytus tik tam, kad atiduotum mėgautis pirmam pasitaikiusiam? Ar tai man žadėjai?

Abdula palietė jos petį, bet mergina nupurtė jo ranką.

– Tu niekada neketinai tesėti pažadų, tiesa? – paklausė ji, balsas virpėjo nuo paniekos. – Tu niekada nenubausi afšino už tai, ką jis padarė! Aš tavimi pasitikėjau! – rėkė ji, apimta bejėgiškos rūstybės. – Aš laukiau pirmiausia, kol baigsis karas su tavo broliu, vėliau su nelemtuoju Babaku. Bet tu žadėjai tik tam, kad būčiau pasirengusi vykdyti tavo valią! – Merginai atrodė, kad neregima ranka ją smaugia. Taip, ji buvo galinga. Bet ta galia truko tol, kol tęsėsi pirmosios meilės stebuklas. Tai Ishakas nutylėjo. Aribai pasidarė aišku, kad Abdula visada žvelgė į ją kaip į parduodamą vergę, o ne kaip į dainininkę, juo labiau moterį. – Neturėjau tavimi pasitikėti! – tarė karčiai. – Nei tavimi, nei kuo kitu šiame pasaulyje!

– Ariba, prašau tavęs! – maldavo jis. – Niekam kitam negalėčiau patikėti šios užduoties. Žinau, kad priversi Ibrahimo širdį suliepsnoti.

Ariba užsimojo ir šėrė jam per veidą.

Abdula nė nekrustelėjo. Jo oda nuraudo, kaklo gyslos išryškėjo. Jis galėjo ją už tai nukirsdinti, bet jai buvo vis tiek.

– Suprantu tavo jausmus, – pasakė ramiu balsu, – bet mano valdymui gresia pavojus. Jei nieko nedarysiu, likusias savo gyvenimo dienas praleisiu kalėjime. O tu kartu su manimi.

Nuo jo rožių vandens Aribą pykino.

– O ne, tik ne aš, mano valdove, – atkirto ji. – Aš darysiu tai, ką daro paleistuvė, kad patenkintų naująjį valdovą. Tu juk sakei, kad tai sugebu. – Ji tikėjosi atkirčio, bet jis tylėjo. Mergina nusispjovė. Pagaliau prabilo: – Net jei ir keliausiu į Bagdadą, kodėl esi toks tikras, kad įvykdysiu tavo pavedimą?

Nesulaikomai slinko laikas. Nepakeliama Bagdado kaitra kiek nuslūgo, iš artimiausios mečetės muedzinas kvietė tikinčiuosius į vakaro maldą. Netrukus jo balsas susipynė su panašiais į skundą kitų miesto minaretų balsais. Greitai Harbijos karių kvartalas prisipildė monotoniško rypavimo.

Keista, kad Volframas tokiu neįprastu metu pakvietė į šią lindynę, pamanė afšinas neramiai. Juo labiau Karko, šiitų kvartalo, viduryje. Greitu žingsniu jis nuskubėjo uosto link.

Jau keli mėnesiai, kaip Abdula ir Ibrahimas kovojo. Bet kol vyko sandėriai, Bagdade niekas nesirūpino, kam priklausys valdžia: tam, kuris tvirtino esąs geriausias, ar tam, kurio grynesnė kilmė. Nesirūpindami valdovų kova, žmonės dirbo savo darbą.

Šiek tiek tolėliau iš molio spalvos gatvelių raizgalynės kyšojo Viršutinis tiltas. Haidaras priėjo Tigrą ir laipteliais nusileido prie upės, žvalgydamasis barkaso. Tačiau ten, kur įprastai po didžiuliais tilto skliautais klientų laukdavo valtys ir apvalūs laiveliai, kur garsiai rėkaudami ginčydavosi valčių savininkai, šiandien būriavosi žmonės. Drėgna pakrantės žemė buvo ištrypta tūkstančio kojų.

– Ką tai galėtų reikšti? – kreipėsi afšinas į jaunuolį, kuris ištempęs kaklą žvelgė į upę. Kas turėjo kokį nors luotą, buvo išplaukęs, kad geriau matytų.

– O jūs nežinot? – vaikinas, negalėdamas patikėti, spoksojo į Haidarą. – Šiandien Ariba grįžta į Bagdadą. Šventas angele Džibrilai, juk kiekvienas vyras nuo Magrebo iki Chorasano dėl jos išduotų tėvą!

Afšinas nustebęs pažvelgė į upę.

– Nepiktžodžiauk, sūnau! – suniurnėjo žilabarzdis netoliese. – Liaukis galvoti apie tą pasileidėlę ir nukreipk mintis į Alachą, dėkok jam, kad tėvas tau surado padorią moterį! Kajina lengvai vykdys tavo valią, bet tikrą pasitenkinimą patirsi tik su dora žmona, – jis pasisuko į afšiną: – Ar ne?

Jie nė iš tolo nepanėšėjo į tėvą ir sūnų. Tėvas vilkėjo arabams įprastus drabužius, o prie diržo puikavosi graviruotas sidabro durklas, sūnus pirmenybę teikė persiškai kvabai.

– Visiškai sutinku su jūsų nuomone, – pritarė Haidaras. Tačiau jautėsi nejaukiai. Ar dėl to Volframas jį čia pakvietė? Jaunuolio kalba aiškiai rodė, kad Ariba kaip niekada galinga.

Jaunuolis praleido pro ausis tėvo žodžius ir ištiesė kaklą. Upe iš lėto plaukė auksu žvilgantis barkasas. Vandens paviršiumi vilnijo ritmiškos irkluotojų dainos, o burė bolavo tamsaus vandens fone.

– Ariba! – baubė vyrai. – Tegyvuoja geidžiamiausia Rytų kajina!

– Minia, nuo gatvės berniūkščio iki garbaus miestiečio, nuo jaunuolio iki juodu šydu prisidengusios moters, susijaudinusi klykė ir mosavo rankomis.

Kiekvienas stengėsi bent akies krašteliu pamatyti garsiąją dainininkę. Vieno krovinių vežėjo asilas, sujaudintas visuotinio sujudimo, garsiai subliuvo. Jo šeimininkas norėjo gyvulį sulaikyti, bet šis liuoktelėjo į pakrantės nendres ir aptaškė šeimininką nuo galvos iki kojų purvu.

Afšinas stumdydamas žioplius prasibrovė arčiau. Priešingame krante marmuro baltumu švytėjo rūmai, skendintys auksinėje besileidžiančios saulės migloje. Barkasai ir valtys prietemoje plaukė pasroviui, žemai nusileidusi saulė retkarčiais juos apšviesdavo, bet netrukus jie vėl panirdavo į šešėlį. Paskutiniai spinduliai ugniniu vainiku apšvietė moters figūrą barkase. Ji vilkėjo raudono šilko drabužius, juodos garbanos krito ant krūtinės ir pečių. Blyškiame veide ryškiai spindėjo tamsios akys, kurios ir suteikė jam kažką ypatinga.

– O man reikėjo vesti amžinai susiraukusią pusseserę! – atsiduso kažkas.

Tarsi sutrikdyta tokio sutikimo, Ariba delnais prisidengė burną. Bet pro apsimestinai kukliai nuleistus vokus žybčiojo akys. Ji pakėlė rankas ir pamojavo, tarsi netyčia žvilgsniams rodydama liekną savo kūną.

Vyrai susijaudinę ėmė šnabždėtis.

– Jos kūną liečia tik brangiausi Balcho audiniai. Lig šiol nežinia, iš ko juos audžia. Argi Ariba nėra tokia pat mįslinga kaip šilkas, kurį ji dėvi?

– Ir tokia pat brangi! Pasakojama, kad ji savo meilužiams nurengia paskutinius marškinius.

– Bet ką atiduočiau, jei tik ji su manimi tai darytų!

– Sakoma, kad ji protinga. Puikiai šneka graikiškai ir gali kalbėtis su mokslininkais. Jos šeimininkas padarė ją savo sugėrove, tarsi būtų vyras.

– Pasakojama, kad vaikystėje ji keliavo su šilko pirkliu senuoju karavanų keliu, ją lydėjo tik dainininkė graikė. Sakau jums, moteris, patyrusi tiek nuotykių, yra aistros įsikūnijimas!

Afšinas neramiai dairėsi, lyg ieškodamas, kur pasislėpti. Barkasas praplaukė pro šalį, ir linksmos Aribos akys nuslydo žioplių minia. Buvo matyti, kad ji mėgaujasi savo pasirodymu. Haidaras skubiai dingo minioje.

Jokios abejonės, Volframas jį pakvietė čia dėl jos. Nerimą kėlė tik vienas klausimas: ko ji ieško Bagdade? Nuo kaitrios vakaro saulės jo veidas suprakaitavo, jis rankove perbraukė kaktą. Tada pakilo aukštyn į gatvę ir nužingsniavo į Karką.

Įgudęs afšino žvilgis iš tolo pažino smuklę iš vyno statinių paliktų šliūžių. Haidaras metė žvilgsnį į niūrią patalpą, kurios prieblandoje knapsojo keli lankytojai, ir nuėjo į kiemą. Karko smuklėse susitikdavo šnipai, kurie nenorėjo, kad juos kas pažintų. Apačioje tyvuliavo sausakimšas nuo valčių Sarato kanalas, oras čia, lauke, buvo truputį grynesnis. Paprastai valtys sustodavo prie kranto ir prekeiviai pardavinėdavo saldumynus. Tačiau dabar sodelis buvo tuščias, tik iš smuklės girdėjosi šūkavimai ir raugėjimas. Haidaras sulėtino žingsnį, prie kranto pastebėjęs augalotą vyrą.

Volframas fon Aujė paleido apdriskusį berniūkštį, ir šis sudribo kaip maišas.

– Kodėl pakvietėte? Negalima, kad mane pastebėtų su baridu, – afšinas nužvelgė ant žolės gulintį ir bukai spoksantį jaunuolį. Jis dvokė namine degtine, rudi marškiniai ant krūtinės buvo perplėšti. Volframas švelniai pakėlė jaunuolio galvą, kad Haidaras pamatytų veidą. Azijietiški bruožai ir plona barzdelė liudijo, kad jis iš Rytų.

– Ar pažįstat jį?

Afšinas papurtė galvą.

– Mano vyrai pagavo, – pasakė Volframas. Jo neperprantamas žvilgsnis nieko nesakė. – Jis traukė pas Babaką.

– Pas kurdų sukilėlių vadą? – pašoko afšinas. – Reikėjo mane pakviesti anksčiau. Tai generolų reikalas, o ne baridų.

– Vargu, – paprieštaravo Volframas. – Babakas ir jo vyrai sukilo taip pat dėl šubijos: norėdami atsikratyti arabų jungo. Kol Abdula jo paties giminė neleidžia valdyti, kalifas yra silpnas. Kurdai viena iš tautų, kurios naudojasi šia proga. O baridų tikslas neleisti, kad arabų valstybė suskiltų. – Afšinas norėjo pasilenkti prie belaisvio. – Palikit jį ramybėje!

Sutemos greitai leidosi, žibinto šviesoje išryškėjo nejudrūs Volframo bruožai. Buvo tylu, tik iš tolo nuo kanalo ataidėjo užtrukusių pirklių pokalbis.

– Jis pasakė viską, ką mums reikėjo žinoti. Turėjau pirmiausia pranešti Masrurui, bet nusprendžiau pirmiausia pasakyti jums. Esu prisiekęs jus saugoti.

Jis paleido belaisvį, ir šis vėl sudribo. Naktinis drugys sukosi aplink žibintą, plazdančios liepsnos šviesoje jis atrodė didesnis, tarsi pavojaus šešėlis.

– Ką jam padarėte? – paklausė afšinas nenorom, smakru rodydamas į nusigėrusį jaunuolį. – Ar esate tikri, kad tokios būsenos jis pasakys tiesą?

Nejudrų franko veidą iškreipė šypsena.

– In vino veritas, sakoma ten, iš kur esu kilęs: vyne glūdi tiesa. Regis, baridai taip pat žino šį posakį.

– Ką tai turi bendra su manimi?

– Daugiau, nei jūs manot, – atrėžė Volframas. – Kai princas Muhamedas buvo nugalėtas laimingesniojo brolio, jūs darėt viską, kad būtumėt Abdula labai reikalingas. Ir jums pasisekė: esat geriausias jo generolas Vakaruose. Jis jūsų neatiduotų net už naktį su savo favorite, – prie franko lūpų susimetė negailestinga raukšlė.

– Maniau, pagaliau pamiršote Aribą. Bent jau pastaruoju metu mėginote ne viename glėbyje. – Jis išsitraukė nosinę ir nusišluostė kaktą.

– Ji sugeba priversti ją prisiminti. – Frankas išsitraukė iš tamsaus durtinio sulankstytą popierėlį. – Skaitykit! – pareikalavo ir parodė į sukniubusį jaunuolį. – Tai buvo jo krepšyje.

Afšinas priėjo prie žibinto. Jis skaitė tyliai, vos krutindamas lūpas. Staiga pakėlė akis.

– Iš kur jis tai gavo? – ištarė, vos pajėgdamas susitvardyti. – Tai mano planai Babako rudens puolimui! Be manęs, apie juos žinojo tik kalifas!

– Iš tikrųjų, – Volframas sukryžiavo rankas ant krūtinės.

Drebančia ranka afšinas trenkė per popieriaus lapą.

– Kas siunčia tai Babakui? Mūsų žygis būtų žlugęs! Tas pralaimėjimas man kainuotų gyvybę!

– O dabar paklauskit savęs, ką domina jūsų gyvybė.

Haidaras neatsakė. Jis žinojo, kas tas žmogus, ir nuo to kraujas stingo gyslose.

Volframas pasilenkė prie kurjerio.

– Pakartok, ką man sakei! – jis čiupo jaunuolį, prisitraukė artyn ir negailestingai trenkė į veidą. – Nagi, kalbėk!

Nustebintas tokio netikėto žiaurumo, afšinas žiūrėjo išplėtęs akis.

– Ariba, – vogravo kurjeris. – Ji man davė laiškus, kad nuneščiau Babakui. Velniai žino, kaip ji viską sužinojo. – Jo galva nusviro, per prakirstą lūpą tekėjo seilės.

– Aš galiu jums pasakyti kaip, – Volframas paleido vaikiną, šis dejuodamas pargriuvo ant pievos. – Tikriausiai ji nugvelbė dokumentus iš Abdula miegamojo.

Afšinas taip suspaudė diržą, kad net pabalo krumpliai. Jis įpratęs turėti priešų, bet tokios klastos dar neregėjo.

– Ariba?

– Vergės dainininkės myli vyrus už naują sijonėlį arba porą batų, – klastingai tarė Volframas. – Bet pirmąkart girdžiu, kad jos taip greitai užsidegtų neapykanta.

Afšinas neatsakė. Anuomet, kai pristatė ją Harūnui ar Rašidui, jis tikėjosi, kad tas košmaras baigsis. Bet praeities vaiduokliai vėl ėmė tiesti į jį pirštus.

– Kodėl? – paklausė Volframas atšiauriai.

Haidaras delsė.

– Bobos! – paskui numojo ranka. – Jos nori būti svarbiausios meilužio širdyje, joms nepatinka, kai generolas užsitarnauja didesnę pagarbą.

Volframas priėjo visai arti, ir kraupi ugnis vėl blykstelėjo jo

akyse.

– Mes susitikom ne plepėti apie kalifo kekšės haremo intrigas! Abdula favoritė nori jus sunaikinti, ir veikia itin sumaniai. Tai jūs suprantat lygiai taip pat gerai kaip aš! – Haidaras brūkštelėjo sau per kaktą, o Volframas tęsė: – Ji pernelyg daug rizikavo, kad atsisakytų savo ketinimo. Mano užduotis jus apsaugoti. Taigi sakykit: kodėl?

– Iš kur aš galiu žinoti? Tikriausiai ji nori kokį nors savo meilužį matyti mano vietoje. Ta moteris siekia valdžios, tai turėjote jau seniai suprasti! Pasiųskite Abdula tai, ką sužinojot iš kurjerio! – patarė Haidaras šiek tiek ramiau. – Tada pamatysite, ką Ariba sugeba. Perrėžta gerkle Tigro dugne jai bus sunku regzti intrigas!

Volframas nepastebimai krūptelėjo, paskiau atkirto:

– Būtų per anksti. Ji – Bagdade.

– Žinau, – neramiai apsidairė afšinas, tarsi budeliai jau mintų jam ant kulnų.

Girtas vaikinas niurnėdamas pasisuko ant kito šono.

– Būtų neprotinga skubėti. O jei tai Abdula įsakymu padaryta? Ką gali žinoti, gal ji šiuos laiškus pasiuntė su jo žinia? Ne, Haidarai, toks elgesys pernelyg lengvabūdiškas. Leisk sužinoti, ko ji nori.

Volframas pažvelgė žemyn į kanalą. Ten be garso yrėsi valtys, tik praslenkančios švieselės rodė jų kelią. Jam pasigirdo daina, dainuojama sodraus moteriško balso. Jis pirštais pasitrynė panosę, kad nustumtų prisiminimus.

– Jūs gailitės jos, nes vis dar mylite! – sviedė afšinas piktai. – Tą kalifo kekšę!

– Ne! – Volframas pasisuko į jį. Jo veidą vagojo gilios raukšlės, delnas spaudė durklo rankeną. Ašmenys žybtelėjo žibintų šviesoje, jis numetė ginklą ant žemės. – Ne todėl, kad ją vis dar myliu! – iškošė su panieka.

Nuo netikėto judesio abu vyrai staiga pasisuko. Pasigėręs vaikinas išsitiesė ir pastvėrė durklą. Afšinas norėjo išplėšti durklą jaunuoliui iš rankos, bet Volframas buvo greitesnis, matyt, nešiojosi rankovėje stiletą. Plienas žybtelėjo jo rankoje, jis smeigė ginklą kaliniui į krūtinę iki rankenos.

Pro vaikino lūpas trykštelėjo kraujo banga, kai frankas įgudusiu judesiu ištraukė durklą. Rudi marškiniai patamsėjo. Dusliai sušvokštęs, kurjeris susiūbavo, ir jo kūnas persisvėrė per žemą tvorelę. Netrukus negyvas kūnas pūkštelėjo į kanalą.

Sunkiai alsuodamas, Volframas stovėjo prie kranto ir žvelgė žemyn. Per jo ranką tekėjo kraujas, o šviesa, atsispindinti juodame vandenyje, siūbavo. Afšinas tik žiūrėjo į jį ir netarė žodžio.

Staiga Volframas prabilo:

– Galit būti tikras, kad aš nė akimirkos nedelsiu, jei tektų rinktis jos ar jūsų gyvybę. – Jo žvilgsnis skrodė naktį, o krauju apšlakstyta ranka virpėjo.

– Kalifo mylimoji, mano pagarba, brangioji! – čiulbėjo Soumaja. Eidama ji stengėsi taip siūbuoti klubais, kad kuo geriau matytųsi platus užpakalis. Merginos veidas buvo papurtęs, nuo jos tvoskė vynu, bet šviesūs plaukai buvo vis dar rūpestingai sušukuoti. Akivaizdu, kad ji mėgavosi vyrų žvilgsniais, net kokių dvylikos metų berniūkščio, kuris išsižiojęs sekė ją akimis. Ji kumštelėjo Aribą. – Tu man dar nepasakei, ar atvykai Abdula paliepta, ar esi atstatyta.

Ariba neparodė, ką mano.

– Apie tai jis tikriausiai kaip tik ir mąsto.

Praėjo keli mėnesiai, ji nusiminusi ir pikta iškeliavo iš Mervo. Mergina šiltai prisiminė susitikimą su Ishaku. Jautėsi kaip duktė, grįžusi į tėvų namus. Bagdade niekas nepasikeitė: kaip ir anksčiau, berniukai tempė dardančius vežimėlius, neretai didesnius už save. Musių spiečiai buvo aptūpę nuluptas ožkų galvas, negyvos akys spoksojo į praeivius, pro lūpas virto dantys. Šviežio riebaluose čirškinamo kepsnio kvapai maišėsi su žalios mėsos kvapu, batų valytojai ir astrologai siūlė savo paslaugas. Ariba vikriai išsilenkė to srauto ir pasėmė rieškučias iš varinio vandens nešėjo indo. Bagdadas su milijonu gyventojų buvo kalbų, spalvų ir religijų makalynė karavanų kelyje, o šiitų kvartalas Karkas ją dar didino. Į šią miesto dalį iš visur plūdo žmonės apsipirkti. Jiems ne itin rūpėjo religijų mokytojų ginčai, nes šiitų meistrai geriau išmanė savo darbą nei sunitų.

Liutnių meistras, kurį Soumaja pristatė kaip geriausią, čia taip pat turėjo krautuvėlę – vieno aukšto namelį iš molio plytų. Peržengusios mėlynai dažytas duris, abi draugės pateko į prietemą. Dar gatvėje jos girdėjo pameistrius bilsnojant, retkarčiais sodriai suskambėdavo ką tik įtempta styga, kurią reikėjo derinti.

Meistras Isa pats jas pasitiko. Jam juokiantis, didelis juodas apgamas ant veido susitraukė, iš jo styrantys plaukai išsirietė lanku.

– Jūsų liutnia gatava. Ar norėtumėte išmėginti?

Ariba paėmė instrumentą iš pūslėtų, klijais aplipusių rankų. Reikėjo atidžiai patikrinti. Mėnesius trukusioje kelionėje per dykumas, kalnynus ir drėgnu Tigro slėniu žarnų stygos supleišėjo ir atsipalaidavo.

– Argi nesakoma, jei styga per pasirodymą trūksta, kas nors miršta? – paklausė Ariba mąsliai.

– Aš naudoju tik pačias geriausias kiniškas stygas, – patikino liutnių meistras. – Jos netrūkinėja. Užtikrinu jus!

Ariba prisėdo ant medinio trikojo ir švelniai perbraukė išsipūtusį liutnios korpusą. Keistas jausmas apėmė keliaujant senuoju keliu iš Chorasano į vakarus, kaip senais laikais su Teodora. Kelio gale jos laukė Volframas. Nejučia ji perbraukė plektru, ir suskambėjo sena melodija, kurią parašė jam.

– Aš patenkinta, – pasakė, paduodama meistrui instrumentą. „Nevalia klaidžioti praeityje“, – pagalvojo prisimerkusi nuo saulės. Vienintelis saulės spindulys, perskrodęs dirbtuvę, šoko dulkėse ir smulkiose pjuvenose.

Liutnių meistras suieškojo tinkamą maišą, dar pridėjo įmantriai lakuotą plektrą.

– Mažutė dovana didžiajai dainininkei, – pasakė pagarbiai.

Ariba apdovanojo jį šypsena, paskui užmokėjo ir vėl prisidengė veidą šydu.

Soumaja nusijuokė:

– Mieloji, kokie čia pokštai, nuo kada nešioji šydą? Argi ne tu sakei: „Auklėkit vyrus, kad būtų padorūs, tada moterims nereikės vaikščioti apsidangsčius.“

Ariba pasitaisė šydą ant veido.

– Nuo tada, kai esu čia, nuolat jaučiu, kad kažkas mane seka.

– Garbintojas? – nusišypsojo Soumaja, žengdama iš parduotuvės.

Lauke dangus vis dar kabojo virš miesto kaip dulkių varpas. Abi moterys spaudėsi pro gatvės šurmulį kanalo link, tikėdamosi išsinuomoti valtį. Soumaja priėjo prie vieno prekystalio ir nusipirko medumi permirkusį pyragą, o Ariba spaudė prie savęs instrumentą, kad kas nors stumtelėjęs jo nepažeistų. Kairiąja ranka ji mosavo laivininkui. Valtis bauginamai girgždėjo, o purvo bala prie kilio, likusi nuo keleivių kojų, tikriausiai čia žliugsėjo nuo Harūno ar Rašido laikų. Pasibjaurėjusi Ariba kilstelėjo kojas, apautas brangiomis šilko kurpaitėmis.

Merginai vėl pasirodė, kad ją stebi, ir ji apsidairė. Nieko įtartino nepamatė. Virš vandens nuo vieno namo prie kito buvo nutiestos skalbinių virvės, moterys pro langus šūkalodamos dalijosi naujienomis. Viena išpylė naktinio puodo turinį į kanalą, o netoliese vandens nešėjas pildė varinį katilą. Ariba nepastebėjo vyro, kuris ką tik priėjo prie krantinės.

Ji prisidengė veidą ne iš drovumo, pamanė Volframas. Jis valandų valandas laukė jos prie Ishako durų. Bet net jei išeidama iš namų Ariba būtų prisidengusi rūpestingiau, vis tiek ją pažintų. Jam sugėlė širdį, kad ji vis dar taip pat nerūpestingai dėvi drabužius kaip anuomet kalnuose.

Jis sekė akimis tolstančią valtį. Ji stebėtinai vikriai brovėsi pro spūstį ant vandens, pro vaisių prikrautus laivus ir dengtus barkasus, kurie visi plaukė į uostą Isos kanalo žiotyse. Volframas žvilgsniu nulydėjo raudonais drabužiais vilkinčią moterį. Reikėjo savitvardos, kad nesustabdytų jos gatvėje. Tik savęs negerbiantis kvailys galėtų priekaištauti kekšei dėl seniai praėjusios meilės ryšio. Vieną dieną jis atsidurs prieš Aribą, bet tik akimirką, kol ją sunaikins.

Raudonas šydas dingo po tiltu. Jis sužinos, ar ji neteko savo šeimininko malonės, ar yra tik kalifo įrankis. O kai išsiaiškins, nuspręs, ką daryti.

Saulė jau leidosi, kai valtininkas pasiekė Tigrą. Nuo karščio vanduo kanaluose dvokė. Kairėje grėsmingai kilo apvalūs miesto mūrai, ten buvo kalifo Ibrahimo rezidencija, Medina as Salam, taikos miestas.

– Man atrodo, Takruba pasidarė šiek tiek apkūnesnė, – pasakė Ariba tuo metu, kai ją pridengė tilto, po kuriuo plaukė, šešėlis. Valtininkas įtraukė irklą ir leido valčiai plaukti pačiai, kol ši pasiekė kitą krantą.

Soumaja nulaižė medų nuo pirštų, pyragą stebėtinai greitai sušlamštusi.

– Ko čia stebėtis, juk ji pagaliau nėščia!

– Ką? Prisimenu, Zubaida griežtai stebėjo, nuo ko jos vergės pastoja.

Soumaja taip garsiai nusikvatojo, kad valtis net susiūbavo. Tykštelėjo vanduo ir viena vaisių prikrauta valtis girgždėdama trenkėsi į jas. Priekyje vanduo tykštelėjo taip aukštai, kad Ariba parietė kojas po savimi ir pasidėjo liutnią ant kelių. Anos valties valtininkas plūsdamasis užriko ant jų.

– Tas šėtonas Iblis, kur tik norės, ras landą, – pasakojo Soumaja, kai išsijuokė iki soties. – Zubaidos namuose buvo eunuchas, kuriam į akį krito mūsų Takruba. Jis buvo karo eunuchas, daugiau aš tau nieko negaliu pasakyti. Matyt, itin stiprus. Jos žodžiais tariant, kaip pergalę nuskynęs gaidys! – Mergina pasilenkė prie Aribos ir sušnabždėjo: – Tu gi žinai, kad ir eunuchai gali mylėtis, jei iškastruojami ganėtinai vėlai. Šnekama, kad jie netgi ištvermingesni už paprastus vyrus. Tik negali pradėti kūdikio. Vilioja, ar ne?

Dabar prajuko Ariba.

– Suprantu, ji jautėsi saugi. Bet kaip tai atsitiko?

– Ir aš klausiau apie tai Takrubos, kai ji netikėtai pasijuto motina. Ji pasikvietė patyrusį vergų pirklį ir uždavė tą patį klausimą. – Kad sustiprintų įspūdį, Soumaja patylėjo.

– Neįtikėtina, kokius stebuklus daro tie sukčiai, kad apgautų savo klientus! – sušuko linksmai Ariba. – Kartą pas Ishaką atėjo mokytis mergaitė, atidžiau įsižiūrėjus pasirodė, kad tai berniukas!

Soumaja sukikeno, rausvokas jos veidas pasidarė tamsiai raudonas.

– Tai buvo džiaugsmo moterų pusėje, ar ne? Bet su tuo eunuchu nebuvo jokios klastos. Kartais kastruojant atsitinka taip, kad berniukų sėklidės įsitraukia giliai į kūną. Niekas nežino kodėl, galbūt iš baimės. Gydytojas pašalina tik vieną sėklidę, o mano, kad pašalino dvi. Tam tikru laiku pasislėpusi sėklidė klastingai grįžta į vietą. O kas tada atsitinka, nėra reikalo aiškinti, – patenkinta sukrykštė Soumaja.

– Kadangi kalbame apie meilę, – lyg tarp kitko prasitarė Ariba, – gal galėtum mane pristatyti įtakingiems vyrams?

– Regis, būsi susipykusi su Abdula, – Soumaja su užuojauta paplojo draugei per ranką. – Kajinai nevalia įsimylėti, – patarė ji. – Ji tampa pažeidžiama. Žinau, ką kalbu: Zirjabas, tas kekšės vaikas, pavarė mane šalin. Geriausia, ką gali padaryti, tai atsimokėti tuo pačiu.

Ariba pažvelgė į dešinį krantą, kur vėjyje plevėsavo rudi ir raudoni skalbiniai ir aidėjo vaikų juokas. Soumaja buvo teisi. Laikui bėgant, ji tikriausiai ne tai, kad pamilo Abdula, o ėmė juo pasitikėti. Tai buvo klaida. Jei būtų elgęsis su ja kaip su kekše, būtų ir gavęs kekšę. Daugiau niekada juo nepasitikės. Abdula vers ją laukti iki paskutinio teismo dienos, o tiek laiko ji neturi.

– Ar ką nors sužinojai apie afšiną? – pasiteiravo. – Aš juk prašiau.

– Jis čia, – Soumaja nuobodžiaujamai pažvelgė į prieplauką, kur akis išpūtęs į jas žvelgė kažkoks apdriskęs jaunuolis. – Nors nesuprantu, kodėl juo taip domiesi. Sakoma, jis ne itin tinkamas naudoti, nes nėra malonus žmogus. Sužinojau, kad glausis Bagdade tol, kol blogas oras trukdys karo žygiui į Kurdistaną. Gyvena kaip ir daugelis kareivių, Harbijos kvartale. Jį visada lydi vienas baridų raštininkas, toks Dibas ar Rakis, beje, labai gražus vyras.

– Ar Rakis, – pakartojo Ariba. Iš vardo aišku, kad jis kilęs iš Rakos. Kažkodėl ją apėmė bloga nuojauta, kai prakalbo apie baridą. Dibas ar Rakis galėtų būti nekaltas katibas, nieko kita neveikiantis, tik rašinėjantis laiškus. Arba vienas iš šnipų, kurių ji taip bijojo.

– Turėtų būti nesunku tą vyrą suvilioti, – svarstė Ariba. – Taip būtų galima priartėti prie afšino.

Soumaja paskutinį sykį akimis nulydėjo vaikiną ant kranto ir papurtė galvą.

– Jei jis dirba baridams, žino, kad esi Abdula favoritė. Jis tavimi nepasitikės.

Sekliame pakrantės vandenyje sparnais suplakė garnys, kai jiedvi plaukė pro šalį. Ariba susimąsčiusi žvelgė į tolį.

– O jeigu tu jį perleistum man? – prisislinko arčiau Soumaja. – Aš dar niekada...

– ...nedariau to su baridu? – vėl nusijuokė Ariba. – Negi manai, kad išpeši tai, ką man reikia iš jo sužinoti?

Soumaja nutaisė piktą grimasą.

– Nuo tada, kai laisvos moterys dengia veidus, vyrai yra lengvas grobis, – pareiškė ji skambiai. – Vos pamatę glotnų skruostą, jie pavirsta kupranugariais patinais.

„Girtuoklė ir moteris, neskirianti eunucho nuo vyro, – pamanė Ariba. – Štai ir visa kariuomenė, su kuria ketinu kautis prieš vieną iš žymiausių kalifo generolų!“

– Gerai jau, – nusileido ji. – Tu paimsi tą Dibą ar Rakį, o aš pasidairysiu naujo užtarėjo tarp Abdula brolių. Geriau daugiau negu vieno!

Soumaja laikėsi žodžio. Paslaptingojo barido medžioklę ji planavo kaip karo žygį. Smalsumo genama Takruba atėjo į Ishako namus Rusafos kvartale. Jos visos ivane išdažė Soumają ir karštomis žnyplėmis sugarbanojo šviesius plaukus. Aplink akis gundomai užtepė kulio ir parinko brangią brokato suknelę.

– Ar tiesa, kad jaunasis Al Kindis lankėsi pas tave? – pasmalsavo Takruba. Dažydama Soumajos lūpas, ji su panieka apžiūrėjo tamsiai mėlyną Aribos jubą. Tikriausiai mintyse skaičiavo, kiek kainavo medžiaga ir koks siuvėjas siuvo. – Jį tikriausiai domina tavo dainos. Juk jis rašo knygą apie žymiausius dainininkus.

Tokia jau ta Takruba, ji niekada nemokėjo džiaugtis kitos kajinos sėkme, todėl Ariba nusprendė geriau patylėti. Ji pakėlė aukso spalvos švarkelį ir padavė Soumajai. Tada atrišo perlų karolių siūlą, kad galėtų prisiūti prie drabužio kelis palaidus perlus.

– Geriau susirastum turtingą gerbėją, – pasakė Takruba, taip ir nesulaukusi atsakymo. Nuleidusi lūpų kampučius, ji niūriai pridūrė: – Šiais laikais muziką kuria tik vyrai, o moterys mokosi jos atmintinai.

– Atmintinai išmokti gali bet kokia papūga, – atsakė Ariba lakoniškai. – Kas sakė, kad kronikos negali rašyti apie moterį?

Abi vergės pratrūko juoku.

– Jei tai viskas, ko sieki, – šūktelėjo Soumaja, – tada geriau sekiok paskui Al Kindį, o ne paskui tą afšiną!

Laukimas Aribai prailgo. Kaip tigras nelaisvėje ji blaškėsi vaikštinėdama pirmyn atgal po saulės nutviekstą kiemą, bėgo į savo kambarį, tada vėl skubėjo prie durų. Pagaliau Takruba pasiūlė pasisvečiuoti naujojo jos šeimininko rūmuose. Zubaida pardavė ją vienam iš Abdula brolių, dabar ji jautėsi beveik kaip žmona. Tik princas dar nežinojo, kad kartu su gražiąja dainininke įsigijo negimusį eunucho pavainikį.

Takrubos šeimininkui buvo vos per trisdešimt – tamsiaplaukis vyras, kuriam, regis, svarbiausia gerai ir gausiai pavalgyti. Dėl šio potraukio jam iš burnos dažniausiai sklido nemalonus kvapas. Kaip pasakojo Takruba, kartą jis net apvėmė ją nuogą, kai supainiojo gėrimo ir aistros žaidimo seką. Jis buvo vardu Muhamedas, kaip ir nelaimingasis brolis, kuris krito nuo Abdula karių rankos. Matyt, Harūnas ar Rašidas ne itin išradingai rinko sūnums vardus.

Kai princas sužinojo, kokia žymi viešnia jo namuose, nekviestas apsilankė hareme. Buvo toks maloningas ir smalsus, kad leido Aribai pamokyti jį groti liutnia. Tačiau dar labiau jis domėjosi kitais jos menais, apie kuriuos seniai sklido garsas. Vis dėlto jau buvo girdėjęs, kad su ja galima patirti malonumą tik pavartojus vandenį burnai skalauti. Kad Takruba supykusi išėjo, jis nė nepastebėjo. Sunkiai šnopuodamas Aribos glėbyje, jis išmoko pagroti vieną kitą ritmą: nuo lėto ir sunkaus masmudi iki pašėlusio ir svaigaus šarki.

Du vergai, žingsniuojantys lauko koridoriumi, sustojo ir susižvalgė.

– Didžiosios mečetės imamas pastarąjį sykį perspėjo dėl vergių dainininkių, – sušnabždėjo vyresnis. Jis parodė į užvertas duris. – Ypač dėl jos! Net šventąjį nuvestų į nuodėmę. Reikėtų ją paskandinti!

Kitas taip pat pažvairavo į duris, už kurių buvo girdėti juokas ir vis greitėjantis muzikos ritmas.

– Viską atiduočiau, kad galėčiau būti šeimininko vietoje! – išstenėjo tas.

– Eime tik! – vyresnysis su užuojauta uždėjo ranką jam ant peties. – Kad galėtum mėgautis tokia kaip ji, reikėtų būti kalifu arba kalifo broliu. Bet grožis greitai nusidėvi, jei nedraugauja su dora.

Ariba nedavė Muhamedui laiko padėkoti už didžiadvasišką savo dovaną. Ji skubiai grįžo į Ishako namus, kur sode laukė Soumaja. Sprendžiant iš būsenos, ji lenkė toli gražu ne pirmą taurę. Lūpų dažai buvo prilipę prie taurės, iš po ankštos palaidinės virto apkūnios formos, o pudra buvo pradėjusi eižėti. Dirbtinai sugarbanoti plaukai nuolat krito ant veido kaip nešukuota šlapia vilna, iškabinta dažytojo prie upės.

– Na? – paklausė Ariba.

– Koks vyras! – tarė susižavėjusi Soumaja ir susivertė likusį vyną į gerklę. – Kūnas kaip pasakų didvyrio Rustamo, bet suktas kaip išmintingasis Lukmanas. – Ji dėbsojo prieš save ir, regis, skendėjo giliame sielvarte. – Pirmiausia Zirjabas nebenori nieko žinoti apie mane, o dabar nesiseka sugundyti Dibo ar Rakio. Pasenau, pasidariau bjauri, mano laikas praėjo. Zirjabas sako, kad mano šlaunys tokios šlykščios, tarsi būčiau dėvėjusi grandines kelnes.

Ariba paėmė iš jos rankos taurę.

– Visai nesvarbu, ar Dibas ar Rakis leidžiasi suvedžiojamas. Bet ar jis pasakė, ką aš norėjau sužinoti?

Soumaja skvarbiai žvelgė į ją ištepliotomis akimis.

– Va šaitan ar rahim! – susikeikė Ariba ir sviedė taurę į grindis. Ji stengėsi susivaldyti. – Sakyk, kas iš tikrųjų atsitiko? – paklausė pagaliau.

– Iš pradžių, kelias akimirkas, maniau, kad mano glėbyje jis pamirš savo vardą. Jis toks patraukliai barbariškas, – Soumaja pagyvėjo ir perbraukė pirštais per juodą dryžį po pabrinkusiais vokais, kur anksčiau buvo blakstienų dažai.

– Bet paskui jis pakeitė planus?

– Jis juokėsi, – pasiskundė Soumaja. – Jis nė akimirkos neprarado savitvardos. Dar niekada vyras nedrįso su manimi taip šiurkščiai elgtis!

Ariba sukando dantis.

– O tu?

– Aš pasakiau, kad tu pasakoji apie jį baisius dalykus. Kad manai, jog tave persekioja, norėdamas paslapčia prigirdyti Sarato kanale. „Manau, ji žino kodėl“, – atkirto jis! Nuo įkypų saulės spindulių jo akys įgavo tokią išraišką, kad suabejojau, ar prieš mane gyvas žmogus.

Ariba tyliai plūsdamasi krito ant sofos. Kurį laiką tylėdama žvelgė prieš save. Tada apsidairė.

– O kur Takruba? Ar ji nenorėjo išgirsti, kaip viskas baigėsi?

Soumaja švilptelėjo pro dantis.

– Ji buvo gerokai ant tavęs įsiutusi. Ar tiesa, kad atmušei nuo jos šeimininką?

Ariba tik numojo ranka.

– Jis buvo sužavėtas, nes aš – kito žmogaus vergė. Tu gi pažįsti vyrus.

Soumaja iškalbingai tylėjo, ji vaitodama nusivilko švarkelį. Įsirėžęs drabužis paliko plačius raudonus dryžius ant baltos jos odos.

– Man reikia žmogaus, kuris įvestų į kalifo Ibrahimo namus, – paaiškino Ariba nenorom. – Mums visoms pakaks įtakingų meilužių.

Draugė nusviedė kvepalais ir prakaitu atsiduodantį drabužį ant žemės ir apsivilko patogius marškinius.

– Šito Takruba tau nedovanos iki gyvenimo galo, – pasakė. – Net aš nedovanočiau, habibti, net už naktį su tavimi. Ji pasirūpins, kad niekada neįžengtum į Ibrahimo rūmus, ji mėtėsi prakeiksmais, „kad tave nusineštų velnias“ buvo patys maloniausi jos žodžiai.

Ariba pakilo nuo sofos.

– Ak, o dėl afšino, – pasakė Soumaja atmesdama plaukus, – Dibas ar Rakis pasišaipė, esą tau teks pasisemti kantrybės, kad ir ką planuotum. Jis iškeliavo į Kurdistaną.

Karas Kurdistane truko mėnesių mėnesius. 818 krikščioniškųjų metų pabaigoje afšinas vis dar nebuvo grįžęs į Bagdadą. Aribos vardas buvo visų lūpose. Haremuose moterys skleidė paskalas, pusiau pavydžiai, pusiau žavėdamosi, apie jos meilės nuotykius. Per jos pokylius jaunuoliai svajojo apie kajinos palankumą, kai kurie gyrėsi ją turėję. Jos atstatydinti mylimieji kūrė melancholiškas eiles. Tik princas Muhamedas, žadėjęs supažindinti su pusbroliu Ibrahimu, netesėjo pažado.

Atėjo žiemos lygiadienio šventė – Sadakas. Žmonės, nepaisydami ledinio šalčio, kuris smarkavo jau kelios dienos, susirinko paupio pievose. Visas miestas sugužėjo pažiūrėti procesijos Tigro upėje. Apšviestose gatvėse ir ant tiltų spietėsi vargšai ir turtingi, krikščionys, judėjai, musulmonai, senojo ugnies garbinimo šalininkai – juk ši šventė kilo būtent iš pastarųjų. Ariba taip pat apsivilko šventinę raudoną jubą, dovanotą vieno meilužio, ant jos užsimetė pamušalu pašiltintą paltą iš švelnios Nišapuro vilnos ir įsimaišė į minią. Jai skubiai reikėjo prasiblaškyti.

Čia, vakarinėje seklumoje, upė atsivėrė nuo pat Pagrindinio tilto iki Apatinio. Šiame krante gyveno turtingieji, todėl čia buvo sustoję daug įtakingų tarnautojų su vergėmis. Prie vandens sugužėjo vyrai su tambūrinais ir fleitomis. Kiti sustojo aplink ratu, plojo pagal muzikos ritmą ir šoko. Ant visų stogų buvo uždegtos ugnys, visas Bagdadas paniro į plazdančių liepsnų šviesą, jis atrodė gražiai ir kartu grėsmingai. Būriai paukščių buvo varomi per liepsnas, juodi jų kūnai be garso slydo per jas. Ariba žinojo šį seną paprotį iš vaikystės. Ji pagavo save besiviliančią, kad šventė ir jai naujais metais atneš laimę bei palaimą.

– Štai kur ji! – priešais išniro siūbuojantis žibintas ir apšvietė galingo eunucho Džauharo kūną. Dažniausiai jis lydėdavo ją į naktinius nuotykius, bet šiandien Ariba visai jį pamiršo. – Ką jūs čia veikiat, mano brangioji? Atnešiau jums pranešimą, kodėl turiu jus vaikytis per Sodomą ir Gomorą? – Netoliese jaunesnis Abdula pusbrolis mėtė į ją ugningus žvilgsnius. Visą vakarą jis buvo šalia, nuolat ją persekiojo. Džauharas parodė į jį ir nusišypsojo: – Jauni vyrai stoja į eilę, kad taptų jūsų balso aukomis. Ar tiesa, kad turite stebuklingų galių?

Ariba taip garsiai nusikvatojo, kad vos neužspringo.

– Tarabas – muzikos svaigulys! Tai tik išblyškusiems jaunuoliams ir sergantiems nuo meilės, habibi. Ką man atnešei?

Eunuchas įteikė raštelį.

– Atnešė pasiuntinys. – Žibinto šviesoje iš tamsos išsiskyrė tik balti jo dantys. – Nuo jūsų šeimininko.

Ariba paėmė laišką ir priėjo arčiau šviesos. Abdula buvo nepatenkintas. Ji smaginasi su jo broliais, bet ne su tuo, dėl kurio atvyko į Bagdadą. Ariba privalo pagaliau padainuoti jam. Abdula jaučia spaudimą: jo sosto paveldėtojas Ali ar Ridas mirė mįslinga mirtimi. Nuo to laiko šiitai iš visos gerklės rėkia, kad jis pats liepė nunuodyti šventąjį jų imamą.

Ariba pakėlė akis. „Visai įmanoma, – pamanė ji, – bet jei gandai teisingi ir Abdula yra tas nuodytojas, jis niekada neprisipažins.“

Jei man nepavyks atgauti sosto, – rašė jos šeimininkas, – aš žuvęs. Atidaviau savo likimą į tavo rankas. Jei neišgelbėsi manęs, kokia man liks išeitis? Pamiršk savo pyktį, mano gražuole, meldžiu tavęs! Tu gali išgelbėti savo tarną nuo mirties. Prisiekiu tau dovanoti laisvę ir tave vesti... Toliau buvo dar keli meilūs žodžiai.

Ariba nuleido ranką su laišku. Matyt, Abdula iš tikrųjų vanduo jau siekia gerklę. Santuoka, kaip tik jos ir geidžiu, pamanė ji ironiškai. Kaip teisėta žmona būtų ištikima ir klusni, bet jis neužsitarnavo nei viena, nei kita. Vyrai suokia kaip poetai, kai iš moters rūpi ką nors išpešti. Bet kai tik rūpestis atsitraukia, jų poetiškas tonas bematant virsta proza. Mergina grąžino Džauharui raštelį.

– Ką jūs numačiusi? – paklausė Džauharas. – Juk atvykote atlikti Abdula pavedimo.

– Galbūt jam taip atrodo, – atsakė Ariba šaltai. – Aš atvykau iš Abdula pavedimo išpešti naudos.

Ji pažvelgė į upę, kuri, apšviesta tūkstančių valčių ir barkasų, atrodė kaip per miestą vingiuojanti ugnies gyvatė. Tik per kalifą ji galėjo priartėti prie afšino, visai nesvarbu, kas jis, Abdula ar Ibrahimas. Jei šeimininko planas pavyktų, jis jaustųsi jai šiek tiek skolingas. O jei nepavyktų, tokiam nepatyrusiam valdovui kaip Ibrahimas būtų nesunku nurėžti Haidaro galvą. Sklinda kalbos, kad jis apie nieką daugiau nenusimano, tik apie tai, kas pritvinksta tarpukojy.

– Bus nesunku sužavėti Ibrahimą, – atkakliai tikino Džauharas. – Juk kalbama, kad liutnios grojimu sužavėjote patį Harūną ar Rašidą, kad jis net paėmė jus į rūmus. Ir Muhamedas Al Aminas buvo jus nusipirkęs, kai pašokote jam vilkėdama vyriškus drabužius. Abu jus švelniai mylėjo iki pabaigos, tiesa?

– Beveik, – atrėžė Ariba kandžiai. Staiga net pro vilnonį paltą padvelkė šaltis. Džauharas atsirado čia, kad sugadintų nuotaiką. – Harūnas ar Rašidas paėmė mane prieš mano valią, su durklu prie gerklės. O pas Muhamedą Al Aminą lankiausi jo motinos Zubaidos pavedimu, kad išgydyčiau jį nuo chorasaniškos ydos. Atsidėkodama ji leido man lavinti balsą. Iš tikrųjų kaip tik švelnumo man ir trūko!

Džauharas spoksojo negalėdamas patikėti.

– Iš istorijų pasakotojų girdėjau visai ką kita, – prabilo pagaliau.

– Įsivaizduoju.

Ariba pažvelgė per petį. Jaunuolis vis dar sekė paskui. Iškalbingu dažytų akių žvilgsniu ji kuo aiškiausiai parodė, kad jis gali turėti vilties. Džauharas kažką šūktelėjo pavymui, bet Ariba jau brovėsi pro besijuokiančius žmones ir dingo tamsoje. Eunuchas, susitaikęs su likimu, sekė paskui.

Visi laukė procesijos, todėl tylūs krūmai prie kranto skendėjo tamsoje. Ariba pasuko siauru takučiu žemyn, kuris ties Apatinio tilto atrama vingiavo prie vandens. Ilgai laukti nereikėjo.

Jaunuolis nebuvo kalbus. Jo rankos aistringai nuslydo jos kūnu, ir tuoj jai pasidarė šilčiau.

Išdabinti laivai artėjo. Ariba stumtelėjo jaunuolį, kad galėtų matyti. Barkai buvo šimto žingsnių ilgio, apmušti auksu. Pirmutinio pirmagalis buvo išskaptuota elnio galva. Už jo šmėžavo antras. Jo pirmagalis vaizdavo šuoliuojantį žirgą. Ariba pažino juodai vilkintį vyrą jo denyje: Ibrahimas ibn al Mahdis, žmogus, kurį Abdula šeima vietoj jo išrinko kalifu. Nesmarkus vėjas iškraipė nuo laivo sklindančią muziką. Dabar ant puošniojo laivo denio ji pamatė visą orkestrą: fleitas, cimbolus ir būgnus. Staiga sustingo. Greta kalifo ant denio stovėjo moteris – Takruba. Ji pureno iš po jo turbano krintančius plaukus ir tiesė jam taurę. Paskui dingo nedidukėje kabinoje. Ibrahimas nusekė paskui ją.

Nustebusi Ariba žvelgė į laivą. To ji nežinojo. Matyt, Takruba rimtai ėmėsi savo grasinimo – užstoti konkurentei kelią į rūmus. Kad jos planas nežlugtų, reikia ko nors imtis. Nenorom Ariba laikė jaunuolį per atstumą nuo savęs. Šis siekė vėl paglostyti plaukus, bet ji atstūmė.

– Kaip drįstate! – užsipuolė jį.

Jaunuolis buvo toks priblokštas, kad nė nepyko. Ariba negaišo. Vos jis spėjo apsidairyti, ji dingo siaurame take, jai už nugaros susiskliaudė šakos. Kai vaikinas norėjo sekti paskui, kelią užstojo pagarbą keliantis galingas Džauharo kūnas.

Praėjo dar keli mėnesiai, ir vėl stojo vasara. Ištisas savaites nuo netoliese esančio Tigro į Harbijos kvartalą nepūstelėjo nė vienas vėjo gūsis. Turnyrams skirta aikštė kareivių kvartale dažniausiai plytėjo tuščia.

Ir šiandien ant nepatogių suolų tribūnose glaudėsi tik keli žiūrovai. Nepaisant ankstyvos valandos, po lininiu stogu buvo baisiai karšta. Salimas, kalifo puotų draugas, įsikišo tarp dantų dar truputį hašišo ir net suvaitojo, pajutęs atpalaiduojantį poveikį.

– Ar matėte jo akis? – sušnabždėjo ilgaplaukis jaunuolis, jo meilužis. Ranka, laikančia taurę, jis parodė į ovalią aikštę. – Jo bloga akis, sakau jums!

Raiteliai seniai buvo nuvarę savo išsekusius žirgus į arenos pakraštį. Vienas jau pakeitęs prakaitu permirkusią sudrą į naują tuniką. Tik afšinas ir šviesiaplaukis vyras aikštėje atrodė dar žvalūs.

– Na, parodykite, ką sugebat, Volframai fon Auje! – sušuko Haidaras į arenos pusę. Jis sustabdė žirgą. – O gal atpratote jodinėti per tuos metus, kai užsispyręs kaip jautis laikėtės savo senojo tikėjimo? – Jis pasuko galvą su svogūno pavidalo šalmu taip energingai, kad sužvangėjo grandinis gobtuvas.

Išilgai arenos buvo pastatyta lentinė tvora, puošta juodais ir žaliais kaspinais. Vidurkely stovėjo taikinys, šalia kurio už dažyto medinio skydo slėpėsi ginklanešys, užrašinėjantis rezultatus.

Volframas čiupo savo nerimstančio juodbėrio pavadžius:

– Jei nepataikysiu į juodą centrą, padovanosiu jums savo žirgą!

Jis paspaudė pentinus ir pajuto džiaugsmą nuo staigaus starto, kuris prispaudė jį prie balno. Juodbėriui šuoliuojant į vidurį, pusiaukelėje paleido pavadį, pakėlė lanką su strėle ir jo kūnas ėmė siūbuoti šuoliuojančio žirgo ritmu. Delnas suspaudė glotnų medį. Viskas aplinkui išnyko, akys matė tik taikinį – spalvingą diską. Strėlė švilpdama atsiplėšė nuo templės. Šūvis perskrodė orą ir įsmigo į taikinį.

– Valahi! – išgirdo jis ginklanešio krykštavimą, kai paėmė pavadį.

– Į patį juodulio vidurį! – pasigirdo šūksniai ir plojimai iš tribūnų. Volframas pasuko žirgą ir grįžo. Tunika prilipo prie kūno.

Afšinas ištiesė jam ranką.

– Turėjau iš karto suprasti, kad savo žirgu lengvabūdiškai nerizikuotumėt. Na, eime, būtinai turiu išsimaudyti.

Hipodrome, jo akmeninėse gelmėse, buvo pirtis. Ten, apačioje, pasitiko maloni vėsa, vyrai su palengvėjimu atsiduso, kai nusimetė odinius švarkus ir drabužius. Kai vergai liejo vandenį ant jų suprakaitavusių kūnų, Volframas prabilo:

– Buvau nustebęs, kai gavau jūsų žinią. Taip anksti nelaukiau. Praeitą kartą jūs buvot Kurdistane iki vasaros vidurio.

Afšinas mostelėjo vergui, ir šis pasitraukė toliau.

– Girdėjau, susikivirčijote su Ariba, – tarė jis. Paėmęs sunkų varinį kaušą, užpylė vandens ant savo juodų plaukų.

Volframas pirštine iš ožkų kailio trynėsi rankas ir pečius. Tylėdamas nusiskalavo ir mėgavosi oda tekančiu vandeniu.

– Vargu ar galima taip pavadinti, – atsakė pagaliau. Jam nepavyko nuslėpti neapykantos. – Ji pastebėjo, kad liepiau ją sekti, ir atsiuntė pas mane vergę. Tikriausiai šios glėbyje turėjau atskleisti, ko noriu. Pakanka kvailių, kurie ant moters kelių praranda protą. – Pažvelgęs tiriamu žvilgsniu pridūrė: – Ji teiravosi apie jus.

Afšinas muilino tamsiais plaukais apžėlusią krūtinę. Lūpos, pridengtos barzdos, nieko nesakė.

– Aribai rūpi ne galia, kaip jūs mane įtikinėjot, – tarė Volframas šiurkščiai. Jis nusibraukė delnu vandenį ir atmetė šlapius plaukus. – Tai daugiau nei valdžios siekimas. Tai neapykanta! Ir jūs žinot kodėl!

Afšinas norėjo jam paduoti kaušą, bet Volframas išmušė jį bendrui iš rankos. Sunkus kaušas žvangėdamas trenkėsi į marmuro grindis.

– Girdėjau, kaip pas Harūną ar Rašidą kalbėjot apie ją, – pridūrė frankas su ausį rėžiančia gaidele. – Tada buvau pernelyg nustebęs, kad reaguočiau, bet jūs minėjot košmarą. Ką nutylit?

Haidaras žvelgė į kaušą, kuris vis dar suposi ten atgal, kol sustojo.

– Nieko, – atkirto pagaliau.

Kad ir kas tai būtų, regis, jis nesirengė savo noru atskleisti. Bet lig šiol Volframui pavykdavo prakalbinti kiekvieną, net ir draugą. Reikėjo tik kantrybės. Ir tinkamai parinkti spaudimą.

– Na, Ariba protinga, ir dėl to pavojinga, – pasakė jis. – Galiu pasirūpinti, kad ji sužinotų apie jūsų grįžimą. Pažįstu ją, – jo veidu šmėstelėjo skausmingas šypsnys. – Kad ir ką planuotų, tai sužinojusi ims veikti.

Afšinas gūžtelėjo pečiais.

– Darykite, ką reikia. – Tačiau jo akys neramiai lakstė, o gyslotų pečių raumenys trūkčiojo.

Volframas apsijuosė klubus rankšluosčiu.

– Aš taip ir padarysiu, Haidarai, – tarė pabrėžtinai. – Taip ir padarysiu. – Ir pasisuko eiti.

Afšinas nekvietė jo grįžti. Tik kai Volframas priėjo poilsio patalpos tarpdurį, staiga paklausė:

– Tai ką ji dabar veikia?

Volframas sustojo. Kažkas Haidaro balse vertė susimąstyti. Kažkas sunkiai nusakoma.

– Aš gi sakiau, kad liepiau ją sekti. Ji nuvyko į Mediną as Salam, – atsakė karčiai. – Ji kekšė, ką gi daugiau ten veiktų.

Harbijos kvartalo gatvelių labirintą ir Medinos as Salam rūmus skyrė platus kanalas, jungiantis Eufratą su Tigru. Nors nuo karščio vanduo nuslūgo, lengvosios harakatos – siaubą keliančios greitosios kariuomenės valtys – siuvo vandens paviršiumi. Jos net pelkėse ir tarp maršų galėjo sukiotis greitai kaip strėlės ir beveik be garso. Piečiau lyg smėlio spalvos užtvaras Bagdado viduryje stūksojo ratu pastatytų rūmų sienos. Kariai, vilkintys tamsiomis uniformomis, saugojo vartus šioje vandens griovio pusėje. Virš dantytų sienų plevėsavo juodos Abasidų vėliavos.

Tuo metu, kai Volframas ir afšinas maudėsi turnyrų aikštės hamame, į rūmų miestą iš šiaurės rytų pusės įžengė veidą užsidengusi moteris. Atsakę į moters šypseną, sargybiniai atvėrė sunkius geležinius Chorasano vartus. Vienas jų vogčiomis pasiuntė jai pavymui oro bučinį.

„Lengviau įėjau, nei tikėjausi, net be leidimo, – pamanė Ariba, kai žengė iš šešėlio kitoje vartų pusėje. – Bus naudinga, kai reikės įleisti Abdula vyrus.“

Eidama tiesiu kaip styga keliu, mergina nejučia dairėsi. Storose kaip tvirtovės mūro sienose žvelgė tik keli langai dešinėje ir kairėje, bet grotos dengė vaizdą vidun. Raitelių takai vedė pylimo link, ten, kur ant dantytos sienos stirksojo turkų gvardiečiai. Tvartai, maisto atsargų ir ginklų sandėliai spietėsi tolėliau kartu su pagalbinėmis patalpomis. Ariba perėjo tą kareivinių ir pagalbinių patalpų žiedą plačia Chorasano gatve. Taip ji pasiekė už šių pastatų esančius princų namus. Čia ji gerai gaudėsi, viename iš jų gyveno Muhamedas. Šiandien ji nekreipė dėmesio į tą pastatą puošniais vartais, bet žingsniavo į kalifo rūmus. Milžiniškų žalių kupolų pavėsyje, po frizu su žodžiais iš Korano, stabtelėjo. Priekinė aikštė plytėjo saulėkaitoje tyli, tik keli vergai dalijosi naujienomis. Juodai vilkintys sargybiniai pusbalsiu šnekėjosi. Už kelių žingsnių buvo Auksiniai vartai – įėjimas į valdovo rūmus. Čia plakė galingos valstybės, besidriekiančios nuo Afrikos iki tolimos Indijos, širdis. Bet Ariba nesidomėjo auksu dengtais geležies vartais, ji ėjo į Didžiąją mečetę.

Tikintieji jau skirstėsi. Keli raštininkai vienomis kojinėmis sėdėjo ant kilimų ir šnekėjosi. Juodmedžio sakyklos papėdėje gyventojų prašymų klausė kalifas apsišaukėlis. Stambų Drakono kūną galėjai atskirti iš tolo. Matyt, po vakarykštės puotos Ibrahimas neišsimiegojęs vedė rytinę maldą. Mečetė buvo beveik tuščia, kai jis su asmens sargybiniu patraukė išėjimo link. Pro medines vartų grotas į akis švietė ryški saulė, todėl buvo matyti tik lieknos dainininkės, pastojusios kelią, siluetas.

– Moteriške, jei turi kokį prašymą, ateik rytoj! – nekantriai tarė kalifas. Prisidengęs delnu burną, jis slapčia nusižiovavo. Tada užsimetė ant pečių burdą, valdžią simbolizuojantį apsiaustą, ir jau ketino eiti prie durų.

Ariba nusimetė tamsų izarą nuo plaukų ir veido. Asmens sargybiniai nejučia susiglaudė, vienas net aiktelėjo iš nuostabos. Merginos plaukuose žybčiojo rubinų diadema. Lašelių formos brangakmeniai dengė visą kaktą iki pat lenktų antakių. Jos vokai buvo nudažyti juodai – dažai pailgino akis, – o lūpos nuteptos ryškai raudonai.

– Su tokiais apdarais į mečetę! – Rusafos imamas, kuris paprastai nesipainiodavo kalifui po kojų, skubėjo artyn. Jis ketino pakviesti mečetės tarnautojus, kad išmestų merginą lauk, bet Ibrahimas rankos mostu jį sulaikė.

– Kaip tu čia patekai? – paklausė jis nustebęs. – Aš įsakiau...

Ariba priėjo arčiau. Nuo jos dvelkė brangių Širazo rožių aromatas.

– Aš nelabai klausau įsakymų, jei ko užsimanau, – tarė ji sodriu, melodingu balsu.

– Girdėjau tave dainuojant prieš kelerius metus. Nuo tada pasidarei garsesnė už bet kurią kitą kajiną, – dabar kalifas kalbėjo šiek tiek švelniau. Jis nužvelgė merginą giliai įsodintomis akimis. Dėl plačios nosies ir stambaus veido panėšėjo labiau į kupranugarį negu į drakoną. – Visi kalba apie tavo dainas, kurių turėtų būti per šimtą.

– Bet aš noriu, kad apie tai ne kalbėtų, o rašytų, – atkirto Ariba. – Savo mokytojo Ishako al Mausilio nuomonę seniai žinau, o jūsų dar ne, valdove. Aš dainavau trims kalifams prieš miegą: hanaši, kaip gyvatė, bakari, kaip bulius, visomis garbinimo tonacijomis. Negi jūsų nesudomins tai, kas juos įviliojo į lovą?

Ibrahimas pritariamai nusikvatojo.

– Tavo grožis toks pat žinomas kaip ir tavo liežuvis. Ne veltui sakoma, kad dainininkės yra šėtono vėliavos. Pasakojama, kad tu per dainininkų varžytuves nugalėjai Abu Nuvą.

Ariba tik timptelėjo lūpas.

– Tai buvo vaikų žaidimas. Makvam rast, vyriškumo tonacija, visada pralaimi bajati, moteriškumo. Tonacijų kare – kaip ir meilės.

Valdovas vėl nusijuokė, bet jo juokas buvo nervingas, o akys lakstė kaip dvi žebenkštys.

– Nusimanai ir apie viena, ir apie kita.

– Muzika ar meilė, moku groti savo ir vyro instrumentu, – atšovė dviprasmiškai. Ir žengė arčiau, kad krintantis šviesos spindulys nušviestų spindinčias jos kasas. – Pagrindinė melodija visada paprasta. Menas, kai sugebi išradingai ją padabinti. Ir visai nesvarbu, ar muzika klasikinė arabiška, ar persiška, pabaigoje visada laukia tarabas – svaigulys.

Vienam iš vyrų išsprūdo keiksmas. Ibrahimas žvelgė į ją kaip į stebuklus darančių angelų Haruto ir Maruto sukurtą būtybę, kuriai suteiktos visos gundymo priemonės, kad vestų vyrus iš doros kelio. Jo Adomo obuolys šokinėjo, kai jis paklausė:

– O tu ar esi įvaldžiusi tą dabinimo meną?

Ariba nusišypsojo ir tylėdama paleido iš rankų izarą, šis nuslydo ant grindų. Po juo ji vilkėjo vergės dainininkės drabužius: juodą aukso raštais margintą palaidinę, kuri buvo surišta po nuogomis krūtimis ir nedengė pilvo. Kaklą puošė žadeito vėrinys. Klubus juosė Bagdado brokato diržas, nuo jo žemyn vilnijo juodo šilko sijonas, pro kurį šmėžavo kojos su auksiniais žiedais. Vyrams užgniaužė žadą. Net imamas spoksojo į prieblandoje boluojančią odą.

– Gausi, ko pageidauji, – išstenėjo Ibrahimas. – Atvyk į mano rūmus ir pademonstruok savo meną! – Jis aplaižė vešlioje barzdoje skendinčias mėsingas lūpas. Kad ir ką kalbėtų apie Drakoną, bet nuovokos jam netrūko.

Išsmukusi iš rūmų, Ariba lengviau atsiduso. Aštriais gališkais kvepalais, kuriais kvepinosi Ibrahimas, prasmirdo visa mečetė. Mergina vėl pasijuto stebima, todėl pasirinko aplinkinį kelią per Karcho turgus, kad viename iš daugybės kanalų galėtų pasisamdyti laivelį. Dengtame prieskonių turguje buvo tamsu, o dėl kūpsančių ant prekystalių maišų su gvazdikėliais, cinamonu ir ryškiaspalviais šafranais čia atrodė labai ankšta. Ariba panėrė ranką į razinų pintinę ir apsidairė. Gatvelėje buvo beveik vien moterys, dauguma su vaikais ant rankų. Gailiai rypuodamas šarlatanas viliojo klientus. Ant atverčiamo medinio prekystalio jis buvo išdėliojęs įvairiausių dydžių kolbas, paukščių nagus ir mandragoras amuletams. Ant kampo išsekęs senis siūlė pirkti opijaus: stiklinės akys liudijo, kad nemaža dalis prekių dingo tarp aplūžinėjusių jo dantų. Kaip visada Ariba nepastebėjo persekiotojo, tik beveik ant kiekvieno kampo stypsojo įprasti turkų samdiniai. Minios spūstyje mergina jautėsi saugesnė. Viliojantys kvapai iš virtuvėlių jai priminė, kad kelias valandas burnoje neturėjo nė trupinio. Truputį pasvarsčiusi, įžengė į vieną iš jų.

Nosį svaigino mėsos, prieskonių ir iš milžiniško židinio virstančių dūmų kvapas. Pirkėjų laukė mėtomis kvepiančios tabulė salotos, aštrūs kebabai ir šviežios, ką tik sugautos Tigre žuvys. Patalpos gilumoje sukosi iešmai, moliniai puodai buvo sustatyti ant žarijų, kad neatauštų, kol juos pasiims klientai. Vergai šūkalojo patiekalų pavadinimus. Ariba užsisakė Hamida viščiuko ir su malonumu įtraukė rūgštoko žagrenių bei granatų sulčių kvapo. Šį mažą malonumą ji užsitarnavo.

Valgydama mergina pastebėjo liesą vyrą, nuolat žvilgčiojantį į ją. Jis ją sudomino. Stengėsi valgyti mandagiai prisidengusi, bet kadangi nebuvo pratusi, sekėsi sunkiai. Keldama prie burnos kiekvieną kąsnį, turėjo pakelti šydą ir išpurvino jį riebaluotais pirštais. Pagaliau ryžtingai pasiėmė valgį ir priėjo prie vyro.

– Kodėl mane sekate? – paklausė šiurkščiai.

Kaip ji ir tikėjosi, vaikinas nutaisė nekaltą veidą. Jis kilstelėjo stiklinę fukos, pasklido muskuso ir rožių vandens aromatas. Ariba ketino pritvirtinti šydą prie palaidinės, bet šis už kažko užkliuvo. Ji pyktelėjo, kad nepratusi prie tokių drabužių. Tą akimirką, kai atrodė, kad užčiuopė, už ko užkliuvo, nepažįstamasis staiga paleido iš rankų taurę.

Ariba atšoko į šalį. Šaltas, lipnus, saldus gėrimas aptaškė brokato kurpaites, kurias Muhamedas įteikė vakar, ir ištryptas molio grindis.

– Ei tu, stuobry, žiūrėk, ką darai!

Virtuvės lankytojai tik švilptelėjo pro dantis ir apspito ją. Vyras įdėmiai žvelgė į nepridengtą jos veidą. Jis nė neketino pakelti taurės. Staiga Ariba suprato, kad tik dėl to ir išmetė ją iš rankų.

Mergina pasijuto įspeista į kampą, kaip prieš daugelį metų kurdų kalnuose. Drebančiom rankom ji sugriebė šydą ir sukando dantimis, kad nenuslinktų. Kai vėl pakėlė akis, vyro jau nebebuvo.

Ishako namuose Ariba persirengė paprastais lininiais marškiniais. Apžiūrėjo sugadintas kurpaites ir padavė jas skalbėjai. Gal dar bus galima išgelbėti, kitu atveju teks atiduoti. Jei pasisektų, skalbėja galėtų parduoti kurpaites kokiam buvusiam jos meilužiui, kuris atseikėtų nemenką sumą.

Pikta ir sunerimusi, kad buvo klastingai apgauta, Ariba pasislėpė sode, kur buvo pamazgų duobė. Čia jos niekas netrukdys. Atsirėmė į rąstą ir ėmė mušti į jį greitą ritmą, kol palengvėjo. Nejučia perėjo į dainelės, kurią parašė vakar, ritmą. Pradėjo niūniuoti ir pastebėjo, kad jis nėra nepriekaištingas. Suraukusi kaktą mintyse dėliojo teksto žodžius ir vėl mušė ritmą. Ir vėl negerai. Įpykusi trinktelėjo per rąstą kumščiu. Iš tiesų šiandien ją apleido gerosios dvasios!

– Ariba? – paklausė kažkas gatvėje.

Mergina išsigandusi pašoko, paskui sunkiai atsiduso. Baridų šnipai galėjo ją sekti gatvėje, bet kad rastų pakeliui prie pamazgų duobės, buvo neįtikėtina. Kaire ranka ji pasisėmė vandens, nusiprausė ir kvamiu prisidengė kelius.

– Ateinu.

Jau temo, lyg šešėliai virš galvos judėjo palmių viršūnės. Lauke jos laukė Džauharas, jis padavė laišką.

– Atnešė berniūkštis. Jis nuo Dibo ar Rakio.

Ariba skubiai pastvėrė popieriaus skiautę ir perskaitė:

O, išgirtoji Ariba, kuri esi tarp mergšių kaip saulė tarp žvaigždžių.

Jeigu Jūsų garbė Jums rūpėtų tiek, kiek Jūsų batelių švarumas, būtumėte pati nuostabiausia moteris. Mano seklys sakė, kad stovėjote prieš Ibrahimą kekšės drabužiais ir karalienės povyza. Bet aš rašau Jums ne pataikaudamas, o norėdamas pranešti.

Mano draugas, pas kurį viešiu, afšinas sveikas ir gyvas grįžo iš Kurdistano. Kadangi Jūs, regis, ketinate jo gyvenime suvaidinti svarbų vaidmenį, galite ramiai sau pas mane siųsti verges, jei stokojate drąsos ateiti pati. Jūs žinote, kur mane rasti.

Guliu Jums prie kojų, bent jau tada, kai pargriauna vynas.

Dibas ar Rakis

Įsiutusi Ariba sudraskė laišką, numetė skiautes ant žemės ir sutrypė. Tada atkragino galvą ir susimąstė. Vadinasi, vyras virtuvėje buvo jo šnipas. Kodėl gi daugiau Dibas ar Rakis šaipytųsi iš jos batelių? Bet kaip jis galėjo žinoti, kad ji nemoka elgtis su šydu ir valgydama bus užklupta? Jai pasidarė baisu, kad tas vyras taip ją permato. Kadangi rašė apie afšino grįžimą, vadinasi, žino apie jos neapykantą. Jis turėtų jaustis labai užtikrintai, jei taip atvirai parašė. Ji pasisuko į Džauharą.

– Nusiųsk Dibui ar Rakiui tokį atsakymą: jei išdrįs, tegul ateina, kai dainuosiu kalifui. Ne, palauk! Pakviesk mano apsaugininkus. Tegul jie nuneša mano atsakymą. Kartu su porcija niuksų!

Kai Ariba pasirodė pas Ishaką ivane ir sudribo ant sofos, jos rūstybė dar nebuvo nuslūgusi. Moliniuose vazonuose vešintys jazminai skleidė iš proto varantį aromatą. Tvankuma, dėl kurios vasarą Bagdadas darėsi toks nemalonus, slėgė. Ariba džiaugėsi vėsa, sklindančia nuo marmurinio žvaigždės formos fontano.

Ishakas pasveikino ją šypsodamasis ir įpylė vyno. Prie trumpai kirptos jo barzdos darbuodavosi tik geriausias miesto barzdaskutys. Jo plaukai seniai buvo dažomi, bet senasis dainininkas juos vis dar kirposi pagal naujausią madą. Šiandien jis vilkėjo raudoną kvabą ir mūvėjo plačias, ties keliais surištas sarmatiškas kelnes. Aribos pyktis atslūgo. Ji nusišaipė, kad jo ryškių spalvų pomėgis išliko net senatvėje.

– Tu ir vėl pasukai savo likimą kita kryptimi, – tarė ravis pritariamai. – Tavo šlovei nepakenks, kad praradai Abdula palankumą. Atvirkščiai, visas miestas kalba apie tave, ką vilki, kur dainuoji ir ką įsileidi į lovą. Pas mane siunčia tuzinus jaunų mergaičių, kad padaryčiau iš jų antrą Aribą.

Tvankus oras bylojo apie artėjančią audrą. Ariba slapčia suspaudė stiklinį Teodoros amuletą, kabantį jai ant kaklo. Kai artindavosi audra, ji visada stengdavosi likti saugiuose namuose.

– Prisiminiau vaikystę, – nukreipė kalbą, kai Ishakas padavė taurę. – Mūsų virėja Parvanė vis kartodavo, esą kai dainuoju, mane gali nutrenkti žaibas. Buvau tai beveik pamiršusi, bet kai toks oras, prisiminiau. – Ishakas nekláusė, bet ji pati nejučia prisipažino: – Abdula atsiuntė mane į Bagdadą. Turiu įvykdyti jo pavedimą.

– Kokį pavedimą?

Ariba delsė. Apie tai ji su niekuo nekalbėjo, išskyrus Džauharą, nes šeimininko įsakymas buvo pernelyg žeminantis.

– Jis nori susigrąžinti sostą, – pasakė pagaliau. – Turiu suvedžioti Ibrahimą. Kai būsiu jo miegamajame, reikia atverti rūmų vartus Abdula žmonėms ir atiduoti į jų rankas kalifą, – mergina nutilo tarsi dusdama nuo sunkaus oro.

– Jis nori užkirsti kelią pilietiniam karui, – ravis prisėdo šalia. – Suprantu.

– Ne, tu nesupranti! – išsprūdo Aribai. Ji atsistojo ir priėjo prie laiptelių, kurie veda į kiemą. – Aš tikėjausi, kad galėsiu jį mylėti.

– Jei tikėjaisi, vadinasi, nemylėjai, – atskleidė savo įžvalgą Ishakas.

– Jis elgiasi su manimi kaip su kekše! – pratrūko mergina. – Per visus tuos metus beveik pamiršau, kas esu. Bet dabar...

Kelios mergaitės, žaidžiančios pavėsyje ant nendrinio kilimėlio, pažvelgė į garsią dainininkę.

Ariba pasisuko į Ishaką ir nugara atsirėmė į turėklus.

– Įvykdysiu tą užduotį, – tarė rūsčiai.

Ji ketino dar kažką sakyti, bet Ishakas staiga pakilo iš vietos ir nustūmė ją į šalį. Liutnios garsai nutilo, mergaitės kieme susijaudinusios kuždėjosi. Parėjo Aribos asmens sargybiniai, kuriuos buvo nusiuntusi pas Dibą ar Rakį.

Jie atrodė apgailėtinai. Etiopo skruoste žiojėjo žaizda, šis spaudė prie jos kruviną skepetą. Odiniai čerkeso apdarai karojo skivytais.Vienas dar ir šlubavo.

– Malun! – nusikeikė Ariba. Ji nusviedė taurę ant grindų, ir aukso spalvos vynas išsiliejo ant akmeninių plytelių. Vergės išsigandusios žvelgė į savo šeimininkę.

– Tegul jus apžiūri gydytojas, – nurodė nepatenkintas Ishakas. – Galite naudotis hamamu.

Eunuchai dingo kitame kiemo gale, kur tįsojo ilgi šešėliai.

– Mano užduotis suvedžioti Ibrahimą, – iškošė Ariba pro dantis. – Bet aš pasinaudosiu proga ir sužavėsiu nepažįstamąjį, vos baigsiu su kalifu. O paskui Dibas ar Rakis niekada nestos man skersai kelio!

– Siunti, nes jis vienintelis visame Bagdade nesižavi tavimi, ar ne? – plačią Ishako burną ištempė šypsnys. Ariba ketino piktai atkirsti, bet mokytojas rimtai tarė: – Tu pasikeitei. – Jis pasivedė ją į šalį ir pasisodino greta. – Kas tau darosi? Nuo to laiko, kai esi Bagdade, kaip akis išdegusi metiesi į švenčių sūkurį ir abejotinus ryšius, kad užsimirštum. Buvai savo šeimininkui neištikima beveik su kiekvienu kilmingu chorasaniečiu. Abdula brolis tapo visiškai priklausomas nuo tavęs. Jo sūnūs, ir tie negali nuo tavęs atplėšti akių, kalbama, kad išmokei juos meilės paslapčių.

– Išlepinti jaunuoliai, bet užmušti laikui tinka ir tokie, – nepatenkinta atsakė Ariba. – Ką gali žinoti, galbūt kada nors vienas iš jų taps kalifu.

– Tik beprotis gali siekti garbės per vyrų aistrą, – negailestingai dėstė Ishakas. – Praradai Abdula palankumą dėl jaunesnės. Kaip manai, kiek dar jis būtų galėjęs trukti? Penkerius metus? O gal septynerius?

Ariba atkakliai tylėjo, bet abiem rankom spaudė taurę. Mokytojas su ja dar niekada šitaip nekalbėjo.

– Ir kiek tu visa tai kęsi? – klausė jis. – Viena svaigulio akimirka, o paskui lieki dar vienišesnė. Ar tai atneša laimę?

Ariba godžiai gurkštelėjo vyno.

– Vienintelis dalykas, kuris daro gyvenimą pakenčiamą, yra kvepalais dvelkiantis vyro kvėpavimas ir jo stovintis žirgas.

– Tu dainuoji, kad sugundytum vyrus. O anksčiau gundei, kad galėtum dainuoti. Tavo balsas buvo stebuklingas, nes neapsimetinėjai. Tu buvai įvaldžiusi meną, kaip sujaudinti sielas.

Ariba karčiai nusijuokė.

– Yra tik viena vieta, kurią vyrai nori matyti judančią, ogi savo strėnas! – Ji atlošė galvą. – Prisimink, ko mane mokei: kajina yra idealus gundymas. Ji pakeri visus pojūčius, ne tik ausį, – ir tyliai pridūrė: – O gundymas neturi sielos.

– O jeigu turi? – paklausė Ishakas nepermaldaujamai. – Tu kuriesi sau priešus, Ariba. Nuo tada, kai Ibrahimas tave pakvietė, Takruba netaria tau nė žodžio, net man. Prie mano durų būriuojasi jaunuoliai, kuriems tu neskyrei dėmesio. Ir jie nėra labai taikūs, mano miela.

Jis norėjo apkabinti ją per pečius, bet Ariba numetė ranką šalin.

– Kad tave apsaugotų, galiu nupirki tiek eunuchų, kiek nori. Muhamedas dosniai apdovanoja mane už kiekvieną naktį.

– Tu smarkiai sužeista, tiesa?

Mergina ketino išgerti likusį vyną, bet Ishakas paėmė taurę iš jos rankos.

– Tu kuriesi sau priešus, – dar kartą perspėjo jis. – Aš nežinau, kaip atsikratai tų vyrų, bet liežuviu tu gali pridaryti tiek žalos, kiek karys kardu. Nori už kažką keršyti, tačiau kerštas bet kokia kaina atsisuks prieš tave pačią.

Ariba neatsakė, tik jos lūpos virpėjo.

– Prisimink mergaitę, kuri anuomet atėjo pas Zubaidą, – sušnabždėjo ji pagaliau. – Mergaitę, kuri nuo kiekvieno prisilietimo krūpčiojo. Kuri sustingdavo nuo kiekvieno vyro žvilgsnio. Reikėjo man nusižudyti, bet kažkas laikė, – merginos balsas užkimo. – Tai buvo mintis apie kerštą, kerštą vyrui, kuris mane tokią padarė. Net jei turėčiau dėl to save sunaikinti!

Į kambarį įsėlino tamsa, tylą trikdė tik fontano čiurlenimas.

– Mes negalime pakeisti savo likimo, – prabilo Ishakas patylėjęs. Jis buvo užtektinai protingas ir jos nelietė. – Bet mums spręsti, kaip su juo gyventi. Niekas nepadarė tavęs tokios, kokia esi, tik tu pati.

Ariba mėgino sulaikyti ašaras, bet nepavyko. Ishakas apkabino ją, ir ji ant peties išsiraudojo.

– Aš naikinu savo sielą, – sušnabždėjo dusdama. – Žinau, bet kitaip negaliu. – Ji įsikibo į mokytoją kaip sutrikęs vaikas. Senukas nieko nekalbėjo, tik laikė ją tvirtai apkabinęs, kol išseko ašaros. –

O gal jau ir neliko ką sunaikinti, – pasakė Ariba abejingai. Ji išsivadavo iš glėbio ir žengė į tamsą. – Tą naktį, kai Harūnas ar Rašidas man atėmė garbę, mano siela mirė.

Pagal krikščionišką kalendorių ėjo 819 metai, bet Volframui tai vargu ar rūpėjo. Jau kelios savaitės, kaip slogus karštis nesitraukė iš Bagdado. Netoli esančios Tigro pelkės siurbė jį kaip kempinė, ir prasidėjo pirmosios audros.

Volframas keliavo į Harbijos hamamą, kuris buvo už to paties pavadinimo mečetės kareivių kvartale. Kai kuklus iš molio drėbtas pastatas duris atverdavo moterims, ant jo stogo rinkdavosi jauni rekrūtai, kad galėtų pro šviesai skirtas angas pažvelgti į vidų. Bet dabar stogas buvo kaip nušluotas – maudėsi vyrai.

Volframas, lydimas Faiko, žengė į vidų ir tarnui prie įėjimo numetė savo kardą. Kad ir lieso sudėjimo, tarnas vikriai pagavo kardą ir padėjo prie kitų, sustatytų šalia sariro ir laukiančių savo šeimininko. Užmokėję bakšišą, lankytojai buvo tikri, kad daiktai saugioje vietoje.

Volframas apsidairė apskritoje patalpoje po stogo kupolu. Ant pakylos sėdėjo klientai ir gėrė arbatą. Afšino nebuvo matyti. Arba jis dar neatėjęs, arba garinėje.

Volframas ir Faikas užkopė laiptais ir padėjo drabužius ant kilimu užtiestos sufos. Frankas juto seniai tarnaujančių kareivių žvilgsnius. Šalia veteranų, išsirikiavusių prie sienos, lankytojus stebėjo kaulėtas žmogelis.

Volframas nusišypsojo, chorasaniška yda gerokai išplitusi. Ko gi stebėtis, pastaruoju metu vyrui beveik neįmanoma pamatyti moterų. O gal todėl, kad dabar niekas nebijo bausmės už tokios rūšies aistrą. Vaikinas pasiėmė paklodę ir apsivyniojo strėnas.

– Arbatos, sajidi? – paklausė pono tarnas, su ką tik užplikytu arbatinuku apeidamas lankytojus.

Volframas jau ketino sėsti, kai jo dėmesį patraukė trys jauni vyrai ant pakylos priešais. Vienas juodaodis, kiti du, sprendžiant iš šviesesnių plaukų, – graikai arba čerkesai. Pagal kilmę atrodė vergai. Labai neįprasta, kad jie pasirodė viešame hamame. Jie nusileido laipteliais ir pasuko garinės link. Susidomėjęs Volframas priėjo prie netvirtos pertvaros ir geriau įsižiūrėjo.

Raumeningi kūnai liudijo, kad jie – eunuchai kariai. Staiga jis prisiminė: jie priklauso Aribai. Visai neseniai buvo atsiuntusi šiuos vyrus pas jį. Anuosyk buvo tamsoka, bet jis juos pažino.

– Arbatos? – pakartojo tarnas.

Volframas numojo ranka. Rankos mostu jis parodė Faikui, kad palauktų. Tada, šiek tiek atsilikdamas, nusekė paskui eunuchus.

Jis šlepsėjo vingiuotu koridoriumi, vedančiu į garinę, ties paskutiniu posūkiu sustojo ir įsiklausė. Kažkas sužvangėjo – geležis.

Vienu šuoliu Volframas atsidūrė centrinėje patalpoje. Jis nuplėšė užuolaidą, skiriančią prausimosi patalpas, bet, be dviejų pusnuogių senių, kurie maloniai nusišypsojo bedantėmis burnomis, ten nieko nebuvo. Už jo pasigirdo duslus riktelėjimas. Volframas puolė atgal ir iš visų jėgų atplėšė garinės duris dešinėje.

Į jį ritosi garo banga ir karščiu nuplikino nuogą odą. Šviesa, krintanti pro stogo skyles, beveik nepramušė garo kamuolių. Žmonių kūnai garuose atrodė išskydę. Eunuchai, perskrodė mintis, o ant suolo sėdi ketvirtasis. Kažkas žybtelėjo. Jo nuojauta nenuvylė – Aribos vyrai su kardais.

Volframas šoko ant stipriausiojo, sulenkta ranka apkabino kaklą ir įtempė raumenis. Juoda oda po jo rankomis buvo karšta ir drėgna. Eunuchas mėgino išsisukti iš gniaužtų, bet, nors buvo stambesnis, Volframas jam nepaliko šansų. Po kelių akimirkų kūnas jo glėbyje sudribo. Kardas žvangėdamas nukrito ant drėgno marmuro.

Volframas paleido sąmonės netekusį karį ir paėmė jo ginklą. Kiti vyrai tik dabar pastebėjo pavojų. Vienas pasisuko į jį, kitas puolė vyrą garuose. Šviesiaplaukis eunuchas užsimojo kirsti Volframui į kaklą. Vikriu judesiu šis išsisuko nuo smūgio. Juodomis ir baltomis plytelėmis nubėgo plonos kraujo srovelės, ir Volframas ant jų vos nepaslydo. Jis vėl atgavo pusiausvyrą ir trenkė priešininkui kumščiu į veidą. Bet arba eunuchas buvo pavydėtinai ištvermingas, arba Volframas netiksliai pataikė. Čerkesas, užuot susverdėjęs, dūrė dar kartą. Volframas pajuto, kad kardas perrėžė krūtinės odą.

Jo širdis daužėsi kaip pašėlusi, tik per plauką kardas neperrėžė gerklės. Kitas pasirengė durti antrą kartą. Volframas išsisuko, apkabino drėgną kūną ir jo paties ginklą dūrė į kepenis. Eunuchas sukriokė, Volframas staigiu judesiu suktelėjo jo galvą į šoną. Trakštelėdamas lūžo sprandas, ir jis paleido priešininką.

Vyras, į kurį taikėsi eunuchai kariai, gynėsi nuo paskutinio užpuoliko spyriais. Volframas trenkė vergui į pakinklius. Bet galingojo čerkeso sausgyslės, atrodo, buvo plieninės. Jis apsisuko, tarsi nejustų skausmo. Jo rankoje žybčiojo ginklas. Žaibo greitumu Volframas šoko ant milžino. Čiupo ginklą laikančią ranką kruvina dešiniąja. Iš visų jėgų spyrė galiūnui į tarpkojį.

Čerkesas šyptelėjo. Stipriai pasisuko ir išsivadavo, tarsi nieko nebūtų nutikę. Keikdamas Volframas prisiminė, kodėl šiais laikais tokie madingi kastruoti kariai. Milžinas artėjo iškėlęs kardą. Volframas iš lėto traukėsi. Jo krūtinė pašėlusiai kilnojosi, atrodė, kad jis dūsta. Svaigo galva.

Tą akimirką pribėgo vyras, kurį buvo planuota užpulti. Jis apkabino eunucho kaklą iš nugaros ir ėmė smaugti, pagaliau šis neteko sąmonės.

Sunkiai alsuodamas Volframas stovėjo priešais afšiną.

Iš paskutiniųjų abu vyrai išsvirduliavo iš žudančio karščio į prieškambarį. Volframas godžiai įtraukė vėsaus oro. Jo odą išmušė šaltas prakaitas, turėjo atsiremti į sieną. Perkaitintas kūnas iš lėto vėso. Afšinas taip pat buvo kiek išbalęs, lūpos po drėgna barzda pamėlusios. Švokšdamas Volframas pažvelgė į savo kūną. Ant krūtinės ir rankų raudonavo kraujas.

– Tai buvo Aribos vyrai! – tarė. Jis ranka parodė į garinę, kur tarpduryje be sąmonės gulėjo galiūno kūnas. Pro duris virto garai. Atvilioti kovos garsų, iš prausyklos pažiopsoti atkurnėjo abu seniai. Iš poilsio kambario atbėgo Faikas. Sąmonės netekęs karys gulėjo draugo kraujo klane, kuris pamažu plito ant juodų ir baltų grindų. Volframas žinojo, kad reikia nutempti eunuchą į vėsesnę patalpą – kad šis atsigautų. Bet pats vis dar neatgavo jėgų. Faikas dingo koridoriuje, frankas išgirdo jį šaukiantis pagalbos.

Afšinas spaudė ranką prie liemens, pro pirštus sunkėsi kraujas. Tuo metu, kai pirties vergai tempė sąmonės netekusį į vėsesnę patalpą, jis sušvokštė:

– Aš taip ir maniau, kad tai meilus jos pasveikinimas.

– Ariba! Vėl Ariba! – iškošė Volframas. – Kalbėkit gi pagaliau, Haidarai! Ko jai iš jūsų reikia?

Haidaras neatsakė, tik palaukė, kol kvėpavimas aprims. Jis pažvelgė į duris, kur rinkosi žiopliai paspoksoti į negyvėlį. Faikui ir tarnams vos pavyko juos sulaikyti.

– Aš nežinau.

Kai tarnai išnešė lavoną ir apalpusius paguldė ant grindų, žiopliai pasitraukė. Vienas iš paguldytųjų atrodė negyvas, kitas, regis, gaivaliojosi.

– Ką tai reiškia? – paklausė Volframas. – Ji kėsinasi į jūsų gyvybę, o jūs tvirtinat, kad nežinot priežasties? – pasakė rodydamas į žaizdą, kuri dar kraujavo. – Aš netikiu jumis!

Haidaras vis dar delsė.

– Na, gerai. Gali būti, kad aš žinau priežastį, – pasidavė pagaliau. – Jei ji neapgavo, yra kilusi iš Barmakidų. Aš esu kalifo karys. Mano pareiga buvo kovoti prieš jos šeimą.

Volframas prisiminė, kad ji buvo bėglė. Jis aiškiai matė juodose jos akyse neviltį. Dėl Dievo, kas tada įvyko? Staiga jam vėl ėmė svaigti galva, ir jis atsitrenkė į sieną.

– Liaukitės jūs pagaliau matyti joje savo mylimąją, – girdėjo maldaujamą afšino balsą. – Pažvelkite, kas ji dabar: bjauri kekšė, aršesnė už bet kurį karį, – jis parodė į eunuchus. Abu čerkesai dejuodami krutėjo, o juodaodis tysojo ant grindų negyvas. – Suprantu jūsų jausmus, – pridūrė afšinas ramiau. – Buvo laikas, kai aš jaučiausi taip pat. Ariba nėra tokia, kokia buvo. Daugiau negalite jos gailėtis.

Volframo ranka iš lėto nuslydo siena, jis vis nesiryžo.

– Jūs teisus, – atsakė tvirtai ir pakėlė akis. – Mane pakvietė į kalifo puotą, nors nesu kalifo sugėrovas. Ten aš jos lauksiu.

Tą akimirką jie vėl stovės vienas prieš kitą. Nors visus tuos metus šito siekė, Volframo širdis ėmė skubiau plakti.

Afšinas akimirką tylėjo.

– Neturėtumėte to daryti, – pasakė jis.

Volframas akimis sekė Faiką ir tarnus, kurie atsargiai nešė čerkesą į poilsio kambarį. Kitą eunuchą nuvilko į šoną, jį velkant kraujo klanas paliko plačią šliūžę. Jis parodė į tai ir nusispjovė.

– Kas dar gali nutikti? Jūs teisus, negalima ilgiau būti kvailio vietoje. Ariba yra Abdula al Mamūno nuosavybė, ir ji lankėsi pas Ibrahimą. Greičiausiai ji vykdo šeimininko užduotį. Planas toks paprastas, kad aš vis klausiu savęs, kodėl anksčiau apie tai nepagalvojau. Jis daug pigesnis už karą, ir kiekvienas žino, kad moterys ir muzika yra didžiosios Ibrahimo silpnybės.

Afšinas papurtė galvą.

– Ariba čia gyvena beveik metus. Ji galėjo ir anksčiau prie jo priartėti. Aš manau, kad tai princo Muhamedo mintis leisti jai ten dainuoti.

– Sugulovo pasiūlymas, – tarė paniekinamai Volframas. Bet prisiminęs, ką sakė šnipas apie apsilankymą pas kalifą, nejučia sugniaužė pirštus. Jis aiškiai prisiminė skambų jos balsą. Veltui jis priešinosi pievoje dainuojančios mergaitės paveikslui. Anuomet būtų atidavęs gyvybę, kad tik dar kartą ją išgirstų. Žaizda krūtinėje degė, o neryžtinga Haidaro išraiška dar labiau kurstė pyktį. – Jūs gi nemanot, kad galėčiau ja vėl susižavėti.

Afšinas kilstelėjo antakius. Abu vyrai tylėjo.

Bagdadas,

819 Viešpaties metai

Ant kalifo rūmų nusileido dar viena tvanki vasaros naktis. Ibrahimo sugėrovai kaip būrys paikų vienuolyno mokyklos mokinių jaudinosi laukdami garsiausios miesto meilužės. Iš po uždangos sklido svaigūs orkestro garsai. Keptas povas buvo išskleidęs negyvą uodegą Širazo rožių pataluose, bet tarnai jau nešė likusius valgius nuo stalų. Nešant sidabrinius padėklus pro žemai kabančius žibintus, sienų mozaikos žėrėjo kaip brangakmeniai. Ore tvyrojo svaigus ambros ir apelsinų žiedų vandens aromatas, iš augalais apžėlusio kiemo nedvelkė vėsa. Sprendžiant iš žvilgsnių, kuriuos Ibrahimas svaidė į uždangą, šiąnakt ir jis neketino atvėsti.

Įkaitę nuo vyno ir muzikos, jauni vyrai skandavo Aribos vardą.

– Pasirodyk ir nusirenk! – šūkalojo vienas jų, kiti leipo juoku.

Volframas suirzęs atlošė galvą. Jo nudegusios rankos spaudė jubos klostes.

Staiga būgnų ritmas pasikeitė. Pro atviras arkas į kiemą grįžo šokėjos. Girtas senis, sėdintis ant grindų, spoksojo į jas nieko nesuvokiančiomis akimis ir čepsėjo seilėtomis lūpomis. Ibrahimas, kiurksantis divane, pačiame pakylos vidury, nustūmė nuo savo kelių vergę. Volframas, įsitaisęs ties išėjimu į kiemą, truputį palinko į priekį. Šios akimirkos jis ir laukė, ir bijojo. Tai bus paskutinis didysis Aribos pasirodymas iš uždangos. Ir sukels susidomėjimą, pamanė pašaipiai, nors ne taip, kaip visi tikisi.

Pasigirdo širdį virpinantys liutnios garsai. Volframas nejučia užsimerkė, kai instrumento dūzgimui pritarė sodrus moters balsas. Teko sukaupti valią, kad išlaikytų abejingą išraišką. Aribos balsas buvo sodresnis nei anuomet, jame vis dar glūdėjo nenuramintas ilgesys, ta pati vos valdoma aistra, nuo kurios klausytojams spalvos sutirštėdavo, o kvapai apsunkdavo. Tai buvo gundymo garsas. Jis vis dar neprarado savo magijos.

– Ahsanti, ja džamila! – pakėlė taurę kalifas. Prakaitas ant šilkinės jo duros ir po kaulėta nosimi išdavė jaudulį. – Geriu į geidžiamiausios Rytų moters sveikatą!

Volframas išmaukė savo vyną ir pažvelgė pro apšviestą kiemą išėjimo link. Ten pasirengę stovėjo afšino kareiviai ir laukė jo ženklo. Per valandą apgavikiškas įvaizdis, kurį prieš šiuos kvailius kuria Ariba, susprogs. Nukris uždanga ir ji vėl pavirs tik purvina verge, kokia yra iš tikrųjų.

Rožinė uždanga priešais vos sujudėjo. Nustebęs Ibrahimas nuleido taurę. Mėsinga apatinė lūpa nervingai trūkčiojo, jis stebeilijo žemyn kaip nešulinis kuprius į girdyklą. Tada moteris staiga praskleidė užuolaidą.

Volframui užgniaužė kvapą. Paskutinį sykį jis matė Aribą vilkinčią vyriškus drabužius, trumpais plaukais, liesą ir nedažytą. Kaip ir anuomet, per arti įsodintos akys teikė žvilgsniui skvarbumo. Bet dabar ilgos kasos krito ant raudonos palaidinės, apnuoginančios krūtis. Auksu siuvinėtas brokato diržas ir derančios kelnės pabrėžė kūno formas. Kartą jis juto tą kūną, dengiamą šiurkštaus lininio drabužio, prie savo šono. Vieną akimirką jis vėl pajuto, kaip tada suspurdėjo jos širdis.

Sugėrovai ėmė ploti. Vienas jai kažką šūktelėjo, kiti pratrūko garsiu juoku. Ariba vėl pradėjo dainuoti. Volframas iš visų jėgų grūmėsi su jos balso kerais, kurie kėsinosi sudeginti širdį. Kajina numetė vienam iš vergų savo liutnią ir žengė artyn prie kalifo.

Volframas norėjo nusigręžti, bet negalėjo atplėšti nuo jos akių. Tai buvo ji ir ne ji. Nuo baltos pudros, rausvų skaistalų ir juodų akių dažų veidas atrodė sustingęs kaip kaukė. Juodai apvestos akys atrodė tuščios, aplink dažytas lūpas gulė kieta negailestingumo raukšlė. Net labiausiai gundantys judesiai atrodė pikti. Regėjos, kad kvailiai ant divano nieko nepastebi. Ibrahimas rijo ją žvilgsniu.

– Sakoma, kad jai dainas rašo velnias, – sušnabždėjo kažkas.

Vyras šalia Volframo atsiduso:

– Vienas kartas su šia moterimi lovoje, ir aš pats imčiau melstis velniui!

Ariba uždėjo koją kalifui ant kelių ir paėmė iš jo rankos taurę. Putlūs Ibrahimo pirštai brūkštelėjo per jos kulkšnį. Ant jo lūpų žvilgėjo seilės ir vynas, o akys sekė taurę tarp jos krūtų, kuri slinko prie burnos. Volframas paniekinamai atsiduso. Jis pastebėjo šalia savęs sujudimą ir žvilgtelėjo per petį. Eunuchas, patarnaujantis kajinai, atsistojo greta. Jaunuolis budriai suspaudė nedidelį durklą, kurį slėpė rankovėje.

Ariba staiga pakėlė tamsiai dažytus vokus ir pažvelgė pro taurės viršų. Jų žvilgsniai susitiko.

Akimirksniu jos veidas išbalo. Vynas tykštelėjo ant drabužių, lengvabūdiška išraiška nuslinko kaip blogai pritvirtintas šydas. Lūpos iš nuostabos prasivėrė, o pirštai mėšlungiškai suspaudė taurę. Ši skilo, bet ji, regis, nejuto pro pirštus trykštančio kraujo ir vyno. Taurės šukės iškrito iš rankų, mergina suspaudė neišvaizdų stiklo amuletą, kabantį ant kaklo. Onikso juodumo plaukų įrėmintas veidas staiga tapo vaikiškas ir, nuostabu, be galo pažįstamas.

Volframas atsistojo, jo ranka bejėgiškai nusviro. Dar niekada Ariba nebuvo gražesnė kaip šią akimirką.

Kažkas numetė taurę ant grindų, ši sužvango. Ibrahimas al Mahdijus čiupo kitą taurę ir skubiai išlenkė. Vynas lašėjo ant juodai dažytos jo barzdos. Nutukęs veidas paraudo, jis spoksojo į Aribą su neslepiamu geiduliu. Pagaliau atsistojo ir mostelėjo.

Mergina sekė akimis, kaip dramblotas jo siluetas pro sodą žirglioja į haremą. Muzikantai padėjo savo instrumentus. Žinojo, kad reikės užgroti tik tada, kai kalifas grįš. Princas Muhamedas niūriai žvelgė dėdei pavymui, o sugėrovai susidaužė taurėmis ir šypsojosi. Visų akys buvo nukreiptos tik į kajiną. Bet Ariba nesiruošė paklusti kalifo paliepimui.

Vyrai pradėjo niurnėti. Prie jos atskubėjo juodaodis eunuchas. Jis kažką sušnabždėjo į ausį. Mergina atšoko į šalį, jos akys susirado Volframą. Tada ji iš lėto papurtė galvą.

Eunuchas vėl ėmė ją įkalbinėti. Aribos krūtinė trūksmingai kilnojosi. Mergina priglaudė chna dažytus pirštus prie burnos. Tarno akių baltymai blykčiojo, kai jis kažką sušnypštė. Staiga mergina atmetė kasas, ir dažytos jos lūpos rūsčiai persikreipė. Ji pasisuko, žengė iš ivano ir neatsigręžusi nusekė paskui kalifą.

Volframas žiūrėjo jai pavymui. Neįmanoma. Neįmanoma, kad ji pasirengusi vykdyti Ibrahimo valią. Tik ne dabar, ne po to, kai šitaip į jį žiūrėjo. Kartą jį jau išdavė. Tačiau anuomet nežiūrėjo jam į akis. Jis sekė ją negalėdamas patikėti tuo, kas vyksta, bet mergina neatsigręžė. Raudoni jos apdarai dar švytravo tarp žydinčių krūmų. Nedelsdama pasuko į koridorių kitame kiemo gale ir paskui save užvėrė haremo duris.

Po Volframo kūną pasklido nepakeliama tuštuma. Jis suspaudė durklo rankeną nė nepastebėdamas, kad ašmenys pjauna odą. Rankovė paraudo nuo kraujo, jis dar tvirčiau suspaudė pirštus. Paskui pliūptelėjo dar vienas jausmas – neapykanta.

Netaręs nė žodžio, nuskubėjo laiptais žemyn, prie išėjimo. Vartuose, kur jo laukė afšinas, Volframas atsirėmė į įkaitusią sieną. Tylėdamas linktelėjo.

Plonas Haidaro lūpas ištempė šypsnys. Tada jis mostelėjo savo vyrams ir žengė į rūmus.

Iki haremo vartų Ariba ėjo prisiversdama neatsigręžti. Bet kai paskui Džauharą užkopė laiptais į Ibrahimo menę, dusdama pažvelgė per petį. Dibas ar Rakis – Volframas fon Aujė!

Kaip ji galėjo būti tokia akla! Visus tuos metus jis buvo šalia. Ir tikriausiai visą laiką žinojo, kas ji, iš gatvės berniūkščių girdėjo nešvankius tauškalus apie kekšę Aribą, iš rūmų vyrų – paskalas apie jos meilės meną. Ir stebėjo, kokiais judesiais ji Ibrahimą... – Merginą išpylė prakaitas, ir ji sustojo.

– Aš negaliu! – sušnabždėjo.

Džauharas sustingo laiptų aikštelėje.

– Ar iš proto išėjote?! – šūktelėjo jis sukrėstas. – Jūs čia atvykote ne savo užgaidų tenkinti, o užbėgti už akių karui!

Ariba papurtė galvą.

– Po velnių, Ariba, juk garsėjate ne drovumu! Žinau, kad yra ir gražesnių vyrų už Ibrahimą, bet netrukus bus viskas baigta! Jeigu neatversite vartų, mūsų vyrai mirs! – Jis čiupo už riešo ir patraukė laiptais aukštyn, prie savęs. – Dabar jūs įeisite ir padarysite viską, kas planuota! Gal pamiršot? – tikino. – Kajina yra tobulas gundymas. Taigi, pasirenkite, ir tegul jam tai bus įspūdingiausia naktis gyvenime! – Jis patvarkė jos plaukus ir timptelėjo striuką palaidinukę. Tada pastūmėjo pro pirmas šonines duris. – O dabar atlikite pareigą! – sušnabždėjo.

Durys už jos nugaros užsivėrė. Ariba įkaitusiu kūnu atsirėmė į medinę sieną. Ieškodama pagalbos, apsidairė, tarsi Abdula kareiviai būtų galėję išlįsti iš sienų ir suimti Ibrahimą anksčiau, negu ją palies. Ant sienų ruseno ambros deglai, stiprus jų aromatas gniaužė kvapą. Ant lovos, po auksu ataustu baldakimu, gulėjo ištaigingas Rašidų apsiaustas, veikiausiai užmokestis jai. Greta lovos sieną puošė lipdinių frizas, vaizduojantis vaisius. Vešlios vynuogių kekės priminė moteriškas formas, pašiurpusi Ariba sukryžiavo rankas ant krūtinės. Ji prisiminė verges, kurias atsiuntė Ibrahimui į hamamą dar vidurdienį, jų užduotis buvo jį išmaudyti, išmasažuoti ir vynu bei vėžių mėsa nuteikti tam, ko jis tikėjosi. Dabar jai pasidarė negera nuo minties, kad reikės atsiduoti vyrui, už šiurkštumą pravardžiuojamam Drakonu.

Maudyklos durys atsidarė. Ibrahimas ibn al Mahdijus vilkėjo tik ilgus priekyje susegtus šilko marškinius. Jis iš lėto uždarė paskui save duris. Ariba norėjo trauktis, bet už nugaros buvo tik durys. Jam tai atrodė savotiškas koketavimas, nes iš pasitenkinimo išviepė lūpas. Į nosį mušė alkoholis, susiplakęs su padaugintais gališkais kvepalais. Aribą sukaustė pasibjaurėjimas. Bet ji leidosi parverčiama ant lovos. Jai atrodė, kad ivane paliko visą savo valią.

Sunkus kūnas sukniubo prieš ją ant kelių. Sunkiai alsuodamas Ibrahimas laižė vyną nuo jos pilvo. Suspaudė jos delnus ir jais perbraukė savo skystus plaukus. Ariba nusiminusi žvelgė į duris, bet kalifas atsitiesė. Vienu rankos mostu jis praskleidė savo drabužius ir nuogas stojo prieš ją.

Dvoktelėjo stiprus muskuso kvapas. Plonos kojos, laikančios didžiulį liemenį, atrodė juokingai. Aistros gyvatė geidulingai kilo į viršų. Iš jos plūdo sėkla, tamsiai raudonas apipjaustymo randas išbrinko, jis vos valdė geidulius. Ibrahimas pažvelgė žemyn ir nustebęs atsisuko į Aribą. Čiupo jos ranką, apglėbė chna dažytais jos pirštais savo varpą ir truktelėjo. Nuo merginos prisilietimo kalifas sustenėjo kaip rujojantis kupranugaris. Neįspėjęs perplėšė jos drabužius. Su beatodairišku geismu prisitraukė ją ir prispaudė prie baldakimo ramsčio.

Tai buvo baisiausias košmaras, kokį tik Aribai teko patirti. Ji laikėsi įsikibusi į ramstį ir bandė kuo daugiau prisidengti drabužių skiautėmis. Teodoros amuletas liepsnojo ant jos krūtinės, o prieš akis stovėjo Harūno ar Rašido šypsena. Ji girdėjo Ibrahimą švokščiant už nugaros. Jis spaudė jos krūtis ir per petį spoksojo į frizą su vynuogėmis. Trūksmingas jo kvėpavimas virto vaitojimu. Ji juto, kaip jį išpylė prakaitas, kaip jos kaklą ir pečius nutvilkė jo kūno karštis. Praėjo visa amžinybė, kol kriuksėdamas iš pasitenkinimo kalifas pasitraukė nuo jos.

Netaręs nė žodžio, jis užsimetė marškinius, priėjo prie auksinio staliuko prie lovos ir įsipylė vyno. Ariba persibraukė per veidą. Ji jautė deginantį Volframo žvilgsnį, tarsi jis stovėtų čia, kambaryje. Kilo noras kuo skubiau nusimaudyti.

Už durų pasigirdo žingsniai, sužvangėjo kardai. „Abdula vyrai!“ – pamanė Ariba. Į duris garsiai pabeldė. Mergina klausiamai pažvelgė į Ibrahimą. Pro praskleistą jo drabužį matėsi riebus kūnas. Jis prisidengė nuogumą ir linktelėjo jai. Ariba čiupo apsiaustą nuo lovos ir užsimetė ant pečių. Tada atidarė.

– Salam, mano mieloji. Kaskart, kai mes susitinkam, tu vis gražesnė, – nutvilkė afšinas žvilgsniu. – Tik aš manau, šiandien paskutinis kartas.

Ariba iš lėto ėmė trauktis.

Prie durų priėjo Ibrahimas.

– Ką tai reiškia, Haidarai ibn Kavusai? – paklausė jis garsiai. Greta gysloto afšino jis atrodė nerangus ir dramblotas, bet Aribai regėjosi kaip sauganti siena, skirianti nuo mirtino priešo.

Nuo Haidaro šypsenos kraujas stingo gyslose. Tai buvo toks pat šypsnys kaip tada, prieš įsmeigiant jos tėvui kardą į širdį.

– Jūsų konkurentas Abdula al Mamūnas atsiuntė savo šnipus, – kreipėsi jis mandagiai nusilenkdamas kalifui. – Bet nesirūpinkit, mano vyrai jiems sukliudys. Ši moteris turėjo jus atiduoti savo pono šnipams.

Drakonas akimoju pasisuko į Aribą. Jo kaktoje įsirėžė gili raukšlė.

– Tu, prakeikta kekše! – iš visų savo milžiniško kūno jėgų jis prisitraukė ją artyn ir sviedė ant lovos. Apsiaustas prasiskleidė, atverdamas vyrų žvilgsniams jos nuogumą. Ariba užsitempė apsiaustą ant krūtinės ir ėmė trauktis už pagalvių. Ibrahimas slinko artyn. Mėsingos jo lūpos susiaurėjo, jis pakėlė ranką pasirengęs trenkti. Labiau nei bet kada jis buvo panašus į savo brolį Harūną ar Rašidą.

– Ibrahimai ibn al Mahdijau, jūs suimamas, – netikėtai pasigirdo griežtas balsas nuo durų, – tikrojo kalifo Abdula al Mamūno vardu!

Ariba lengviau atsiduso ir, nubraukusi kasas nuo veido, atsitiesė. Ibrahimas iš siaubo sustingo. Neapykantos perkreiptu veidu afšinas žvelgė į duris. Jis riebiai nusikeikė ir stvėrė už diržo.

Ariba nusirideno į šoną ir krito ant grindų. Kardas praskriejo pro šalį ir įsmigo į tinko frizą, šis skilo ir nubyrėjo ant žemės. Tą pačią akimirką greta lovos spragtelėjo spyna. Ibrahimas atidarė slaptas duris ir dingo už jų. Afšinas nusekė paskui, pasigirdo skląsčio girgždėjimas.

Turkų komendantas davė savo vyrams įsakymą, ir šie puolė prie slaptų durų. Medis grikštelėjo ir pradėjo trupėti. Kol vyrai kardais kapojo duris, komendantas priėjo prie Aribos.

– Ar jūs nesužeista? – paklausė.

Susisupusi į apsiaustą, ji tylėdama linktelėjo.

– Mano vyrai užėmė Mediną as Salam ir rūmus. Mus bandė sulaikyti, vis dėlto valdovo rezidencija vėl priklauso tikrajam kalifui. Ibrahimas toli nenubėgs, – samdinys ištiesė Aribai ranką ir padėjo atsistoti. Galima tik spėlioti, ką jis galvojo žiūrėdamas į pusnuogę kajiną, kuri tokiems kaip jis buvo pernelyg brangi.

Kelias į Rusafą atrodė begalinis. Kai Aribai už nugaros užsivėrė Ishako namų vartai ir ji viena užsidarė hamame, prausėsi kaip apsėstoji. Rožių vandens kvapas, kuris paprastai suteikdavo palengvėjimą, erzino. Įkyrūs Ibrahimo gališkieji kvepalai, atrodė, visam laikui įsiėdė į odą. Kaip išprotėjusi ji pylė ant savęs kaušą po kaušo. Rožių vanduo maišėsi su ašaromis. Jai buvo šalta, o iki žaizdų nutrinta oda degė, bet nusiminusi ji vis trynė ir trynė šiurkščia kailio pirštine. Po ja seniai plūdo kraujas, tačiau Volframo žvilgsnis iš atminties neišsiplovė. Kaušas išsprūdo iš rankos ir barškėdamas nusirito. Ariba iš lėto susmuko ant grindų.

– Ką aš padariau! – sušnabždėjo ji. – Ką aš padariau!

Nuo to pasirodymo Ariba niekam negalėjo pažvelgti į akis, net Ishakui. Ji užsidarė kalifo rūmų hareme, kur išsigandusios Ibrahimo žmonos laukė atvykstant naujojo šeimininko.

Pagal frankų kalendorių buvo 819 metų rugpjūčio 16 diena. Dangus apsiniaukė. Susikaupė debesys ir ėmė kristi pirmieji lietaus lašai. Ties horizontu sudundėjo griaustinis, skelbdamas artėjančią audrą. Kaip visada, kai artindavosi dargana, Ariba pasislėpė namie. Nuo vėjo gūsio pradėjo rūkti aliejinės lempos liepsna. Mergina prisiminė tėviškės legendas: žibinto dūmuose tyko velniška dievybė Ahrimanas. Bet visi pragaro demonai kankino mažiau už mintis apie Volframą.

Mergina iš rankovės ištraukė ir dar kartą perskaitė laišką, kurį neseniai jai atnešė.

Mylimoji mano Ariba,

iki mirties gulėsiu tau prie kojų. Žinau, kokias kančias teko patirti, kad įvykdytum mano užduotį. Patikėk manimi, mylimoji, aš taip pat baisiai liūdžiu, pagalvojęs, kad buvai mano dėdės glėbyje. Bet viskas baigta. Tu padėjai užkirsti kelią karui, esu tau skolingas už sostą.

Ibrahimas ibn al Mahdijus pabėgo ir išvengė teisėto nuosprendžio. Aš paskelbsiu savo brolį Muhamedą sosto paveldėtoju ir taip susitaikysiu su gimine. Bet pirmiausia vykstu pas tave, dar šią naktį įžengsiu į Bagdadą ir pagaliau apkabinsiu tave. Lauk manęs!

Amžinai tavo vergas

Abdula al Mamūnas

Ariba paleido laišką iš rankos. Abdula pažadais ji nebepasikliovė. Afšinas dėl visa ko pasitraukė į kaimo sodybą, kad kalifo atvykimo dieną nesipainiotų po akimis, bet ji neabejojo, kad jo bus pasigailėta. Kalifas turėjo nedaug patyrusių generolų. Volframas vis dar buvo Bagdade, jis gyveno afšino namuose. Niekas, išskyrus ją, negalėjo žinoti, kokį vaidmenį jis suvaidino kovoje dėl sosto.

Audra čaižė lietaus lašais pilką sieną priešais. Ant lygaus kaip veidrodis marmuru dengto kiemo telkšojo balos. Žaibai skrodė tamsą vienas paskui kitą. Po kelių valandų čia pasirodys kalifas.

Ariba suspaudė stiklinį Teodoros amuletą ir nuėjo prie savo drabužių skrynios. Pačiame dugne, po brangaus brokato medžiagomis, buvo pakištas paprastas izaras, kuriuo prisidengdavo galvą ir veidą. Žaibas nušvietė kiemą žėrinčia šviesa. Iškart po jo trenkė griaustinis, kad net suvirpėjo žibintai. Ariba susigūžė, tarsi išgirdusi Paskutiniojo teismo trimitus. Tada užsivilko apsiaustą ir prasispraudė pro durų plyšį. Tuščio koridoriaus gale nusileido laiptais ir kirto kiemą. Eunuchas sargybinis tikriausiai palaikė ją tarnaite, kuriai reikia ką nors nupirkti.

Lietus plakė į veidą. Dar vienas žaibo blyksnis nušvietė naktį, o griaustinis trankėsi tarp akmeninių rūmų. Ariba mėgino nuraminti nelygų savo kvėpavimą. Ji pasuko į Harbijos kvartalo pusę. Virš jos lėkė juodi debesys. Peršlapęs apsiaustas seniai nuslinko nuo plaukų, nuo įmantriai susuktų garbanų lašėjo vanduo, sruogomis jis krito ant krūtinės ir pečių. Nekreipdama dėmesio, savo brokato kurpaitėmis ji žengė per tyškantį purvą. Kaip prieš daugybę metų Tauro kalnuose, širdis, rodos, plazdėjo gerklėje. Ji buvo pasirengusi sunaikinti savo šlovę ir apgaulingą pojūtį, kad valdo savo gyvenimą. Bet laukti Abdula hareme negalėjo.

Dusdama iš susijaudinimo, mergina pasiekė afšino namus kvartalo rytuose ir pastūmė kedrines duris. Nepritardami virš jos kilo mūrai. Buvo šalta. Abdula pasius iš pykčio, jei ji nelauks jo grįžtant. O kas bus, jei grįš afšinas? Sustirę Aribos pirštai įsikibo į apsiaustą. Tada ji pabeldė.

Kai buvo atšautas skląstis, mergina nukaito, nors buvo permirkusi. Garbanos prilipusios prie skruostų.

Volframas stovėjo nejudėdamas. Jo plaukai, kaip ir anuomet, buvo nepridengti, tik šį kartą gilios raukšlės vagojo skruostus ties nosimi, o smakrą kirto šviežias randas. Jis vilkėjo tik ant krūtinės prasegtą jubą ir kelnes. Ranka, atremta į durų staktą, jis užkirto kelią, kairė siekė diržo. Mėlynos akys atrodė keistai tamsios. Aplink burną įsirėžė pikta raukšlė, rankų raumenys įsitempė.

Ariba tikėjosi, kad atidarys tarnas. Ji jau buvo pasirengusi, ką sakys. Bet kai taip netikėtai pamatė Volframą, nesugebėjo ištarti nė žodžio. Žaibas perskrodė dangų, jo kūnas išryškėjo žėrinčioje šviesoje. Mergina krūptelėjo.

Volframas nesirengė jos įleisti.

– Kokia garbė! – tarė pagaliau. Jo balsas buvo nepasikeitęs, toks pat aistringas, tik slepiamas apsimesta ramia išvaizda. Bet sarkazmo gaidos negalėjai nuleisti negirdomis. – Pati Ariba ateina išbandyti savo menų. Argi neturi vergių, kurios palengvintų tau šį vargą?

Ariba neatlaikė jo žvilgsnio ir nudelbė akis.

– Turiu su tavimi pasikalbėti.

Jis truputį palinko į priekį, neatitraukdamas rankos. Deglų šviesoje akys spindėjo kaip stiklinės, o lietus tiško ant plaukų. Jo plaukai vis dar siekė pečius.

– Apie ką? – paklausė šaltai. – Apie žmones, dėl kurių negandų esi kalta? Ar apie vyrus, su kuriais miegojai?

Nuo Aribos plaukų taip pat čiurkšlėmis tekėjo vanduo. Nevalingai ji atsigręžę į tamsų skersgatvį, bet šis buvo tuščias, tik lietus pylė kaip iš kibiro. Jie buvo vieni.

– Maniau, kad tu negyvas! – sušnabždėjo.

Kažkur garsiai sudundėjo uždaroma langinė. Volframo ranka suspaudė durklo rankeną. Iš arti jo kūnas skleidė tramdomą grėsmingą jėgą.

– Todėl raminai savo galios troškimą keturių kalifų lovose?

– O jeigu ir taip, – atkirto Ariba. Ji drebėjo iš šalčio ir nuo jo atšiaurumo. Išdidi jo laikysena pykdė. – Aš taip pat nežinau, ką veiki su savo vergėmis. Bet tie vyrai buvo vienintelė galimybė atlikti tai, kas mane dar laiko šiame gyvenime. O kol nepakláusei, – pridūrė, – taip, retkarčiais net jusdavau malonumą!

Volframas čiupo jos ranką ir šiurkščiai pastūmė į tarpdurį, kad merginai net užėmė kvapą. Vieninteliu judesiu jis ištraukė durklą ir įrėmė į krūtinę. Jo pirštai spaudė rankeną taip smarkiai, kad net balo krumpliai, bet Ariba pastebėjo, kad jis žvelgia jai pro petį.

– Nagi, smeik! – sušuko ji ir atmetė šlapius plaukus. – Greičiau! Bet tai darydamas žiūrėk į mane!

Volframas pažvelgė jai į akis. Kairė ranka spaudė ją prie durų staktos. Deglo šviesoje ant jo veido šokinėjo šešėliai. Jis pakėlė ginklą, ranka nuo jaudulio virpėjo.

– O tu? – paklausė mergina negailestingai. Ji nesistengė pabėgti. – Ką padarei dėl to, kas tave laiko šiame pasaulyje?

Vyras nepajudėjo.

– Esi teisus, – toliau kalbėjo Ariba, – buvo metas, kai beveik pamiršau, kas buvau kadaise. Bet kai sekiau paskui Ibrahimą, tai buvo baisiausia mano gyvenime akimirka.

Volframo pirštai, spaudžiantys durklo rankeną, atsileido. Piktai šūktelėjęs, jis nusviedė ginklą ant žemės. Geležis atsitrenkė į marmurą ir šaižiai sužvangėjo. Ariba lengviau atsiduso.

Už nugaros tyliai bilstelėjo – užsidarė durys. Jie stovėjo skersvėjo perpučiamame koridoriuje, tamsoje nebuvo matyti, kur jis baigiasi. Plikos sienos blizgėjo. Ariba virpėdama iš šalčio nubraukė nuo apsiausto lietaus lašus.

Volframas, regis, šalčio nejuto.

– O Haidaras? – paklausė jis šiurkščiai. – Tu kėsinaisi į jo gyvybę!

– Ką tu žinai? – užsipuolė ji. – Kai paskutinį sykį matėmės, aš slapsčiausi, prisimeni? Tu teisi mane, nežinodamas, ką jis man padarė!

Jis priėjo ir primygo ją prie sienos.

– Tada pasakyk! – sušuko.

Ariba susverdėjo. Staiga jai pasidarė baisu. Ji prisiglaudė prie šalto akmens ir nugara pajuto šlapius drabužius. Kai pagalvojo, kad pasakoja apie viską Volframui, pasidarė baisiau nei patiriant tuos baisumus. Atrodė, kad ji atidaro duris į kambarį, kuriame buvo išžaginta ir paniekinta. Niekas tada netikėjo, kad tai įvyko prieš jos valią. Tai kodėl jis turėtų patikėti?

Šviesios Volframo akys atspindėjo menką deglo šviesą.

– Na? – paklausė jis.

Ariba tylėdama žvelgė į jį.

Kupinas paniekos, jis nusigręžė nuo jos.

– Tu nepažinojai mano tėvo ir Teodoros, – užsikirsdama prabilo mergina. – Haidaras juos nužudė šypsodamasis. O aš... – jos balsas nutrūko. Ji negalėjo pasakyti tai, kas buvo nepasakoma. Tik ne jam.

– O ką jis galėjo padaryti? – atkirto Volframas šaltai. Bet jo krūtinė kilnojosi smarkiau, tarsi būtų neramu. – Tavo tėvas buvo atskalūnas. Haidaro pareiga ir garbė liepė...

– Niekas neklausė apie mano garbę, kai jis mane atgabeno Harūnui ar Rašidui, kad kalifas jėga mane išniekintų! – iškošė Ariba pro dantis.

Volframas sustingo. Iš lėto pasisuko į ją.

Aribos veidą išpylė raudonis. Ji rankomis apglėbė savo liemenį. Kai vėl prabilo, balsas buvo vos girdimas:

– Visus tuos metus tik viena mintis laikė mane šiame gyvenime. Kad už šį nusikaltimą jis turi būti nubaustas. Haidaras pagailėjo mano nekaltybės, nes gerai žinojo, ką padarys Harūnas. Aš buvau dar beveik vaikas! – sušuko ji. – Ar žinai, kaip tai įvyko? Nori priešintis, bet gyventi taip pat norisi. Nors visą likusį gyvenimą nekęsi savęs, – jos lūpos taip stipriai virpėjo, kad turėjo liautis kalbėjusi. Dusdama ji tęsė: – Nuo skausmo imi dusti ir negali rėkti. Žinai, kas buvo blogiausia? Ta šypsena. Ji rodė, kaip jis mėgaujasi!

Volframas žvelgė į ją nenuleisdamas akių. Lauke vėl žybtelėjo žaibas, nušviesdamas koridorių blankia šviesa.

– Afšinas laikė ginklą man prie gerklės. Jo ranka net nesušilo. – Ariba nebegalėjo žiūrėti jam į akis. Ji grūmėsi su plūstančiomis ašaromis, kiek susitvardžiusi pridūrė: – Nuo tos dienos kaskart, kai gulėjau su vyru, mačiau tą šypseną.

Tos kelios akimirkos tapo begalinės.

– Harūnas ar Rašidas? – pasigirdo pagaliau šiurkštus Volframo balsas. Jis rūsčiai paklausė: – Kas man patvirtins, kad tu nemeluoji, o gal iš tikrųjų jį suvedžiojai?

Ariba staigiai kilstelėjo galvą ir pasisuko išėjimo link.

Ištiesęs ranką, jis sulaikė merginą.

– Pasakyk bent žodį, kodėl turėčiau tavimi tikėti! – ramus jo balsas buvo praradęs tvirtumą.

– Būčiau ir tave suvedžiojusi tada, Tauro kalnuose, – atsakė Ariba. – Tada, kai norėjai mane pabučiuoti.

– Liaukis! – jo akys nuslydo merginos kūnu paniekinamai ir kartu tarsi karšta glamonė, deginanti odą. – Suprantu tavo neapykantą, – išpyškino netikėtai. – Bet aš skolingas Haidarui už viską. Jis buvo šalia, kai užpuolė ir nužudė mano tėvą su visa pasiuntinių svita. Jis mane užtarė, kai negalėjau grįžti į Frankų karalystę. Savo krašte buvau išauklėtas riteriu, o riteris geriau mirs negu bus nedėkingas. – Vyro akys surūstėjo. – Tu manimi nepasinaudosi kaip kitais!

– Aš neketinu tavimi naudotis, – tarė Ariba liūdnai. – Mes tarnaujame skirtingiems šeimininkams, žinau, ką tai reiškia. Bet anuomet aš supratau, jei nepasinaudosi akimirka, ji niekada negrįš. Atėjau pasakyti to, ką norėjau pasakyti dvylika metų: aš myliu tave.

Volframas apstulbo. Vieną ilgą akimirką nė vienas neištarė žodžio.

– Greičiau uždrausiu sau kvėpuoti nei mylėti tave, – pasakė Ariba. Nuo slepiamos aistros balsas virpėjo. – Aš vis klausdavau savęs, ar viskas taip būtų, jei būčiau buvusi drąsesnė. Būčiau pabėgusi su tavimi, o ne nuo tavęs.

Tamsoje nebuvo girdėti net kvėpavimo. Ariba pasuko išėjimo pusėn ir ketino atstumti sunkų skląstį, kad atšautų duris.

Vienu šuoliu Volframas ją pavijo ir iš lėto uždėjo delną jai ant rankos.

Kai jis palietė, merginą užplūdo beveik pamiršto artumo jausmas. Jis pakėlė jos ranką, ketinančią atitraukti skląstį. Jo delnas švelniai slydo jos pirštų galiukais ir ranka aukštyn. Jis braukė per jos antakius, skruostus, lūpas. Ariba žvelgė neatitraukdama akių, tarsi bijodama, kad jo paveikslas bet kurią akimirką gali išsisklaidyti.

Abiem rankomis jis nubraukė drėgnus jos plaukus nuo veido ir prisislinko arčiau. Ji užsimerkė. Tai truko visą amžinybę.

– Tu gi visa virpi, – Volframas nubraukė apsiaustą nuo pečių, ir permirkęs audinys nuslydo žemyn. Ariba pajuto jo lūpas ant savo akių, skruostų, kol jos pagaliau surado lūpas. Ji atsakė į tuos be galo švelnius bučinius, kuriais jis nusėjo jos veidą. Jos rankos suvirpėjo, palietusios jo plaukus, kurie nuo lietaus susigarbanojo. Ji juto jo kūno šilumą ir tvirčiau jį apkabino. Tai iš tikrųjų buvo jis.

Staiga Volframas prisitraukė ją prie savęs. Bučiavo pašėlusiai ir reikliai, kaip nė vienas nebuvo jos bučiavęs. Beatodairiška jo aistra gniaužė Aribai kvapą. Atrodė, kad visus tuos metus jis gyveno tik dėl šios akimirkos.

– Tada tu pasakei, kad niekada daugiau tavęs neliesčiau, – šnabždėjo jis.

– Niekada, – tarė ji kuždomis ir prisiglaudė ieškodama jo lūpų, – nepaleisk manęs!

Volframas nusitempė ją koridoriumi į namo gilumą. Tamsoje ji užkliuvo, ir jis pagavo. Ariba norėjo kalbėti, bet jis uždėjo pirštą jai ant burnos. Švelniai pakėlė ir nusinešė siaurais laiptais aukštyn.

Kambarėlyje viršutiniame aukšte nedegė joks žiburys. Ariba nugara pajuto sieną. Dar vienas žaibo pliūpsnis nušvietė naktį, ir Volframo veidas išniro iš tamsos.

Jos pirštai paniro į jo plaukus. Jo prisilietimas pavertė jos kūną vieninteliu skausmingo ilgesio šaltiniu. Nuo jo bučinių jos krūtų speneliai sustandėjo. Jis glamonėjo jos pečius ir pasiekė draudžiamą kaklo vietą, kurios nepalietė joks vyras nuo tada, kai ten buvo įremtas afšino durklas. Ariba tik užsimerkė.

Ji iš lėto nutraukė jam jubą. Kai palietė šiltą odą, pajuto trūkčiojančius raumenis. Volframas klusniai atsilošė į pagalves už nugaros. Merginos lūpos slinko drėgnu nuo lietaus jo kūnu. Ji jautė sunkų jo kvėpavimą, lietė jo kūną rankomis ir lūpomis, kad kiekvienas colis amžinai įsirėžtų atmintyje. Skersai per krūtinę ėjo ką tik užsitraukusi žaizda. Jis nubraukė ilgus jos plaukus nuo veido, ir jų žvilgsniai susitiko tamsoje.

Kupinas aistros, jis užgriuvo ant jos, spausdamas prie lovos riešus. Dar vienas žaibas apšvietė jo veidą. Tada Volframo pirštai nuslydo merginos delnais, kol jie susikibo pirštais. Aribos kūnu nuvilnijo drebulys, bet jis nutęsė paskutinę akimirką iki begalybės.

Pagaliau prisispaudė prie jos įsčių, taip lėtai, kad nuo troškimo merginos kūną varstė skausmas. Ariba prisitraukė jį prie savęs, tarsi niekad iki šiol nebuvusi vyro glėbyje. Jos užgniaužta siela įkvėpė oro, ji sudejavo. Bet jo bučiniai prarijo tuos garsus nuo lūpų.

Laikas prarado bet kokią prasmę, išnyko riba tarp drėgnų nuo prakaito jų kūnų. Aribą persmelkė jausmas, kurį ji nežinojo turinti. Ji staiga atsisėdo. Volframas, regis, suprato jos judesių prasmę. Jis tvirčiau prisitraukė ją prie savęs, ir ji pajuto trūksmingą jo kvėpavimą ant savo kaklo. Ariba apsivijo jo kūną rankomis ir kojomis ir visu kūnu atsidavė laukiniam ritmui. Jis nusinešė ją su savimi, greičiau ir greičiau, virsdamas spindinčiu, grynu skambesiu.

Staiga plykstelėjęs karštis persmelkė merginos kūną. Ariba nesivaržydama sukliko. Jos kūnu ritosi džiaugsmo bangos, kuriose jis vos nepaskendo. Jos pirštai įsikirto jam į nugarą. Ji pajuto, kaip Volframas jos glėbyje įsitempė. Tuo metu, kai ji švokšdama gaudė kvapą, jis prispaudė savo lūpas prie josios, tarsi nenorėdamas, kad jie kada nors išsiskirtų.

Su naktimi nuslinko ir audra. Švelnia pilkuma brėško rytas virš Bagdado. Lietus nuslopo, veidrodinėse balutėse atsispindėjo ryto saulė. Paprastai pilkas Tigro vanduo nusidažė tamsiai mėlyna spalva.

Kairiajame krante miestas dar snaudė ryto tyloje, virš Harbijos kvartalo pasigirdo pirmieji raginimai maldai. Saulės spinduliai apšvietė molio spalvos gatvelių knibždėlyną ir pasiekė siaurą skersgatvį rytuose. Vienas sidabrinis spindulys įnėrė į kambarį viršutiniame aukšte. Iš prietemos išniro prie sienų sustatytos skrynios, knygų lentynos kontūrai ir pagaliau sujaukta paklodė ant lovos.

Ariba atmerkė akis ir nusišypsojo. Ji prisiglaudė prie ją apkabinusių rankų ir juto ramiai besikilnojančią Volframo krūtinę.

Mergina iš lėto išsitiesė. Paklodė, dengianti kūną, tyliai kaip glamonė nuslydo iki klubų. Ji dar kartą įsižiūrėjo į Volframą: rausvai spindintys plaukai, netvarkingai krintantys ant veido, užmerkti vokai ir išraiškingi antakiai, graži burna. Ji neprisiliesdama švelniai apvedė jo veido kontūrus. Laimės jausmas, perpildęs ją, buvo toks pažįstamas, tarsi ji pusę gyvenimo kas rytą taip pabustų šalia jo.

Tylutėliai, kad nepažadintų, ji atsikėlė ir įkvėpė šilto oro, plūstančio pro lango grotas. Po kojomis juto vėsų marmurą. Jis nepajudėjo, kol mergina rengėsi.

Ariba dar kartą priėjo prie lovos. Reikėjo atsilaikyti prieš pagundą prižadinti Volframą bučiniu ir padaryti tai, ką jie darė visą naktį. Šypsodamasi įkvėpė jo plaukų kvapo. Pirmą sykį po meilės nakties ji nesiprausė kaip apsėstoji.

Ariba žvelgė žemyn. Ji prisiminė kitus vyrus – jų kūnus, kvapus, jų troškimą meilės guolyje ją pavergti. Prisiminė panieką suterštam savo kūnui ir pastangas valdyti jausmus.

Volframas sujudėjo per miegus ir nusimetė paklodę. Švelni šviesa glostė jo krūtinę, ir Ariba įsmeigė į jį žvilgsnį. Vakar viskas buvo taip paprasta. Bet ji priklauso Abdula, o Volframas – jos mirtino priešo sąjungininkas. Jei jam reikėtų rinktis moterį arba draugą... Jis gailėtųsi, ką padarė šią naktį. Ariba užsimerkė. Žinojo, kad šito nepakeltų.

Tyliai kaip pelytė išsmuko iš kambario, nuskriejo koridoriumi ir laiptais. Ašaros sruvo skruostais, kai pakėlė nuo žemės drėgną apsiaustą ir puolė į gatvę. Ryto šviesoje ją lydėjo tik vienišas jos pačios šešėlis, ji skuodė, lyg bėgtų nuo jo. Šnopuodama pasiekė upę. Po kojomis žliugsėjo dumblas. Nendrės pjovė delnus, bet ji nejuto skausmo.

Kiek tolėliau buvo girdėti, kaip tiltu darda pirmieji vienračiai vežimaičiai. Kylančio vandens paukščio pėdsakas sujudino žvilgantį upės paviršių, kuriame atsispindėjo tiltai ir rūmai. Ariba atsiklaupė prie vandens ir negalėdama patikėti palietė savo skruostą.

Nuo vandens žvelgė jos veido bruožai. Tačiau vos švelnesni. Tai nebebuvo moteris, kuri audringą naktį bėgo prie afšino namų. Kad ir kur nublokštų likimas, daugiau ji niekada nebebus ta moteris.

Keršto naktis

Jei kajina ketintų eiti doros keliu, jo niekaip negalėtų rasti. Jei panorėtų būti kukli, neįstengtų. O vyro, kuris su ja susidėtų, nelaimė priklausomai nuo veikiančių jėgų būtų užtikrinta. Jos – irgi.

Al Džahizas

Bagdadas,

po trijų savaičių

Iš tolo rytinis Tigro krantas atrodė neaprėpiama skersgatvių, laiptų ir tiltų raizgalynė. Aukščiau, Rusos upės kvartale, gyveno turtingieji ir kilmingieji, tokie kaip rūmų muzikantas Ishakas al Mausilis. Nuo vandens aidėjo ritmiškas žvejų dainavimas. Bet taikus paveikslas buvo apgaulingas: sutemus vargu kas drįsdavo iškišti nosį į gatvę.

Jei eitum palei Rusos upę pasroviui, kitame krante išvystum plačius Chuldo rūmų sodus. Kuo toliau į pietus, tuo labiau keitėsi vaizdas aname krante. Šiitų kvartalas nebuvo ištaigingas – tikra priešingybė griežtų linijų rūmų miestui. Bet iš tolo jis atrodė stebuklingas su savo apirusiais laukinių augalų apraizgytais balkonais ir su begale tiltų. Tik pažįstantys kvartalą žinojo, kad menkai apšviestos smuklės jame nėra svetingos.

Šiapus upės dengtos gatvelės vietomis siaurėjo, grotuoti balkonai kaip bičių aviliai kabojo virš gatvės. Į visas puses šakojosi šoninės gatvelės, pasibaigiančios prie sienos be langų arba ties dumblinu upės krantu. Kai kurios vedė tariamai begaliniais laipteliais atgal arba pranyko tarp niūrių vartų arkų. Tai šen, tai ten buvo girdėti besišnabždantys įsimylėjėliai, o šviežios kraujo dėmės ant molinos žemės rodė, kad netoliese siautėja gatvių plėšikai ir kitokio plauko netikėliai. Šią dieną gatvelių labirintas atrodė dar painesnis dėl kabančių tarp namų ramadano girliandų. Kas tvirtai nežinojo kelio, lengvai pasiklysdavo šiame labirinte.

Pro šalį plaukiantys debesys dalijo pieno baltumo pilnatį į dvi dalis. Tikintis žmogus, pakėlęs akis į dangų, galėtų paporinti legendą, kaip pranašas Mahometas kartą padalijo mėnulį pusiau. Bet vyrai, vilkintys ilgus marškinius, seniai buvo sulindę į namus ir gėrė arbatą. Tik kvapas, tvyrantis ore, priminė garuojančius arbatinukus ir į dėklus įstatytas stiklines su cukraus saldumo skysčiu. Nebuvo girdėti net senojo varkalio Machmudo plaktukų dengtos gatvelės gale.

Vingiuota Mansuro gatvė baigėsi mažulytėje aikštėje, į kurią smailiu kampu rėmėsi dar viena gatvelė. Ties tuo kampu buvo prieskonių krautuvė, nuo kurios dvelkė saldus džiovintų citrinukių aromatas. Dabar ji uždaryta. Prie neišraiškingo fasado stoviniavo du jauni vyrai.

– Klausyk, geriau eikim, ji nebeateis, – suniurnėjo vienas. Už užvertos langinės niekas nekrustelėjo. Kinivarpų sugraužta langinė su išsikišusiais rombiniais ornamentais buvo užšauta skląsčiu. Viskas aplink atrodė apleista.

– Ariba liks hareme, kur ir turi likti. Namas priklauso vienam rūmų eunuchui, ne jai. Tikriausiai ją čia sutikai atsitiktinai. Dabar maldos metas.

– Ji sakė, kad galiu ateiti, kai užaugs kiaušiai! – piktinosi antrasis. – Kokia gėda! – Jis spyrė į namo sieną, bet tinkas, kad ir sutrūkinėjęs, nenutrupėjo.

Muedzino šauksmas sklido nuo molinio minareto, kuris šiek tiek tolėliau stypsojo virš namų. Bet jaunuolis nesirengė pėdinti namo prieš naktinę maldą. Jis rūsčiai išsitraukė durklą ir mėgino išraityti sienoje žodžius: Ariba – kekšių karalienė.

Šoninėje gatvelėje pasigirdo žingsniai, abu vaikinai pakėlė galvas. Keliu žingsniavo juodaodis vergas, nešinas deglu. Jo šeimininkas ant asilo sekė paskui, užsidengęs galvą tamsiu izaru. Plačios kelnės ir sandalai rodė, kad jis pirklys. Vis dėlto jaunuolis ir jo palydovas skubiai pasislėpė už kampo. Ariba turėjo galingų draugų.

Vienas iš eunuchų Aribos pavedimu nupirko žemą molio plytų namelį. Čia ji jautėsi saugesnė, pasislėpusi nuo šeimininko seklių, kurie jos ieškojo jau trys savaitės. Namelis pakraštyje gūžėsi prie upės slėnio, be to, buvo per mažas triukšmingoms kajinos puotoms. Sodas leidosi iki upės, bet namas buvo tik dviejų sparnų, už jų – uždaras kiemelis. Persų rožės jame prašėsi skubiai apkerpamos, vėjas jų žiedlapius blaškė po kiemą. Grotomis dengtas viršutinis aukštas kaip alebastras švietė pro šakas. Prie įėjimo į virtuvę riogsojo sunki piesta, kurioje neseniai kambarinė grūdo migdolus lauzinajui, visur kvepėjo karštu medumi.

Ariba niūniuodama sėdėjo ivane po žibintu. Reikėjo įtempti dar vieną naują liutnios stygą, nuo tvankaus vasaros oro jos nuolat plaušojo. Senas prietaras sakė: jei styga per pasirodymą nutrūks, kas nors mirs. Mergina nenorėjo bandyti likimo. Ji suprato, kad toks nerūpestingas jos elgesys – pabėgti iš kalifo haremo – mažų mažiausiai neatsargus. Ir kas valandą kilpa siaurėjo. Vyro garbei įžeisti būtų užtekę daug mažesnio nusižengimo, o tai buvo anaiptol ne vienintelis jos nusikaltimas.

Ariba nekantriai padėjo oudą į šalį. Sidabrinis padėklas su šviežiomis datulėmis ir figomis šalia buvo nepaliestas. Pro sprogusią vaisių odelę pernokęs saldus minkštimas virto lauk, bet ji žvelgė tik į laiškelį, gulintį šalia. Jame buvo parašytas vienintelis žodis: Šiandien.

Volframui nereikėjo nė valandos, kad ją rastų. Tos kelios savaitės jai atrodė kaip visas gyvenimas. Anksčiau ji sužavėdavo vieną ar kitą vyrą, jei jis buvo gražus ir žinojo, kaip sužadinti geidulius. Bet tai buvo nepalyginama su visa apimančia aistra, kurią kėlė Volframas. Ji sukildavo nuo vienintelio jo žvilgsnio. Kai jis būdavo arti, Ariba jautėsi laiminga, visai nesvarbu, ar jie valandų valandas kalbėdavosi ruošdami valgį, ar ji dainuodavo, kol jis užspausdavo burną bučiniu. Kai jie mylėdavosi, jai atrodė, tarsi tai būtų pirmas ir paskutinis kartas. Kai jo nebūdavo šalia, ji juto jo lūpas ant odos, jo kūną savo glėbyje.

Kažkas pabeldė į sunkias kedrines duris. Duslus beldimas nuaidėjo per visą namą. Ariba pašoko. Kiemas ėmė suktis prieš akis, ieškodama į ką atsiremti, ji prisitraukė kėdę.

– Neatidarykite! – patarė kambarinė, šviesiaplaukė smulkių kaulų mergaitė Rababa. Ji pastatė pintinę su kvapiomis mėtomis, kurią ką tik nešė į virtuvę, ir priėjo arčiau. – Ponas turi raktą. Ką gali žinoti, kas čia atsibeldė tokią valandą. Juk mes visiškai vienos.

Ariba su dėkingumu atsirėmė į jos ranką. Rababa buvo teisi. Beglobiai jaunuoliai naktimis siautėdavo Bagdado gatvėse, keldami muštynes ir prievartaudami moteris tik todėl, kad neturėjo ką veikti.

– Pažiūrėsiu pati, – pasiūlė Ariba ir pamerkė akį, žinodama, kaip Volframas bjaurisi kinų gėrimu. – Išvirk arbatos!

Susijaudinusi ji susitvarkė jubą, pasitaisė palaidus plaukus ir kasas ties smilkiniais. Tada paėmė deglą iš geležinio laikiklio ir perėjo koridorių. Mergina atsargiai pravėrė plyšelį.

Nuo oro gūsio deglas suliepsnojo. Abu vyrai gatvėje iš mandagumo stovėjo tolėliau. Juodaodis vergas nusilenkęs žengė į šalį. Jo šeimininkas buvo užsismaukęs izarą ant akių. Iš po jo kyšojo tik juoda barzda. Jis pakėlė uždangalą nuo veido ir iš lėto žengė į šviesą, krintančią į gatvę pro duris. Barzda slėpė jausmingas lūpas. Tankių blakstienų apriestos tamsios akys įsmigo į Aribą.

– Tu dar labiau išgražėjai, – pasigėrėjo Abdula al Mamūnas.

Aribai vos pavyko nuslėpti baimę. Ji skubiai apsižvalgė po aikštę, bet Volframo nesimatė.

Nelaukdamas kvietimo, kalifas žengė vidun. Mergina neramiai žvelgė į savo šeimininką. Jis sustambėjo ir dabar nešiojo trumpus plaukus su kutais ant kaktos, pagal naujausią madą. Ši šukuosena pabrėžė siaurus jo antakius ir tamsią veido odą, o aristokratiškas profilis atrodė griežtesnis. Mergina mostelėjo kambarinei, ir ši smalsiai apžiūrinėdama lankytoją pasitraukė. Kalifo tarnas liko ivane, Ariba aiškiai matė ilgus jo marškinius, boluojančius tamsoje. Ji atsisėdo ant jazminais apaugusio fontano krašto ir pakėlė akis į kalifo veidą, ieškodama jaunuolio, koks kadaise jis buvo. Bet per tiek metų, praleistų kartu, toks svetimas dar neatrodė niekad.

– Ko taip mane apžiūrinėji? – nepatenkintas paklausė Abdula. – Ieškai žilų plaukų?

Ariba ketino atsakyti, kad jis turėtų pakarti kirpėją, jei šis nemokėtų paslėpti pirmųjų žilų sruogų. Bet jo balso intonacija rodė, kad geriau patylėti.

– Neklausi, kaip tave radau? – Jis neramiai mostelėjo tarnui, ir šis išėjo. Abdula pradėjo žingsniuoti ten atgal po mėnesienos nutviekstą kiemą. Jis pastebėjo vartelius į skersgatvį kairėje, atidarė juos ir apsidairė.

– Dar niekada vergė nedrįso pabėgti iš mano haremo! – jis užtrenkė vartus ir nugara atsirėmė į juos. Matėsi, kad jis vos tramdo kylantį pyktį. – Vienas iš mano sugėrovų plaukdamas upe išgirdo tave dainuojant ir pranešė. Tu išjuokei mane prieš mano pavaldinius, o dabar įsileidi kaip prašytoją!

Žibinto atspindys šokinėjo fontano vandenyje. Ariba vengė pažvelgti į šulinį, tarsi Abdula galėtų pastebėti jos pasikeitimą. Nors mergina daug metų dalijosi su juo patalu, niekada nepakentė jo artumo.

– Buvo nešvarios dienos, – melavo ji. – Prastai jaučiausi.

– Savo nešvarioms dienoms perki namą, apie kurį net aš nieko nežinau? – Jis priėjo ir čiupo ją už rankų. Ji mėgino išsivaduoti, bet jis laikė stipriai ir negailestingai. – Tu per toli nuėjai, – iškošė pro dantis. – Kol manęs nebuvo, pakenčiau tavo įgeidžius, bet dabar neprileisiu nė vieno pašalinio meilužio. Nemanyk, kad esi neliečiama tik todėl, kad tave dievina kiekvienas vyras! – pagrasino Abdula. Jo balse buvo justi lig šiol negirdėta gaida. – Keturi kalifai buvo tavo meilužiai, bet dėl to tu toli gražu nesi kalifas!

Ariba užtektinai ilgai buvo kajina, kad suprastų, ką reikia daryti. Ji nusišypsojo gerai išmokta šypsena ir viena ranka apkabino jo kaklą. Kitos pirštų galiukais perbraukė per jubą žemyn. Kalifas norėjo ją nustumti, bet paskiau apsigalvojo. Praviros jos lūpos glamonėjo jo kaklą. Buvo šleikštu, bet kad išgelbėtų Volframą, ji buvo pasiryžusi net dar kartą suvedžioti Ibrahimą.

Abdula raumenys po glostančiais pirštais įsitempė. Atrodė, kad jis grumiasi su savimi. Staiga čiupo jos riešą ir prispaudė prie šulinio krašto. Ariba nugara pajuto marmurinį kraštą, jos plaukai paniro į vandenį. Abdula pasilenkė virš jos.

– Reikėjo man tave prigirdyti! – sušvokštė jis. Iš visų jėgų spaudė jos pečius prie akmeninio šulinio krašto. Tada įsisiurbė išalkusiomis lūpomis šalia jos burnos. Veltui Ariba grūmėsi su pasibjaurėjimu. Ji pasuko galvą į šalį ir švelniai pastūmė šeimininką nuo savęs.

– Dėl trijų ar keturių meilužių? – atkirto juokaudama. – Tada visas savo dainininkes išskandintum greičiau, nei Ishakas spėtų priruošti naujų.

Abdula vis dar stovėjo pasilenkęs virš jos, vienu keliu atsirėmęs į šulinio kraštą. Nustebęs pažvelgė į ją. Ariba norėjo išvengti jo žvilgsnio, bet jis privertė žiūrėti į akis. Jis atidžiai apžiūrėjo kiekvieną jos veido lopinėlį.

– Kas tas vyras, su kuriuo čia susitikinėji? – paklausė.

Ariba sukaupė jėgas, kad neparodytų siaubo.

Abdula sugriebė ją tvirčiau.

– Na?

Ji žvelgė netardama nė žodžio.

– Tu niekada nesistengei slėpti savo meilės nuotykių, – tarė nepatikliai. – Ar tai daugiau nei paprastas nuotykis?

Ariba spėjo susitvardyti. Ji žinojo, kad kajinai leidžiama beveik viskas, tik ne meilė. Ji meldė dangaus, kad Volframas pavėluotų. Tada gundomai išsitiesė, kad Abdula matytų permatomą džilalą jubos iškirptėje.

– Tu tikėjaisi, kad aš dėl tavęs suvedžiosiu Ibrahimą, o paskui kaip klusni žmona lauksiu tavęs hareme? Aš tik truputį paguodžiau save, daugiau nieko.

Abdula ilgai žvelgė į ją.

– Tu meluoji, – nusprendė. Dažytos akys prisimerkė, kaktoje įsirėžė statmena raukšlė. Ariba dar niekada nebuvo mačiusi jo tokio. Tik Harūną ar Rašidą.

Staigiu judesiu ji išsivadavo iš jo gniaužtų ir žengė kelis žingsnius ten, kur žibinto šviesa neapšvietė kiemo.

Abdula atsitiesė.

– Kas tas vyras? Vėl koks nors kilmingasis iš Chorasano? Ką čia su juo veikei?

Ariba atlošė galvą ir prisivertė nusijuokti.

– Ką tu sau manai? Tikiesi, kad su juo skaičiau Koraną, meldžiausi ir pasninkavau?

Abdula krūptelėjo.

– Pagalvok, Ariba! – perspėjo. – Negi ketini viską prarasti: ir šlovę, ir šeimininko palankumą? – Jis padelsė, paskui tyliai, pabrėždamas žodžius, paklausė: – Kuo jis vardu?

– Aš tau neprivalau atsiskaityti! – puolė Ariba. – Esu Barmakidų duktė. Kitaip nei tavo motina vergė, manoji buvo padori moteris!

Jis šoko iš vietos. Ariba norėjo išsisukti, bet Abdula pagavo, šiurkščiai čiupo už rankų ir papurtė taip stipriai, kad galva lakstė į šalis. Mergina norėjo išsivaduoti, tada jis užsimojo ir trenkė per veidą.

Nuo smūgio ji susvirduliavo, žengė kelis žingsnius atgal ir vos negriuvo. Oda degė, žandikaulį skaudėjo.

– Negaliu tavęs pakęsti! – sušuko Ariba neapykantos kupinu balsu. Ji atmetė plaukus ir spjovė jam po kojų: – Aš esu laisva moteris!

Abdula akimirką žvelgė į ją sutrikęs. Bet netrukus, regis, susitvardė.

– Aš įsakau nubausti mirties bausme verges ir net sugėrovus už daug mažesnius nusižengimus, – tarė pagaliau. Lūpos buvo pabalusios iš įsiūčio. Jis nusibraukė nuo drabužio nematomą dulkelę, tarsi norėtų atsikratyti šitokios gėdos. – Dar šiandien grįši į haremą, – paliepė. – O jei nenori būti sukaustyta grandinėmis, patariu artimiausiu metu iš jo nežengti nė žingsnio! Nesuerzink manęs dar kartą! – pagrasino. – Turiu kitų dainininkių. Gal jos ir nėra tokios stebuklingos, bet kas gi tave prisimins po kokių dvejų metų? Spėsi tik apsidairyti, o tavo balsas bus visam laikui nutilęs.

Ariba ketino atsikirsti, bet iš jos lūpų neišsprūdo nė žodelis.

Abdula laukė grėsmingai tylėdamas. Barzdotas, žibinto pusiau apšviestas veidas baugiai panėšėjo į tėvo.

– Tada gerai, – rimo jis, bet balse buvo girdėti klasta. – Tau esu dėkingas už sostą. Norėjai iš manęs gauti vieno žmogaus galvą. Jei pasakysi savo mylimojo vardą, išsiųsiu afšiną į patį beviltiškiausią Kurdistano užkampį.

– Atrodo, tau tai labai svarbu, – santūriai tarė Ariba. Ji pasitrynė ranką, kur ryškėjo mėlynė.

Abdula nemaloniai nusijuokė.

– Neliepsiu jam įvykdyti mirties bausmės, jei šito baiminiesi. Kalbam ne apie jį, o apie mano vergės paklusnumą. – Vis dar šypsodamasis pridūrė: – Ko tu tikiesi, mieloji? Kad garbingai jį apvesdinsiu su tavimi – kekše Ariba, keturių kalifų sugulove?

Mergina krūptelėjo kaip perlieta botagu.

Kalifas stebėjo ją neatitraukdamas akių.

– Aš prisimenu nesuvaldomą tavo neapykantą afšinui, – pasakė jis šiek tiek taikiau. – Taip neapkenčiama žmogaus, kuris viską iš tavęs atėmė, pavyzdžiui, garbę.

Ariba užsimerkė, kad išstumtų iš atminties šaltą Haidaro šypseną. Abejingumą veide, kai laikė durklą prie gerklės, kol Harūnas ar Rašidas malšino savo aistrą. Ji užsidengė veidą rankomis, bet tas vaizdas neišnyko.

– Jei pasakysi savo meilužio vardą, pamiršiu šį nusižengimą, – Abdula balsas įšliaužė į merginos sąmonę kaip gyvatė. Jame glūdėjo neišsakytas grasinimas, kai tęsė: – Man būtų sunku, jei reikėtų jo vardą sužinoti iš savo seklių arba išmušti iš tavęs.

Nusiminusi Ariba papurtė galvą. Dabar ji bijojo. Jai atrodė, kad išduoda pačią save, bet kalifas nepaliko pasirinkimo.

– Dibas ar Rakis, – iškošė ji dusdama.

Tiltas per Tigrą buvo ryškiai apšviestas. Nors vėlus metas, žmonės juo siuvo ten atgal. Mirties bausmė būdavo vykdoma ne kasdien, o dėl to, kad baudžiamos dvi kalifo sugulovės, reginys darėsi dar patrauklesnis. Kaip tik tuo metu atvedė surakintas verges. Deglų šviesoje jos buvo puikiai matomos. Per minią nuvilnijo šnabždesys. Abi maždaug aštuoniolikos metų ir akinamo grožio. Palaidi juodi plaukai gaubė blyškius veidus, jos vilkėjo paprastus lininius marškinius. Smalsuoliai pašnibždomis svarstė, kas paskatino kalifą atiduoti dvi tokias gražias jaunas moteris budeliui. Neištikima meilužė tik išskirtiniais atvejais būdavo nuteisiama paskandinti, dažniausiai pakakdavo šeimininko įsakymo išplakti.

– Sako, kad jos smaginosi viena su kita, – sukuždėjo kažkas minioje. – Ir nenuostabu, jei norite žinoti mano nuomonę, šiuo metu moterims retai tenka pamatyti šeimininką. Šnekama, kad kalifas turi du tūkstančius moterų, visos jaunos, aistringos ir visada geidžiančios pasaldinti artimui gyvenimą.

– Tada tas dvi neklusnias moteris lengva nubausti, – porino malonios išvaizdos vyras paprastais drabužiais. – Mano haremas – rėkiančių vaikų tvartas, o moteris, kurią galiu sau leisti, yra valdinga ir paverčia mano gyvenimą pragaru, kai į namus neparnešu pakankamai pinigų! – aimanavo jis.

– Jei viskas būtų pagal įstatymą, pirmiausia kalifas turėtų paskandinti dainininkę Aribą, – plūdosi išdžiūvęs žmogelis kadžio drabužiais, – paskandinti kaip gatvės katę! – Ištiesęs kaklą kaip maitvanagis jis spraudėsi pro minią į priekį, kad geriau matytų.

Vyrai nuvilko abi merginas prie turėklų, kur laukė uolų nuolaužomis pasunkinti du karstai. Moterys susižvalgė. Budelio paliepta, viena jų žengė į medinę dėžę, budelis užkalė dangtį. Kita buvo mirtinai išsigandusi ir mėgino išsivaduoti. Ji kaip laukinė priešinosi budelio gniaužtams. Vienas turkų kareivis trenkė jai per veidą ir užlauždamas balsą nusikeikė, tada du stiprūs vyrai įgrūdo merginą į karstą. Bet jos klyksmas netilo, net kai turkų samdiniai užkalė dangtį. Kiekvieną dėžę čiupo po du samdinius ir užsikėlė ant pečių. Budeliui mostelėjus, jas įmetė į vandenį.

Minioje nuvilnijo prislopintas murmesys. Dėžės tuoj pat nugrimzdo, riksmas nutilo.

Mylia žemiau nuo pagrindinio tilto Tigru plaukė nuomota valtis. Vėlu, pamanė Volframas, Ariba seniai nekantraudama laukia. Ir pats nenustygo. Jie nesimatė jau dvi dienos. Vienas gulėdamas lovoje, jis iš proto ėjo, galvodamas apie šiltą alsuojantį kūną savo glėbyje. Net kai įkaitęs nusitraukdavo nuo savęs paklodę ir vėsus oro gūsis paglostydavo odą, jį pildavo prakaitas, ir jis neramiai vartydavosi, kol pilka brėkšma paskelbdavo rytą.

Likus šimtui žingsnių iki Aribos namo, davė valtininkui ženklą prisišvartuoti. Jis užmokėjo ir peršokęs dumblino vandens juostą, kuri laižė akmeninius laiptelius, atsidūrė sausumoje. Kelias vedė į kalną, į Mansuro gatvę. Volframas priėjo nedidukę aikštę. Prieš žengdamas pro vartus budriai apsidairė. Varteliai dešinėje gatvelės pusėje – tiesiai į namo kiemą. Viduje juos beveik visiškai dengė šakota laukinė figa, išleidusi šaknis tarp kiemo plutelių. Volframas uždaręs vartelius įėjo vidun.

Nustebęs sustojo. Jis tikėjosi, kad išsiilgusi Ariba pasitiks. Volframas ištraukė lenktą kardą iš raižytų sidabro makščių.

– Rababa? – tyliai pašaukė kambarinę. Atsakymo nebuvo. Tik tvarte, kuris sodo pusėje ribojosi su kiemu, prunkštė Aribos kurdų arkliukas. Volframas apgraibom nusigavo iki virtuvės ir uždegė kaltos geležies žibintą, kuris visada stovėdavo prie krosnies. Židinys dar buvo šiltas, bet niekas neužpylęs anglių. Sunerimęs vyras pakėlė žibintą, kitoje rankoje spausdamas ginklą. Ariba negalėjo dingti, netarusi nė žodžio.

Volframas užlipo siaurais laipteliais į antrą aukštą, į mažutį grotuotą koridoriuką. Pirmas kambarys šalia koridoriaus buvo Aribos miegamasis. Kaip visada geležinis anglių šildytuvas buvo pristumtas prie kilimais ir pagalvėmis užkloto sariro. Ant juodais, raudonais ir baltais raštais margintų grindų plytelių buvo sidabrinis padėklas su šviežiomis datulėmis. Jos nepaliestos, kaip ir sariras, tik ant lovos gulėjo šachmatų lenta. Jis atidžiai pažvelgė ir priėjo arčiau, atsargiai pastatė žibintą ir paėmė popieriaus skiautę, paslėptą tarp bokšto ir žirgo.

Mylimasis,

atleisk man, kad ir vėl pabėgau. Bet aš nebegaliu tavęs matyti. Nesu ta, kuri buvau anksčiau. Kada nors imsi mane niekinti, o aš to neištversiu. Išlaikyk atmintyje tą mergaitę, kurią mylėjai, ir pamiršk Aribą, kalifų meilužę...

Volframas nuleido ranką su laiškeliu. Jis išėjo į galeriją ir susimąstęs pažvelgė į tamsų kiemą. Tada paslėpė popieriaus skiautelę ant krūtinės ir tyliai, kaip buvo atėjęs, išėjo iš namo.

Ir kitą dieną Ariba nerodė jokių gyvybės ženklų. Kuo ilgiau Volframas negavo žinios, tuo labiau jį kankino klausimas, ar tik nebus ji laiške parašiusi tiesos. Būtų ne pirmas kartas, kai jai nusibodo meilužis. Nuo šios minties jis ėjo iš proto. Nusiminęs mėgino rasti priežastį, kodėl ji grįžo į haremą. Jam atrodė, kad ji kažko bijojo. Nusprendė duoti jai kelias dienas laiko, paskui imtis veiksmų. Kad ir kas būtų, jis nepasiduos, net jei reikėtų ją išvogti iš kalifo haremo.

Praėjo trys dienos, ir į duris Harbijos kvartale kažkas nekantriai pabeldė. Volframas nuo savo darbo stalo budriai apsidairė. Jis pastūmė į šoną varinį kavinuką, stovintį prieš jį ant sidabrinio padėklo, ir atsistojo. Buvo labai karšta, ir jis vilkėjo tik trumpą sudrą be rankovių. Dėl visa ko iš geležimi kaustytos skrynios išsiėmė kardą, makštis numetė ant grindų. Žemės spalvos kilimas sugėrė žingsnių garsą. Tada atidarė duris.

– Jūs? – pastarąsias savaites Volframas vengė afšino. Jis nenorėjo išgirsti klausimo, kuo labiau pasitiki: draugu ar mylimąja.

Haidaras netaręs nė žodžio davė ženklą sekti paskui. Frankas nustebo, koks jis buvo suirzęs. Ketino pasiimti izarą, bet afšinas nekantriai mostelėjo. Volframas uždarė duris ir nusekė paskui.

Jo namas buvo tik už kelių žingsnių nuo šiaurinio kanalo. Haidaras nuvedė jį skersgatviu prie krantinės, kur plūduriavo apvalus barkas. Nedidukų pakrantės namų languose nesimatė nė švieselės. Nuo juodo vandens kilo rūkas kaip nuo Šat al Arabo pelkių. Afšinas įlipo į valtį ir čiupo irklus.

Buvo girdėti tik negrabiai užsandarintų medinių šonų girgždėjimas. Nedidelis žibintas valties pirmagalyje vos apšvietė rūko tumulus. Dešinėje blankios švieselės ir galingų mūrų šešėliai rodė, kad jie praplaukė Mediną as Salam. Keli pavieniai žibintai apšviesdavo tai pliką namo sieną, tai grotuotą balkoną. Kitur buvo tamsu.

Volframas norėjo tyliai paklausti, bet afšinas papurtė galvą. Kai pasiekė kanalo žiotis, jis pasuko valtį į ištuštėjusio Tigro vidurį. Tokiu oru net žvejai liko namie. Haidaras įtraukė irklus ir leido vandeniui pačiam nešti valtį.

– Jūs ir vėl nepalikot pėdsako, – nutraukė afšinas tylą, kai įsitikino, kad niekas negirdi. Ir neprašomas paaiškino: – Kalbu apie naktį, kai Ibrahimas prarado sostą.

– Nuo Abdula al Mamūno nesunku pasislėpti, – atsakė Volframas pašaipiai. – Jis nė nepastebėtų, jei viena iš jo favoričių išpaišytų nuogą jo užpakalį! – Jis santūriai atsilošė į valties kraštą ir sukryžiavo rankas.

– Regis, gerai pažįstate kalifo favorites, – klastingai paklausė Haidaras. – Ir Aribą?

Volframas pajuto, kaip sudra prilipo prie kūno. Pokalbis vis labiau panėšėjo į apklausą.

– Pastarąjį sykį ji atsiuntė eunuchus karius manęs sumušti, – nusuko jį kita linkme. – Ir dėkodamas už tai turėčiau ją pasiguldyti į lovą? Jūs perdedat.

– Jūs suktas kaip šakalas, – nusijuokė afšinas nelinksmai. – Bet man nereikia tyrimo, kad aiškiai viską matyčiau.

– Kas jūs, Haidarai, mano nuodėmklausys?

Afšinas vėl paėmė irklus ir parodė į dešinę, kur prasidėjo platus Isos kanalas. Jis užtikrintai irklavo valtį ten, į šiitų kvartalą Karchą. Grotuoti balkonai kabojo visai ties vandeniu, nusvirę augalai braukė vyrams per galvas. Ant kranto riogsojo krūvos dvokiančių atmatų. Dengtos gatvės buvo kaip išmirusios. Šiuo laiku jose pasirodydavo tik kekšės, gatvių plėšikai ir kitokios padugnės.

– Jūs leidžiatės kajinos pinklių pagaunamas kaip naujokas, – pasakė afšinas pusbalsiu. – Ta moteris nieko kita nemoka, tik priversti paklusti tokius kvailius kaip jūs. Kalifo kekšė! Ar žinot, ką pastatytumėte ant kortos, jei atimtumėte iš valdovo tai, kas jam priklauso? Tikiuosi, nepamiršote savo pareigos!

Apsimesdamas nesuprantąs, Volframas tik kilstelėjo antakius. Dabar jis džiaugėsi, kad buvo ginkluotas.

Tylėdami jie yrėsi kanalu Eufrato link. Ne kartą praplaukė dvokiančias, purvinai geltonomis putomis apėjusias kloakas. Prie kranto riogsojo pusiau paskendusios valtys, kurių dugnus sukapojo jaunuoliai, apimti naikinimo aistros. Afšinas parodė į kelis iš vandens kyšančius apipuvusius polius, prie kurių buvo pririštos valtys. Apylinkė nekėlė pasitikėjimo. Vis dėlto Volframas iššoko paskui jį ant siūbuojančio tiltelio, einančio į krantą.

Haidaras vedė jį apleista vos kylančia gatve. Frankas pažino šešėlį teikiančias arkadas iš abiejų pusių – Karcho knygų turgų. Dieną čia būdavo judriausia miesto vieta: kopijuotojai ir pergamento pirkliai vienas per kitą šūkalodami siūlė savo paslaugas. Mokslininkai ir poetai čia susitikdavo su raštininkais ir baridais, veidus užsidengusios damos prašydavo raštininkų parašyti meilės laišką savo garbintojams, amatininkai – savo sąskaitas. Dabar tamsoje vos galėjai įžiūrėti mūrines arkas. Buvo girdėti tik odinių sandalų tapsėjimas, tik vieniša katė pasibaidžiusi šmukštelėjo į kitą kelio pusę. Be garso kaip šešėliai vyrai pasuko kairėn, į šoninę gatvelę. Afšinas patraukė mečetės link – prie neišvaizdaus molinio pastato su įprastu apskritu minaretu. Jo papėdėje prie sienos glaudėsi žemas hamamas.

Volframas jau ketino pasišaipyti: ar tik ne išsimaudyti atsivedė čia jį afšinas tokią vėlyvą valandą. Bet Haidaras nekantriai mostelėjo ranka. Jis žengė ne prie uždarytų pagrindinių durų, o pavėdėjo savo palydovą dešinėn. Skersgatvis tarp belangių namų buvo toks siauras, kad vyrai netilpo eiti greta. Gatvelė atsirėmė į mūro sieną. Afšinas apsisuko.

Nejučia Volframas suspaudė durklo rankeną.

– Ką tai reiškia, Haidarai?

Šis parodė ant vyrių siūbuojančias duris hamamo sienoje. Nelygūs laipteliai vedė žemyn. Medinė stakta buvo sutrupėjusi, slenkstis kreivas, tarsi pelkėtas pirties pamatas būtų nusmukęs. Volframas klausiamai pažiūrėjo į draugą.

– Kas yra? – sušnabždėjo Haidaras. – Bijot?

Neatitraukdamas rankos nuo ginklo, Volframas atidarė duris ir pasilenkė eidamas pro suskilusią staktą.

Jis atsidūrė žemame koridoriuje. Iš pirmo žvilgsnio atrodė, kad šis iškirstas uoloje. Volframas palietė sieną ir apčiuopom nusėlino iki menko šviesos šaltinio koridoriaus gale. Ten koridorius virto apskrita patalpa. Dubenėlis su plūduriuojančia dagtimi skleidė silpną šviesą. Lubos buvo tokios žemos, kad aukštaūgis frankas turėjo įtraukti galvą į pečius. Ant pajuodusios nuo suodžių sienos krito šešėlis – paskui įėjo Haidaras. Tik dabar Volframas užuodė aštrų ataušusių dūmų kvapą. Krūvos anglių ir geležiniai įrankiai liudijo, kur jie atsidūrė: hamamo kūrykloje.

Ant žemės susigūžęs sėdėjo stambus žmogus. Purvini skarmalai vos pridengė kūną. Haidaras papurtė jį už peties, šis išsigandęs pašoko. Volframas nustebęs šūktelėjo.

Veidą slėpė susitaršiusi barzda. Susivėlę žilų sruogų išmarginti plaukai buvo reti ir atrodė nevalyvai. Veidą ir drabužius vagojo suodžių dryžiai. Bet kai jis pro barzdos plaukus nervingai iššiepė mėsingas lūpas ir pasirodė dantys nelyg kinų drakono ant šilko, Volframas atpažino. Ranka pati čiupo durklo rankeną, bet afšinas jį sulaikė.

– Pagalvokit, ką darot! – sušnabždėjo Haidaras.

Pusbalsiu riktelėjęs, Volframas įkišo ginklą atgal į makštis. Jis tvirtai sukando dantis, kai prisiminė, kaip šis žmogus žvilgsniu rijo Aribą. Tai Ibrahimas ibn al Mahdijus – kalifas apsišaukėlis, kuris neseniai buvo pasiglemžęs Abdula al Mamūno valdžią. Žmogus, kurio laimėjusio kalifo kariai nuo tada veltui ieško.

Po savaitės Ishako al Mausilio namuose prabangiame Rusafos kvartale aidėjo muzika. Iš virtuvės nešina ąsočiu ant galvos į kiemą įėjo vergė. Dar prie įėjimo ji pastebėjo pasišiaušusį, iki pakinktų apdrabstytą purvu kurdų arklį. Neįprastas šurmulys taip pat liudijo, kad svečias atvyko iš toliau. Vergai tempė muzikos instrumentus: ilgakakles liutnias, arfas ir būgnus. Kastanječių taukšėjimas ir skundą primenantys Rababos fidelio garsai skardeno koridoriais. Mergaitė smalsiai dairydamasi pastatė savo naštą ant žvaigždės formos šulinio krašto. Antrame aukšte už medinių grotų susispietusios vergės žvelgė žemyn į kiemą. Tikriausiai jų dėmesį patraukė triukšmas kiemo gale. Ten stovėjo būrelis Ishako mokinių ir šokėjų. Moterys vilkėjo ne brangius šilkinius sijonus, o kelnes ir trumpus švarkelius, tai liudijo, kad jų pasirodymas neplanuotas. Juodaplaukė moteris būrelio vidury vilkėjo madingą raudoną kvabą. Vergė nustebusi padėjo ąsotį ir atidžiau įsižiūrėjo. Be abejo, čia Ariba.

Mergaitė su vandens ąsočiu smalsiai priėjo arčiau. Net ir ji girdėjo paskutines Bagdado paskalas, kad iš pavydo kalifas įsakė uždaryti įžymiąją dainininkę.

Ariba žengė iš šokėjų būrio ir sudavė į tambūriną. Stiprus Ishako vynas svaigino. Mergina jau buvo susipylusi jo daugiau nei du ratlius, matyt, todėl audė mintį apie Volframą. Pagalvojusi, kad jį išdavė, burnoje pajusdavo nemalonų skonį. Jei būtų nors truputį pasisekę, viskas būtų taip, kaip paskutinį jų vakarą: tada sode ji juokais nustūmė Volframą nuo tiltelio į upę. Šis juokdamasis nusitempė ją į vandenį, ir jų bučiniai virto beprotišku aistros šokiu. Duslus būgno dundėjimas virpino kūną. Ariba atmetė palaidus plaukus ir užtraukė:

Tave tik vieną karštai myliu,

Nusidedu paklusniai dėl tavęs,

Ar nuramintum mano ilgesį nebylų,

Ar mano numalšintumei aistras.

– Vis dėlto ji įtaisė kalifui ragus! – išgirdo šnabždant šokėją, kitos sukikeno.

Ariba atsigręžė į mergaitę.

– Prilaikyk liežuvį už dantų, kai aš dainuoju, lesbe! – sušnypštė tarp posmelių.

Vergė išsigandusi pakėlė akis. Tą pačią akimirką Aribos veide pasirodė dirbtinė šypsena, tarsi nieko nebūtų atsitikę. Šokėjos judėjo greitu ritmu. Tai pirmyn, tai atgal. Ant drabužių ryškėjo pirmosios prakaito dėmės, nors rytas buvo vėsesnis nei paprastai, nes naktį lijo. Jos lingavo klubais. Aribos galvoje sukosi ugnies kamuolys, kuris su kiekvienu būgno dūžiu darėsi didesnis. Įkaitusi ji atsegė viršutines savo kvabos sagas. Pakeitė tonaciją ir uždainavo lengvabūdišką dainelę:

Paguodžia meilės liūdesy tik tai,

Kai mylimajai antspaudą sulaužai,

Įkąsdamas iš proto išvarai,

Kai iškilias krūtis junti,

Prispaudi ją prie kūno karšto

Ir viską žemėj pamiršti.

Soumaja, Ishakas ir dainininkai Bunanas bei Aluja, sėdintys ivane, prapliupo juoktis. Soumaja pratisai suklykė, vyrai ėmė ploti. Šokėjų eilė susijaukė, dvi merginos susidūrė. Pridususi Ariba nusilenkė.

– Ahsanti, mergaite, ahsanti! – dar vis plodamas, Ishakas ėjo kaip veidrodis išblizgintomis marmuro grindimis. Aplink akis ir burną veidą vagojo gilios raukšlės. Įspūdinga kumpa nosis pūpsojo veide lyg papūgos. Puikiai valdydamas balsą, jis vis dar dainavo scenoje. Kaip visada vilkėjo akį rėžiančius drabužius: šiandien ryšėjo šafrano geltonumo skarą ant kaklo, ją buvo išmoningai užmetęs ant peties.

Šokėjos su didžiule pagarba žvelgė į praeinantį mokytoją. Su taure rankoje jis apkabino Aribą, vynas kliūstelėjo per kraštus.

– Matyt, tu apsėsta šaitano, nes esi velniškai nuostabi! Kronikose apie tave pasakos... – sunkiai versdamas liežuvį, jis mėgino suregzti vardą, – ...al Kindis, toks to berniuko vardas. Tu įvarai į tarabą net savo senąjį mokytoją. Tavo balsas magiškas. – Jis plačiai mostelėjo ranka su taure ir priglaudė ją prie merginos lūpų.

Ariba išlenkė vyną vienu gurkšniu. Silpnas pykinimas priminė, kad gerokai išgėrė. Bet jai vis dar buvo negana. Vėl ėmė dulkti lietus ir atvėsino orą. Ariba ir Ishakas susikibę priėjo prie ivano, ir šokėjos čiauškėdamos nubėgo į namą. Ishakas užkliuvo už vieno iš sunkių molinių vazonų su palmėmis, ir lietaus lašeliai, apkritę palmių vėduokles, aptaškė Aribą. Ši sucypė ir puolė į ivaną, žiūrovai kvatodami plojo.

Soumaja gulėjo ant sofos. Padėjusi tamsiomis šilko kojinėmis apmautas kojas ant pagalvių, ji kimšo lauzinajų. Neseniai pusryčių sušlamštė saldų migdolų pyragą, nenuostabu, kad kasdien darėsi vis apkūnesnė. Aluja, dailus vaikinukas susitaršiusiomis juodomis garbanomis ir trijų dienų barzda, pasislinko užleisdamas vietą Aribai. Jie susitiko ne pirmą kartą, mat kajina galėdavo su draugėmis išgerti, kai leisdavo šeimininkas.

Ariba nutūpė šalia ir dejuodama ištiesė kojas. Vynas dūzgė jos galvoje kaip spiečius piktų bičių. Ji kaip nugalėtoja nukreipė žvilgsnį pro marmuro arkas į šiltą lietų. Tai pasius Abdula, kai sužinos, kad vėl slapčia išsprūdo iš haremo! Afšino būriai vakar išvyko į Kurdistaną, jos sandėris su kalifu įvyko. Dabar reikėjo trupučio kantrybės, kol jis pamirš Volframą. Mergina degė nekantrumu, kada galės pamatyti mylimąjį, paaiškinti, kodėl jį atstūmė, ir tęsti nuo tos vietos, kurioje nutrūko santykiai. Abdula negalėjo pastatyti sienos, kuri ją sulaikytų, o eunuchus galima ir papirkti.

– Į Aribos sveikatą! – sugriaudėjo Ishakas. – Nes tai ji nuvertė Ibrahimą nuo sosto! Dabar jis sėdi kažkokioj purvinoj skylėj ir kuria naujas dainas. Tikriausiai jo persiškų improvizacijų klausosi žiurkės. Bet Bagdade viešpatauja Ishakas al Mausilis ir klasikinė arabiškoji tradicija!

Jis pateliūškavo ritliją ir, įsitikinęs, kad ji tuščia, mostelėjo tarnui atnešti daugiau vyno. Tada atsistojo ir laimingas nusvirduliavo į virtuvę reikalauti pyrago.

Soumaja ranka su taure parodė Aribai į veidą.

– Tu pakeli švino baliklį geriau negu aš, – pasakė. – Man nuo jo svaigsta galva.

– Argi ji svaigsta nuo to? – nusijuokė Ariba taip garsiai, kad net užspringo. – O aš maniau, nuo vyno!

Soumaja paplojo sau per šlaunis, net Bunanas nusišypsodamas kilstelėjo pagal naujausią madą apkirptą barzdelę. Jis nešiojo trumpai apskritimu kirptus plaukus, deja, ši naujoviška šukuosena jo smakrą dar labiau didino. Šalia tauraus saracėniško Alujos profilio jis atrodė dramblotas.

– Ar tiesa, kad turi slaptą meilužį, kurio vardo neišduodi? – paklausė Aluja, kai mergina nusiramino.

Ariba atmetė plaukus ir ištiesė kaklą į visų haremo gyventojų išsvajotą vyrą.

– Nori pajusti rojaus skonį? – vynas ją nuteikė poetiškai. – Ji timptelėjo savo palaidinės iškirptę. – Paliesk mane šioje vietoje, čia jis mane bučiavo.

Aluja, kuris jau, regis, buvo įkaušęs, pamėgino nuberti tą vietą bučiniais, bet mergina juokdamasi jį nustūmė. Soumaja spoksodama į Aribos kaklą vėl kyštelėjo savo geluonį.

– Labai gražu, – sučepsėjo pilna burna. – Bet tai daug įdomiau, – ji nusipurtė nuo drabužių trupinius ir parodė į popierius, gulinčius šalia ant sofos. – Nenuostabu, kad nė viena dainininkė nesikalba su tavimi. Nėra laiško, kuriame koks nors kilmingas jaunuolis nemaldautų tavęs patenkinti aistrą. Kai kurie net kuria tikras eiles.

Svyrinėdamas grįžo Ishakas. Jis pakėlė izarą, kurį buvo užmetęs ant savo nešulio, ir padėjo naują padėklą su lauzinaju ant grindų. Pyragas kvepėjo saldžiu medumi, pistacijomis ir šviežiai maltais migdolais.

– Puiku! Rytojaus popietei man reikia dainos. Pasirodymas, o kalifas nori išgirsti naujausią.

– Aš nepakankamai įkaušęs, kad kurčiau! – sududeno Aluja, ir Soumaja sukikeno. Ji pakėlė laiškus.

– Ir kas gi čia? Kol mėnulis kabės danguje ir nebyliai liudys mano kančią... Ne, tai nuvalkiota, pagaliau kiekvieną mėnesį būna jaunatis. – Ji pavartė dar. – O tas gražuolis iš Chorasano rašo gražias eiles. Koks ten jo vardas, Mudabiras? O gal Ibn al Mudabiras? Nesvarbu, šiandien iš jo laiškų nėra. Palaukit, o kaip šitos eilės? Nė pats rūsčiausias kurdas negalėtų manęs giliau sužeisti už mano aistrą tau... Gražu, bet jokio ritmo.

Ishakas pagrojo liutnia kelis akordus ir susiraukė. Jis pamėgino kitą tonaciją. Bunanas jam pritarė, pakeitė ritmą ir Ishakas nepatenkintas susiraukė. Jis padavė Aribai liutnią, kad paimprovizuotų tarp vyriškojo makvam rast ir moteriškojo bajati. Skambus Alujos tenoras tai vienur, tai kitur pritarė. Soumaja mušė kojomis taktą, kaip iš kibiro pilantis lietus sudarė foną. Sodriu, ilgesio kupinu balsu Ariba vėl užtraukė dainą. Kai kuriose jausmingose vietose ji nutaisydavo perdėtai geidulingą balsą, tada jos dainavimą pertraukdavo kitų kvatojimas.

– Dabar karas Kurdistane bus kaltas dėl sulaužytų meilės priesaikų! – pasišaipė Ariba ir perdavė liutnią Soumajai.

– Nenuostabu, apie jį visi tik ir kalba. – Kantriai ir tąsydama nervus ji išgrojo dešimt tonacijų styga bam. – Turėtum būti dėkinga, habibti, jei tau nusišypsos mažutė sėkmė ir sukilėliai tave išvaduos nuo seno priešo.

Ariba atmetė drėgnus plaukus ir čiupo už saldumynų.

– Nuo afšino, – tarė atsidusdama. Metų metus ji laukė teisingumo, dabar jis bus įvykdytas. Soumaja grąžino instrumentą.

– Ir nuo jo, bet pirmiausia nuo Dibo ar Rakio.

Pyragas išdribo ant grindų. Ariba staiga išsitiesė, net suspengė ausyse, lyg kas būtų sudavęs. Sulaikiusi kvapą, ji papurtė galvą. Neištarė žodžio, tik spoksojo į drauges.

– Ar nežinojai? – jos reakcija suglumino Soumają. – Kalifas išsiuntė jį su afšino pulkais į Kurdistaną. Vakar.

Kai apsunkusi nuo vyno ir skaudama galva Ariba grįžo į haremą, jautėsi kaip sumušta. Abdula ją išdavė. Jis iš pat pradžių planavo siųsti Volframą į mirtį. Neapykanta šeimininkui tapo nepakeliama. Ariba įsiutusi traukė iš skrynios jo dovanotus prabangius drabužius. Pirmus pasitaikiusius po ranka pradėjo plėšyti, bet staiga paleido medžiagos skiautes iš rankų ir užsidengė veidą. Juk pati pasakė Volframo vardą. Nejau tai jos kaltė?

Nuo jos išvykos pas Ishaką šeimininkas visą dieną su ja elgėsi neįprastai šaltai. Be to, lankė beveik kas naktį. Ariba mielai būtų išmetusi jį lauk, bet suprato, ką tai galėtų reikšti jos mylimajam. Kalifas galėjo bet kuriuo metu Volframą grąžinti ir radęs dingstį nukirsdinti. Todėl sukandusi dantis leidosi su savimi daryti bet ką. Abdula aistra, regis, buvo labiau nesuvaldoma kaip visada. Kai jis išeidavo, mergina lengviau atsidusdavo ir kaip apsėsta puldavo į hamamą.

Vasara ėjo į pabaigą. Šiltas oras viliojo į gamtą, kad būtų galima pailsėti nuo miesto dulkių ir triukšmo. Abdula įsakė ir dalį haremo nugabenti dengtais kuprių neštuvais į Dair Bašaros vienuolyną. Bagdado apylinkėse esantys vienuolynai buvo mėgstamos išvykų vietos: oras ten grynas, maistas ir vynas geras. Vyrai mėgaudavosi žvalgydamiesi į gražutes jaunas novices, o moterų pas vienuoles niekas nevaržė. Kalifas žadėjo atvykti, kai tik leis valstybės reikalai. Ariba vis dar jautėsi prastai, bet šeimininkas įsakė keliauti su visomis. Bijodama, kad vėl pakils temperatūra, ji netrinko galvos, tik pasikvepino ambra. Mergina nesijautė pakankamai stipri net dainuoti.

Vienuolynas buvo už kelių mylių nuo Bagdado ir glaudėsi prie Tigro. Netoli nuo čia prasidėjo dykuma, bet mažutis iš akmenų sukrautas pastatas stovėjo nuo smėlio audrų saugomas šlaito. Vynuogių lapai jau nusidažė raudonai. Dangus čia buvo toks giedras, kad už upės galėjai įžiūrėti Zagro kalnus. Krikščionims kalifo žemėse nebuvo leidžiama skambinti varpais. Todėl kartkartėmis tylą suardydavo tik medinės tarškynės barškėjimas, raginantis vienuoles rinktis į maldą.

– O ponia Sukar neatvažiavo, – pasakė viena mergaitė.

Vergės ir viena iš teisėtų Abdula žmonų – Bouran buvo sugulusios ant čiužinių ir sarirų vynuogyne už pastato. Baldakimas teikė šešėlį. Kalifo žmona mėgino groti Aribos liutnia, bet jai sekėsi apverktinai. Kaskart, kai ji braukdavo pirštais per stygas, kajina krūptelėdavo. Kad tik greičiau atjotų Abdula, ir ji pagaliau liautųsi! Ariba baiminosi dėl brangaus instrumento.

– Sukar tupi rūmų išvietėje ir vemia, – paaiškino Bouran rūgščia mina ir padėjo liutnią į šalį. – Sakykit ką norit, bet ji nuo kalifo pastojo.

Ariba skubiai nunešė instrumentą į saugią vietą ir lengviau atsidususi atsigulė alyvmedžio pavėsyje. Iškvepintos jos plaukų sruogos buvo drėgnos, o ant sprando susukti plaukai neleido vėjeliui gaivinti odos.

– Ariba irgi šito siekė, – tęsė Bouran. Ji patvarkė pamušalą, kuriuo stengėsi savo kūnui suteikti putlias moteriškas formas. – Grįžęs iš Rytų, kalifas niekaip negali ja atsimėgauti. Pastarąjį sykį mačiau einantį iš jos miegamojo visai išsekusį. O kai paskui atėjo pas mane... geriau net nekalbėti! – Ji pasuko savo dailų, truputį per liesą kiaunės veidelį į kitas. – Sakau jums, ji iščiulpė jį kaip voras!

Nesirūpindama dėl pavydžių žvilgsnių, Ariba gurkštelėjo imbierų gėrimo, kurį buvo rekomendavęs gydytojas. Nepakeliamas skausmas tvaksėjo į smilkinius.

– Nuo kada tau patinka imbierai? – paklausė Takruba. Pastaruoju metu jos su Bouran buvo vandeniu neperliejamos draugės. Kalifo žmona atsigabeno ją čia padainuoti Abdula. Sprendžiant iš plačių drabužių, Takrubos planai siekė daug toliau. Bet dabar ji mirksėjo ir atrodė ne itin viliojamai, nes aliejus, kuriuo ištepė pirmąsias raukšleles, buvo suvarvėjęs į akis. – Gal aš klystu, bet tavo krūtys papilnėjo.

– Nė velnio negausi tu mano maisto receptų, – atkirto Ariba, neimdama jos žodžių į galvą.

Takruba užkimšo aliejaus buteliuką.

– Kalifo gydytojas žydas jau du kartus pas tave buvo.

– Hasdajus ibn Musa? – Gėlė kiekvieną kūno kaulelį, bet Aribos niekas neprivers pasiduoti. Ji išsitiesė, ir raudona juba, kurią dovanojo Abdula, prigludo prie kūno. – Gražus vyras.

Moterys nusijuokė.

– Net raganystės angelai Harutas ir Marutas galėtų iš tavęs pasimokyti, – pasidavė Bouran. – Būk gera, pasakyk, ką darai su Abdula datule, kad jis nebenori jos merkti į jokį kitą pieną?

– Visai paprasta, – vaitodama Ariba pasirėmė ant alkūnių, – pavykusi užkandėlė yra pusė valgio. – Ji atsistojo ir paėjėjo prie mūro sienos, kad pro prieskonių daržą pasižvalgytų į toliau plytintį slėnį. Ir vėl vos sulaikė silpną pykinimą.

Takruba atsekė paskui.

– Kalifo gydytojas garsėja padorumu, – klastingai prakalbo ji. – Ko gi jis iš tavęs norėjo?

Ariba neatsakė, tik atsirėmė į žemą akmenų aptvarą ir giliai įkvėpė. Iš daržo sklido sumedėjusių čiobrelių kvapas. Gumbuoti rozmarinų krūmai, šalavijai ir kitos žolelės skurdo akmenuotoje žemėje, net aguonos – tikriausiai vienuolės iš jų gamino migdomuosius ir skausmą malšinančius gėrimus. Mergina galvojo apie Balcho pakrančių pievas, kur pavasarį augalai viską užgožia švelniai violetiniu kilimu ir aguonų šventė miestą, stūksantį kalnų papėdėje, paverčia gėlių jūra. Ariba pasirėmė į alyvmedį, kurio gumbuotas kamienas kyšojo iš mūro. Ji ieškojo vienos vietos horizonte. Nuobodžiame dykumos peizaže Šilko kelias buvo vos matomas.

– Prisiminimai? – paklausė Abdula už nugaros, matyt, atėjęs tiesiai iš vienuolyno kiemo. Takruba truputį pasislinko, kad padarytų jam vietos. Kalifas čiupo Aribos ranką, tai buvo savininko judesys.

Jis mostelėjo kitoms moterims ir, parodęs į eunuchus, kurie ant staltiesės buvo dar tik pradėję dėlioti gaivinamą maistą, paprašė:

– Iki valgymo dar turim laiko. Padainuok mums!

Aribos galva taip smarkiai tvinksėjo, kad norėjosi rėkti.

– Prastai jaučiuosi – atsakė ji.

– Pas Ishaką tu net pasigėrusi dainavai, – įsiterpė Takruba piktdžiugiškai. – Regis, daina buvo apie didžiąją meilę. Tu ją parašei tikratikių valdovui, ar ne?

Ariba išsigando.

– Tą dainą reikia dar taisyti, – stengėsi išsisukti. – Ritmas...

– Nėra ko bijoti. Juk čia visi savi, – Abdula balse buvo girdėti neištartas grasinimas. Blyškios jo lūpos sakė, kad suprato Takrubos užuominą. – Ar prašyti kitos dainininkės?

Takruba pergalingai šypsojosi. Aribos kaktą išpylė šaltas prakaitas. Abdula iš balso pastebės jos jausmus Volframui. Bet tylus įsiūtis jo veide sakė, kad negalima priešintis. Jei padarys bent mažiausią klaidą, kalifas įsitikins, kad jo spėjimas teisingas. Tik puikus atlikimas galėtų išsklaidyti abejones. Ji pašaukė Rababą ir jau ketino prašyti liutnios ir kėdės.

– Tau nereikia liutnios, – sulaikė tarnaitę Abdula. Jis paleido Aribos ranką ir reikliai mostelėjo. Jausmingos jo lūpos grėsmingai šypsojosi. Dabar jis dar labiau panėšėjo į Harūną ar Rašidą.

Ariba suprato: jis žino, kam parašyta ta daina, ir nori įrodyti savo galią. Mergina susvirduliavo. Prieš akis šokinėjo žali ratilai, kojos linko. Paskutinę akimirką ji užčiuopė už nugaros akmenų sieną ir įsikibo į ją. Kaip darė tūkstantį kartų, išsitiesė, kad balsas skambėtų laisvai. Ryžtingai, nerodydama silpnumo, pradėjo:

Tave tik vieną karštai myliu...

Abdula stebėjo, kaip ji improvizuoja. Tarp antakių ir aplink nosį įsirėžė gilios raukšlės. Ariba prisivertė sutelkti dėmesį į muziką. Nuo svaigulio zvimbė ausyse, tad ji vos ištraukė ketvirtinius žingsnius. Labai stigo liutnios. Ji prisiminė, kaip kalnuose dainuodavo be jos pritarimo. Pakeitė tonaciją ir ketino įpinti į melodiją žemų tonų, kurie visada varydavo vyrus iš proto.

...nusidedu paklusniai dėl tavęs...

Bet jai nepavyko. Galima buvo suvaidinti šypseną, bet ne balsą. Į dainą įsipynė neišverktos ašaros, jos draskė melodiją ir suteikė aistringo skambesio. Abdula buvo negailestingai įsmeigęs savo dažytas akis. Aribos širdis daužėsi kaip pašėlusi, pykino. Mergina juto tokį silpnumą, kad manė bet kurią akimirką krisianti ant žemės. Reikėjo užbaigti melodiją. Gaida po gaidos ji sekė paskui melodiją kaip karavanai nuo vieno kelrodžio prie kito. Sustingusi šypsena, kurios per ilgus metus buvo išmokusi, slėpė tikruosius jausmus. Staiga iš kažkur, iš pačių gelmių, ją užpildė pirmapradė galia. Įsikarščiavusi ji paleido sieną ir įsisegė akimis į Abdula užbaigdama:

Ar nuramintum mano ilgesį nebylų,

Ar mano numalšintumei aistras.

Ariba išlaikė tonaciją iki galo. Ją nutraukė sužavėtų žiūrovių plojimai. Moterų spiegimas skaudžiai rėžė ausis. Staiga prieš akis viskas pradėjo plaukti, blogumas nesulaikomai kilo aukštyn. Ieškodama atramos ji įsitvėrė į Takrubos jubą ir apvėmė brangų brokato drabužį.

Moterys išsigandusios atšoko. Vėmalų kvapas rietė nosį, Ariba vėl žiauktelėjo. Per lūpas tekėjo tulžis, gelsva ir karti. Šleikštus skystis nesulaikomai liejosi iš burnos. Takruba suspigo kaip pjaunama ir mėgino išsivaduoti. Pribėgo Rababa. Remdamasi į savo kambarinę, Ariba nusvirduliavo iki vieno iš sarirų, įsikibo į medinį atlošą ir drebančiais keliais atsisėdo. Rababos padedama mėgino nusivilkti jubą, bet vėl apraibo akyse.

Kai Ariba pagaliau atsigavo, suprato gulinti ant čiužinio pavėsyje. Buvo tik su kelnėmis ir ties krūtine apvemtais klostytais šilko marškiniais. Pro baltą šydą į ją žvelgė dvi tamsios nedažytos akys. Virš jos buvo palinkusi ir kaktą čiupinėjo vietos vienuolė. Tolėliau siųsdama prakeiksmus plūdosi Takruba. Kalifo moterys šnabždėjosi.

Vienuolė panardino skepetą į dubenį su rožių vandeniu ir nušluostė kaktą ir burną. Rababa atnešė puokštelę mėtų ir pakišo po nosimi.

– Tokios būsenos jokiu būdu negalima būti šitokiame karštyje, – pasisuko vienuolė į kalifą. – Juo labiau tokiu oru dainuoti.

Abdula įspraudė eunuchui į rankas savo dryžuotą apsiaustą ir priėjo arčiau. Atrodė susirūpinęs. Bet Ariba buvo tikra, kad jis tai padarė tyčia. Jai pasidarė baisu.

– Saugokite save, – patarė vienuolė. – Gerkite imbierų ir mėtų arbatą nuo pykinimo, stenkitės valgyti tai, kas maistinga ir lengva. Hamida vištieną arba žuvį, pavyzdžiui, samak masvi.

Mergina stipriau suspaudė žolelių puokštę. Ji nujautė, kokį klausimą netrukus užduos vienuolė.

– Kada paskutinį sykį kraujavote?

Ariba neatsakė. Bet jos rankos drebėjo ir buvo labai silpna. Užtrukusį kraujavimą ji aiškino savo jauduliu, peršalimu ir karščiavimu. Kalifo gydytojui melavo, tikėdamasi, kad nešvarios dienos dar ateis. Tylėdama ji prisidengė veidą mėtomis ir giliai įkvėpė.

Regis, Abdula nustebo. Lūpose suvirpėjo šypsena. Staiga jis išblyško, pasilenkė virš jos ir grėsmingai paklausė:

– Jis mano?

Ariba nusivilko nešvarius šilko marškinius ir nerūpestingai numetė ant žemės. Rožių vandeniu sumirkyta skepeta iš lėto nusišluostė krūtinę ir patvirtino jo žodžius.

– Nemeluok man! – įspėjo kalifas tyliai. Jis stebėjo, kaip skepeta slysta nuogomis rankomis ir krūtimis. Staiga prisitraukė ją artyn ir sušnypštė: – Jis jo, ar ne?

Ariba iš visų jėgų stengėsi atrodyti rami. Jokiu būdu negalima parodyti, kad bijo. Labiausiai ji dabar norėjo susiriesti kaip ta purvina mergaitė, kuri prieš daugelį metų pabėgo nuo Harūno ar Rašido budelių.

Kalifas paleido ją, Ariba sudribo ant čiužinio. Abdula al Mamūnas su panieka pažvelgė į ją. Tada pakvietė savo eunuchus.

– Gabenkit ją atgal į miestą ir įmeskit į rūmų požemį! – įsakė. – Šį kartą ji perlenkė lazdą!

Kelionės į Bagdadą Ariba beveik neprisiminė. Bemaž be sąmonės ji gulėjo kupriaus neštuvuose. Kaktą pylė prakaitas, krėtė šaltis. Praėjo visa amžinybė, kol kuprius atsiklaupė ir du eunuchai ištempė ją iš neštuvų. Jie nuvedė Aribą į apatinį rūmų aukštą. Remdamasi į vergus, mergina kiūtino niūriu koridoriumi. Vienas vergas atidarė duris kairėje pusėje, kitas stumtelėjo į nugarą. Apdujusi ji įsvirduliavo per slenkstį.

Paslydusi ant drėgnų grindų parkrito keturpėsčia. Ją uždarė žemame iš molinių plytų išmūrytame rūsyje. Nuo skliauto lašėjo vanduo. Kažkur krebždėjo žiurkė, grindimis nuskubėjo skorpionas. Balutės ant grindų dvokė šlapimu ir dar blogiau. Už nugaros su trenksmu užsidarė durys, buvo užšauti skląsčiai.

Nuo kylančio karščio merginos kūnas tirtėjo taip, kad klapsėjo dantys. Gėlė visus kaulus, baisus skausmas tvinksėjo galvoje. Iš lėto ji susmuko ant molio grindų. Šaltis skverbėsi pro drabužius. Ariba suprato: kad su kūdikiu liktų gyva, turi neleisti kilti temperatūrai. Bet buvo tokia nusilpusi, kad net neįstengė nušliaužti iki kampe suverstų šiaudų. Netekusi vilties, susirietė į kamuoliuką ir prispaudė ranką prie pilvo. Šitaip susigūžusi ir liko gulėti.

Atėjusi žiema šaltais šarvais sukaustė Bagdadą. Šiaurėje, Kurdistano kalnuose, sniegas sunkino kovas su sukilėliais. Jau kelias savaites kalifo kariai tūnojo viename iš slėnių ir neturėjo galimybės nei pulti, nei trauktis. Sukilėliai buvo pasislėpę neprieinamuose aukštikalnių rajonuose. Kai puldavo, jų puolimai būdavo staigūs, kad tuoj pat galėtų pradingti neregimuose kalnų tarpekliuose.

Iš pradžių Volframas klausė savęs, kodėl kalifas pasiuntė į šį karą raštininką. Afšinui, kuris gerai žinojo valdovų įpročius, kilo įtarimas. Kai jie su kariais traukė į šiaurę, jis pasuko savo žirgą prie Volframo ir pašnibždėjo: matyt, Abdula al Mamūnas bus iššniukštinėjęs, jog juodu talkino jo varžovui Ibrahimui. Tačiau taip laukiamo pranešimo, kad Ibrahimas surastas ir nubaustas, vis nebuvo. Vienu metu ledinėje dykumoje Volframas liovėsi apie tai mąstęs. Jei ir bijojo pragaro, tai dabar tos baimės neliko. Kai šaldamas, skaudamais kaulais gulėjo palapinėje, matė prieš save Aribos veidą. Buvo tik viena svarbu – per šį karą likti gyvam.

Bagdado kariuomenės stovykla buvo prie nedidelio upelio, kuriame pakako vandens. Jau temo. Pavieniai laužai, prie kurių kareiviai trynė sustingusias rankas ir patenkinti šlamštė šiltą maistą, švietė tarsi žėrintys taškai. Drėgnas sniegas gausybės kanopų buvo sutryptas į moliną košę. Nuo laužų kilo dūmai, žvangėjo geležis, ties kailiais užskleistais įėjimais į palapines tupėjo ginklanešiai ir šveitė raitelių šarvus. Uolos viršuje buvo plikos. Kariuomenei reikėjo kuro, todėl visi, kad ir labiausiai susisukę medžiai buvo nukapoti.

Vyrai skubiai pašoko ant kojų, kai į palapinių ir vežimų rato vidurį įjojo raitelis. Jis liuoktelėjo nuo arklio ir numetė pavadžius vienam iš ginklanešių. Greitu žingsniu žengė į amiro palapinę, bet šis jau pasitiko tarpduryje.

– Na? – paklausė afšinas.

Atsidusęs Volframas nusiėmė apvalų šalmą su grandiniu gobtuvu. Nors buvo šalta, jo plaukai po šalmu atrodė sudrėkę nuo prakaito. Švarkas seniai buvo toks riebaluotas, kad, regis, jokia drėgmė negalėjo pro jį prasiskverbti, o tvarstis, kuriuo šiaip ne taip sutvarstyta ranka, – kruvinas ir žemėtas.

– Taip ir yra, – patvirtino Volframas. – Čia vyksta didžiulės kurdų pajėgos, – jis mostelėjo į kalnų šlaitus, juosiančius slėnį. – Mus čia klastingai įviliojo. Šiame katile esame apsupti kaip per medžioklę su varovais.

Afšinas susiraukė.

– Kas vadovauja kurdams?

– Mano amžiaus jaunuolis susitaršiusia barzda. Su juo elgiasi itin pagarbiai, tikriausiai jis chanas.

Nors Volframo dvasia pamiršo, kad kadaise buvo riteris, bet kūnas – ne. Stebėdamas kariuomenės žygį, jis prisiminė karus prieš sukilusius saksus ir bavarus. Jie taip pat priešinosi svetimam valdovui ir svetimai religijai. Visą kalifo galybę laikė tik dideli mokesčiai, užkrauti pavaldiniams ant pečių. Tokie vyrai kaip jaunasis kurdas norėjo nusimesti svetimšalių jungą. Jis pastebėjo, kad Babakas, didysis sukilėlis, yra didis vadas, vienijantis savo gentis po senojo iranėnų tikėjimo vėliava. Volframas slapčia pritardamas sau šypsojosi, kai kurdai traukė pro jo slėptuvę. Dar niekad kurdai neturėjo tiek šansų laimėti kaip šiuo metu, kai valdė Abdula al Mamūnas, kalifas, kuris savo liaudžiai svetimas ir kurio karalystėje kilo sambrūzdis. Šubijos – tikėjimo, nesuteikiančio arabams jokio pirmumo prieš kitas tautas, vardu net atkampiausių regionų gentys pakilo į kovą.

Afšinas riktelėjo vienam iš eunuchų karių. Šis nukūrė į palapinę jo ginklo. Heroldai mušė pavojų. Tuo metu, kai pažai vilko jam žvilgančius grandinius šarvus, Haidaras paklausė:

– Kiek turim laiko?

– Mažiau kaip valandą. Jie prie kalnų perėjos.

Afšinas pašnairavo į Volframą. Eunuchai nuėmė jam turbaną ir uždėjo svogūniškąjį šalmą. Užsegė jį po pražilusia barzda odiniais dirželiais. Išlygino grandinį gobtuvą ant sprando, užmovė grandines pirštines ir užsegė diržą, prie kurio tvirtinamas kardas. Jis užsimetė ant pečių juodą apsiaustą ir pakvietė arklininką.

Volframas nuskubėjo prie savo palapinės ir nutraukė sunkų meškos kailį, karantį vietoj durų. Įduboje degė ugnis. Palapinės priekyje buvo patiestas kilimas, ten gulėjo kardas. Šalia stovėjo buteliukas su aliejumi jam blizginti, matyt, Faikas ką tik darbavosi. Paskui Volframą į palapinę įsmuko jo eunuchas ir atklojo kilimu atskirtą šeimininko miegamą vietą.

– Atnešiu švarius drabužius, pone. Ar norit užkąsti? Turiu šaltos mėsos, duonos ir vyno.

Volframas numojo ranka ir numetė įšalusį švarką ant kilimo. Tik dabar, kai šilumoje pradėjo peršėti oda, jis pajuto, kad nuo šalčio sąnariai beveik sustingę. Priėjo prie kibiro, nusiplovė rankas ir mintyse padėkojo Faikui, kad pasirūpino ir pašildė vandenį ant ugnies. Nuo jojimo ir šalčio buvo sušalęs į ragą. Paskui nusivilko marškinius ir numetė Faikui. Atsargiai, sukandęs dantis, atrišo kairės rankos tvarstį, kuriuo buvo perrišta prieš kelias dienas padaryta žaizda. Kūnas drebėjo nuo šalčio, bet drungnas vanduo buvo malonus. Drėgnu skuduru nušluostė sukepusį kraują ir pūlius ir užvyniojo švarų tvarstį. Apsivilko švarius drabužius, kuriuos padavė Faikas, grandinius šarvus ir čiupo kardą. Tada nėrė į lauką.

Kurdų kariuomenė pasirodė greičiau, nei buvo tikėtasi. Afšinas vos spėjo išrikiuoti savo vyrus. Nors dauguma jo kareivių buvo persai, pagal seną arabų paprotį dainiai kaitino kareivius. Stovėdami prieš išsirikiavusius šarvuotus karius, jie liaupsino kalifo ir jo žmonių drąsą ir koneveikė priešus, tuos liurbius ir kekšių vaikus. Įkaitinti pasakojimų, kaip laimėję kurdai išžudytų vyrus, o jų merginoms atimtų šlovę, kariai vieningai pritarė šauksmais.

– Amiras! – subliuvo jie, prašuoliuojant vadui. Afšinas sustojo greta Volframo.

Volframas parodė į šlaitą. Tarp uolų pasirodė raiteliai. Natūralių spalvų kelimai, užmesti ant pečių vietoj apsiaustų, vos skyrėsi nuo aplinkos. Jų žemaūgiai, bet ištvermingi arkliai buvo apaugę gauruotu žieminiu kailiu. Užmintas pasagos, nuriedėjo akmenukas. Dainiai šūkavo baisius keiksmus ir įžeidimus, jų balsai nuo plikų uolų atsimušė aidu. Volframas pakėlė ranką sulaikydamas vyrus. Jis tvirčiau apsisiautė kiaunių kailiu, užmestu ant grandinių šarvų. Nuo žmonių ir gyvulių kvėpavimo lediniame ore kilo garo tumulai. Smulki dulksna krisdama virto sniegu ir adatėlėmis badė veidą.

Kažkas kažką suriko, tada kurdų vadas paspaudė arklio pentinus. Griaudėdami jie leidosi į slėnį.

Dainiai puolė į šalis. Kalifo vyrai stengėsi suvaldyti išsigandusius arklius, tada pasileido į puolančius. Kurdai jodami pakėlė lankus. Volframas pačiu laiku kilstelėjo savo baltą geležimi sustiprintą medinį skydą: strėlės švilpdamos atskriejo ir atsitrenkė į jį. Žirgas šoko į šalį ir vos neišmetė iš balno. Šnopuodamas jis trypė ant slidžios akmens plokštės, stengdamasis nepaslysti. Volframas mėgino išlaikyti pusiausvyrą. Plūsdamasis jis nulaužė strėlę, įsmigusią žirgui į raumenį, bet sukilėliai jau buvo čia pat.

Kardams atsitrenkus vienas į kitą, jo priešininko ginklas iškrito iš rankos, kurdas sukriokė. Akimirką Volframas žvelgė į veidą su apledėjusia barzda ir randu per visą žandikaulį. Neapykantos jame nebuvo, tik ryžtas nesitraukti, kol vienas iš jų dar nemiręs. Volframas nemąstydamas dūrė savo frankiška spata iš apačios į neapsaugotą pažastį. Šviesiai raudona šilta srovė aptaškė jam ranką ir veidą, jo žirgas sužvengęs šoko į šalį. Senasis karys pažvelgė į jį, negalėdamas patikėti. Kraujas plūstelėjo per lūpas, tada jis pasviro į šoną ir krito žemėn.

Volframas skubiai apsidairė. Buvo aišku, kad sukilėliai stengiasi prasibrauti iki stovyklos. Viena juoda vėliava jau gulėjo sniego košėje. Degančioms strėlėms pataikius, ruseno pirmosios palapinės. Kareiviai įnirtingai gynė savo prieglobstį. Jie žinojo, kad be palapinių ir maisto atsargų neišgyvens šioje šaltoje dykumoje nė dviejų dienų. Afšinas kardo smūgiais vijo du užpuolikus nuo savęs, nuo ašmenų lėkė žiežirbos, su kiekvienu žingsniu sužvangėdavo grandiniai šarvai. Vienas iš užpuolikų susvyravo, Haidaras kirto vieną smūgį po kito ir suskaldė jo skydą.

Išgirdęs šūktelėjimą, Volframas vikriai apsisuko ir galingu smūgiu atmušė du kardus. Vyras paleido pavadžius, kad abi rankos būtų laisvos. Dešinėje spausdamas kardą, kairėje skydą, jis kapojo kirtis po kirčio. Nuo kiekvieno smūgio jo skydo medis subraškėdavo. Jau žiojėjo siauras plyšys, neaišku, kiek dar laiko jis išlaikys. Volframo stambus iranėnų kovos žirgas nesilaikė taip tvirtai ant kojų kaip vikrūs kurdų arkliai, bet buvo daug aukštesnis, todėl Volframas galėjo užsimoti iš viso vieko. Jis atlaikė vieno priešo smūgį spata ir trenkė geležine skydo iškiluma antrajam. Pasigirdęs grikštelėjimas liudijo, kad sulaužyta puolančiojo nosis. Jo veidu ir lūpomis pasipylė kraujas. Barzdotas vyras iš skausmo suriaumojo taip, kad burnoje pasimatė išpuvusių dantų skylės. Jis užsimojo kovos kirviu. Volframas norėjo atitraukti skydą, bet kovos kirvis įstrigo jame. Odiniai diržai ant rankos trūko, skydas buvo nublokštas šalin. Gyvulių kūnai atsitrenkė vienas į kitą, iš snukių tykštelėjo putos, raiteliai palietė vienas kitą šlaunimis. Volframas ketino kairiąja ranka čiupti pavadžius, bet ją pervėrė aštrus skausmas.

Kardas kliudė vos pridengtą rankos linkį. Tą akimirką Volframas prisiminė, kaip mirė kaimyno didiko Frankų valstybėje sūnus: medžioklėje šernas iltimi kliudė arteriją.

Stiprus smūgis į skruostą padėjo atsigauti iš stingulio. Geležinis skydo iškilumas, matyt, tik užkliudė, kitaip būtų sutrupėjęs kaulas. Šio skausmo pakako, kad vyras atgautų šaltą protą. Iš visų jėgų užsimojęs jis įkvėpė ir šarvuota pirštine smogė į kairę. Užpuoliko šalmas nukrito ant žemės. Ilga Volframo spata buvo ilgesnė už ploną lenktą kurdo kardą. Jis matė pasibaisėjimo kupiną sukilėlio žvilgsnį, tą pat akimirką Volframo smūgis iš viršaus suskaldė jo kiaušą.

Kruvinas purvas nudažė žemę rudomis ir raudonomis dėmėmis. Nenatūraliai persuktais sąnariais sniege tysojo žuvusieji. Su dusliu trenksmu šalia šlumštelėjo nukautas žirgas. Tykštelėjo kraujas ir putos. Pasigirdo lūžtančių kaulų traškėjimas, kai žirgas paspaudė po savimi raitelį. Viską aplink užliejo kraujas. Netikėtai pasibaidęs sunkus iranėnų žirgas paslydo. Volframą nusviedė į šalį, užpuolikai pergalingai sukliko.

Smūgis į apšalusią uolą buvo toks stiprus, kad Volframui užėmė kvapą. Jo šalmas nusirito šlaitu. Paskutinę akimirką pavyko ištraukti koją iš balnakilpės, dar akimirka, ir jis būtų nutemptas išsigandusio gyvulio žemyn. Neprarasdamas nuovokos, vyras nusirito į šalį ir pečiais trenkėsi į uolos nuolaužą. Vienas iš kurdų taip pat nušoko nuo arklio, jo kardas švilptelėjo taip arti, kad net užkliudė grandinius Volframo šarvus. Kruvinas sniegas permerkė franko drabužius, jo nuplėštos rankovės pamušalas kabėjo ir trukdė judėti. Kaip buvo prieš daugelį metų išmokytas, vieninteliu judesiu čiupo nulūžusią šaką ir nepaisydamas skausmo trenkė per kardą laikančią kurdo ranką. Iš nuožmaus riksmo suprato, kad pataikė per krumplius. Volframas pasinaudojo atokvėpio valandėle ir čiupo savo kardą. Iš purvino delno vos neišslydo rankena, bet horizontalus kirtis pavyko. Frankų plienu buvo galima pasitikėti, kurdo kardas lūžo, vyras nuslydo žemyn. Jo klyksmas nusmelkė iki kaulų smegenų. Volframas pakėlė ginklą ir apsukęs ratu įsmeigė kurdui iš viršaus į krūtinę. Geležtė pervėrė raumenis ir kraujagysles ir grikšėdama atsitrenkė į uolą po juo.

Volframas apsidairė ir labai nustebo, pamatęs, kad kurdai bėga į kalną. Kai kurie raiteliai juos dar persekiojo, bet didžiuma užpuolikų jau buvo dingę tarp uolų. Sutryptame kovos lauke tysojo lavonai, kraujo ir purvo klanai ardė sniego paklotę. Žemę dengė šalmai, šarvų dalys ir subyrėję ginklai. Danguje pasirodė blyški saulė.

Gyvi likę vyrai, visi purvini, klupo ant kelių dėkoti Alachui. Vienas jaunas ginklanešys vis dar klykė lyg išprotėjęs. Kaip apsėstas jis kapojo ant žemės gulintį kurdą. Per jo veidą tekėjo kraujas. Sukilėlis seniai buvo negyvas, iš lavono likusi tik kruvina košė.

Volframas apkabino vaikiną.

– Viskas baigta! – sušuko ir šarvuotu delnu trenkė jam per veidą. – Viskas baigta!

Jaunuolis spoksojo į jį pasibaisėjęs. Volframas nuleido akis ir pažvelgė į save. Jis buvo visas aptaškytas krauju.

Afšinas norėjo kuo greičiau palaidoti žuvusius, kol lavonų kvapas nepriviliojo laukinių žvėrių ir neišplatino ligų. Jis prarado daug karių, per daug. Jo vyrai nedelsdami ėmėsi darbo.

Volframas nusvirduliavo prie savo palapinės, delnu spausdamas kraujuojančią žaizdą. Jau dvidešimt keturias valandas jis be miego. Sumuštas skruostas buvo ištinęs ir karštas. Maudė kiekvieną kūno kaulelį, ant veido šalo prakaitas, švarkas po grandiniais marškiniais buvo permirkęs, jis drebėjo nuo šalčio. Keisčiausia, kad nejautė nei pasibaisėjimo, nei triumfo – tik begalinį nuovargį. Jam atrodė, kad stovi šalia savęs, garsai pasiekdavo jį prigesę. Jis sunkiai suvokė, koks stebuklas, kad liko gyvas.

Atbėgo Faikas. Tarnai buvo užgesinę ugnį, bet dūmai vis dar sklaidėsi po suniokotą stovyklą. Jie apgaubė antklode jaunuolį, stovintį šalia eunuchų, bet Volframas tuoj jį pažino – šviesiaplaukis čerkesas, vienas iš baridų kurjerių. Akimirksniu jis pamiršo savo nuovargį.

– Amiras dachmoje, – tarė, užuot pasisveikinęs.

Šioje akmenuotoje žemėje lengviau žuvusius sukrauti į ugnies garbintojų mirusiųjų bokštus nei palaidoti pagal islamišką tradiciją: būtent taip pagrindė afšinas savo sprendimą. Ką į tai pasakytų kalifas, jei sužinotų, Volframui nerūpėjo.

– Kas atsitiko? – Jis nusimovė pirštines ir nubraukė kruvinas rankas į drabužį. Tada perlaužė antspaudą ir permetė akimis įsakymus iš Bagdado. – Ar dar yra naujienų? – paklausė tarp kitko.

– Nedaug, – atsakė kurjeris ir pasitrynė nuo šalčio sustingusias raštininko rankas. – Chorasane vėl bręsta sukilimas. Generolas Tahiras ten tariasi su vadais, todėl Bagdade daug žmonių iš Rytų.

Nieko keista. Volframas jau ketino sulankstyti laiškus ir leistis ieškoti afšino. Tada kurjeris pridūrė:

– Tie chorasaniečiai ieško bet kokios dingsties ginčui. Jie net prikišo kalifui, kad įsakė uždaryti į belangę savo dainininkę. Juk ji kilusi iš Rytų.

Volframas sustojo. Jo neskustas veidas paraudo.

– Kokią dainininkę?

– Bagdade apie tai tik ir šneka. – Rodos, kurjeris stengėsi prisiminti vardą.

– Aribą?

Vyras patvirtino. Volframas ūmiai nusisuko.

Dachma buvo ant stačios uolos, į pietryčius nuo stovyklos. Iš tolo atrodė kaip paprastas apvalus pylimas. Haidaro vyrai jau buvo pradėję nešti lavonus aukštyn. Volframas pralenkė juos. Staiga jam pasidarė šilta. Jis galvojo apie Aribos plaukų aromatą, laukinę aistrą jos akyse, kuri taip jaudino. Buvo tik vienas paaiškinimas, kodėl ji pateko į kalifo nemalonę: kalifas sužinojo apie jų santykius. Dabar vyrui pasidarė aišku, kodėl jį patį pasiuntė lydėti kariuomenės.

Nuo bokšto sklido nepakeliama smarvė, o vaizdas buvo itin nemalonus. Pašvinkę kūnai, sukapoti godžių snapų, gulėjo viduje. Pūvanti mėsa, iš kurios kyšojo blyškūs kaulai, plaukų sruogos ir išsibarstę žandikauliai buvo užklota naujais lavonais. Vienas kareivis murmėjo maldą senovės persų kalba. Jo delnai, kuriais jis laimino mirusius, buvo aplipę sudžiūvusiu krauju.

Afšinas nejudėdamas laukė, kol vyrai atliks ritualą. Jis net nenusirengė purvinų šarvų. Tik nusiėmė šalmą, atidengdamas žilstančius smilkinius, ir nusibraukė purvą nuo veido.

– Senasis ugnies garbintojų tikėjimas draudžia grynuosius elementus teršti mirtimi, – pasveikino jis Volframą pusbalsiu. – Lavonų negalima nei deginti, nei kasti į žemę. Kai mėsą sulesa paukščiai, kaulus sudeda kaulų name. Šimtus metų palei karavanų kelius žmonės šitaip laidoti.

– Ariba suimta, – atsakė Volframas šiurkščiai. Bet nejučia akies krašteliu stebėjo ceremoniją, tarsi jam būtų atsivėrusios durys į praeitį, daug tolesnę už tą metą, kai jie pirmą kartą susitiko. – Kalifas tikriausiai sužinojo apie mūsų ryšį. Ar turite su tuo ką nors bendra?

Haidaras giliai iškvėpė.

– Štai kaip, – tarė. – Jūs niekada nesiliovėte jos mylėjęs.

Volframas neatsakė. Jis galvojo apie tą lietingą naktį, apie šlapius Aribos plaukus, prie kūno prilipusius drabužius ir dideles akis.

– Haidarai, jūs nematėt, kaip ji pas mane atėjo per audrą, – ištarė pagaliau.

Afšinas pašaipiai nusijuokė.

– Naktį lovoje kiekviena moteris kilni ir tyra. Ne, mano drauge, tada aš jos nemačiau. Bet mačiau Ibrahimo miegamajame. Ar jums papasakoti?

– Tylėkit! – pašoko Volframas.

Haidaras pagarsino balsą.

– Jos plaukai buvo suvelti jo rankų, o vienintelis drabužis, kurį ji vilkėjo, buvo apdovanojimas už kekšės paslaugas!

– Sakiau gi, nutilkit! – Volframas prisitraukė jį ir negailestingai trenkė į sieną. Tvinksintis skausmas rodė, kad Haidaras gali būti sužeistas. Jis išblyško. Laidojimo ceremoniją atliekantys vyrai nustebę susižvalgė, bet Volframui buvo nė motais.

– Jūs tada atidavėt ją Harūnui ar Rašidui! – tarė, kai tyla kaip siena juodu išskyrė. – Aš viską žinau, jūs nenorėjot, kad ji mirtų. Jūs galėjot pats atimti jos garbę, bet to nepadarėt, o išsaugojot ją kalifui. Kaip reikia neapkęsti, kad šitaip valdytumeis. Ariba buvo beveik vaikas. Kodėl?

– Neturiu nieko bendra su jos suėmimu. Aš nežinojau apie jūsų ryšį, – giliai įsodintos Haidaro akys neramiai bėgiojo lavonų kūnais. – Perspėjau jus dėl dainininkės pinklių. Bet Aribai rūpi ne prijuostė arba batų pora. Ta moteris pavojinga, daug pavojingesnė nei paprasta kajina. Ji apsėstoji. Ji persekios, kol sunaikins mane ir save. Ir kiekvieną, kuris atsidurs per arti jos, – pridūrė jis reikšmingai.

Volframas priėjo prie Haidaro visai arti.

– Man reikia atsakymo, Haidarai!

Afšinas nereagavo. Volframas jau pamanė, kad nesulauks nė žodžio. Afšinas atlošė galvą, atrėmė į sieną ir užsimerkė. Jo vokai buvo melsvi ir permatomi, kaip mirtinai išvargusio žmogaus.

– Aš buvau kaip ir ji, – atsakė pavargusiu balsu. – Apsėstas. Ir pasirengęs ją persekioti iki pasaulio krašto.

Volframas iš lėto atsitraukė.

– Tada pasakykit pagaliau kodėl!

Kai kalėjimo durys atsivėrė, Ariba užsimerkė. Nors silpnas šviesos spindulys vos švietė, apakinta nusigręžė. Ji sėdėjo susisupusi į purviną apdriskusią antklodę ant plūkto molio grindų, rankomis apkabinusi kelius. Iš drabužių buvo likę vieni skarmalai. Netrinkti plaukai krito sruogomis ant krūtinės ir sulysusių pečių. Jų onikso juodumo žvilgesys buvo apiblukęs, plaukų galai rusvi. Dabar ji išsitiesė ir tarsi saugodamasi uždėjo rankas ant apvalėjančio pilvo. Jos šviesią odą vagojo purvo, ašarų ir vėmalų dryžiai. Kalėjimo dienos paliko pėdsakus.

Moteris atšlijo, kai pamatė artėjantį ginkluotą sargybinį. Grandinis jo gobtuvas žvangėjo. Tvirtas turkas pastatė ją ant kojų, ji apdujusi susvyravo ir žengė į koridorių. Sargybinis šiurkščiai baksnodamas vedė į kiemą.

Lauke Ariba virpėdama užsitraukė drabužių skarmalus ant krūtinės. Kalėjime ji prarado laiko nuovoką, akys iš lėto ėmė pratintis prie dienos šviesos. Mergina su malonumu įkvėpė gryno oro, kalėjime baisiai dvokė. Matyt, jau buvo vakaras, nes saulė žemai. Ją nuvedė į kiemą. Ten laukė kresnas žmogus, apsigobęs elegantišku Rašido apsiaustu.

Abdula al Mamūnas žengė artyn, žvilgsnis įsmigo į jos pilvą. Ariba stovėjo prieš jį aukštai iškėlusi galvą. Ji tik tvirčiau susisupo į antklodę. Buvo šalta.

Valdovui mostelėjus, turkų samdiniai kelis žingsnius atsitraukė. Ariba nugirdo atskirus žodžius, kai jie šnibždėjosi apie išliaupsintos kajinos būklę.

– Na? – nutraukė tylą Abdula. – Ar turėjai laiko pamąstyti apie vergės ištikimybę savo šeimininkui? Tu niekada netapsi padori, bet galbūt pagaliau išmoksi paklusti.

Mergina atkišo suskeldėjusią apatinę lūpą ir nusimetė plaukus nuo veido.

– Tu siunti mano mylimąjį į mirtį ir įmeti mane į kalėjimą, ir už tai tikiesi ištikimybės?

Akimirką Ariba pamanė, kad jis vėl suduos. Bet kalifas susivaldė, nors, regis, nelengvai.

– Jis gyvas, – iškošė Abdula pro sukąstus dantis.

Mergina nesistengė slėpti, kad jai palengvėjo.

– Aš tavęs neįvertinau. Tu turi galingų gerbėjų, – prabilo kalifas, neatitraukdamas nuo jos akių. – Ne tik Ishaką, tave užtarė ir mano broliai, ir didysis viziris. Palei Šilko kelią į Rytus nėra turgaus valdytojo, kuris nebūtų maldavęs tavęs pasigailėti. Kilmingieji iš Chorasano ketina tuoj pat išvykti iš Bagdado, jei tu nepasirodysi.

Tiesi Aribos laikysena nepasikeitė, tik virptelėjo lūpų kampučiai.

Abdula čiupo jos ranką ir prisitraukė merginą arčiau.

– Nesitikėk! – perspėjo jis. – Aš neatšauksiu iš Kurdistano nei afšino, nei tavo meilužio. Alachas nuspręs, kas grįš iš to karo. Bet jei dar kartą nepaklusi, liepsiu nugabenti jį į Bagdadą ir nukirsdinti!

Ariba atkakliai žvelgė jam į akis. Kalifas pakvietė turkų sargybinį ir čiupo antklodę nuo pečių.

– Tu visa purvina, – mestelėjo ciniškai ir nusviedė lengvą vilnonę antklodę ant žemės. Kareiviai nustebę susižvalgė. Jie ketino pasitraukti, bet jis įsakė likti.

Abdula abiem rankomis perplėšė jos marškinius ties krūtine ir nutraukė draiskalą nuo kūno. Ariba krūptelėjo nuo šalto oro gūsio, bet nepajudėjo iš vietos. Ji pernelyg gerai suprato savo šeimininką. Tebestovėdama išdidžiai, ji tik apglėbė rankomis nuogas krūtis. Kareiviai nedrįso komentuoti reginio. Bet jų žvilgsniai ropinėjo kūnu, kai gavo pamatyti tai, kas buvo leidžiama nebent turtingiems ir galingiems.

– Gerai pažiūrėkit į ją! – tarė kalifas šaltai. – Minkštos lūpos, onikso spalvos plaukai. Krūtys kaip granatai, dantys kaip drėgni žvilgantys perlai. Jūs ne pirmi vyrai, prieš kuriuos ji šitaip stovi, kekšė Ariba! – Jis trūktelėjo jos kelnių raištį ir visiškai nurengė, ji stovėjo nuoga šaltame kieme. Pilnėjantis pilvas buvo atidengtas vyrų žvilgsniams. – Kūniška vilionė! – iškošė kalifas.

Ariba žvelgė į jį, jos blakstienos net nevirptelėjo. Abdula sviedė suplyšusias kelnes ant žemės. Brūkštelėjo sau per kaktą ir jau tyliau įsakė:

– Veskite ją į hamamą. Tegul vergės nuprausia ir apvelka švariais drabužiais.

Nors Abdula šį kartą nusileido, Ariba žinojo, kad jis įvykdys, ką grasino. Matyt, beviltiško karo Kurdistane svarstyklės pakrypo į gerąją pusę ir sukilėliai nugalėti. Bagdado gatvių berniūkščiai rašinėjo afšino vardą ant sienų didžiosiomis raidėmis, poetai apdainavo jo pergales. Vadino jį žvaigžde, kuri perskrodžia tamsą, gelbėtoju, užgydžiusiu kalifo žaizdas.

Aribos nėštumo nebuvo įmanoma nuslėpti. Haremo moterys su pavydu spoksojo į jos pilvą. Abdula al Mamūnas tiesiog apipylė ją palankumo įrodymais ir nekreipė dėmesio į nukreiptas prieš ją intrigas. Jis nusiuntė šimtą kuprių į Chorasaną, kad atgabentų jai į Bagdadą rankraščius su natomis. Aribos viltis, kad jam pagaliau iki kaklo įkyrės menkas pasitenkinimas, kurį gaudavo iš jos, nepasiteisino. Jo favoritės, viena kitai hamame trindamos aliejais kūną ir gurkšnodamos saldų kaip cukrus rožių šerbetą, šnabždėjosi apie tai prisidengusios burną. Jos liežuvavo, kad vyras, turintis du tūkstančius vergių, veltui siekia meilės tos, kurios neįstengė priversti jėga. Nuo haremo iki vizirio minkštasuolių Aribą juokais vadino Al Mamūnija – Al Mamūno žmona.

Kai baigiantis pavasariui gimė jos duktė Mounija, kalifas ne itin suprato, kas įvyko. Generolas Tahiras, kurį buvo paskelbęs savo vietininku Chorasane, nepakluso jo įsakymams. Todėl Abdula buvo užsiėmęs, stengdamasis atskalūną patraukti į savo pusę. Ariba džiaugėsi, kad taip nutiko. Kuo mažiau jis prisimins vaiką, tuo bus geriau.

Moteris nuolat lankydavosi turguose. Vien gėlėms ji išleisdavo daugiau pinigų, negu per metus būtų užtekę visai šeimai. Tegul Abdula moka, juk jis gavo daugiau, nei reikia. Jei negali sau leisti išlaikyti kajinos Aribos, tegul palieka ją ramybėje. Vieną šiltą vasaros dieną jiedvi su Soumaja išsirengė į Karcho šilko turgų pirkti brangios medžiagos. Ariba beveik neklausė, ką tauškia draugė. Vakar vakare ji pastebėjo rūmų mieste neįprastą sumaištį. Nemažas kareivių būrys kaukšėjo tiesiai Chorasano gatve. Mergina spėliojo, ar tarp jų yra Volframas, bet veltui dairėsi, jo nematė.

Dengtu Rytų turgumi traukė karavanas, ir Ariba pasijuto grįžusi į vaikystę. Kroviniais apkrauti kupriai žengė sunkiai keldami koją už kojos. Ant nešulinių gyvulių pakinktų kadaravo talismanai nuo pavojų kelyje. Tūkstančius kartų Ariba girdėjo tą varpelių tilindžiavimą į žingsnio taktą. Priekiniai gyvuliai baubdami tiesė kaklus į karavansarajų šulinius, monotoniškais šūkalojimais varovai ragino atsilikusius. Saulė, krisdama pro šiaudinių stogelių plyšius, piešė ant jų azijietiškų veidų šviesius raštus.

Pirkliai stovėjo savo parduotuvių tarpdury, spoksodami į karavaną ir pasirengę vyti varovų vaikus, žvairakiuojančius į jų dėžes su datulėmis, abrikosais ir persikais. Bagdado smalsuoliai šmirinėjo aplinkui, kad ką išgirstų apie naujausius įvykius Rytuose. Ore tvyrojo toks mielas cinamonų, arbatos ir gyvulių kvapas, kad Ariba godžiai uodė viliojančius Šilko kelio kvapus.

Juokdariai ir šarlatanai mėgino patraukti kutais puoštuose neštuvuose sėdinčių turtingų pirklių dėmesį.

– Gėrimas nuo vandenligės! – rėkavo vienas, apsigobęs suadytą mizarą.

– Vyrai, traukit artyn! Tigrų sėklidžių, kokosų riešutų ištraukos neišsenkamam vyriškumui! Indijoje turėjau keturias žmonas. Metus visas keturias tenkinau kasdien, ir nė viena nesiskundė!

Kuprius tarsi pritardamas skardžiai subliuvo. Ariba vogčiomis nusijuokė. Ji galėtų tiems vyrams pasakyti, kad net kokosų riešutai negali atgaivinti negyvėlio. Tokių valkatų buvo visur, kaip dulkių ant kelio.

– Visa, kas atvyksta iš Rytų stepės, yra niekam tikę, – postringavo kažkoks muftijus. Tačiau moralinė jo nuostata nekliudė sukti lieso kaklo į verges, sekančias paskui karavaną. – Bet šiuolaikiniai jaunuoliai mieliau leidžiasi suviliojami dainininkių, nei kovoja už tikėjimą.

– Alachas ne kiekvieną dieną padarė penktadieniu, – atkirto jaunuolis, į kurį jis kreipėsi. – Be to, mūsų kariai Kurdistane nuskynė daugybę pergalių. Afšinas kaip didvyris grįžta į Bagdadą.

Ariba staiga pakėlė šydu uždengtą galvą. Apie tai ji dar nieko negirdėjo. Haidaras vėl išvengė teisingos bausmės, pamanė piktai. Vis dėlto jos širdis suspurdėjo. Jei kariai grįžo, su jais turėtų būti ir Volframas, jeigu tik liko gyvas.

– Gali būti, – suniurnėjo muftijus. – Bet paprastai šiuolaikiniai jaunuoliai galvoja tik apie moteris, o ne apie ginklus! – Jis pažvelgė pavymui šarlatanui su kokosų riešutais, kuris ką tik pasikabino skrynią ir pradėjo prekiauti. Staiga jis išnyko, o po akimirkos išniro būrelyje žmonių, apspitusių šundaktarį.

Pirmieji karavano asilai mažais žingsneliais nutrepsėjo pro šalį, ir moterys patraukė toliau. Prie kampinio vaisių prekystalio, kur nuo lubų kabėjo tinklai su ryškiaspalviais apelsinais ir granatais, jos pasuko į dešinę. Moterys išniro iš dengtos gatvės ir paėjo kanalo pakrante. Ariba galvojo apie Volframą ir šypsojosi.

Soumaja staiga timptelėjo ją už šydo.

– Ariba, aš gi kalbu su tavimi! – Jos veidas vėl buvo paraudęs, ar nuo karščio, ar nuo vyno, kurį paprastai jai siųsdavo meilužiai. – Tu ir vėl galvoji apie tą barbarą? – paklausė įtariai. Pakrantėje valstiečiai krikščionys iš valčių pardavinėjo savo gėrybes. Nuo ožkos skerdienos sklido žalios mėsos kvapas.

– Geriausia mėsa ir vynas iš Kvatrubulio! – šaukė valstietis.

Soumaja tik numojo ranka.

– Žaisi pavojingą žaidimą, jei prieš kalifo valią turėsi meilužį, ir pati žinai, – pasakė neįprastai blaiviu balsu.

Pagaliau jos priėjo mūrines arkadas, po kuriomis buvo šilko turgus. Prie didelės parduotuvės vartų kabėjo margos medžiagos, kaip visose parduotuvėse palei karavanų kelią. Soumaja parodė į dešinę. Pro aukštus ornamentais išdabintus vartus ji nuvedė Aribą į kiemą.

Visada tokios pačios pirklių kontoros žadino prisiminimus. Bliaudamas ir svyruodamas atsistojo kupranugaris ir nubidzeno prie vandens lovio. Kiti laukė pavėsyje, kur tarnai traukė nuo jų krovinius. Sumintas molis kieme buvo apdergtas.

Šilko pirklys Abu Huraira pats pasitiko merginas. Jo vėjų nugairintas veidas su vešliais žilais antakiais liudijo, kad yra toks žmogus, kurio net kalifo viziriai meldžia juos priimti. Jis nuvedė jas į juodomis, raudonomis ir baltomis plytelėmis išklotą ivaną, iš kurio galima stebėti kiemą. Visi susėdo, ant kilimo stovėjo ąsotis su atšaldytu vaisių šerbetu. Tarnas atnešė arbatos plonytėlaičio porceliano puodeliuose. Jie apsikeitė mandagumo sakiniais apie orą ir kelionę, tada pirklys paliepė tarnui atnešti prekes.

Ariba atsistojo, kai prieš jas buvo patiestos žalios, lapislazulio mėlynumo ir raudonos spalvos medžiagos. Šilkas jai buvo pažįstamas nuo vaikystės, ji iš karto suprato, kad Abu Huraira nusipelnė savo šlovės. Prietemoje mirguliuojančios spalvos kūrė nelygaus paviršiaus iliuziją, kai perbraukė delnu auksu ataustą brokatą, prisiminė ritmišką didžiulių audimo staklių, kuriose buvo įtempti siūlai, bilsnojimą – šito ji niekada nepamirš.

– Ši ypač graži, – pagyrė Abu Huraira. Galingais mostais jis mestelėjo rietimą kelis kartus aukštyn, kad išvyniotų medžiagą. Pirklys atsargiai paglostė audinį išpuoselėta ranka. – Ji atvežta iš Balcho. Audinys plonytis kaip voratinklis, – tikino, – pažiūrėkite.

Soumaja šūktelėjo iš nuostabos, o Ariba patraukė rankovę aukštyn. Medžiaga švelniai sklydo ranka, kai pakišo ją po audiniu.

– Šis šilkas geriausias, kokį galėjau atgabenti nuo Barmakidų laikų, – pasakė pirklys. Patenkintas jis stebėjo, kaip Soumaja pagarbiai braukia pirštais per audinį. – Anuomet karavanų keliai buvo saugesni nei dabar, ir aš galėjau dažniau atvežti tokių brangių medžiagų į Bagdadą. Kartą atgabenau žadeito skulptūrą, Budos atvaizdą... beveik uolekties dydžio, iškaltą iš vieno gabalo. Vežiau šilko kilimus iš Kinijos, brangų brokatą, iš kurio viziris Džafaras pasiūdino savo vasalams iškilmių drabužius. Jis buvo išaustas iš ploniausių šilkverpių kokonų siūlų, kaip ir ši medžiaga. Anuomet už ją mokėdavo tiek aukso, kiek ji svėrė. Būdavo tokių pirklių, kurie į kelionę iš viso neimdavo pinigų ir mokėdavo tik šilku. Prekyba buvo vienas iš stulpų, ant kurių laikėsi Harūno ar Rašido prabanga. Šios medžiagos sukūrė kalifato galybę.

Karavanai ir šilko rietimai priminė Aribai vaikystę: šilkmedį tėvų namų kieme, keliaujančius istorijų pasakotojus, kurie pasakojo taip, kaip jokioje pasakoje nerasi aprašyta. Klaidžiodama prisiminimų labirintuose, ji paklausė:

– O Anasą, Džafaro giminaitį, ar pažinojote?

– Pažinojau daugelį Barmakidų, – atsakė Abu Huraira santūriai. – Džafaras buvo nepaprastas žmogus. Jis atrodė kuklus ir elegantiškas, bet po kauke buvo visai kitoks. Paskutinį kartą, kai jį mačiau... – jis pastebėjo Aribos dėmesį ir nutilo. – Tai buvo seniai.

– Ką jūs žinote apie Barmakidų žlugimą? – kamantinėjo mergina. Nuo jaudulio jos balsas buvo paaukštėjęs. – Ar jie iš tikrųjų buvo eretikai, kaip pasakojama?

– Aš pirklys, o ne kadis. – Abu Huraira įsipylė dar arbatos. – Eretikai? Anuomet tai nebuvo nusikaltimas. Kitaip nei dabar.

Nustebusi Ariba padėjo savo arbatos puodelį.

Abu Huraira padavė jai lėkštę su šviežiomis pistacijomis, tarsi juos jaudintų tik šios vasaros tvankuma.

– Kalifas Abdula al Mamūnas paskelbė, kad tik jis vienas spręs, kas yra teisingas tikėjimas. Ar apie tai negirdėjote?

Ariba papurtė galvą. Matyt, Abdula paskelbė ediktą, kai ji buvo šaltojoje. Susimąsčiusi paėmė pistaciją ir pamaigė tarp chna dažytų pirštų.

– Kalifas nebenori su niekuo dalytis valdžios, net su tikėjimo mokytojais, – pasakė. Abdula iš tiesų sunkiai kovėsi dėl valdžios. Visur teko triuškinti sukilėlius, besislepiančius už religijos vėliavų. Buvo suprantama, kad jis niekam nenorėjo suteikti galimybės užginčyti savo valdžią. – Tai sukels keletui žmonių sunkumų, – dėstė ji. – Chorasane, kur esu gimusi, daugelis priėmė islamą širdimi ne... – Ariba pakėlė akis. Staiga ji prisiminė Teodoros žodžius: Haidaras juk net neapipjaustytas.

Dabar jai nukrito akidangčiai. Tas ediktas buvo galimybė pagaliau atkeršyti. Nieko nėra lengviau, kaip apkaltinti eretiškumu, jei nori ko nors atsikratyti. Mergina klastingai pasiteiravo:

– Esu įsitikinusi, kad savo kelionėse sužinojote tokių dalykų, kokių dabar jau niekam nevalia žinoti.

Abu Huraira draugiškai nusišypsojo.

Ariba pastebėjo susirūpinusios Soumajos mostus, raginančius eiti, bet nekreipė dėmesio.

– Ar jūs pažįstate generolą al Afšiną? – paklausė ji net sulaikiusi kvėpavimą. Norėjo susivaldyti, bet nepavyko. – Dabar jis turėtų būti Bagdade.

Pirklys pašnairavo į Soumają. Jis vėl pakėlė medžiagos rietimą ir padavė Aribai medžiagos galą.

– Daugelis audėjų mėnesių mėnesius dirbo prie šio audinio, – nukreipė jis kalbą. – Siūlą prie siūlo ausdavo senoviniu raštu. Kiekviename šiame siūle glūdi daugybės šilkverpių lervų gyvybės. Jos nusibaigė, nespėjusios išskleisti sparnų. Galima sakyti, kad moteris, kuri jį vilki, spindi kaip tūkstančiai drugių.

Ariba suprato, kad daugiau nieko iš jo neišpeš, bent ne dabar, kai greta Soumaja.

– Šilkas nuostabus, – pasakė ji ir pakilo. – Atrėžkite man kelias uolektis, kalifas užmokės. Ateisiu rytoj ir pasiimsiu medžiagą. – Ji patylėjo, tada pabrėžė: – Viena.

Kai pro puošnius vartus išėjo į gatvę, Soumaja nepatikliai pažvelgė į Aribą, kurį laiką ją stebėjo, paskui pasakė:

– Neturėtum suteikti Abdula dingsties pykti.

Ariba tylėjo. Ji norėjo pasukti skersgatviu prie kanalo, bet Soumaja nuvedė kita kryptimi. Tai nebuvo maloniausias Bagdado rajonas. Tilto, kuriuo jiedvi perėjo į kitą pusę, mūras tikriausiai buvo suskilęs dar kuriant miestą, blyškiaveidžio kalifo Mansuro laikais. Kanalas dvokė taip, tarsi daugybę metų nevalytas. Siaura prieplauka kitoje pusėje buvo apdergta išmatomis ir vėmalais. Ant suskilinėjusio vieno namo tinko išraižyti nešvankūs žodžiai. Nubrūžintos sienos bylojo, kad čia vyno smuklė, ir toli gražu ne geriausia. Vartai buvo atviri, iš vidaus veržėsi muzikos garsai. Kieme buvo ištempta palapinė, kaip anuomet prie Rustamo vyno prekystalio. Smuklininkė su taure rankoje apėjo lankytojus kaip tada Teodora, prie diržo – maišiklis vynui. Plaukus ji buvo paslėpusi po riebaluota skara, pasidabinusi pigiais papuošalais. Ariba įdėmiau įsižiūrėjo. Negalėjo patikėti savo akimis: tai buvo Takruba.

Nustebusi ji apsidairė. Lankytojai daugiausia buvo turkų armijos samdiniai. Du kinų pirkliai greičiausiai čia atsirado netyčia pasiklydę. Kitų lankytojų verslas buvo, matyt, ne iš garbingiausių. Vienas iš jų – be vienos akies, tikriausiai prarado naktinėse gatvės peštynėse; kitas mėtė geidulingus žvilgsnius į Takrubą. Vienas kareivis apkabino ją per liemenį ir prisitraukė artyn. Takruba mielai leido pilti vyną į burną, alkoholis tekėjo per lūpas ant drėgnų marškinių. Vyras lūpomis prigludo prie spenelio čiulpdamas vyną iš drabužio, tai sukėlė garsų jo bendrų juoką. Kampe prie vartų, susisupęs į purviną apklotą, tupėjo šviesiaplaukis maždaug dvejų metų kūdikis. Ariba pažinojo tą vienišo žmogaus išraišką. Matė ją tyro upelio atspindyje, kai su Teodora bėgo nuo afšino per Chorasano stepes.

Jaunesnis vyras atsistojo ir šiurkščiai nustūmė kareivį į šalį. Jis prievarta užsitempė Takrubą ant kelių. Išsigandusi Ariba pastebėjo, kad ši svirduliuoja, lyg būtų vartojusi opijaus. Vaikinas paėmė taurę iš jos rankos ir išmaukė vienu gurkšniu. Tada sviedė į sieną, atsirišo kelnių raištį ir puolė prie Takrubos. Ši nesipriešino. Bevališkai ji leido su savimi daryti viską, ko jis norėjo. Jos galva nusviro atgal, juodi plaukai užkrito ant pečių. Vyras nusmaukė jos marškinius per klubus ir šiurkščiai prispaudė ją prie sienos. Kiti lankytojai pašoko iš vietų ir kaitino jį garsiais šūksniais. Antrasis jau išsitraukė savo įnagį iš purvinų kelnių ir smaukė, kad jį pakeltų.

Kūdikis lingavo pirmyn atgal ir tyliai vienas sau niūniavo. Jo akys buvo nuleistos, o delnukai spaudė ausis. Švokšdamas pirmasis vyras pasitraukė nuo Takrubos. Sėkla tekėjo jos šlaunimis ir drabužiu. Žiūrovai šūkaudami plojo. Antrasis pasiruošęs čiupo ją už klubų.

Ariba jau ketino žengti pirmyn, bet Soumaja sulaikė.

– Ar išprotėjai? – sušnypštė tempdama Aribą atgal.

Jos ilgai ėjo tylėdamos, pagaliau draugė prabilo:

– Princas Muhamedas, Takrubos šeimininkas, sužinojo, kad ji nori primesti jam eunucho pavainikį: ji ir toliau apgaudinėjo jį su meilužiu. Princui reikėjo pinigų, todėl pardavė ją su vaiku vyno pirkliui. Kol kas jaunoji dukrelė per maža, bet po kelerių metų vyrai mokės gerus pinigus už šviesius jos plaukus.

Ariba suprato, kodėl Soumaja ją čia atvedė. Tylėdama užsitraukė izarą ant veido.

– Tavo šeima žuvo. Kokia nauda aiškintis priežastis ir už tai keršyti, – kalbėjo Soumaja neįprastai rimtai. – Apsiprask su tuo, kad esi kalifo vergė! Tu keli pavojų ne tik sau, bet ir savo meilužiui, ir vaikui. Tu gi žinai įstatymą: jei Abdula pripažins tavo dukterį, ji įgaus tas pačias teises kaip santuokiniai vaikai. Jei ne, ji taps verge, kurią bet kada bus galima parduoti.

Ariba sustojo, bet akių nepakėlė. Tik atkakliai žiūrėjo į grindinį.

– Man nėra reikalo tau aiškinti, ką tai reiškia, – pridūrė Soumaja. – Jei baigsi kaip Takruba, kaip manai, kada tavo duktė aptarnaus pirmuosius vyrus?

Ariba negrįžo į haremą, bet išsinuomojo valtį, kad perkeltų per upę. Vaizdas, kurį matė smuklėje, ginė ją namo. Pagimdžiusi čia slėpė dukterį nuo kalifo. Lankė ją, kai tik galėdavo. Dabar troško labiau nei kada nors paimti mažą kvėpuojantį ryšulėlį ant rankų ir pajusti jo šilumą.

Ji išlipo į krantą netoli savo namo ir paskutinius žingsnius nuėjo pėsčiomis. Kad ir koks rimtas buvo Soumajos perspėjimas, šilko pirklio žodžiai nepaliko jos ramybėje. Greitu žingsniu Mansuro gatvėje Ariba praėjo pro senukus, kurie ginčijosi apie karą Kurdistane ir polo varžybų rezultatus. Po žemai kabančiais šoninės gatvelės balkonais nebuvo nė gyvos dvasios. Ji atrakino vartelius į kiemą.

Kai Ariba įsmuko į vidų, žindyvė sėdėjo su Mounija pavėsyje. Mergina paėmė kūdikį ant rankų ir nusišypsojo. Jos širdį užliejo šilta anksčiau nepatirto švelnumo banga. Supdama dukterį ji niūniavo savo mėgstamiausią dainą. Šią dainą dainavo dar jos pačios žindyvė Balche. Nuo šios melodijos Mounija nurimdavo net įsiverkusi. Susimąsčiusi Ariba priglaudė veidą prie minkšto kūnelio. Soumaja teisi, norėdama bet kokia kaina atkeršyti afšinui, ji kelia sau pavojų. Tas kerštas seniai tapo jos dalimi. Ji negalėjo palikti jo ramybėje, tik ne dabar, kai tikslas ranka pasiekiamas. Mounija guguodama pasimuistė ties jos petimi, ir Ariba vėl suabejojo.

Šoninių vartelių po laukine figa spynoje trakštelėjo raktas. Ariba nustebusi pasisuko į tą pusę ir tvirčiau priglaudė dukrelę. Į kiemą įėjo aukštas, lieknas vyras, vilkintis kvabą. Ant diržo kabėjo sunki frankiška spata. Jo veidas buvo liesesnis nei pastarąjį sykį ir neskustas.

– Volframai, – sušnabždėjo Ariba.

Jis žvelgė į ją taip, kad gniaužė kvapą. Vakaro saulė švietė jam į akis – jos nušvito turkio spalva, – o plaukus nudažė rausvai. Tada jis pastebėjo Mouniją. Šypsena dingo nuo veido, sustojo kaip įkastas. Mirtina tyla sustiprino artumo pojūtį, dabar jis tapo nepakeliamas.

– Turi Abdula kūdikį?

Ariba mostelėjo žindyvei, jauna juodaodė priėjo arčiau. Mounija miegodama suraukė dailią burnytę, kai vergė paėmė ją ant rankų. Ariba akimis nulydėjo mergaitę, nešančią kūdikį į namą.

– Jos vardas Mounija, troškimas, – prabilo pagaliau ir ryžtingai pažvelgė vyrui į akis. – Nes ji yra tai, ko aš troškau, vaikas nuo vienintelio vyro, kurį iš tikrųjų mylėjau.

Volframui užkando žadą. Negalėdamas patikėti, jis pažvelgė į nunešamą Mouniją ir priėjo prie Aribos.

Ji palietė neskustą jo skruostą ir žaizdą ant smakro, tarsi norėdama įsitikinti, kad tai iš tikrųjų jis.

– Mounija yra tavo duktė, kvaily! – sušnabždėjo. – Ne kalifo.

Dusliai aiktelėjęs jis prisitraukė mylimąją.

Rababa, truputį vėliau atėjusi iš virtuvės į kiemą, išgirdo aistringas dejones iš antro aukšto. Susirūpinusi ji pakėlė akis aukštyn. Į kalifą nebuvo panašu. Tikriausiai šeimininkė pametė protą, jei dar kartą rizikuoja. Purtydama galvą ji dingo name. Jei mergina ko nors ir išmoko tarnaudama pas Aribą, tai kad nė vienas vyras nėra to vertas.

Seniai sutemo, ore dvelkė saldus figų kvapas. Ariba paėmė nuo lovos Volframo kvabą ir apsivilko ant suprakaitavusio kūno.

– Ar tu vis dar teiki pirmenybę vyriškiems drabužiams? O gal pasitiki mano skoniu labiau nei savo? – patraukė vyras per dantį. Jis nubraukė plaukus jai nuo kaktos, ir lūpos vėl nuslydo jos veidu ir kaklu. Jis šnabždėjo švelnius žodžius, kurių ji beveik nesuprato. Ariba godžiai jį pabučiavo ir panardino pirštus į šviesiai rusvus plaukus. Tada prisiminė Takrubą ir širdį sugniaužė baimė.

– Tau nereikėjo čia ateiti, – prabilo ji.

– Žinoma, nereikėjo, – aplink Volframo lūpas gulė dvi juoko raukšlelės. Jis paglostė nuogą jos nugarą, ir merginos kūnu nubėgo malonūs šiurpuliukai. – Jau kelintą kartą kartoji, kad negaliu tavęs liesti. Lauki, kol patikėsiu?

Ariba išsivadavo iš glėbio ir apsivilko permatomą džilalą. Jis norėjo ją prisitraukti artyn, bet Ariba pasipriešino.

– Turi eiti, – pasakė. – Tai pernelyg pavojinga!

Volframas tyliai nusijuokė tamsoje. Jis grakščiai atsistojo. Imdamas savo marškinius pajuokavo:

– Patikėk, aš išsiaiškinsiu, kas mus išdavė kalifui. O kai rasiu tą žmogų, leisiu baridams jį paskandinti Tigre.

Ariba paleido iš rankų diržą, kurį ką tik buvo išsitraukusi iš drabužių krūvos.

Volframas iš karto surimtėjo. Jis numetė marškinius ant lovos ir priėjo arčiau.

– Kas atsitiko? – paklausė.

Merginos lūpos virpėjo, ji nedrįso pakelti akių. Volframas apkabino ją. Ariba priešinosi, pagaliau išklojo viską, kas pastaruosius mėnesius kankino.

– Maniau, kad niekada tavęs nepamatysiu, – sukūkčiojo ji. Įsikibo į jį ir priglaudė veidą prie krūtinės. Mėnesių mėnesius drebėjo, kad išgirs apie jo žūtį. Ji nebūtų pakėlusi sąžinės priekaištų, kad pati dėl to kalta. Ir visai nesvarbu, ką jis apie ją pamanys, taip geriau, nei vienai nešiotis šią paslaptį. – Negalėjau juk žinoti, kad Abdula mane apgaus, – dusliai tarė. – Jis pažadėjo tavęs nebausti.

Volframas jos glėbyje sustingo.

– Pakartok! – iškošė pro dantis. Atitraukė ją nuo savęs, kad geriau įsižiūrėtų. – Ką jis tau pažadėjo? – paklausė šiurkščiai.

Ariba nusuko akis ir prikando lūpą.

– Afšino galvą, – prisipažino pagaliau.

Volframas ją pastūmė nuo savęs, ir mergina svirduliuodama atsitrenkė į sieną.

– Aš metų metus laukiau šios progos! – sušuko Ariba. Ašaros išdžiūvo, atėjo eilė neapykantai, kurią ji taip ilgai nešiojosi. – Haidaras padėjo Ibrahimui pabėgti, – sušnypštė. – Ir tai dar ne viskas. Aš pasinaudosiu kitu pasirodymu kalifui. Kai viešai apkaltinsiu Haidarą erezija, net Abdula negalės jo apsaugoti. – Ir kerštingai pridūrė: – Jis turi baigti savo dienas taip kaip mano šeima. Kaip netekęs garbės atskalūnas, kurio visa giminė iki paskutinio žmogaus bus persekiojama. Atimta garbė ir sunaikinta kaip Barmakidų giminė.

Volframas jau apsirengė ir suko durų link. Staiga sustojo ir grįžo:

– Ir dėl to tu parduodi savo balsą ir kūną? Aš mačiau, kaip spjovusi į savo Dievo dovaną traukei nešvankybes, kurias norėjo išgirsti Ibrahimas. Tikriausiai tu gerai žinai, kokią tonaciją parinkti atitinkamu dienos metu. Tarabas – muzikos svaigulys! Tu žaidi su klausytojais, kad jie pildytų tavo užgaidas. O anuomet, kalnuose, aš girdėjau tave dainuojant. Nebuvai baigusi mokslų, bet tavo balse glūdėjo siela.

Jis laukė atsakymo, bet Ariba atsakyti negalėjo. Tad Volframas rūsčiai paklausė:

– Pasakyk tiesą, kalifas tave privertė ar mane išdavei iš keršto?

Ariba norėjo kažką sakyti, bet jis neleido. Čiupo ją už rankos ir suriko:

– Ką galėtum paaukoti, kad gautum, ko nori?!

– Aš pasitikėjau Abdula! – atsakė ji piktai. – Tu esi ne vienintelis, kurį jis nubaudė. Kai afšinas bus negyvas, aš būsiu laisva. Tu norėjai pabėgti su manimi. Aš turiu draugų... – ji maldaudama įsitvėrė į jo kvabos rankovę.

Volframas trūktelėjo ranką, kad nusipurtytų ją. Iš drabužio iškrito flakonas ir sudužo. Įkyrūs gališki kvepalai trenkė į nosį. Sulaikiusi kvėpavimą Ariba žvelgė į šukes. Niekada nepamirš šito kvapo. Jis įsiėdė jai į nugarą ir į sprandą, kai nusekė paskui Ibrahimą į haremą. Vargu ar dar kas nors, be jo, kvepinosi šiais kvepalais. Bent jau tikrai ne Volframas.

Vyro veidas išbalo. Jis smakru parodė į šukes.

– Jei paskųsi Haidarą, tada pasakyk Abdula, kam juos nupirkau ir kur dabar prisiglaudęs Ibrahimas – mano namuose!

Ariba buvo sustingusi.

– Ką aš galėjau padaryti? – iškošė pro dantis. – Afšinas atvedė mane pas jį. Patikėk, aš nepriėmiau Drakono išskėstomis rankomis. Bet jei Abdula nubaus savo dėdę, šeima jam to niekada neatleis. Vis dar yra princų, kuriems nepatinka, kad jis sėdi soste. Jis privalo pasigailėti kalifo apsišaukėlio, kitaip kils pilietinis karas. Mano pareiga užkirsti tam kelią. – Nesušukuoti šviesūs jo plaukai krito ant kaktos. Sarkastiškai pridūrė: – Tikrai gali sunaikinti Haidarą. Bet negalėsi jo apkaltinti, nepalietusi manęs.

Aribai atrodė, kad niekada negalės įkvėpti.

Volframas suėmė ją už smakro, kad pažvelgtų į akis.

– Negi jo šitaip neapkenti?

Nusiminusi mergina tylėjo.

Jis griežtai žvelgė į ją.

– Tu iš tikrųjų nebe ta, kuri kadaise buvai, – prabilo Volframas atšiauriai. Jis paleido jos smakrą ir nupurtė buteliuko šukes nuo bato. Tas jo judesys buvo skaudesnis už niekinamą toną. – Daryk taip, kaip, tavo manymu, būtų teisinga, – tarė pagaliau. Ji pajuto, kad po šalta išore slypi vos valdoma aistra. – Iki tavo pasirodymo būsiu jau dingęs iš Bagdado. Ar prisimeni, yra vyrų, kurie pasirengę mirti, kad tik išgirstų sirenos dainą. Aš myliu tave pernelyg stipriai, kad drįsčiau rizikuoti.

Neatsigręžęs Volframas nusileido laiptais.

– Tu gi žinai, kodėl taip darau! – sušuko ji pavymui. – Haidaras mane pavertė tokia, kokia esu! Niekas kitas, tik jis! – Mergina nubėgo į galeriją, kur tamsoje buvo ką tik ištirpęs jo siluetas. – Ir eik! – sušuko beveik pamišusi iš įtūžio. Pasileido laiptais žemyn, ašaros tekėjo veidu. – Kad tave velniai rautų!

Trinktelėjo varteliai, vedantys į šoninę gatvelę.

Ariba sukniubo ant akmeninio suolo. Įniršis išgaravo, ji buvo vieniša ir nusiminusi. Ranka perbraukė per liutnią. Pradėjo groti melodiją, kurią prieš daugelį metų parašė jam, ir staiga sustojo. Jai pasirodė, kad muzika netobula.

Mergina prispaudė prie savęs liutnią kaip mylimojo kūną. Pirštai ėmė lakstyti stygomis. Kaip apsėsta ji mušė ritmą, bandė vis naujas variacijas, ieškodama skambesio, kurį jautė krūtinėje. Bet žymiausia kalifo kajina nesugebėjo to jausmo sudėti į melodiją.

Iš Volframo nebuvo jokių žinių. Keikdama savo išdidumą, Ariba neprisivertė parašyti. Veltui laukė jo namie, jos įtūžis ir neviltis diena iš dienos augo. Ji nepatikėjo, kad jis išvyks iš Bagdado. Bet dabar spėliojo, ar tik nebus grįžęs į gimtinę. Jai buvo sunku sutelkti dėmesį į savo užduotį. Nors bet kokia mintis apie Volframą vedė iš proto, reikėjo pasinaudoti proga: ji paprašė Abdula surengti didelį pasirodymą, ir šis leido. Pagaliau afšinas bus viešai apkaltintas erezija, ir teisingumas triumfuos.

Rytas, kurio laukė Ariba, išaušo šiltas ir apsitraukęs rūko skraiste. Šią dieną ji atsibudo dar prieš saulėtekį. Ilgai gražinosi. Paskui paėmė Mouniją iš lovytės, kuri, kaip įprasta kurdams, kabėjo šalia lovos. Pasiguldė dukterį ant rankų ir paglostė kaštoninius plaukus. Mounija nusižiovavo ir tyliai suniurnėjusi prisiglaudė prie mamos. Ariba užsimerkė ir prispaudė vaiką prie savęs.

Artinantis vakarui ji pėsčiomis leidosi į kalifo rūmus. Žygiavo vingiuota Šamasijos gatve, kuri rėmėsi į Rusafos mečetės aikštę, ir sunerimusi sustojo. Žemai pakibusi saulė auksu nudažė molinius kupolus. Jos spinduliai krito pro medines grotas prie įėjimo į maldų salę. Priešais mečetę susibūrė minia. Iš tolo Ariba pažino raudonai lakuotas turkų samdinių ietis ir žvilgančius kailinius uniformų apsiuvus. Tikintieji turėjo lauke palikti ne tik batus, kareiviai tikrino, ar niekas neįsineša ginklų. Moterys droviai kilstelėdavo kelnių klešnes virš kulniukų, senukai skubėjo patekti į vidų arba išsprukti lauk. Tačiau žmones, matyt, suerzino ne ši savivalė. Kareiviai prie mečetės prikalė ediktą, kurį dabar skaitė kadis:

Abdula al Mamūnas, tikratikių valdovas ir teisėtas didžiojo Harūno ar Rašido paveldėtojas, praneša:

Alachas yra didis ir visagalis! Ir tiktai tikratikių valdovas turi teisę nuspręsti, kas yra dora, o kas nuodėmė. Tas, kuris yra kito tikėjimo negu kalifas, jeigu jam nėra suteikta apsauga, laikomas eretiku ir jam gresia mirtis...

Jį nutraukė pikti šūksniai. Vaikai plūdosi, jaunuoliai mėgino pulti vyrus juodomis uniformomis. Matyt, Bagdado žmonės nebuvo sužavėti, kad kalifas jiems nurodinėja tikrąjį tikėjimo kelią.

O tai, kad atsiuntė turkų samdinius, svetimšalius kaip ir jis, nepakėlė nuotaikos.

Samdiniai pasislinko pirmyn, stumdami triukšmadarių minią, ir ši Aribą nubloškė į šalį. Įsiutę žmonės priešinosi. Seniai mosavo savo lazdomis, net senė, į kurią atsitrenkė Ariba, bedante burna šūkalojo prakeiksmus kalifui. Keli nudriskę jaunuoliai mėtė akmenis. Kareiviai vis turėjo slėptis už skydų. Pro žmonių galvas Ariba matė, kaip juodi vimpelai slenka artyn. Reikėjo pasiimti eunuchus, pamanė susirūpinusi. Ji skubiai pasuko prie klajojančio saldumynų pardavėjo, kuris buvo pastatęs prekystalį netoli mečetės, ketindama eiti už jo esančia gatve. Kelias vedė visai palei turkų kareivius. Jų azijietiški veidai su siauromis juodomis barzdelėmis buvo griežti, rankos nervingai spaudė kardo rankenas.

Netikėtai degantis deglas nuskriejo į kareivius. Ariba išsigandusi šoko į šalį, suklikę tikintieji nėrė į maldos namus. Šūksniais ir plojimais jaunuoliai palydėjo savo pergalę.

Akimirksniu nepatenkintųjų minia puolė kareivius. Šie sušuko ir pakėlė skydus. Triukšmadariai atsitrenkė į šarvus. Gvardijos kareiviai gynėsi mosuodami plikais kardais, bet minios sulaikyti jau negalėjo. Vienas žmogus svirduliuodamas trenkėsi į saldumynų pardavėjo prekystalį. Medis skilo, pardavėjas piktai sušuko. Chalva, meduje ir sirupe mirkyti pyragai sukrito į purvą, Aribai po kojomis. Moterys klykdamos puolė slėptis. Per kelias akimirkas maža aikštė virto mūšio lauku.

Iš kitų gatvių plūdo vis daugiau liaudies. Sąmyšis tapo galingu, nevaldomu srautu ir įtraukė Aribą. Atrodė, kad žmonės ilgai laukė, kol pagaliau galės išlieti įniršį. Netoliese krovikas plikomis rankomis puolė gerai ginkluotą kareivį. Visas dvokiantis mėšlu, purvinu, nenatūraliai perkreiptu veidu jis grūmėsi prieš kalifo vyrus su berserko įsiūčiu.

Staiga nuaidėjo griežta komanda. Pasigirdo grandinių šarvų žvangėjimas. Žirgas pasišokėdamas, iš lėto, bet nesulaikomai skverbėsi į minią ją skaldydamas. Aribai kažkas trinktelėjo į šoną, tik paskutinę akimirką ji išsisuko nuo kanopų. Šarvuotas raitelis turėjo turkų vado garbės regalijas. Paskui jį žygiavo pėstininkų būrys, virš jo plevėsavo juodos kalifo vėliavos. Dar vienas smūgis į nugarą užgniaužė Aribai kvapą, bet pavyko prasibrauti pro minią į ramią Chorasano gatvę. Šnopuodama sustojo vieno namo tarpuvartėje, spausdama prie savęs liutnią. Tik per stebuklą instrumentas liko sveikas.

Priešais šmėstelėjo šešėlis.

– Metas viską užbaigti, – išgirdo afšino balsą.

Ariba buvo pasirengusi šį vakarą jam pažvelgti į akis. Bet dabar, kai taip netikėtai išdygo prieš ją, sukaustė neviltis. Jis nebuvo pasikeitęs, tik pirmąja šarma pasidabinę smilkiniai ir barzda. Ranką nerūpestingai laikė uždėjęs ant kardo rankenos.

– Manau, tai tavo pasiūlymu šį vakarą kalifas pakvietė mane į rūmus, – prabilo jis. – Aš negaliu nepaklusti valdovo įsakymui. Bet ir neketinu laukti, kol įgyvendinsi savo planus. Tikriausiai klausi savęs, kaip tave radau, – nusijuokė ironiškai. – Tai ne pirmas kartas. Nors už jų nugarų gatve plūdo minia, tyla buvo nepakeliama. Pagaliau jis paleido ginklo rankeną, akys prarado negailestingą išraišką. Ariba stebėjo, kur pakrypo jo žvilgsnis – į stiklinį Teodoros amuletą ant jos kaklo. Nuo dulkių, karščio ir tūkstančio prisilietimų šventas paveikslėlis buvo išblukęs. Matyt, nuo to, kaip jis žvelgė į amuletą, staiga dingo baimė.

– Atpažįstate? – nutraukė ji tylą.

Haidaras giliai įkvėpė.

– Prisimenu dieną, kai jį nupirkau, – pasakė šiurkščiai. – Samarkando turguje buvo graikų pirklių. Kai pamačiau, iš karto pagalvojau apie Teodorą.

Ariba prarado savitvardą. Ji delnu pridengė amuletą, lyg apsaugodama.

– Tai jūs jai padovanojote?

Haidaras nykščiu ir smiliumi brūkštelėjo panosę. Atrodė, kad tuo judesiu nori paslėpti išdavikišką silpnumą.

– Tu gi žinai, kad ji mane mylėjo, – pasakė. – Šimtus kartų maldavo išpirkti ją ir išvaduoti iš tavo tėvo haremo. Kai Barmakidai buvo sunaikinti, norėjau ją pasiimti drauge. Bet po visko ji pabėgo nuo manęs, gelbėdama šeimininko dukterį.

– Tai netiesa! Jūs... – Ariba nutilo. Staiga prieš akis iškilo akimirka, kai ji beveik išprotėjusi nuo siaubo krinta į Teodoros glėbį. Afšinas žengia artyn per jos šeimynykščių lavonus. Teodora sustoja, akimirką jų žvilgsniai susitinka.

– Kodėl? – paklausė ji pagaliau.

Haidaras nepaleido jos iš akių.

– Ar niekada neklausei savęs, kodėl visi svarbiausi miestai palei Šilko kelią buvo Barmakidų rankose? – atsakė jis klausimu.

Ariba nustebusi pažvelgė į jį. Staiga pajuto, lyg žemė slystų iš po kojų.

– Barmakidas Džafaras ketino pasiglemžti kelią į Rytus. Svarbiausią kalifato perkybos arteriją, – paaiškino Haidaras tai, ko ji nedrįso ištarti. – Tai buvo valdžios pagrindas. Džafaras žinojo: kieno rankose prekyba su Rytais, tas valdo Abasidų karalystę. Anasas, tavo tėvas, buvo vienas iš patikėtinių, kurį jis tikslingai paskyrė į svarbiausią kelio mazgą. Barmakidas apsimetė kukliu, bet iš tikrųjų jis su šeima buvo priemonė pasiekti tikslą – valdyti kalifatą!

Ariba stipriau įsitvėrė į liutnios kaklą. Ore tvyrojo karštis, bet jai buvo šalta. Haidaro žodžiai viską paaiškino: kodėl kalifas, sunaikięs Barmakidus, pakeitė turgų valdytojus; kodėl sunaikino visą giminę, o ne tik vieną Džafarą. Ji prisiminė Harūno ar Rašido žodžius, kai ją išniekino: Ir tu sužinosi, kas yra mano valdžia.

– Barmakidai buvo karavanų kelio šeimininkai, – ramiai pasakojo afšinas. – Kalifas jų atsikratė, nes bijojo netekti valdžios. Likimo ironija, kad turgų valdytojai nuo čia iki Balcho garbina kajiną Aribą. Jie pasirengę pildyti kiekvieną tavo norą. Taip Barmakidai atkeršijo savo žudikams: tu nė nežinai, kad jau seniai valdai Džafaro palikimą!

Ariba norėjo piktai paprieštarauti, bet tylomis tik papurtė galvą.

– Tu labai panaši į Džafarą, – negailestingai tęsė Haidaras. – Ir jis apsimesdavo elegantišku bei draugišku ir atrodė ištikimas savo šeimininkui. Bet ši puiki kaukė slėpė tigro širdį. Jis valdė Harūną ar Rašidą, kaip tu valdai Harūno sūnų! – Jo balsas kaip nuodinga gyvatė įsėlino į merginos sielą. – Valdžios troškimas tapo Barmakidams prakeiksmu. Džafarui, Anasui ir tau: jūs pasirengę paaukoti bet kurį žmogų, kad tik pasiektumėte savo tikslą!

– Jūs meluojate! – sukliko Ariba. Brangi jos liutnia išslydo iš rankų. Stygos nedarniai skimbtelėjo, kai instrumentas atsitrenkė į žemę. – Mano tėvas buvo nekaltas!

– Teodora niekada nepasakojo, kodėl tave persekioju? – paklausė jis. Balse buvo nelikę savitvardos. Jis įdėmiai stebeilijo. – Tu iš tikrųjų nežinai, – nusprendė pagaliau.

Ariba norėjo kaip vaikas užsispausti delnais ausis, kad negirdėtų jo balso. Bet reikėjo galų gale sužinoti atsakymą.

– Kodėl? – paklausė ji dusliai.

– Buvau dvylikos metų, kai juodos Bagdado kalifo vėliavos ėmė skverbtis gilyn į Aziją, – pradėjo Haidaras. Kiekvienas jo žodis kirto kaip rimbas. – Mano tėvas iki mirties priešinosi naujajam tikėjimui. Bet maža mūsų Samarkando kunigaikštystė negalėjo pasipriešinti užkariautojams ir krito. – Jo balsas pasidarė rūstus: – Mano sesuo buvo priversta tekėti už vieno iš užkariautojų. Niekada ji neatrodė gražesnė nei tą dieną. Juodi plaukai žvilgėjo, oda buvo balta kaip sniegas, lūpos tamsiai raudonos. Prieš įsiveržiant užkariautojams mūsų moterys gyveno laisvai, niekas nevertė jų tekėti prieš savo valią. Bet paskui jas atvesdavo į jaunikių namus kaip gyvulius. Aš stovėjau prie durų ir girdėjau ją klykiant.

Aribai prieš akis iškilo dažytos Harūno ar Rašido akys, išdžiūvo burna. Ji gerai žinojo, apie ką afšinas šneka.

– Tai truko visą amžinybę, – kalbėjo toliau afšinas. – Kai jos riksmas ir vyro šnopavimas nutilo, po kurio laiko senė visiems parodė kruviną paklodę. Svečiai džiūgavo. Bet man tai tebuvo į medžiagos skiautę įsigėręs sesers kraujas. Po vestuvių nė karto negirdėjau jos dainuojant. O kai pagimdė savo šeimininkui kūdikį, šis leido jai kaip aviai nusibaigti.

Ariba norėjo sušukti, kad liautųsi, bet balsas buvo dingęs.

Afšinas negailestingai pasakojo toliau:

– Vyras, kurį ji mylėjo, buvo neseniai tapęs musulmonu. Tik po kelerių metų sužinojau, kad tai jis pardavė seserį svetimšaliui. Vietoj jos vedė naujojo valdovo dukterį – tavo motiną.

– Tai melas! – Ariba žengė prie jo artyn ir užsimojo, bet jis sučiupo ranką.

– Ne, Ariba, tai ne melas, – nusijuokė nelinksmai. – Tas vyras buvo tavo tėvas. Aš tai sužinojau tik žlugus Barmakidų galiai. Ir pasinaudojau proga. Anaso šeima turėjo taip pat netekti garbės! O jo duktė turėjo būti išniekinta svetimšalio lovoje!

Mergina mėgino išsivaduoti ir dar kartą bandė suduoti. Bet Haidaras laikė tvirtai, kol suinkštusi ji pasidavė.

– Tu žinai, kad tai tiesa, – prabilo vėl afšinas. Pažvelgęs į ją iš viršaus, kaip į užtikrintą grobį, ironiškai tarė: – Tu persekioji mane, kaip aš persekiojau tave. Tu nenori pripažinti, bet abu mes vienodi.

– Tai netiesa! – ginčijosi ji piktai. – Aš niekuo nenusikaltau, aš buvau vaikas!

Haidaras neatsakė, bet jos nepaleido.

– O Teodora?! – suriko Ariba. – Jūs ją nužudėt iš keršto!

– O kieno gyvybę tu paaukosi dėl savo keršto?

Ariba įsistebeilijo į Haidarą. Ji prisiminė paniekinamą judesį, kuriuo Volframas nusipurtė nuo bato kvepalų buteliuko šukes.

O paskui tėvo veidą, kai Haidaras įsmeigė kardą į jo krūtinę, Harūno ar Rašido šypseną. Ji jautė, kaip neapykanta su kiekvienu širdies tvinksniu plinta po kūną. Afšinas nori pakirsti jos pasitikėjimą, bet jam nepavyks. Volframas išvyko iš Bagdado, jis saugus. Tačiau ji niekada nebus saugi, kol Haidaras ibn Kavusas gyvas.

– Na, gerai, – prabilo afšinas pagaliau. – Šiandien rūmuose nesantaika baigsis, – klastingai nusišypsojo į barzdą ir patapšnojo per kardo rankeną. Nespėjo Ariba paklausti, kodėl juo nepasinaudojo, kai Haidaras dingo minioje.

Nusileido naktis. Rūko apsiausta pilnatis nušvietė Tigro vandenyje blyškų taką. Jį perskrodė žvejo valtis. Nepaisydamas draudimo, žuvininkas buvo išmetęs tinklus prie Chuldo rūmų. Netrukus jis sukluso, ant knibždančio blusų, sulopyto jo drabužio blausioje mėnulio šviesoje sužvilgo taukai. Artėjo barkas. Žmogelis skubiai nuirklavo valtį į tamsą.

Ravio Ishako al Mausilio barkas yrėsi Chuldo rūmų link. Greitai pasiekė grįstą Amžinojo dvasingumo rūmų prieplauką. Penkiasdešimtmetis dainininkas iššoko iš laivo nesiremdamas į paslaugiai ištiestą vergo ranką. Jis išskleidė dryžuotą apsiaustą ir šauniai užsimetė ant pečių. Žvilgtelėjęs į veidrodį, įsitikino, kad juodai dažyta barzda sušukuota nepriekaištingai. Tada užkopė laipteliais, vedančiais prie trijų marmuro arkų. Kareivis patikrino kvietimą ir įleido į sodą.

Nuo Tigro pakrantės iki pagrindinio rūmų pastato vedė įkalnė. Arčiau rūmų daugėjo gėlynų, juose svaigiai kvepėjo gėlėmis išrašyti Korano žodžiai. Viršuje atsivėrė vaizdas į ivaną, kuris švietė nuo gausybės aliejinių lempučių ir atrodė, kad svečiai kopia į rojų. Sode vaikštinėjo povai, stručiai ir prijaukintos gazelės, ambros deglų skleidžiamas aromatas su lengvo vėjelio gūsiais leidosi žemyn. Viskas buvo paruošta Bagdado rūmų deivei. Ariba pažadėjo savo mokytojui ypatingą vakarą ir neįprastą dainą. Bet, regis, ji dar neatvyko.

Šokėjos linksmino vakaro svečius, kai pro šalį žingsniavo Ishakas. Į muzikos taktą žvangėjo ant riešų ir kojų užmauti sunkūs aukso žiedai. Merginos išsitraukė nedidukus butaforinius durklus. Ariba joms buvo griežta, ir jos darbas davė vaisių: spinduliuojanti ašmenų kaskada buvo nepriekaištinga. Iš tamsos žvelgė sustingę veidai, šokėjų galvos tarsi atsiskyrusios nuo kūno trūkčiojo viena kryptimi.

Ishako akys klajojo svečių, susibūrusių aplink šokėjas, pusračiu. Centre stovėjo kalifo baldakimas, ir muzikantas pasveikino valdovą.

Į pavėlavusio, kaip ir visada, sveikinimą Abdula al Mamūnas atsakė malonia šypsena ir parodė vietą prie svečių dešinėje, šalia savo brolio Muhamedo. Vergė atnešė šalto rožių šerbeto ir medumi saldinto vyno.

– Ir jus nugalėjo smalsumas? – pasišaipė Muhamedas, kai Ishakas prisėdo šalia. Nuo tada, kai Abdula brolį paskelbė sosto įpėdiniu, šio pasitikėjimas savimi buvo nepakenčiamas. Beveik kaip ir jo apetitas, visada vertas dėmesio. Mostelėjęs eunuchui, jis čiupo granatą. Atsargiai rankiojo persprogusio vaisiaus kraujo raudonumo sėkleles ir čiulpė vieną po kitos. – Visi laukia Aribos.

Ishakas al Mausilis pradėjo neramiai dairytis. Kitoje pusėje už šokėjų pusračiu sėdėjo muzikantai. Buvo pakviestas didysis orkestras, o ne mažas pritariamasis ansamblis – įprastai oudas, fleita, fidelis, arfa ir būgnas. Net penkios fleitos senoviniu stiliumi grojo vienatonę melodiją, matyt, atkeliavusią iš tolimų Azijos stepių. Žuvų oda aptrauktas būgnas mušė ritmą, primenantį sunkų kupranugarių lingavimą bekraštėmis druskingomis Rytų dykumomis. Ishakas neramiai pakėlė akis į ivaną, bet ten niekas nesirodė.

– Aš pažįstu tokių Aribos kūno vietelių, kokių jūs nepažinsite niekada, – gyrėsi Muhamedas, kai sukryžiuotomis kojomis sėdintis ravis nestygo vietoje. – Ir užtikrinu: ji tokia kajina, apie kokias knygose rašo mokslo vyrai, graži, bet brangi, aikštinga ir nepatikima. Galbūt ji dabar guli su vienu iš savo meilužių lovoje ir geria. – Jis susižvalgė su viena iš šokėjų.

Net muzikantai, regis, pasigedo šeimininkės ir klausiamai žvelgė į Ishaką. Šis tik pasuko ranką ratu. Sahibas al muzika suprato. Jis linktelėjo vyrams ir pradėjo groti dainą iš naujo. Ishakas lengviau atsidusęs atsilošė. Tęsdamas tą begalinę melodiją, orkestras galėjo laukti, kol pasirodys Ariba. Jei tik šokėjos atlaikys.

– Galbūt meilėje ja ir negali pasitikėti, bet ne muzikoje, – paprieštaravo ravis sosto paveldėtojui. – Aš mačiau ją sielvartaujančią ir įbaugintą. Akimirką, kurią kiti pasiduotų, ji pasirodo geriausiai, ir nė vienos klaidelės. – Vis dėlto jis susirūpinęs žvelgė į šilkinį kalifo baldakimą. Abdula gulėjo pasirėmęs alkūne ant sariro ir kalbėjosi su jaunute verge. Buvo aiškiai matyti, kaip mergaitė stengiasi, kad iškilios krūtys ir brokato diržu pabrėžtas liemuo atrodytų kuo geriau. Tačiau pastangos ėjo niekais: kalifas vis žvalgėsi į rūmus.

Staiga pokalbiai nutrūko. Kalifas atsisėdo. Muhamedas nustebęs aiktelėjo. Svečiai sužavėti sustugo, žvelgdami į ryškiai apšviestą ivaną.

Ten pasirodė raudonais drabužiais vilkinti moters figūra. Šilkinė brangakmeniais nusagstyta palaidinė nedengė krūtų. Pro plačias kelnes šmėžavo dramblio kaulo spalvos kojos. Plaukai buvo perrišti tik auksu siuvinėta brokato juosta, nuo kurios ant kaktos kabojo lašo pavidalo perlai. Platūs juodų dažų dryžiai pabrėžė tamsias akis. Jos buvo neįprastai didelės ir tuščios, bet merginos laikysena – nelyg karalienės.

Priėjusi balto, raudonomis gyslelėmis marginto marmuro laiptų aikštelę į sodą, Ariba akimirką sustingo. Iš lėto, tarsi slenkstis būtų riba į kažką negrąžinama, ji nusileido laiptais. Įsitempusi tarytum medžiotoja. Galvoje aidėjo Haidaro balsas, kai anuomet spaudė durklą prie gerklės: Kur dabar tavo išdidumas? Tuometinio skausmo aidas tvinkčiojo kūne – gėda, kai nusibraukė nuo veido kraują, vėmalus ir susipažino su nepadoriais rūmų papročiais. Pusę savo gyvenimo laukė šios akimirkos. Bet smarkiai dažytas jos veidas buvo ramus. Kajina seniai išmoko slėpti jausmus po lėliška šypsena.

– Ariba, Rytų žvaigždė! – šaukė svečiai. Šūksniais ir plojimais vyrai sveikino dainininkę. Ji apsuko aplink kalifo baldakimą ratą, kol atsidūrė pusračio vidury, prieš akmeninį jo suolą. Išmoktu grakščiu judesiu pasveikino šeimininką. Mergina pašnairavo į afšiną, kuris išblyškęs, bet, regis, susitvardęs sėdėjo puslankio gale. Šokėjos sutūpė iš kraštų, laukdamos dainos, kurią ji buvo parengusi.

Ariba atsisėdo nepaleisdama Haidaro iš akių. Akimirką jai pasivaideno, kad jo lūpas suvirpino tokia pat kaip anuomet šypsena. Suglumusi suspaudė stiklinį amuletą. Nors nebuvo itin prietaringa, liepė pakeisti liutnios stygas naujomis. Dabar pasidžiaugė taip pasielgusi. Visai nesvarbu, ar iš tikrųjų trūkusi styga pranašauja mirtį, – nuo to ji nenori būti priklausoma.

Haidaras išdavė kalifo palankumą kaip priešas, niekinantis nekaltas merginas. Bet dievas negailestingai keršija už jo darbus, visa griaunantis keršto dievas. Ji buvo pasirengusi ištarti šiuos žodžius. Šiandien ji parodys, kaip moka valdyti klausytojų sielas. Būgnai mušė provokuojamą melodiją, šokėjos siūbavo klubais. Tada muzika nutilo. Ariba pakėlė liutnią. Tą akimirką sujudėjo baldakimo šilko užuolaida ir išniro vyras. Tai buvo Volframas.

Merginos lūpos prasivėrė, bet neišleido nė garso. Iš lėto, kaip laužas, virstantis pelenais, jos veidas balo. Muzika vėl užgrojo, bet harmoniją suardė disonansas. Klausytojams užgniaužė kvapą. Tik dabar mergina suprato, kad suklydo pati. Dar niekada per pasirodymą jai nepasitaikė perbraukti ne tą stygą.

Šaltas prakaitas išmušė kaktą. Pasidarė aišku, kodėl afšinas nemėgino nei bėgti, nei jos žudyti. Mylimasis buvo paskutinis ir taikliausias jo ginklas.

Tu negalėsi apkaltinti Haidaro, nepakenkdama man. Tai buvo Volframo žodžiai. Dabar jis ramiai žvelgė į ją.

Ariba netikėtai pakėlė ranką ir mostelėjo. Sahibas al muzika nustebęs pažiūrėjo į ją, šokėjos susispietė į būrelį. Muzika tilo: pirmiausia liovėsi skambėjęs sunkus šiltas darbukos garsas, paskui švelnus fidelio ir pagaliau fleitų. Muzikantai nustebę susižvalgė, sugėrovai vogčiomis šnabždėjosi.

Ariba paglostė medinę aukso spalvos liutnią. Ji pradėjo iš naujo. Bet moduliuodama perėjo prie kitos dainos.

Šnabždesys nutilo. Ji užgrojo paprastą, bet širdingą melodiją. Balsas buvo skambus ir giedras, retkarčiais įsiterpdavo žemi garsai, kaip pavojinga giluminė srovė skaidriame vandenyje. Tai buvo daina, kurią parašė prieš daug metų, kai pirmą kartą sutiko Volframą. Pagaliau ji žinojo, kaip ši daina turi skambėti.

Aribos ir liutnios kūnai susiliejo. Ji jautė į ją nukreiptus rūmų svečių žvilgsnius. Volframo veidas ištirpo tarp žiūrovų veidų. Ji dainavo jam, Mounijai ir kiekvienam iš klausytojų. Minkšti ir sunkūs ilgesio žodžiai liejosi į naktį. Virpantis liutnios skambesys priminė karavanų kelio varpelių skambėjimą. Ir ji pajuto nuo žiūrovų sklindančią aurą. Tai nebuvo įprasta susižavėjimo banga, tai buvo kažkas kita – tarsi aplink vos juntamas traškesys, kuris juos vedė į priekį. Ariba pakeitė balso tembrą. Pro pagrindinę melodiją prasimušė šiurkštus beduiniškas skambesys, lyg skundas, lyg tyras naujagimio riksmas, lyg pasiklydęs afganų stepės aidas: Kodėl išėjai, kodėl mane palikai? Negerai išeiti, nepalikus man užstato.

Prieš akis ji matė besijuokiančią Teodorą, prie prekystalio pilstančią vyną, besidraikančius Ronio plaukus, kai šuoliuodavo ant žirgo. Šypsantį Volframo veidą, palinkusį virš jos pievoje. Harūną ar Rašidą. Dar kartą persmelkė skausmas, kuris vos nenutildė jos balso. Ji nuleido oudą ir vėl improvizavo. Persiška, arabiška tradicija – abi pynėsi į vieną. Tie garsai tekėjo iš lūpų kaip neišverktos ašaros. Išpiešta šypsena nyko nuo Aribos veido. Ant jo neliko kaukės.

Mergina vėl paėmė liutnią. Dabar artėjo sudėtingiausia dainos vieta. Perėjimas į bajati tonaciją pavyko netikėtai sklandžiai, kaip meilė.

Tarsi savaime pirštai pradėjo groti perėjimą. Ji girdėjo tylų klausytojų aiktelėjimą, tada vėl grįžo prie pagrindinės melodijos ir naujais garsais pasakojo seną istoriją. Tarsi gėlėmis, kurios apipynusios griežtą kufi šriftą, ji gražino melodiją ir kūrė įmantrią arabeską. Kankinami prisiminimai blėso. Ji pasakojo vienintelės savo gyvenime meilės istoriją – meilės, tokios stiprios, kad ji buvo pasirengusi geriau liautis kvėpuoti negu išduoti ją. Meilės, kuri atsikartojo meile dukteriai. Tai, kas tūnojo jos gelmėse, išsklendė kaip išlaisvintas paukštis. Vyras, kurį myliu, yra mėlynakis, šviesiai rausvų plaukų. Mano širdis eina dėl jo iš proto, ir aš to nesigėdiju. Jei jis dings iš mano akių, manyje liks jo paveikslas. Mano mylimasis gražus kaip mėnulis, bet mėnulis miršta ryte. O jis lieka ir dienos šviesoje. Mano širdis eina dėl jo iš proto, ir aš to nesigėdiju.

Nutilo paskutinis garsas. Sunkiai alsuodama Ariba nuleido ranką, laikančią plektrą. Plaukai užkrito ant veido, pirštai degė nuo akordų maigymo. Vėjas nurimo. Žmonės nedrįso nė kvėptelėti.

Aštrus kaip botago kirtis garsas perskrodė tylą. Klausytojai krūptelėjo. Aribos ranką nudiegė skausmas. Kažkas krutėjo ties pirštais, paskui nukrito ant žemės. Zir – pirmoji styga, drąsos styga.

Ariba pakėlė galvą. Ji matė apšviestą sodą, vyrus ir verges, kurios išplėtusios akis tylomis žvelgė į ją, žmones, kurie suprato, kad tapo liudytojais kažko, ko nesuvokia joks protas. Volframo lūpos buvo praviros. Niekas netarė žodžio.

Tada pliūptelėjo plojimų banga. Žiūrovai puolė vieni kitiems į glėbį. Vienas per kitą, verkdami ir juokdamiesi. Vienas svirduliavo kaip girtas, kiti plėšė drabužius nuo kūno, plūdosi ir meldėsi. Ishakas ir Muhamedas apsikabino, priblokšti ir purtydami galvas.

Ariba iš lėto nuleido liutnią ir atsistojo. Afšinas nemėgino bėgti. Tik žiūrėjo į ją taip, kaip kadaise į Teodorą, kuri stovėjo tarp jo ir jo keršto. Ariba suprato, kad jis tos dienos niekada nepamiršo, kaip ir ji. Haidaras tylėdamas nulenkė prieš ją galvą.

Tą akimirką Ariba suvokė, kad nenori gyventi tame pačiame pragare. Kad niekada negalės neapkęsti Haidaro ibn Kavuso taip, kaip mylėjo Volframą.

Plojimai skaudžiai aidėjo ausyse. Iš akių pliūptelėjo ašaros. Ji apsigręžė ir tekina pasileido per tamsų sodą.

Epilogas

Kitas rytas perskrodė prieblandą kaip naujo pasaulio pradžia. Rusafos rūmai aname krante lyg miražas išniro iš rūko ir, nušviesti pirmųjų saulės spindulių, nusidažė švelniai rožine spalva. Pasroviui sukosi vandens ratas, pumpuodamas vandenį į tolyn tįstančius sodus. Tolygus ritmiškas garsas ardė tylą.

Ariba žingsniavo Chuldo rūmų sodu prie suolo, ant kurio sėdėjo praeitą vakarą. Jos plaukus dengė kuklus tinklelis. Nebebuvo ryškių apdarų, bylojančių, kad čia garsiausia karalystės kajina. Virš juodų kelnių buvo užsmaukti ilgi marškiniai. Ji nevilkėjo jubos, ant pečių buvo užmestas paprastas tamsus apsiaustas. Veidas nedažytas, bet oda švelniai rožinė, kaip ir saulės nutvieksti rūmai. Susimąsčiusi palietė šiltą ir drėgną akmenį. Iš nakties scenos, tos magiškos teritorijos, kuri, rodos, reiškė visą pasaulį, nieko neliko. Ji žvelgė pro marmurines arkas žemyn į Tigrą. Čia patyrė triumfą ir iki dugno išragavo spindesį bei kančią. Garsas apie jos vakare padainuotą dainą iki ryto maldos pasklido po visą Bagdadą. Bet ji atėjo čia ne dėl to.

Ariba per drėgną pievą nubrido iki upės ir iš rankovės ištraukė trūkusią stygą. Senas prietaras pasirodė besąs teisingas, nes buvo, kas iš tikrųjų mirė – neapykanta, kuri ginė ją pusę gyvenimo. Mergina iš lėto žengė į marmurinę aikštelę ir nusileido kelis laiptus žemyn. Vanduo teliūškavo prie kojų ir vilgė ilgų kelnių klešnes. Ji pasilenkė ir atidavė vandeniui stygą.

Vanduo suraibuliavo ir įtraukė šviesią giją į tėkmę. Srovė nesulaikomai plukdė stygą upe žemyn. Ariba lydėjo ją liūdnu ir kartu laimingu žvilgsniu. Tai jos gyvenimo dalis, kurią patikėjo Tigrui. Tam nebūtų pasirinkusi jokios kitos vietos, tik šią, kur prabėgo vienas jos gyvenimo tarpsnis. Atiduodama neapykantą, ji pagaliau palaidojo savo mirusiuosius. Buvo nelengva, bet upės nesulaikysi. Barmakidų laikai negrįžtamai baigėsi. Reikėjo pradėti kažką nauja.

– Tavo šlovė pasklido po visą Bagdadą, – išgirdo Abdula al Mamūno balsą už nugaros. – Jei tavo tikslas buvo tapti nemirtinga, jį pasiekei.

Ariba atsistojo. Matyt, jis nusileido prie upės per sodą, todėl ir nepastebėjo. Juodoje barzdoje spindėjo rasos lašeliai.

– Vakar tu mus visus pavertei savo vergais, – tarė jis ir priėjo arčiau. – Ta daina buvo geriausia iš visų, kokias tik yra dainavusios kajinos. Įsakiau savo iždininkui, kad nusiųstų tau tūkstantį dinarų. – Mergina papurtė galvą, o jis pabučiavo ranką. – Žinau, kad tai tik kuklus pripažinimas. Girdėjau beveik visus tavo pasirodymus nuo tada, kai pirmą kartą dainavai Rakoje. Bet vakar buvai visai kitokia.

Ariba atsargiai ištraukė ranką iš jo delnų. Ji žinojo, ko jis nori.

– Ir viskas dėl jo, – pasakė Abdula. Bet paslėpto pykčio, kurį ji bijojo pamatyti, veide nebuvo. – Stebėjau žvilgsnius, kuriuos siuntėte vienas kitam. Per visus tuos metus šitaip tu nežiūrėjai nė į vieną vyrą.

Iš kažkur pasigirdo liutnios garsai. Virš Tigro tarsi iš visai kito pasaulio nuvilnijo daina. Pasigirdo moters dainavimas, žodžiai girdėjosi aiškiai. Dainavo apie dainininkę, prie kurios kojų gulėjo žmonės nuo Magrebo iki Chorasano, galingesnę už karalienę. Atrodė, kad Abdula širdyje verda kova.

– Vadinasi, tai galutinis tavo sprendimas? – paklausė jis pagaliau.

– Tu man pažadėjai, – atsakė Ariba. Ji nebuvo tikra, ar kalifas laikysis žodžio. Abu žinojo, ko tas žodis vertas, jei vergės šeimininko planai kiti. – Tada, kai nupirkai mane iš Zubaidos, ir vakar, dar kartą. Turiu tavo leidimą tekėti už Volframo.

Abdula nusisuko į upę, tarsi negalėtų į ją pakelti akių.

– Aš nežinau, ar jis vis dar Bagdade, ar vis dar mane myli, – toliau kalbėjo Ariba. – Bet nesvarbu. Kad ir kur jis būtų, aš seksiu paskui.

Kalifas tylėjo.

– Gerai, – prabilo pagaliau. Regis, jam reikėjo daug pastangų tai pasakyti, todėl šiurkščiai pridūrė: – Garbingas vyras neatsiima, ką dovanojęs.

Aribos širdį užplūdo dėkingumas.

– Abdula, aš pirmą kartą gyvenime žinau, kur mano vieta, – sušnabždėjo. Jai atrodė, kad turi pasiaiškinti.

Kalifas ilgai žvelgė į ją.

– To ir bijojau, – atsiliepė pagaliau. – Tai vienintelis daiktas, kurio negaliu tau pasiūlyti.

Mergina norėjo paliesti jam petį, bet kalifas nusigręžė. Netaręs nė žodžio, nužingsniavo į rūmus, kurių pilki mūrai kilo į ūkanotą dangų. Jis žingsniavo iš lėto ir sunkiai.

Vergas, atplukdęs Aribą, laukė valtyje pasirėmęs į irklą. Iš pietų pusės, ten, kur upė seniai nunešė stygą, palengva plyšo rūko skraistė.

– Tai plauksim? – paklausė valtininkas.

Saulės spindulys panardino aną krantą į netikrovišką šviesą. Atsikračiusi savo keršto, Ariba jautė keistą tuštumą. Bet ir laisvę. Iš tolimojo Balcho per Azijos stepes kelias vedė ją čia. Dažnai eidama nusukdavo klaidinga atšaka, bet vis tiek patekdavo į Bagdadą, kur kryžiuojasi keliai, kur tūkstančius metų žmonės susitinka, pasimeta ir vėl randa vienas kitą. Ras vienas kitą ir su Volframu. Ant netoliese esančio tilto pasigirdo šilko karavano varpelių tilindžiavimas ir varovų balsai – Šilko kelio balsas. Aribos lūpose nušvito šypsena.

– Galim plaukti, – atsakė. – Aš pasirengusi.

Bagdado dainininkė

LEGENDOS IR FAKTAI

Savo balsu ji užburdavo turtingus ir gražius, savo geidulingumu ji paversdavo vergais didžiuosius valdovus. Ariba, garsiausia Bagdado rūmų žvaigždė, buvo kartu ir deivė, ir kekšė. Už savo dainas, už palankumą ir vien už tai, kad buvo šalia, ji būdavo apipilama dovanomis, kurios sužlugdydavo jos gerbėjus. Jos amžininkai sakė, kad nebuvo moters, kuri jai prilygtų. Nedaug buvo ir tokių vyrų. Ji pasiekė, kad būtų aprašyta kronikose, tarp jų viename iš svarbiausių arabų veikalų apie poeziją ir muziką – Kitab al Aghani. Abdula ibn al Mutazas, vėliau valdžiusio kalifo sūnus, parašė apie ją knygą. Tik po kelių amžių jos vardą užnešė laiko dulkės.

Matyt, tai buvo stipri asmenybė: aistringa, išsilavinusi ir sąžininga. Kalifai gulėjo prie jos kojų, o pamaldieji su neapykanta ją persekiojo. Jos nepakartojamas spinduliavimas vedė vyrus iš proto. Savo dainomis ji užburdavo jų sielas ir sukeldavo svaigulį – tarabą, kurio mokslininkai nenori pripažinti. Ji sugebėdavo vikriai pasinaudoti vyrų fantazija, jai patiko laužyti elgesio normas. Gyvenimo pabaigoje sakėsi miegojusi su aštuoniais kalifais.

Žymiausias tų laikų dainininkas Ishakas al Mausilis (767–850) žavėjosi ja. Jos ilgas gyvenimas truko nuo legendomis apipinto Harūno ar Rašido (766–809), kurį nemirtingą padarė „Tūkstančio ir vienos nakties“ pasakos, kalifato iki jo įpėdinių žlugimo. Per tą gyvenimą ji buvo kekšė, dievaitė, menininkė ir mylinti moteris, ieškanti savo laimės.

Jos kulinarijos menas buvo beveik toks pat garsus kaip ir jos talentai scenoje bei lovoje. Mėgstantis linksmai gyventi Ibrahimas ibn Mahdijus (779–839) girdėjo ją dainuojant dar visai jaunutę ir liko sužavėtas. Kalifas Abdula al Mamūnas (786–833), Harūno ar Rašido sūnus, įsigijo ją už neįsivaizduojamą sumą. Iki mirties ją mylėjo ir lygiai tiek pat nekentė, nes ji neatsiliepė į šeimininko aistrą ir ištekėjo už kito – mylimojo, kurio šviesiai rusvus plaukus apdainavo. Tuo metu, kai kitos haremo moterys varžėsi dėl valdovo meilės ir rezgė intrigas viena prieš kitą, ji leido sau prabangą klausyti širdies balso. Jei reikėdavo, ji nebijodavo įžeisti galingiausių pasaulio vyrų. Ji nuolat tvirtino, kad yra aristokratiškos kilmės. Ariba mirė maždaug 880 metais, atšventusi 90 metų sukaktį. Kitaip nei daugumos kurtizanių, jos spindesys ir gabumai nustelbė jaunystės žavesį. Tačiau kas buvo ta moteris, pasislėpusi po blizgančia prabangos ir paleistuvystės skraiste?

Ariba mane sužavėjo, kai tik apie ją išgirdau. Iš karto supratau, kad rašysiu šį romaną. Rašant dažnai atrodė, kad Ariba žiūri per petį. Esu įsitikinusi, kad jai patiktų po daugiau nei tūkstančio metų vėl atsidurti viešumoje. Retkarčiais nuo jos pasakinėjimų man darėsi nejauku: senoje arabų kronikoje dar kartą radusi žinių apie ją, didžiavausi jau aprašiusi panašų jos gyvenimo vingį.

Romano naudai kai ką pakeičiau, nusižengdama kronikoms. Bet jei kas nors mano, kad kalifo rūmų nesaikingumas jame perdėtas, klysta. Besaikės puotos šimtus metų buvo viena iš rūmų ceremonijų. Tikrai jos baigdavosi tada, kai pasigerdavo šeimininkas. Ir trukdavo labai ilgai: pagarsėjęs girtuoklis jaunesnis Abdula brolis Muhamedas al Muhtasimas (valdė 833–842) didžiavosi, kad po 7 ratlių (maždaug 3,5 litro) vyno dar gali joti. Aribai buvo suteikta teisė būti kalifo sugėrove – tai pareigos, kurias ėjo tik vyrai. Jie irgi turėjo pajėgti daug išgerti, šis gebėjimas atverdavo kelią į sugėrovų gildiją.

O kaip vergės dainininkės? Mokslininkai tvirtina, kad jos buvo prastos reputacijos, kad užsiėmė šia veikla tik iš paleistuvystės, kad dainos tarnavo tik gundymui. Iš daugiau nei tūkstančio Aribos dainų išliko vos kelios. Daugelį tekstų radau arabiškuose tų laikų kitų dainininkių ir poetų raštuose. Yra viena išimtis: eilės Volframui iš tikrųjų sukurtos Aribos. Kai kurias, beje, ne tokias nešvankias, parašė mano plunksna.

Tviskantys Aribos laikų Bagdado rūmai iki šiol įkūnija Rytus. Harūno ar Rašido rūmų prabanga, paleistuvystė ir intrigos iškyla prieš akis, kai tariame magiškus žodžius haremas arba kalifas ir svajonės nuneša į „Tūkstančio ir vienos nakties“ pasaulį, nuotykių kupiną kelionę Šilko keliu.

Ariba įkūnija Rytus, apie kuriuos nutyli fundamentalistai. Musulmonų Madam Pompadur gyveno tuo metu, kai seksualumas ir mėgavimasis gyvenimu nebuvo smerktinas. Tai buvo laikai, kai kalifas Muhamedas al Aminas (787–813) buvo žinomas kaip homoseksualas, kai kurtizanė galėjo mėgautis didesne įtaka už vizirį. Bet tai buvo pasaulis, kuriame kaip vanduo reikalingas ne tik geras maistas, vynas ir seksas, bet ir poezija, muzika. Pasaulis, kuriame šis menas pasiekdavo tobulybę. Tai buvo laikai, kai senuoju Šilko keliu keliaudavo menininkai ir šarlatanai, piligrimai ir vagys, šventieji ir kekšės – jie traukė į naują ir atvirą pasauliui Bagdadą.

Iš erotinės Aribos kulinarijos knygos

Ariba meilužiams atsiųsdavo savo pačios darytų skanėstų. Ji buvo ypatinga gurmanė. Dainininkė išjuokdavo garbintoją, kuris jai dovanodavo duonos, mėsos ir vyno. Ji pavaišindavo priblokštą meilužį keletu rinktinių paštetų – kad suprastų, kaip priimti tokią moterį kaip Ariba.

Bagdade buvo įprasta vienam kitą vaišinti gausybe patiekalų. Maisto ir gundymo sąsajos islamo pasaulyje itin glaudžios. Jausmingoji Ariba jas puikiai išmanė.

Išrinkau iš knygos skaniausių patiekalų receptus, kad galėtumėte pasmaguriauti ir jūs. Jie atėję iš IX amžiaus Bagdado aukštuomenės kulinarijos knygų. Aš pati išbandžiau (tik neatskleisiu, pagal kokius kriterijus) ir pagarbiai pritaikiau šiuolaikinėmis sąlygomis (pavyzdžiui, derindama kiekius ir virimo ar kepimo laiką). Galbūt atkreipsite dėmesį, kad čia beveik nėra svogūnų nei česnakų. Priežastis – dėl kvapo aukštajai visuomenei jie buvo nepriimtini.

Ar „Tūkstančio ir vienos nakties“ patiekalai vis dar turi gundymo galių? Tai priklausys nuo jūsų! Geram maistui reikia laiko, tinkamos vietos ir drabužių. Tai nebūtinai turi būti brokato girliandos, liutnios garsai, hamamai ir egzotiški sodai. Pintinė prinokusių granatų arba figų, žvakės ir jausminga muzika gali padaryti stebuklus. Ir būtinai geras vynas. Ak, svarbiausia – pamirškite kalorijas!

UŽKANDŽIAI. MEILĖS KĄSNELIAI

Meilės kąsneliams tinka gabaliukas vaisiaus arba pyrago. Jį galima pridėti prie kvietimo pasivaišinti. Datulė arba migdolas yra erotinė užuomina: datulė simbolizuoja vyrišką lyties organą, migdolas – moterišką. Sakoma, kad datulės yra puikus afrodiziakas, lygiai kaip šafranas, šampanas su prieskoniais. Įsidėmėkite, prieš paduodat meilės kąsnelį reikia jo atsikąsti pačiam.

Aribos datulės su medumi

Po 12 šviežių datulių ir nuluptų migdolų

250 g medaus

2 šaukštai rožių vandens (įsigysite vaistinėje)

Žiupsnelis šafrano (geriausia siūleliais)

Šviežias datules atsargiai išdarinėti adata. Į kiekvieną įkišti po migdolą. Medų, rožių vandenį ir šafraną užvirinti. Sumažinus kaitrą, sudėti datules ir nuolat maišant kaitinti valandą, kad datulės sugertų sirupą. Dėmesio, neleiskite užvirti! Vakariečiui tai gana saldus patiekalas: originaliame recepte siūloma datules užpilti cukrumi ir aromatizuoti muskusu. Gatavas datules išdėlioti sluoksniais stikliniame inde. Galima valgyti po 3 savaičių, bet būna skanios ir anksčiau.

Jei šis rytietiškas patiekalas per saldus, pamėginkite kitą būdą:

Datulės su pistacijų marcipanais

100 g pistacijų ir tiek pat cukraus pudros

1 šaukštas rožių vandens

Maždaug 12 datulių

Pistacijas smulkiai sutarkuoti ir plaktuvu sumaišyti su cukraus pudra bei rožių vandeniu. Išdarinėtas datules įdaryti šia mase.

Ariba ėmė 1 dalį pistacijų ir 3 dalis cukraus. Mažiau užsigrūdinusiems europiečiams rekomenduojamas lygiomis dalimis paruoštas mišinys, nes datulės ir taip saldžios. Šiais laikas datulės įdaromos įvairiais mišiniais. Pamėginkite rikotą!

PIRMASIS PATIEKALAS

Gundymas granatais ir šafranu

Granatai yra garsiausias Rytų afrodiziakas, vaisiuje įkūnytas gundymas! Išbrinkęs minkštimas ir kraujo raudonio sėklos lipnių, saldžių sulčių apvalkalu tapo aistros idealu.

Rūgštūs Hamida viščiukai

1 Kaskaro višta (Kaskaras – turgų rajonas tarp Eufrato ir Tigro; bet tiks ir kitokia riebi. Dviem užteks nedidelės vištos, bet galite paruošti didesnę porciją: kas gi norės kitą dieną „po to“ stovėti prie viryklės?)

Truputis džiovintų kalendrų

Aliejaus, geriausia sezamų

Pusė nedidelio meliono (pvz., Cantaloupe)

Pagal skonį rūgščiųjų žagrenių sulčių (turkiškų maisto produktų būna parduotuvėse arba prekybos centrų gurmanų skyriuose) arba pusė citrinos ir pusė apelsino sulčių

Granatas

Vištą nuplauti, pasūdyti ir supjaustyti į 6 gabalus (2 šlaunelės, 2 sparneliai ir 2 krūtinėlės filė). Vištos gabalus apkepti su nedideliu kiekiu aliejaus. Apibarstyti džiovintomis kalendromis ir pridėti kelis melionų gabalėlius. Kai mėsa aprus, riebalus nupilti, tada supilti granato (maždaug pusės, spauskite kaip citriną) ir rūgščiųjų žagrenių arba citrinos ir apelsino sultis. Palikti granato sėklų patiekalui papuošti. Melioną išgraibyti, o vištą troškinti ant nedidelės kaitros 30–45 minutes uždengtame puode. Prie vištos patiekti ryžių su šafranu ir šviežių granatų sėklų.

Ryžiai su šafranu: į verdančius ryžius įmesti kelis šafranų siūlelius; iš bėdos tiks ir žiupsnelis ciberžolių, jos suteiks geltoną spalvą. Šiais laikais galima sugalvoti įvairių variantų: ryžius galima pagardinti pinijų sėklomis, trupučiu cinamono ir gvazdikėlių, granatų sėklomis arba razinomis. Taip pat tinka šviežių kalendrų lapeliai ir petražolės, abu šie prieskoniai – tradiciniai afrodiziakai.

Samak musakbai – žuvis su šafranu ir salierais

Šviežia žuvis (Bagdade dažniausiai ruošdavo gėlųjų vandenų žuvį iš Tigro; šiam patiekalui tinka bet kokia kietesnė žuvis.)

Šaukštelis džiovintų kalendrų

Baltojo vyno acto (nelygu žuvies dydžis, maždaug 50 ml)

Šafrano

Keli salierų lapai

Žuvį išdarinėti ir išimti kaulus, supjaustyti gabalais ir apkepti su sezamų aliejumi. Kol keps, keliais šafranų siūleliais nudažyti actą. Ant žuvies užbarstyti džiovintų kalendrų, apšlakstyti actu su šafranais ir palikti, kol žuvis actą sugers. Patiekti su salierų lapais.

Salierai gydo impotenciją, o svarbiausia – vyrams padeda pasiekti tarabą.

Samak mašvi – kepta žuvis

Bagdado aukštuomenės patiekalas. Ir pamirškite sušį!

Viena didelė arba kelios mažesnės žuvys (Ariba būtų ėmusi didelį karpį, tinka ir dorados.)

Rūgščiųjų žagrenių sulčių arba pusė nedidelės citrinos sulčių

Česnako (daugiausia ketvirtis skiltelės)

Čiobrelių (pagal žuvies dydį, vidutinei – maždaug pusė šaukštelio), tiek pat kalendrų, kmyninių kuminų, cinamono ir mastikos (rasite prieskonių parduotuvėse)

Maždaug 50 g graikinių riešutų (didelei žuviai truputį daugiau)

Keli siūleliai šafrano, išmirkyti maždaug 2 šaukštuose rožių vandens (pagal žuvies didumą)

Žuvį nulupti taip, kad liktų vientisa. Tai ne taip sunku, kaip atrodo: didelį labai aštrų peilį atsargiai pakišti po oda ir braukti juo nuo galvos uodegos link; žuvį apvertus, tą patį padaryti iš kitos pusės. Stuburo kaulą atsargiai perlaužti peiliu. Su visais kaulais iš odos išnerti vientisą. Odą su galva dėti į šalį, iš žuvies išrankioti kaulus. Surinkti pabirą likusią masę ir sumaišyti su graikiniais riešutais, rūgščiaisiais žagreniais, prieskoniais bei česnakais, pagardinti žiupsneliu druskos ir šlakeliu sezamų aliejaus. Vientisą žuvį teptuku ištepti šafranų ir rožių vandens mišiniu bei šlakeliu sezamų aliejaus ir prikimšti masės. Atsargiai apvynioti virtuviniais siūlais. Pagal viduramžių receptą kepti ant iešmo krosnyje, mažesnes žuvytes – uždengtas keptuvėje su trupučiu sezamų arba saulėgrąžų aliejaus.

PAGRINDINIS PATIEKALAS

Rutabija – mėsa su datulėmis

(Šiuo patiekalu Ariba gundė Abdula)

150 g raudonos mėsos (bet kokios, išskyrus kiaulieną; rekomenduočiau jautieną) ir 250 g maltos (jautienos arba ėrienos; dviem tokio kiekio daugoka, bet galima dalį pasilikti „po to“)

Alyja (avino uodegos riebalų) arba kitų taukų

Sauja migdolų ir sauja pistacijų

½ šaukštelio grūstos mastikos dervos (iš turkiškų prieskonių parduotuvės)

Truputis kamparo (drąsiems, nes kamparas yra viduramžių „linksmosios dujos“), vietoj jo galima dėti 3–4 mėtų lapelius

Prieskoniai

Po ½ šaukštelio cinamono, kalendrų, kmyninių kuminų, druskos ir po žiupsnelį šafranų bei aromatizuoto cukraus (Deja, recepte neatskleidžiama, kuo cukrus aromatizuojamas, matyt, ir taip buvo aišku. Zirjabas, Ishako mokinys, būtų naudojęs muskusą arba kitokius brangius kvepalus. Palieku spręsti patiems, ar naudosite lašelį Chanel Nr. 5, bet paprasta cukraus pudra taip pat tinka.)

1–2 šaukštai rožių vandens

Kelios šviežios Medinos datulės (iš Saudo Arabijos; kitos taip pat tinka)

Mėsą supjaustyti siauromis ilgomis juostelėmis (jos turi būti panašios į datules) ir kepti su alyja, žiupsneliu druskos bei džiovintomis kalendromis, kol gražiai aprus. Užpilti šiltu vandeniu ir virti, kai pakils putos, nugriebti. Tada įberti po saują pistacijų ir migdolų, žiupsnelį šafranų, po pusę šaukštelio kmyninių kuminų, kalendrų ir cinamono. Ant nedidelės kaitros troškinti maždaug valandą. Pagardinti druska. Iš maltos mėsos padaryti datulių formos gumulėlius (patariu pagardinti juos kaip mėsos juosteles – įmaišyti kelis migdolus ir pistacijas). Į kiekvieną įkišti po migdolą tarsi sėklą ir apkepti keptuvėje. Pagal dydį kepti 10–20 minučių.

Pabaigoje – datulės. Išimti kauliukus ir įkišti po migdolą. Kai troškinamos mėsos skystis išgaruos, patiekti su datulėmis. Apšlakstyti rožių vandeniu ir kamparu, įberti cukraus (vietoj kamparo galima apibarstyti mėtų lapeliais).

Patiekti rutabiją taip, kad tikros datulės, maltos mėsos gumulėliai ir troškinta mėsa būtų pramaišiui, geriausia išdėlioti ratu. Datulių formos mėsa ir tikros datulės sukuria apgaulingą efektą. Prie šio patiekalo tinka ryžiai su šafranu.

Cinamonas ir kalendros veikia kaip afrodiziakas.

ARIBOS MĖGSTAMIAUSIAS PATIEKALAS

Bazmavardas – kalifo kąsneliai

(Bagdado aukštuomenės buvo ypač mėgstamas)

250 g maltos mėsos (ėrienos arba jautienos)

Didokas ryšelis mėtų

Vyno acto (Ariba būtų pasirinkusi baltojo vyno actą)

50 g graikinių riešutų

1–2 šaukštai rožių vandens

4–5 mažos pitos arba papločiai (prekybos centruose arba specialiose parduotuvėse)

Sūdyta citrina (Deja, neišliko recepto; tikriausiai tai citrina, kokia šiandien naudojama Šiaurės Afrikoje: nuplauti pusę citrinos, smulkiai supjaustyti, užbarstyti šaukšteliu druskos ir palikti 24 valandas prisitraukti.)

Apipilta druska citrina (Citriną supjaustyti į keturias dalis taip, kad ketvirčius jungtų šerdis, apipilti druska ir sudėti į konservavimo stiklainį; įberti dar šaukštelį druskos ir užpilti virintu vandeniu, kad apsemtų citriną; laikyti 3 savaites sandariai uždarytame stiklainyje, kol pritrauks.)

Mėsą apkepti ir truputį atvėsinti. Mėtas, ¼ citrinos ir graikinius riešutus susmulkinti, sumaišyti su mėsa ir gausiai apšlakstyti actu. Šio įdaro prikimšti pitas kaip kišenes ir apšlakstyti rožių vandeniu. „Kišenes“ supjaustyti juostelėmis. Molinį troškintuvą 10 minučių pamirkyti vandenyje, išdžiovinti, tada vidų apšlakstyti rožių vandeniu. Paberti sluoksnį šviežių mėtų, sudėti patiekalo juosteles ir užbarstyti dar vienu sluoksniu mėtų. Recepte parašyta, kad patiekalą reikia „palikti pastovėti“ valandai ar net nakčiai, – vadinasi, bazmavardas valgomas šaltas. Bet „palikti pastovėti“ gali reikšti ir palikti ant ugnies. Labai skanu, kai molinis troškintuvas pastatomas į nekarštą orkaitę (daugiausia 160 laipsnių, o per naktį 80, kitaip mėtos sudegs).

Mano patarimas: didelę porciją palaikykite orkaitėje valandą, o likusią suvalgysite šaltą „po to“.

Viduramžių arabai raugintą mėsą mėgo tikriausiai dėl alinamo karščio Irake, o kalifo kąsneliai yra gaivus vasaros valgis.

SALDI PALAIMOS AKIMIRKA, DESERTAS

Lauzinajus – Aribos migdolų pyragas

Kronikos pasakoja, kad kartą Ariba įkalbėjo grupelę jaunų vyrų pasilikti, pažadėdama lauzinajų.

4 asmenims

Po 200 g cukraus pudros ir plikytų migdolų (originaliame recepte 100 g migdolų ir 300 g cukraus pudros, bet tai labai saldu)

4 šaukštai rožių vandens

50 ml sezamų aliejaus, galima pakeisti tirpintu sviestu

300 g filo tešlos (turkų arba graikų parduotuvėse), galima pakeisti sluoksniuota

Papildomai rožių vandens pagal skonį

Cukraus sirupo (200 g cukraus, citrinos sulčių ir maždaug šaukštas apelsinų žiedų vandens iš vaistinės)

Sauja smulkintų pistacijų

Cukraus sirupas: 200 g cukraus sumaišyti su 150 ml vandens ir šlakeliu citrinos sulčių. Maišant kaitinti, kol cukrus ištirps. Kai sirupas užvirs, nukelti nuo ugnies. Itin arabiškas ir gardus. Pridėti šaukštą apelsinų žiedų vandens.

Lauzinajus: nuluptus migdolus susmulkinti plaktuvu, sumaišyti su cukrumi ir rožių vandeniu. Viską dar kartą gerai suplakti plaktuvu, kol pasidarys vientisa marcipanų masė. Duoną (matyt, turima omeny tai, kas dabar specialiose parduotuvėse vadinama filo tešla) iškočioti itin plonomis 10 cm pločio juostomis. Ant jų sudėti įdarą, perlenkti tešlą ir užspausti kraštus, kad pasidarytų kaip ilgos dešros. Tešlos dešras supjaustyti gabaliukais, aptepti sezamų aliejumi ir išdėlioti į kepimo skardą. Apšlakstyti cukraus sirupu, trupučiu sezamų aliejaus ir šaukštu rožių vandens. Kepti 200 laipsnių karščio orkaitėje, kol tešla aprus. Patiekti su kapotomis pistacijomis.

(Šis receptas primena šiuolaikinę baklavą. Originaliame recepte neužsimenama apie kepimą. Matyt, viduramžių kulinarijos knygos dažnai buvo rašomos turint omenyje, kad skaitytojai žino pagrindinį receptą ir žino, kepti ar ne.)

Kvata’if – plonyčiai arabiški blyneliai (krepai)

Blynelių tešla (receptas surašytas mokantiems ją paruošti) turėtų būti panaši į tą, kuri dar ir dabar ruošiama Rytuose: iš 100 g miltų, žiupsnelio druskos, kiaušinio trynio, 50 g sviesto ir 50 g vandens paruošiama savotiška sluoksniuota tešla. Kiaušinio trynys, miltai ir šaukštelis tirpinto sviesto sumaišoma, tešla plonai iškočiojama (geriausia tarp dviejų skaidrios plėvelės sluoksnių) ir 20 minučių paliekama pastovėti. Tada iškočiojami 3–4 plonutėlaičiai blyneliai ir kepami su sezamų aliejumi.

Tokius blynelius galima įdaryti migdolų marcipanais, kokie naudojami ruošiant lauzinajų. Galima kvatą išmirkyti cukraus sirupe arba meduje. Bus skanu, jei apšlakstysite sezamų aliejumi, cukraus sirupu ir rožių vandeniu, apibarstysite smulkintomis pistacijomis.

IŠ BAGDADO AUKŠTUOMENĖS KNYGOS

Tikroms, stilingoms arabiškoms vaišėms staltiesė tiesiama ant žemės, ant jos išdėliojami dubenys ir padėklai. Lėkščių ir įrankių nėra, viską atstoja papločio gabalas. Dešine ranka imamas nedidelis jo gabalėlis – juo maistas ir dedamas į burną. Kiekvienam svečiui padėkite po dubenėlį vandens su citrinos griežinėliu pirštams nusiplauti!

Vynas: senajame Bagdade buvo geriamas daugiausia baltasis, nors ne toks stiprus ir saldesnis, nei įprasta šiandien. Be to, vynas dažnai būdavo pagardinamas opijumi, bet apie tai geriau pasiteiraukite gydytojo arba vaistininko.

Prie raudonosios mėsos modernūs gurmanai gerdavo, žinoma, raudonąjį vyną, pavyzdžiui, iš Prancūzijos pietvakarių. Prie rutabijos tinka geras riboja. Prie bazmavardo reikėtų derinti ne tokį rūgštų vyną: kodėl nepasirinkus gero rose, jei jis dera su jūsų vartojamu actu? Prie žuvies tinka šabli, bet aš prie tokio patiekalo mieliau geriu baltąjį burgundišką. Pamėginkite prie vištos priderinti sausą rose arba ne itin rūgštų baltąjį vyną. Ir būkite kūrybingi! Vyno gėrimo diktatoriai vis labiau linksta prie nuomonės, kad gurmanai gali būti skirtingi.

Kalifų rūmuose buvo geriamas ne vynas, o rožių šerbetas: vienam asmeniui 200 ml vandens, 2 šaukštai cukraus su rožių vandeniu (maždaug 2 šaukštai), aromatizuotas ir šaltas kaip ledas.

Desertiniai vynai, tokie kaip cukraus arba razinų, Arabijoje buvo labai mėgstami. Mes geriau išgertume arbatos, galbūt pagal Volframo beduinų receptą: žaliosios arbatos lapus lygiomis dalimis sumaišyti su mėtomis, pagal skonį pridėti cukraus ir užpilti karštu vandeniu. Beduinai naudoja du arbatinukus ir daug kartų pilsto arbatą iš vieno į kitą, kad susimaišytų su cukrumi. Arbatos lapai, mėtos ir cukrus lieka arbatinuke, o arbata darosi vis stipresnė ir saldesnė.

Jei po vyno pageidautumėte kavos arba kaljano, turiu jus nuvilti: Harūno al Rašido ir jo įpėdinių laikais Rytuose nebuvo nei vieno, nei kito.

Aš rekomenduoju Hašimos išblaivančio gėrimo iš Rakos vyninės (pagal Ibn al Mutazą). Lygiomis dalimis sumaišyti šiuos produktus: kopūstų sėklas, kmyninius kuminus, karčiuosius migdolus, mėtas, naphtasalz (drąsiems), vermutą ir rūtas. Viską susmulkinti, persijoti ir šaukštelį šio mišinio ištirpinti šaltame vandenyje.

Ir dar vienas patarimas: jei neketinate gundyti, nereikėtų damos vaišinti vieninteliu migdolu, o pono – vienintele datule. Tai itin nepadori užuomina!

ŽODYNĖLIS

ABASIDAI – viduramžių kalifų dinastija (750/1–1258). Pavadinimas kilęs iš arabiško Banu Abbas (Abaso, pranašo giminaičio, sūnūs)

ALACHAS – arab. Dievas (tiek musulmonų, tiek krikščionių, tiek žydų)

AMIRAS – arab. generolas, kariuomenės vadas

AMIRAS AL MUMININAS – arab. tikratikių valdovas, oficialus kalifo titulas

BADRO MŪŠIS – 624 metais pranašas Mahometas nugalėjo priešininkus iš Mekos, Badro mūšis buvo pirmoji karinė islamo pergalė

BALCHAS – dabar Mazari Šarifas

BARIDAI – arab. kalifų Abasidų paštas ir slaptoji policija

CHANAS – pers. genties vyresnysis, vadas

DACHMA – pers. tylos bokštas, zoroastristų, senosios Irano religijos pasekėjų, laidojimo vieta

DUGHAS – pers. jogurtas su mėtomis

DŽAVAZAS – arab. leidimas įeiti, pasas

DŽILALA – arab. ilgi permatomi moterų marškiniai, vilkimi po drabužiais, savotiškas peniuaras

HANAS – pers. viešbutis, prieglobstis, karavansarajus, t. y. kupranugarių tvartas

Iš tikrųjų turėtų būti chanas: kad nebūtų painiojama su vado pavadinimu, rašyba pakeista.

IVANAS arab. į kiemą atsiverianti, atvira patalpa

IZARAS arab. ilgas apsiaustas, kurį užsitraukdavo ant galvos ir veido

Anksčiau tai buvo vyrų piligrimų drabužis, vėliau izarą, kaip ir daugelį arabų drabužių, dėvėjo tiek vyrai, tiek moterys.

JUBA – arab. ilgas švarkas be sagų

Gali siekti kelius arba žemę, būti perrišama diržu.

KAJINA – arab. vergė dainininkė.

KURDAI – kurdų gentys

Aribos laikais gyveno ir šiuolaikinio Azerbaidžano teritorijoje, didžiajam jų sukilimui vadovavo Babakas, todėl knygoje minimas Kurdistanas, kurio nebėra.

KVABA – arab. siauras ilgas švarkas su sagomis, paprastai vilkimas jaunų vyrų

LAJALIS – improvizacinis dainavimas be muzikos, galima prilyginti ispanų cante jondo

LAUZINAJUS – migdolų pyragėliai, panašūs į šiuolaikinę baklavą, buvo ypač mėgstami Bagdado aukštuomenės

MIZARAS – arab. paltas, apsiaustas

NADIMAS – kalifo sugėrovas

Tai pareigos, be gero vyno, užtikrinančios ir kitas privilegijas, pirmiausia beveik draugiškus santykius su kalifu.

OUDAS – arab. liutnia, vyr. giminės žodis

RATLIS – arab. maždaug pusė litro

RAVIS – arab. bardas, dainininkas

RĖJUS – viduramžių miestas netoli šiuolaikinio Teherano

SAFAKATANAS – arab. savitos kastanjetės

SAHIBAS AL BARIDAS – arab. baridų vyresnysis, slaptosios policijos vadas

SAHIBAS AL MUZIKA – arab. orkestro vadovas, dirigentas

SITARAS – arab. uždanga

Sitaras dengdavo kalifo sostą per audienciją ir muzikantus per puotą.

SUDRA – arab. trumpa raitelio tunika

ŠAMLA – arab. paltas, skraistė

TURKAI – samdiniai, su kuriais Abdula al Mamūnas įžengė į Bagdadą

Prieš atsikraustydami į šiuolaikinės Turkijos teritoriją, turkai buvo Centrinės Azijos klajokliai.

ZOROASTRIZMAS (senieji ugnies garbintojai) – Irano religija, skelbta pranašo Zaratustros (Zoroastro)

Nors zoroastrizmas dėl pagrindinės idėjos – gėrio kovos su blogiu, panašus į politeizmą, tai buvo tik islamo toleruojama religija, kaip ir krikščionybė bei judaizmas. Oficialiai krikščionims ir žydams neleista rūmuose užimti jokių pareigų. Jiems būdavo draudžiama skambinti varpais, nešioti ginklus ir jodinėti arkliais. Toks nurodymas iš tikrųjų egzistavo, bet retkarčiais būdavo apeinamas arba ignoruojamas.

Alf šukran va šukran!

TŪKSTANTIS IR VIENA PADĖKA

Alachas musulmonų šaltiniuose vadinamas šimtu vardų. Mano padėkų vargu ar mažiau.

„Duokite man tvirtą atramą, ir aš pakelsiu Žemę“, – sakė garsus graikų matematikas Archimedas. Kai rašiau, man pati knyga buvo ta atrama. Lemtingomis akimirkomis ji buvo šalia, dar kartą primindama, kad reiškia daug daugiau nei geras agentas.

Mano vyras biografas ir dėstytojas dr. Uvė Noimaras yra mano viso gyvenimo atrama. Jis perskaitė kiekvieną sakinį, ne tik tyliai, bet ir garsiai. Jis ir Ana Reiner buvo mano sugėrovai išbandant receptus. Kadangi apie kiekius, ruošimo laiką ir temperatūros poveikį pateiktiems produktams neturėjau arba beveik neturėjau žalio supratimo, jie abu rodė drąsą ir nebijojo rizikuoti.

Kitas devyniasdešimt septynias padėkas siunčiu... Savo dėstytojai Katjai Menzel už tai, kad padėjo knygą parašyti geriau. Taip pat Tomasui Tebei, kuris įtraukė ją į leidyklos „Piper“ planus ir davė vertingų patarimų. Žinoma, ir leidyklai „Piper“ už puikų bendradarbiavimą!

Profesoriui dr. Avinoamui Salemui, kurio draugiškumu ir begalinėmis žiniomis visada galiu pasikliauti. Jis pažįsta senąjį Bagdadą ir daugelį kitų miestų kaip penkis savo pirštus ir nesavanaudiškai mane parėmė.

Profesoriui dr. Stefanui Heidemanui – kad suteikė daug informacijos apie ankstyvąjį Abasidų valdymą. Rakos pastatus jis pažįsta beveik taip pat gerai kaip juos kūręs architektas, o gal ir geriau.

Daktarui Gėcui Berberichui. Jis, kaip patyręs psichologas ir neurologas, padėjo atkurti Aribos charakterį. Jam esu dėkinga, kad nereikėjo pačiai išbandyti lemties, kurią patyrė Ariba.

Angelai Kiuper – už vertinimus: ji vertino charakterius ir visa, ko reikia geram romanui.

Daugelyje mokslo darbų aš radau daug svarbių žinių, be kurių nebūčiau galėjusi parašyti romano. Būtų sudėtinga paminėti visų tų žinių autorius. Ir vis dėlto: Allahu a’lam – Alachas viską žino geriausiai.

Content

Имхоф Агнес Šilko kelio karalienė