Джордж Орвелл

Колгосп тварин

Передмова Джорджа Орвелла до українського видання

До мене звернулися з проханням написати передмову до українського перекладу «Animal Farm». Я добре розумію, що пишу для читачів, про яких нічого не знаю, та й у них, мабуть, ніколи не було нагоди довідатися про мене.

Від мене, мабуть, чекають, щоб у цій передмові я розповів історію написання «Колгоспу тварин». Але перед цим мені доведеться розповісти дещо про себе та про події в моєму житті, які вплинули на формування моїх політичних поглядів.

Я народився в Індії у 1903 році. Мій батько був урядовцем англійського адміністративного апарату в Індії, а моя родина була звичайною собі родиною, себто верства, яка складається з військових, священиків, урядовців, учителів, юристів, лікарів тощо. Освіту одержав в Ітоні, у найдорожчій та найбільш снобістській з англійських public school[1]. Проте я зміг туди потрапити лише тому, що був стипендіатом. Інакше мої батьки не змогли б собі дозволити вчити мене у школі цього типу.

Невдовзі після закінчення школи (мені тоді ще було неповних двадцять років) я виїхав у Бірму і вступив до лав Імперіальної поліції в Індії. Це була озброєна поліція, чи пак жандармерія, подібна до іспанської Guardia Civil чи Guarde Mobile у Франції. На цій службі я пробув п’ять років. Вона мені не подобалася і сповнила ненависті до імперіалізму, хоча у той час націоналістичні настрої в Бірмі і не були надто сильними, а ставлення англійців до бірманців не було особливо поганим. Повернувшись у 1927 році у відпустку до Англії, я відмовився від старшинського чину і вирішив стати письменником; спочатку без помітних успіхів. У 1928—1929 рр. жив у Парижі й писав повісті, яких ніхто не хотів друкувати (я їх потім усі знищив). У наступні роки жив як щастило, і не раз мені у вічі зазирав голод. Тільки починаючи з 1934 року я зміг жити на заробітки із власних творів. У перехідні роки я, бувало, цілими місяцями жив між бідняками і напівкримінальною публікою, які мешкають у найгірших частинах бідняцьких кварталів або вештаються, жебраючи чи крадучи. Часто через брак грошей мені доводилося перебувати між ними; а втім, мене дуже цікавило їхнє життя. Кілька років я присвятив (цього разу більш систематично) вивченню умов побуту і праці шахтарів у північній Англії. Я не вважав себе соціалістом аж до 1930 року. По суті, я не мав тоді чітко окреслених політичних поглядів. А став я соціалістом головним чином через несприйняття знедоленого й занедбаного життя бідніших частин промислового робітництва, а не через теоретичне захоплення плановим суспільством.

У 1936 році я одружився. Майже того ж тижня в Іспанії почалася громадянська війна. Ми обоє з дружиною захотіли поїхати до Іспанії та взяти участь у війні на боці іспанського уряду. Ми зробили це через півроку, коли я закінчив працю над книжкою, яку я тоді писав. В Іспанії я пробув близько шести місяців на арагонському фронті, поки мені біля Уеска фашистівський снайпер не прострелив шию.

На ранньому етапі війни чужинцеві нелегко було розібратися у внутрішній боротьбі, що точилася між різними прихильними до уряду політичними партіями. Через низку випадкових подій я, як і більшість чужинців в Іспанії, вступив не до міжнародної бригади, а до міліції Р. О. V. М., до так званих іспанських троцькістів. Таким чином у першій половині 1937 р., коли комуністи здобули контроль (чи частковий контроль) над іспанським урядом і почали переслідувати троцькістів, ми обоє з дружиною опинилися серед переслідуваних. Нам пощастило, бо вдалося живими покинути Іспанію та ще й уникнувши арештів; багатьох з-поміж наших друзів розстріляли, інші тривалий час сиділи по в’язницях або ж просто позникали. Ці переслідування в Іспанії йшли водночас з великими чистками в СРСР і були лише їхніми відголосками. Суть обвинувачень (а саме: змова з фашистами) і тут і там була однаковою. Але коли мова йшла про Іспанію, я достеменно знав, що ці обвинувачення брехливі. Увесь цей досвід став цінною наукою для мене: він показав мені, як легко тоталітарній пропаганді керувати думкою освічених верств у демократичних країнах.

Ми обоє з дружиною були свідками, як невинних людей кидали у в’язниці тільки тому, що їх запідозрювали в неправовірних поглядах. А повернувшись до Англії, ми побачили, що порівняно розсудливі й нібито добре інформовані аналітики вірять в усякі неймовірні розповіді про змови, зраду та саботажі, про які розповідала преса з московської судової зали.

І тоді чіткіше, аніж будь-коли, я усвідомив негативний вплив радянського міфу на західний соціалістичний рух.

Тут варто детальніше окреслити моє ставлення до радянського режиму.

Я ніколи не був у Росії і знаю про неї тільки те, що можна довідатися з книжок та часописів. Якби я навіть міг, то не волів би втручатися у внутрішні справи Радянського Союзу; я не засуджував Сталіна та його прибічників тільки за те, що вони, мовляв, вдавалися до варварських та недемократичних методів. Навіть якщо допустити, що у них від початку були добрі наміри, цілком можливо, що в тих умовах вони не могли діяти інакше.

Та мені дуже важливо, щоб люди на Заході, європейці побачили радянський режим таким, яким він є. Починаючи з 1930 року я не бачу жодної ознаки того, що СРСР справді прямує шляхом, який можна б назвати соціалістичним, зате я помічаю дуже багато ознак, що СРСР перетворився в ієрархічне суспільство, владарі якого мають не більше причин, аби зректися влади, аніж будь-який інший панівний клас. Назагал робітники та інтелігенти у такій країні як Англія не розуміють, що сьогоднішній СРСР зовсім інший, ніж у 1917 році: частково через те, що не хочуть цього зрозуміти (себто тому, що хочуть вірити, що насправді десь таки існує соціалістична країна), а частково також тому, що через відносну свободу і мирність свого життя вони не можуть по-справжньому зрозуміти суті тоталітаризму.

Не треба вважати, що Англія є справжньою демократією. Це капіталістична країна з великими класовими привілеями і значним розшаруванням суспільства за рівнем статків — навіть зараз, після війни, яка, здавалося, мала всіх урівняти. З другого боку, це країна, де люди вже сотні років живуть разом і не знають громадянської війни, де відносно справедливі закони, де певною мірою можна довіряти новинам і статистичним звітам і, нарешті, де можна не боятися мати опозиційні погляди та їх відкрито висловлювати. У таких обставинах звичайна людина не може собі уявити, що таке концтабори, масові депортації, ув’язнення без суду, цензура преси тощо. Коли хтось читає про події в такій країні як Радянський Союз, він перекладає все на ґрунт англійських уявлень і не враховує безсоромної брехливості тоталітарної пропаганди. Переважна частина англійців аж до 1939 р., а може й пізніше, були неспроможні розгадати суті нацистського режиму у Німеччині, а коли йдеться про радянський режим, то вони ще й досі значною мірою перебувають в омані.

Це завдало значної шкоди соціалістичному рухові в Англії, а також жахливі наслідки для англійської зовнішньої політики. На мою думку, ніщо так не спотворило давнього, скрізь однакового розуміння соціалізму, як сприйняття Росії за соціалістичну країну і переконання у тому, що будь-яку дію російської влади можна вибачити, прийняти і навіть в деяких випадках брати з неї приклад.

Отож за останні десять років у мене з’явилося переконання, що коли ми хочемо відродити соціалістичний рух, то необхідною передумовою для цього є знищення радянського міфу.

Незабаром після повернення з Іспанії я вирішив виступити проти радянського міфу, використовуючи казкову форму, доступну майже кожному читачеві, і яка б легко перекладалася іноземними мовами. Вже деякий час у мене в голові вертівся цей задум, аж якось (жив я тоді у невеликому селі) я побачив, як малий хлопчик років десяти гнав по вузькій доріжці величезну їздову коняку, і, як тільки вона намагалася звернути з доріжки, він нещадно її лупцював. Я подумав, що якби тільки оці тварини усвідомили свою силу, ми б не змогли над ними панувати, і подумав, що людина експлуатує тварин майже так само, як заможні класи експлуатують пролетаріат.

Прогулюючись далі, я почав перекладати теорію Маркса на мову тваринних понять. З умовного тваринного погляду, міркував я, класова боротьба між людьми — чиста омана: коли треба експлуатувати тварин — усі люди між собою союзники. А справжня боротьба йде лише між тваринами й людьми. Базуючись на такій тезі, вже було легко написати казку. Я не записував її аж до 1943 року, бо увесь цей час займався іншою роботою. Наприкінці я додав до неї деякі останні події, наприклад — конференцію у Тегерані. Проте головні нариси повісті ще за шість років до їх літературного опрацювання були чітко накреслені у моїй уяві.

Я не маю бажання писати коментар до самої повісті: коли вона не зрозуміла сама по собі, то це означає літературне фіаско. А втім, я хотів би наголосити на двох аспектах. По-перше, окремі епізоди, попри те, що правильно переказують історію революції в основних її рисах, є не тільки спрощеними, а й зміненими у сенсі хронології. Це було необхідно для симетричної побудови оповідання. Другий аспект залишився поза увагою більшості критиків. Можливо, це трапилося тому, що я сам його не надто яскраво підкреслив. Багато читачів згорнули книжку, вважаючи, що вона закінчується цілковитим примиренням між свинями та людьми. Але мій намір був абсолютно протилежний, і я зумисне завершив повість гучною бучею. Я писав її відразу ж після Тегеранської конференції, що, як усі думали, поліпшила відносини між СРСР та Заходом. Особисто я не вірив, що ті дружні стосунки триватимуть довго. І, як виявилося, я не особливо помилявся.

Не знаю, чи потрібно ще щось розповідати. Коли когось цікавлять подробиці про мене, то додам, що я удівець і маю майже трирічного сина, і що за фахом я письменник та від початку війни заробляю предусім журналістикою.

Часопис, для якого я пишу найчастіше — це «Tribune», політично-суспільний тижневик, що загалом репрезентує ліве крило Лейбористської партії. Ось перелік моїх книжок, які можуть зацікавити ширший загал (це на випадок, якщо б комусь із читачів цієї передмови трапились примірники цих книжок): «Дні в Бірмі» (повість про Бірму); «Уклін Каталонії» (опис мого досвіду в іспанській громадянській війні); «Критичні спроби» (есеї, переважно про сучасну популярну англійську літературу, які мають більш соціологічне, аніж літературне спрямування).

Джордж Орвелл

Розділ I

Містер Джонс із ферми «Садиба» позачиняв на ніч курники, але з перепою зовсім забув про годівниці. З ліхтарем у руці, що метлявся й кидав на землю тремтливу пляму світла, він, заточуючись, перетнув подвір’я, роззувся біля вхідних дверей, тоді з барила у коморі зачерпнув останній на сьогодні кухоль пива й поплівся до ліжка, де вже хропла місіс Джонс.

Щойно у хазяйській спальні погасло світло, як по хлівах усе заворушилося й зашаруділо. Ще завидна прокотилася новина, що минулої ночі старому Майорові — білому породистому кнурові — привидівся чудернацький сон, і він чимшвидше хотів повідати його мешканцям ферми. Вирішили, що як тільки містер Джонс вгомониться на ніч, всі зберуться у великому хліві. Старий Майор (так його зазвичай називали, хоч на всіляких виставках він звався Віллінґдонським Красенем) зажив на фермі такої шани, що кожен ладен був змарнувати навіть годину сну, аби тільки почути про його незвичайний сон.

У кутку хліва, де було невеличке підвищення, на свіжій солом’яній підстилці під почепленим на балку ліхтарем уже лежав Майор і чекав, поки всі зберуться. Майорові було дванадцять років, останнім часом він помітно погладшав, проте ще не зовсім утратив свою свинячу велич, мудру й зичливу водночас, хоча йому так і не видалили ікол.

Тим часом мешканці ферми помалу сходилися і вмощувалися кому де зручніше. Першими прибігли троє псів — Квітка, Джессі та Пінчер, а за ними й свині; ті повкладалися на солому перед самим підвищенням. Кури злітали на підвіконня, голуби вмощувалися на балках, вівці й корови лягали за свиньми і відразу починали ремиґати. Двоє тяглових коней, Боксер та Конюшинка, прийшли разом — вони вкрай повільно і обережно переставляли величезні копита з навислою над ними кошлатою шерстю, аби часом не наступити на непомітну в соломі дрібну тварину. Конюшинка, середнього віку, по-материнському лагідна кобила, після четвертого лошати так і не повернула своєї колишньої стрункості. Боксер, величезний кінь, під два метри заввишки, мав силу чи не двох звичайних коней. Біла смуга на морді надавала йому трохи дурнуватого вигляду. Він і справді не відзначався розумом, але всі шанували його за врівноважену вдачу і нечувану працездатність. За кіньми прийшли біла коза Мюріел та осел Бенджамін, що був найстарішим на фермі і мав кепський норов. Коли він щось і казав, то тільки аби докинути щось ущипливе, наприклад, він переконував, що Бог наділив його хвостом, аби відганяти мух, але куди краще було б і без хвоста, і без мух. Він єдиний з усіх мешканців ніколи не сміявся. А коли його питали чому, то казав, що не бачить для цього причини. Він обожнював Боксера, хоч відверто цього й не виказував: недільні дні вони проводили у невеликому загоні за садком, де мовчки паслися поруч.

Коні вляглися, а до хліва втягнувся, неголосно ґелґочучи, виводок каченят, які втратили свою матір. Каченята шукали місця, де б на них ніхто не наступив. Конюшинка зігнула величезну передню ногу, утворивши своєрідну загорожу, каченята вмостилися в ній і невдовзі задрімали. Потім нагодилася Моллі, гарненька й дурненька з вигляду біла кобилка, яку запрягали в бричку містера Джонса. Вона трималася з показною вишуканістю, хрумаючи грудочку цукру. Вмостилася попереду, не перестаючи стріпувати білою гривою, щоб усі побачили вплетені в неї червоні стрічки. Останнім прийшов кіт, роззирнувся довкола, шукаючи затишного куточка. Потім втиснувся між Боксером та Конюшинкою. Він вдоволено муркотів, поки Майор виголошував промову, втім, так і не почув жодного його слова.

Зібралися майже всі, окрім прирученого ворона Мойсея, що дрімав на тичці за задніми дверима. Перечекавши, поки вляжеться гамір, Майор прокашлявся і почав:

— Товариші, ви вже чули, що цієї ночі мені приснився химерний сон. До нього я ще повернуся, але спершу скажу ось що. Не певен, що тепер мені пощастить довго пробути з вами, товариші. Але перш ніж відійти, вважаю своїм обов’язком поділитися з вами мудрістю, яку надбав. Я прожив довге життя, тож, лежачи самотою в хлівці, мав досить часу для роздумів. Смію гадати, що сенс життя на цій землі я розумію незгірше від будь-кого з вас. От про це я і хочу з вами поговорити.

У чому, власне, сенс нашого життя, товариші? Гляньмо правді у вічі: наше життя жалюгідне, виснажливе й недовге. Ми з’являємося на світ і отримуємо їжі рівно стільки, аби лише не здохнути. А ті з нас, хто придатний до роботи, мусять працювати до цілковитого виснаження; щойно ми стаємо непридатними, нас жорстоко і безжально ріжуть. Жодна тварина в Англії, якій більше року, не відає, що таке щастя і дозвілля. Жодна тварина в Англії не є вільною. Життя тварини — це злидні й рабство; отака вона, очевидна правда.

Але хіба такий природний стан речей? І хіба наша земля настільки убога, що не здатна прогодувати тих, хто на ній живе? Ні, товариші! Тисячократ ні! Англійська земля родюча і клімат у нас сприятливий; земля спроможна прогодувати значно більше тварин, ніж є зараз. Лише наша ферма прогодувала б десяток коней, двадцять корів, сотні овець, і то так, що всі жили б у такому достатку і з такою гідністю, які годі навіть уявити. Чому ж тоді ми й досі отак гибіємо? Бо люди присвоюють собі майже всі результати нашої праці. Ось де, товариші, відповідь на всі наші злигодні. Вона в одному-єдиному слові — Людина. Людина — ось наш справжній ворог. Усуньте Людину, і тоді назавжди зникне першопричина голоду та виснажливої праці.

Людина — єдина істота, що не виробляє, а лише споживає. Вона не доїться, не несеться, вона заслабка тягнути плуга, надто повільна, щоб ловити зайців. Проте вона — господар над тваринами. Вона змушує їх тяжко працювати, віддаючи мізерну дещицю, аби ми лише не померли з голоду, решту ж забирає собі. Нашою працею ореться земля, нашим гноєм вона удобрюється, а ми тільки й маємо що власну шкуру. Ось ви, корови, переді мною: скільки молока надоїли з вас цього року? А що сталося з тим молоком, яким би вам напувати своїх теляток? Усе до краплі пішло в горлянки наших ворогів. А ви, кури, скільки яєць знесли цього року? Скільки з тих яєць вивелося курчат? Обмаль. Все пішло на продаж, аби збагатити Джонса та його людей. А де твої, Конюшинко, четверо лошат, що ти привела? Вони ж мали підтримувати й тішити тебе на старість! Усіх продали, коли їм не сповнилося ще й року. І жодного ти вже ніколи не побачиш. Що ти знала, окрім голодної пайки й стійла за всі свої муки і всю свою працю у полі?

При всій жалюгідності нашого існування нам навіть не дають померти своєю смертю. Я не нарікаю на свою долю, ні, бо мені ще пощастило. Мені дванадцять років, у мене понад чотири сотні дітей. І це природне життя свині. Але врешті-решт нікому не уникнути безжального рожна. Ось ви — молоді підсвинки переді мною, через рік будете верещати на бойні від смертельного жаху. Ми всі мусимо пройти через це жахіття: корови, свині, кури, вівці — всі. Навіть у коней та псів не краща доля. Щойно у тебе, Боксере, знесиляться твої м’язи, як того ж дня Джонс продасть тебе живолупу, а той переріже тобі горло, а твоє м’ясо згодує хортам. А псам, коли ті старіють і втрачають зуби, Джонс прив’язує на шиї цеглину й топить у найближчому ставку.

То хіба не ясніше ясного вам, товариші, що всі напасті наші через людську тиранію? Позбудьмося Людини, і плоди нашої праці належатимуть лише нам самим. І вже чи не наступного світанку ми стали б багатими і вільними. То що ж нам робити?! А треба нам трудитися вдень і вночі, душею і тілом, аби здолати людське поріддя! Тож мій заклик до вас, товариші, — Повстання! Не знаю, коли воно станеться, через тиждень чи через століття, але так само впевнено, як бачу цю билинку перед собою, бачу й те, що рано чи пізно справедливість переможе. Зверніть свої погляди у той день, товариші, на той короткий залишок вашого життя. А найперше передайте мій заклик своїм нащадкам, щоб майбутні покоління боролися до остаточної перемоги.

І пам’ятайте, товариші, нехай ваша рішучість буде несхитною. Ніщо не повинно збити вас із правильного шляху. Не слухайте, коли вам казатимуть, нібито в людини й тварини спільні інтереси, що процвітання Людини водночас означає і ваше власне процвітання. То все брехня! Людина дбає лише про власну користь. А серед нас, тварин, нехай запанує цілковита єдність, справжнє братерство у боротьбі. Всі тварини — товариші!

Зчинився страшенний гармидер. Під час промови Майора з нір вилізли чотири пацюки і, звівшись на задні лапки, стали його слухати. Раптом їх помітили пси, і лише блискавична втеча до своїх нір врятувала пацюкам життя. Майор підніс ратицю, закликаючи до тиші.

— Товариші, — знову заговорив він, — тут нам треба дещо з’ясувати. Дикі створіння, як ото щури або зайці, вони нам друзі чи вороги? Давайте визначимось голосуванням. Тож я запитую у шановних зборів: щури нам — друзі чи ні?

Відбулося голосування, і переважною більшістю голосів визнали, що щури — друзі. Лише четверо були проти: троє псів і кіт, що, як згодом з’ясувалося, голосував і «за», і «проти».

— Ще хочу ось що сказати, — продовжив Майор. — Я лише нагадую, що ваш священний обов’язок — ненавидіти Людину й усе, що з нею пов’язане. Усе, що на двох ногах — ваш ворог. Усе, що на чотирьох ногах і з крильми — ваш друг. І затямте собі: борючись з Людиною, не уподібнюйтеся їй. Навіть коли її здолаєте, не перебирайте собі її вад. Тварина не повинна мешкати у будинку й спати в ліжку, носити одяг і пити алкоголь, палити тютюн і мати гроші, торгувати... Всі людські звичаї лихі. І понад усе — жодна тварина ніколи не повинна гнобити собі подібних. Слабкі чи сильні, розумні чи простакуваті — усі ми брати. Тварина ніколи не повинна вбивати іншу тварину. Всі тварини рівні.

А зараз, товариші, я оповім вам сон, що приснився минулої ночі. Я не можу його точно описати. Мені снилася земля, але така, якою вона стане, коли пощезне Людина. Та сон пробудив у мені забуте. Колись давно, як я ще був малим поросям, моя мама та інші свині співали іноді давню пісню, в якій знали лише мелодію і три перші слова. Малим я знав ту мелодію, але з часом вона забулася. Проте цієї ночі уві сні вона знову мені згадалася. Ба навіть більше — пригадалися й слова пісні, слова, які колись давно співали тварини, але потім вони стерлися з плином часу. Я зараз заспіваю цю пісню, товариші. Я старий, і голос мій захрип, та коли я навчу вас мелодії, ви заспіваєте її краще. Вона називається «Тварини Англії».

Старий Майор прокашлявся і заспівав. Голос у нього і справді був хрипкий, але співав він досить непогано. Та й мелодія була бадьора, щось середнє між «Клементайн» і «Кукарачою». Слова ж були такі:

Худобо Англії та Вельсу,

Худобо всіх земних країн!

Почуй цю звістку про майбутні

Часи щасливих перемін!

День прийде, рано а чи пізно —

Ми скинемо Людини гніт,

І стануть враз поля англійські

Лише для ратиць і копит!

Із наших ніздрів зникнуть кільця,

Хомут — із шиї, путо — з ніг,

Остроги всі поіржавіють,

І не свистітиме батіг!

Тоді нечуваний добробут —

Пшениця, сіно й ананас,

Ячмінь, боби та конюшина —

Проллються зливою на нас!

Засяє яскравіше сонце,

Чистішим стане струмінь вод,

І вітерець дмухне свіжіше

У день віднайдених свобод!

Для того дня усі працюймо,

Хоч нам до нього й не дожить.

Корови, коні, гуси й кури,

Наближуймо свободи мить!

Худобо Англії та Вельсу,

Худобо всіх земних країн,

Поширюй звістку про майбутні

Часи щасливих перемін[2]!

Пісня викликала у тварин несамовитий захват. Майор уже доспівував пісню, коли вони самі також її підхопили. Навіть найнездаліші уже вловили мелодію і деякі слова, а кмітливіші, як-от свині та пси, за хвилину вже знали пісню назубок. І згодом, після кількох проб, уся ферма потужно підхопила «Тварин Англії». Корови мукали її, собаки скавчали, вівці бекали, коні іржали, качки крякали... Всіх охопив такий шал, що вони проспівали її п’ять разів поспіль від початку до кінця і, певно, співали б до ранку, якби їм не завадили. Бо, на жаль, той галас розбудив містера Джонса, і він підхопився з ліжка, певний, що у двір забігла лисиця. Він схопив рушницю, що завжди стояла в кутку напохваті, і шостим калібром пальнув навмання у темряву. Шротинки повпивалися в стіну хліва, і всі розбіглися по своїх кутках. Кури позлітали на сідала, тварини повлягалися на солому, і невдовзі ферму огорнула глибока тиша.

Розділ II

А через три ночі старий Майор тихо сконав уві сні. Поховали його за садком.

Це сталося на початку березня. А в наступні три місяці розгорнулася бурхлива потаємна діяльність. Сповідь Майора спонукала кмітливіших тварин по-іншому поглянути на своє дотеперішнє життя. Вони не знали, коли вибухне провіщене Майором Повстання, і не тішили себе ілюзією, що це станеться за їхнього життя. Але чітко усвідомлювали, що готувати його — їхній обов’язок. Робота з навчання і згуртування інших, природно, лягла на свиней, яких усі визнавали за найрозумніших тварин. Найпоказнішими з-поміж свиней були два молодих кнури, Сніжок і Наполеон, яких Джонс відгодовував на продаж. Наполеон, великий і досить лютий на вигляд беркширський кнур, був єдиний на фермі представник своєї породи; хоч і не балакучий, він, проте, відзначався суворою вдачею. Сніжок, хоч і жвавіший за Наполеона, моторніший у розмові й винахідливіший, але на гадку інших, поступався йому у поважності. Всі інші кнури на фермі ще були підсвинками. Найвідомішим серед них був маленький вгодований підсвинок Пищик, круглощокий, із жвавими очима, меткими рухами й пронизливим голосом. Він умів блискуче говорити і в суперечці мав звичай підстрибувати з боку у бік і метляти хвостиком, що виглядало якось вкрай переконливо. Дехто казав про Пищика, що той здатен з чорного зробити біле.

Ця трійця й опрацювала вчення старого Майора в цілісну систему, яку назвали Тваринізмом. Кілька ночей на тиждень, коли Джонс ішов спати, вони потай збиралися у хліві й розтлумачували іншим засади Тваринізму. Напочатку вони зіткнулися з нерозумінням і безмежною байдужістю. Дехто казав про необхідність бути прихильним до Джонса, свого господаря, або робили блюзнірські зауваги на зразок: «Містер Джонс нас годує. Без нього ми повмираємо з голоду». Інші питали, скажімо, таке: «А чого нас має обходити, що буде після нашої смерті?» Або: «Якщо це Повстання відбудеться у будь-якому разі, то яка різниця, хто його готуватиме — ми чи хтось інший?» Свиням дуже непросто було їм пояснити, що це суперечить засадам Тваринізму. Найбезглуздіші запитання ставила біла кобилка Моллі. Найперше вона запитала Сніжка:

— А після Повстання ще буде цукор?

— Ні, — впевнено відповів Сніжок. — Ми не маємо можливості виробляти цукор на фермі. Але тобі не потрібен цукор — ти їстимеш досхочу вівса й сіна.

— А можна буде, як колись, носити стрічки у гриві? — цікавилася Моллі.

— Товаришко, — відповідав Сніжок, — стрічки, які тебе так обходять, є ознакою рабства. Невже ти не розумієш, що свобода куди дорожча за стрічки?

Моллі погоджувалась, але в її голосі не вчувалося глибокого переконання.

Боротьба свиней ставала все важчою — тепер їм доводилося спростовувати брехню, яку поширював ручний ворон Мойсей. Улюбленець Джонса, він був нишпоркою і пліткарем, а також кмітливим промовцем. Він доводив, що існує блаженна країна, що називалася Цукерковою Горою, куди після смерті потрапляють усі тварини. Вона була десь на небі, у захмар’ї, казав Мойсей. На Цукерковій Горі сім днів на тиждень неділя, і цілий рік росте конюшина. А цукор-рафінад і тістечка ростуть просто на живоплоті. Тварини не любили Мойсея, бо він лише байдикував та базікав. Але були й такі, що вірили в його небилиці, тож свиням коштувало неабияких зусиль переконувати їх, що ніякої Цукеркової Гори не існує.

Найвідданішими послідовниками Тваринізму були коні Боксер і Конюшинка. Вони обоє були не надто спритними у справах, які потребували розуму, але, визнавши свиней за своїх проводирів, вони приймали все, що ті їм говорили, на простих життєвих прикладах переконували в цьому інших. Вони брали незмінну участь у таємних зборах у хліві й виступали заспівувачами «Тварин Англії», пісні, якою завжди завершувалися збори.

Та Повстання відбулося значно швидше й легше, аніж будь-хто сподівався. В минулі роки містер Джонс був хоч і безжалісний, зате вправний господар, але й для нього настали лихі часи. Програвши на суді гроші, він втратив завзяття і запив ще більше, ніж доти. Цілими днями сидів на кухні в дерев’яному кріслі з високою спинкою, читав газети, пив і час від часу годував Мойсея крихтами хліба, намоченими у пиві. Його наймити ледацювали й дурили його, поля заростали бур’яном, дах на будівлях протікав, живопліт стояв занедбаний, а тварини не доглянуті.

Почався червень, наставала косовиця. На день Літнього сонцестояння, в суботу, містер Джонс вирушив у Віллінґдон і так нажлуктився у пивничці «Червоний Лев», що повернувся аж у неділю опівдні. Наймити зранку подоїли корів і подалися полювати зайців, і пальцем не ворухнувши, щоб нагодувати живність. Удома містер Джонс одразу впав у вітальні на диван та й заснув, накривши обличчя «Світовими новинами», тож тварини стояли голодні аж до вечора. І вони не витримали. Одна корова виламала рогами двері комори, й тварини допалися до засіків. Саме тоді й прокинувся містер Джонс. За мить він і ще четверо наймитів уже щосили шмагали корів, розганяючи їх. Це виявилося останньою краплею. Без зайвих слів, усі як один, кинулися на своїх катів. Несподівано містер Джонс та його робітники опинилися в гущі тварин, що брикалися і штрикали їх рогами. Ситуація остаточно вийшла з-під контролю. Ніхто ще не бачив, аби тварини так поводилися. Тож їх до смерті налякало це несподіване повстання тварин, яких вони досі лупцювали й над якими знущалися, як хотіли. Вже за хвилину-другу вони перестали відбиватися і кинулися навтьоки. Усі п’ятеро щодуху помчали дорогою, що вела до мощеного шляху. За ними переможно мчали тварини.

Місіс Джонс визирнула з вікна спальні й побачила, що діється. Поспіхом вкинула до торби дещо з пожитків і нишком вислизнула з ферми. Мойсей зірвався з жердини і, голосно каркаючи, полетів за нею. Тим часом тварини вигнали Джонса та його челядь на мощений шлях і з брязкотом зачинили за ними браму на всі п’ять засувів. Отак не встигли ще тварини до пуття осмислили все, що сталося, а Повстання вже успішно завершилося: Джонса вигнано, і ферма «Садиба» стала їхньою.

Спочатку тварини не могли повірити своєму щастю. Перше, що вони зробили, це всі гуртом промчали вздовж огорожі, що обносила ферму, наче остаточно впевнюючись, чи не зачаїлася де бодай одна людина. Потім промчали назад, до будівель, змітаючи останні сліди ненависного Джонсового панування. Вдерлися до збруярні в глибині стаєнь: вудила, кільця до носа, ланцюги для псів, безжальні ножі, якими містер Джонс колов поросят і ягнят, — усе це було пожбурено на дно колодязя. Віжки, вуздечки, шори, принизливі шаньки кинули у багаття з мотлоху, що палало посеред двору. Туди ж полетіли й батоги. Тварини стрибали у захваті, дивлячись, як полум’я поглинає батоги. Сніжок і собі жбурнув у вогнище стрічки, якими прикрашали кінські гриви й хвости в ярмаркові дні.

— Стрічки, — заявив він, — належать до одягу, а це ознака людини. Тварини не повинні в них ходити.

Тоді й Боксер приніс невеличкий солом’яний бриль, який носив улітку, щоб мухи не сідали на вуха, й люто жбурнув його у вогонь.

Невдовзі було знищене все, що нагадувало про містера Джонса. Потім Наполеон повів їх до комори й видав кожному подвійну порцію зерна, а псам по два бісквіти. Потім вони сім разів поспіль від початку до кінця проспівали «Тварин Англії», після чого повкладалися на ніч і спали так, як ще ніколи у житті.

Вони, як і колись, прокинулися вдосвіта, але згадавши про славну перемогу, дружно побігли на пасовисько. За пасовиськом здіймався пагорб, звідки як на долоні було видно більшу частину ферми. Тварини піднялися на нього й стали милуватися краєвидом у прозорому ранковому світлі. Так, тепер це все належало їм — скільки сягало око! Захмелілі від цього, вони у захваті без упину пританцьовували і високо підстрибували. Качалися по росі, запихалися солодкою свіжою травою, рили чорну масну землю і вдихали її терпкі пахощі. Потім обстежили ферму, оглядаючи в німому зачудуванні орні поля, луки, сад, ставок, гай, так наче ніколи досі не бачили; їм не вірилося, що тепер це все справді належить їм.

Потім вони рушили до господарських будівель і нерішуче спинилися перед будинком. Тепер він належав їм, проте вони не насмілювалися зайти досередини. Однак за хвилю Сніжок і Наполеон рішуче штовхнули двері, і ті відчинилися. Тварини вервечкою зайшли, пильнуючи, аби чогось не зламати. Навшпиньки переходили з кімнати в кімнату, перемовлялися лише пошепки, з побожним острахом дивилися на неймовірну розкіш: ліжка з перинами, дзеркала, лежак з конячого ворсу, брюссельський килим, літографія королеви Вікторії над каміном у вітальні. Вже коли спускалися сходами, хтось завважив, що немає Моллі. Кілька тварин повернулися в дім і знайшли її у найкращій спальні. Взявши з трюмо місіс Джонс блакитну стрічку й приклавши її собі до плеча, вона з дурнуватим виглядом милувалася собою у дзеркалі. Висловивши їй свій осуд, тварини вийшли надвір. Кілька баликів, що висіли на кухні, винесли, щоб поховати, а барило з пивом у коморі Боксер розтрощив ударом копита, все ж інше в домі не чіпали. Відразу ж прийняли одностайне рішення зберегти будинок Джонсів як музейний експонат. Усі зійшлися на тому, що жодна тварина ніколи не повинна мешкати в цьому будинку.

Тварини поснідали, а потім Сніжок і Наполеон знову їх зібрали.

— Товариші,— звернувся до них Сніжок, — зараз пів на сьому і попереду довгий день. Сьогодні ми починаємо косовицю. Але потрібно вирішити ще одне питання.

Тут свині призналися: останні три місяці вони вчилися читати й писати за старим підручником дітей містера Джонса, який викинули на смітник. Наполеон послав за горнятами з чорною і білою фарбою, а сам повів череду тварин до брами з п’ятьох перекладин, що виходила на шлях. Потім Сніжок, бо саме він найкраще писав, затиснувши в ратиці пензля, зафарбував на верхній перекладині слова Ферма «Садиба», а натомість написав: «Колгосп тварин». Відтепер ферма називатися саме так. Потім усі повернулися до господарських будівель. Сніжок і Наполеон звеліли принести драбину й приставити її до задньої стіни великого хліва. А тоді пояснили, що за три місяці навчання свиням пощастило звести принципи Тваринізму до Семи Настанов. І от ці Сім Настанов зараз викарбують на стіні; вони становитимуть непорушний закон, яким відтепер і назавжди мають керуватися усі тварини. З певними труднощами, бо ж свині важкувато триматися на драбині, Сніжок видерся на драбину і заходився працювати, а Пищик кількома щаблями нижче тримав горня з фарбою. Заповіді вивели на обмазаній дьогтем стіні великими білими літерами, які було видно й за тридцять кроків. Вони проголошували:

СІМ НАСТАНОВ

1. Усяка двонога істота — ворог.

2. Усяка чотиринога або крилата істота — друх.

3. Жодна тварина не повинна носити одягу.

4. Жодна тварина не повинна спати в ліжку.

5. Жодна тварина не повинна вживати спиртного.

6. Жодна тварина не повинна вбивати іншу тварину.

7. Усі тварини рівні.

Усе було написано дуже ретельно, от тільки замість «друг» написали «друх», а в одному «у» хвостик загнули не в той бік, все ж інше цілком відповідало граматичним правилам. Сніжок прочитав написане вголос, і тварини, погоджуючись, закивали головами. А кмітливіші відразу взялися завчати Настанови напам’ять.

— А тепер, товариші, — мовив Сніжок, кидаючи пензля, — гайда на косовицю! Нехай для кожного буде справою честі впоратися з цим швидше, ніж це робив Джонс зі своєю челяддю.

Зненацька три корови, яких вже деякий час щось непокоїло, заходилися розпачливо мукати. Їх уже добу не доїли, тож їхні вим’я мало не розривалися. Трохи поміркувавши, свині послали по відра і досить вправно видоїли корів: їхні ратиці непогано підійшли для такої роботи. Невдовзі п’ять повних відер пінилися жирним молоком, на яке чимало тварин позирали з видимим зацікавленням.

— А що буде з цим молоком? — не витримав хтось.

— Іноді Джонс трохи домішував молока нам у кашу, — докинула якась курка.

— Годі вам з тим молоком, товариші! — став коло відер Наполеон. — Про нього подбають. Косовиця важливіша. Товариш Сніжок поведе вас. А я невдовзі вас наздожену. Уперед, товариші! Луг чекає.

Тварини посунули на косовицю, а коли ввечері повернулися, то молока вже ніде не було.

Розділ III

Як же вони трудилися й сходили потом, аби заготувати сіна! Та їхні зусилля не були марними: врожай видався навіть щедріший, ніж вони сподівалися.

Часом робота давалася вкрай тяжко, адже знаряддя призначалися для людей, а не для тварин. Відчутним недоліком було й те, що жодна тварина не могла дати ради знаряддю, яке вимагало стояти на двох ногах. Але свині виявилися кмітливими, вони знаходили вихід із будь-якої скрути. Що ж до коней, то ті знали кожну п’ядь луки і, по суті, тямили в косінні та граблюванні куди краще, ніж Джонс та його челядь. Утім, свині самі не працювали, лише давали вказівки й керували іншими. Тож було цілком природно, що з їхньою обізнаністю на всьому вони перебрали на себе керівництво. Боксер і Конюшинка впряглися в косарку (звісно, вудила та віжки тепер виявилися зайвими) і без перепочинку ходили по лугу, а свиня, залежно від потреб моменту, покрикувала: «Н-но, товаришу!» або «Тпру, товаришу!» І кожна, навіть найменша тварина, косила, перевертала й згрібала сіно. Навіть качки і кури цілий Божий день пеклися на сонці, носячи в дзьобах жмутики сіна. І от косовиця завершилася навіть на два дні раніше, ніж це зазвичай вдавалося Джонсові з його наймитами. До всього, то був найбагатший врожай за всю історію господарства. Не було жодних втрат, бо гострозорі кури й качки повидзьобували все до останньої стеблини. І ніхто не вкрав і билинки.

Усе літо колгосп працював як заведений. Тварини неабияк тішилися, бо ніколи не могли собі уявити, що таке можливо. Їм невимовно смакував кожен з’їдений, адже тепер то був по-справжньому їхній, шматок, добутий власною працею, а не вділений їм скупим хазяїном. Тепер, коли не було ні до чого не здатних і ледачих людей, кожен був забезпечений їжею. Лишалося й більше вільного часу, хоча, що не кажи, тваринам ще багато у чому бракувало досвіду. Виникало чимало труднощів. Скажімо, коли із зібраного збіжжя витоптували зерно, то провіювали його давнім способом, дмухаючи на нього, бо на фермі не було віялки. Але й тут їх виручили свиняча винахідливість та потужні м’язи Боксера. Щодо Боксера, то він у всіх викликав захват. Він старанно працював ще за Джонса, а тепер, здавалося, що у нього замість одної з’явилися аж три кінські сили. Були дні, коли скидалося, ніби вся робота на фермі трималася на його могутніх плечах. З ранку до ночі він щось тягнув або пхав, і то там, де було найтяжче. Він домовився із півнем, аби той будив його на півгодини раніше за інших, і ще до початку робочого дня сам брався за якусь роботу, і то за найнеобхіднішу. У нього на все була одна відповідь: «Я працюватиму ще завзятіше». Це стало його власним девізом.

Але кожен трудився в міру своїх можливостей. Скажімо, кури й качки, підбираючи у жнива розсипані зернинки, заощадили два мішки збіжжя. Ніхто не крав, ніхто не скаржився на свою пайку, майже зникли колишні сварки, ворожнеча і заздрість. Ніхто не байдикував — точніше, майже ніхто. Щоправда, Моллі вкрай неохоче вставала вранці і мала звичку припиняти працювати нібито через те, що їй у копито забився камінець. І трохи дивно поводився кіт. Невдовзі всі помітили, що тільки-но з’являлась якась робота, як він наче крізь землю западав — кіт зникав на цілі години і з’являвся лише коли всі сідали за стіл, а то й зовсім надвечір і поводився так, ніби нічого й не сталося. Та у нього завжди була напохваті поважна причина і він так лагідно муркотів, що йому важко було не повірити. Старий віслюк Бенджамін після Повстання наче й не змінився. Як і за Джонса, повільно й затято виконував свою роботу, ніколи її не уникав, але й ніколи не зголошувався попрацювати зайву годину. Про Повстання та його наслідки він волів не висловлюватись. Коли його запитували, чи не щасливіший він тепер без Джонса, він лише відказував: «Віслюки довго живуть. Ніхто з вас ще не бачив здохлого віслюка». І всі мусили задовольнитися цією загадковою відповіддю.

У неділю не працювали. Снідали на годину пізніше, ніж у будень, а після сніданку проводився незмінний ритуал. Спочатку піднімали прапор. У збруярні Сніжок знайшов стару зелену скатертину місіс Джонс і намалював на ній білою фарбою ратицю і ріг. Її й підіймали недільного ранку на флагшток у садку за будинком. Зелений колір прапора, пояснював Сніжок, то зелені лани Англії, а ратиця з рогом означають Республіку Тварин, яка постане, коли людський рід буде остаточно переможено. Після підняття прапора всі марширували до великого хліва на загальні збори, що звалися Мітингом. Тут планували роботу на наступний тиждень, виносили та приймали резолюції. Саме свині завжди висували резолюції. Інші тварини знали, як голосувати, але самі не могли спромогтися на резолюцію. Найактивнішими в дебатах були Сніжок і Наполеон. Проте, як помітили, між ними ніколи не було згоди: хай би яку пропозицію висував один, інший неодмінно був проти. Навіть коли вирішили перенести малий загін за садок, щоб там облаштувати місце для тварини, що вже відслужили своє, то хоч проти цього ніхто й не заперечував, розгорілися бурхливі суперечки щодо пенсійного віку для кожного різновиду тварин. Мітинг завжди завершувався гімном «Тварини Англії». Решта недільного дня відводилася дозвіллю.

У збруярні свині облаштували свій штаб. Там вечорами за допомогою книжок, які поприносили з будинку Джонса, вони вчилися ковальству, теслярству та іншим корисним ремеслам. Сніжок ще й залучав інших у, як він казав, Комітети тварин. Тут він не знав утоми. Для курей він створив Комітет з виробництва яєць, для корів — Лігу Чистих Хвостів, також був створений Комітет приручення диких побратимів (він прагнув одомашнити щурів та зайців), для овець був заснований Рух Білішої Вовни тощо. Окрім того, він ще й запровадив уроки читання й писання. Проте ці проекти не мали успіху. Спроба приручити диких побратимів майже одразу провалилася, бо ті й надалі поводилися достоту так, як і раніше, і просто зловживали виявленою до них щедрістю. Кіт вступив у Комітет приручення і, ніде правди діти, кілька днів був на диво активним. Якось навіть бачили, як кіт сидів на даху і з кількома горобцями, які намагалися триматися подалі, проводив виховну роботу. Він переконував їх, що тепер усі тварини — друзі, і що кожен горобець, якщо забажає, може злетіти й сісти йому на лапу. Але ті все одно трималися на безпечній відстані.

Зате уроки читання й писання тішили неабиякими здобутками. До осені кожна тварина на фермі стала до певної міри письменною. Що ж до свиней, то ті й так уже уміли добре читати й писати. Пси також навчилися досить пристойно читати, але окрім Семи Настанов їх нічого більше не цікавило. Коза Мюріел освоїла абетку краще від псів, отож вечорами читала клапті газет із смітника. Бенджамін читав незгірше від свиней, але не хизувався цим. Оскільки, як він казав, тут не має нічого вартого читання. Конюшинка засвоїла абетку, але складати з літер слова так і не навчилася. Боксер не міг запам’ятати більше чотирьох літер. Бувало, виведе у пилюці своїм великим копитом А, Б, В, Г і стоїть, утупившись у ці літери, час від часу щулячи вуха, стріпуючи гривою і напружуючи пам’ять, пригадуючи, що ж має бути далі. Але марно. Кілька разів він таки долав наступні чотири літери, але тим часом забував перші чотири. І Боксер мусив задовольнитися першими чотирма літерами, які для закріплення у пам’яті писав раз, а то й двічі на день. Моллі визнавала лише ті чотири літери, з яких складалося її ім’я. Вона надзвичайно ретельно викладала їх з гілочок, прикрашала квіточками, а тоді ходила навколо і милувалась. Решта тварин у колгоспі далі літери А не просунулися. Також виявилося, що абетка важко дається вівцям, курям та качкам. Вони навіть не могли вивчити Сім Настанов. Нарешті після тривалих роздумів Сніжок оголосив, що Сім Настанов можна, власне, звести до одного гасла, а саме: «Чотири ноги — добре, дві ноги — погано». Це і є, як він казав, основна засада Тваринізму. Хто її всебічно засвоїв, тому вже не страшні людські впливи. Спершу птахи протестували, бо їм здавалося, що і в них дві кінцівки, але Сніжок їм довів, що вони помиляються.

— Крила у птахів, товариші, це засіб пересування, а не маніпулювання, — казав він. — Визначальною рисою людини є рука, знаряддя, яким вона чинить усі кривди.

Птахи не зовсім збагнули довгу промову Сніжка, та пристали на його пояснення, і всі менш кмітливі тварини ревно заповзялися запам’ятовувати нове гасло. «ЧОТИРИ НОГИ — ДОБРЕ, ДВІ НОГИ — ПОГАНО» — написали ще більшими літерами на тильній стіні хліва над Сімома Настановами. Раз завчивши те гасло, вівці неабияк вподобали його, і часто, лежачи в полі, починали бекати: «Чотири ноги — добре, дві ноги — погано! Чотири ноги — добре, дві ноги — погано!» І так, не знаючи втоми, бекали годинами без кінця і краю.

Наполеона мало обходили Сніжкові комітети. Він казав, що важливіше виховання молоді, аніж виховання дорослих. Сталося так, що невдовзі після косовиці Джессі й Квітка ощенилися й привели дев’ять дебелих цуценят. Коли ті перестали ссати молоко, Наполеон забрав їх у матерів, заявивши, що сам їх виховуватиме. Він заніс цуценят на горище, куди можна було вилізти лише по драбині із збруярні, і тримав їх там окремо від усіх. Тож про них усі швидко забули.

Невдовзі з’ясувалася таємниця зникнення молока: його щодня домішували до свинячого пійла. Вже достигали перші яблука і падали в траву у садку. Тварини вважали, що яблука розподілять між усіма порівну. Проте якогось дня надійшов наказ зібрати всі яблука й доставити їх до збруярні для потреб свиней. На це дехто невдоволено буркотів, та марно: тут уже всі свині були одностайними, навіть Сніжок з Наполеоном. Пищика уповноважили дати необхідні пояснення.

— Товариші! — гукнув він. — Сподіваюся, ви не думаєте, що ми, свині, робимо так через егоїзм і якісь привілеї? Багатьом із нас не до вподоби молоко та яблука. І мені теж. Єдине, для чого ми збираємо ці продукти, — це піклування про загальне здоров’я. Молоко і яблука — це, товариші, довела наука — містять речовини, вкрай необхідні для здоров’я свині. Ми, свині, працюємо розумово — на нас лежить усе керування та організація діяльності цього колгоспу Удень і вночі ми дбаємо про ваш добробут. І саме заради вас ми п’ємо це молоко та їмо ці яблука. А чи знаєте ви, що було б, якби ми, свині, не виконували свого святого обов’язку? Тоді Джонс би повернувся! Так-так, повернувся б Джонс! Поза всяким сумнівом, товариші, — майже благально вигукнув Пищик, підстрибуючи і метляючи закрученим хвостиком. — А серед вас, звісно, ніхто не хоче його повернення?

І справді, якщо в чомусь тварини й були одностайні, то це в тому, щоб Джонс ніколи не повертався. Після такого запитання їм нічого було казати. Важливість здоров’я свиней було важко переоцінити. Отож без зайвих суперечок погодилися молоко і яблука-падалиці (а також весь урожай яблук, коли ті дозріють) повністю виділити свиням.

Розділ IV

Звістка про те, що сталося у «Колгоспі тварин», до кінця літа облетіла півкраїни. Сніжок і Наполеон щодня насилали зграї голубів, щоб ті проникали на сусідні ферми і розповідали їхнім мешканцям про повстання та навчали гімну «Тварин Англії».

На той час містер Джонс зазвичай просиджував у пивниці «Червоний Лев», що у Віллінґдоні, скаржачись усім, кому тільки міг, на жахливу несправедливість, якої завдало йому збіговисько тварин-ледацюг, позбавивши всього добра. Фермери хоча й співчували йому, проте спершу не особливо допомагали. Кожен собі нишком подумував, як би його із нещастя Джонса отримати собі якийсь зиск. Добре ще, що власники двох інших господарств по сусідству з «Колгоспом тварин» постійно сварилися між собою. Одне з них, що мало назву «Лисячий Гай», було великою, занедбаною і старомодною фермою, зарослою лісом, з виснаженими пасовиськами і поламаною огорожею. Її власник, містер Пілкінґтон, легковажний фермер, сам не працював, а весь час гайнував на риболовлі та полюванні, залежно від пори року. Інша ферма, «Лужок», була меншою і краще доглянутою. Належала вона містерові Фредеріку, розумному, твердої вдачі чоловікові, що постійно тягався по судах і вважався спритним ділком. Обоє наскільки не любили один одного, що не могли дійти згоди, навіть коли це стосувалося їхньої власної вигоди.

Проте їх неабияк налякало повстання у «Колгоспі тварин», і вони зробили все можливе, аби їхня худоба якомога менше дізналася про нього. Спершу вони вдавали, ніби їх смішить сама думка, що тварини можуть самі вести господарство. Це все скінчиться за кілька тижнів, казали вони. Вони розпускали плітки, що на фермі «Садиба» (вони вперто називали ферму по-старому, не бажаючий й чути про «Колгосп тварин») точаться безперервні чвари, і що там тварини конають з голоду. Час минав, тварини не здихали з голоду, і тоді Фредерік та Пілкінґтон почали казати, що на «Садибі» процвітає страшне зло. Ніби тварини там займаються канібалізмом, катують одна одну розпеченими підковами і ділять між собою самок. «Ось до чого призводить бунт проти законів природи», — зловтішалися Фредерік і Пілкінґтон.

Однак ніхто особливо не вірив цим байкам. Продовжували ширитися суперечливі й перекручені чутки про дивовижну ферму, з якої тварини повиганяли людей і тепер господарюють там самі. За рік сільською місцевістю прокотилася хвиля повстань. Завжди сумирні воли казилися ні з доброго дива, вівці ламали загорожі й витоптували конюшину, корови перекидали відра, мисливські коні вклякали перед перешкодами, а тоді мчали без вершників у протилежний бік. Та що найважливіше, скрізь знали мелодію і навіть слова «Тварин Англії» — вони ширилися з неймовірною швидкістю. Зачувши цю пісню, люди навісніли, хоч і вдавали, ніби вона їх лише смішить. І казали, що не розуміють, як, нехай і тварини, можуть співати таку гидоту. Кожну спійману на цій пісні тварину нещадно карали різками. І все ж пісня була нездоланною. Дрозди висвистували її на парканах, голуби вуркотіли її на в’язах, вона лунала у дзенькоті кузні і бемканні церковних дзвонів. І коли люди її слухали, то їх аж пересмикувало, бо у ній їм вчувався присуд їхньому майбуттю.

На початку жовтня, коли вражай скосили й поскиртували, а частину навіть обмолотили, на подвір’я Колгоспу, сповнивши повітря лопотінням крил і диким галасом, влетіла зграя голубів. Виявляється Джонс зі всіма своїми наймитами та з півдесятком найманців із ферм «Лисячий Гай» та «Лужок» перетнули браму з п’яти перекладин і просувалися до садиби. Всі були з кийками, лише містер Джонс крокував попереду з рушницею. Не інакше, налаштувалися відвоювати собі ферму.

Цього давно очікували, тож приготувалися заздалегідь. Сніжок, який проштудіював знайдену в домі стару книжку про битви Юлія Цезаря, відав оборонними заходами. Пролунала його команда, і за кілька хвилин кожна тварина вже стояла на бойовому посту.

Люди наблизилися до будівель, і Сніжок скомандував першу контратаку. Голуби, а їх було п’ять, заметалися, залопотіли над головами людей, оглушуючи їх. А поки ті відбивалися, з-за живоплоту вискочили гуси й заходилися дошкульно щипати їх за литки. Проте це був лише відволікаючий маневр, що мав просто посіяти паніку. Тож люди легко повідганяли гусей дрючками. І тоді Сніжок послав другу наступальну хвилю. Мюріел, Бенджамін та всі вівці, очолювані Сніжком, рвонули уперед, штрикаючи і буцаючи людей рогами. А Бенджамін крутився дзиґою й на всі боки брикався своїми копитцями. Та знову люди з їхніми кийками і підкутими черевиками виявилися дужчими. Сніжок раптом запищав, подаючи знак до відступу, і тварини кинулися через браму у двір.

Люди переможно закричали, бо гадали, що перемога за ними. І безладно кинулися навздогін. Але саме на це і розраховував Сніжок. Щойно люди втяглися у двір, як із тилу, перетинаючи шлях до відступу, вискочили троє коней, три корови і решта свиней, що до пори засіли у корівнику. Сніжок подав сигнал до атаки, а сам кинувся просто на Джонса. Той, побачивши, що на нього мчить Сніжок, звів рушницю й вистрілив. Шріт прокреслив криваві смуги на Сніжковій спині, зваливши намертво одну вівцю. А Сніжок, навіть не спинившись, усією вагою своїх сімдесяти кілограмів врізався Джонсові в ноги. Той беркицьнувся в купу гною, рушниця вилетіла у нього з рук. Та найстрашніший вигляд був у Боксера: ставши дибки, він, як справжній жеребець, бив величезними кованими копитами. Найперше, влучивши у тім’я, він звалив у багно конюха з ферми «Лисячий Гай». Побачивши таке, дехто з людей покидав дрючки і кинувся навтьоки. Їх охопила паніка, і вже наступної хвилини тварини ганялися за ними по всьому подвір’ю. Вони їх буцали, копали, кусали й топтали. У Колгоспі не було жодної тварини, яка б не помстилася. Навіть кіт несподівано плигнув з даху на дояра і запустив йому в шию пазурі, так що той аж несамовито заверещав. Щойно побачивши браму, люди вмить дременули з двору, біжучи у бік шляху. Хвилин за п’ять після нападу вони вже ганебно тікали тією ж дорогою, якою і прийшли. А навздогін їм мчала зграя гусей, що без упину сичали й щипали їх за литки.

Усі люди втекли, тільки Боксер намагався копитом перевернути конюха, що валявся у дворі посеред купи гною. Той не ворушився.

— Він готовий, — сумно проказав Боксер. — Я не хотів, щоб так вийшло. Я забув, що в мене підковані копита. Хто ж мені повірить, що я це зробив не навмисне?

— Геть жалість, товаришу! — гукнув Сніжок, з чиїх ран усе ще сочилася кров. — На війні як на війні. Найкраща людина — мертва людина.

— А де Моллі? — вигукнув хтось.

І справді, Моллі пропала. Всі занепокоїлися, побоюючись, чи не поранили її люди або чи не забрали з собою. Та її знайшли в стійлі: вона стояла, сховавши голову в ясла із сіном. Щойно пролунав постріл, як вона кинулася навтьоки. А коли повернулися після її пошуків, то з’ясувалося, що конюх був лише оглушений: прийшовши до тями, він миттю зник.

Тепер тварини несамовито раділи, якнайголосніше вихваляючи свої подвиги. Тут же зімпровізували святкування перемоги. Підняли прапор і кілька разів проспівали свій гімн, потім влаштували урочистий похорон полеглій вівці, а на її могилі посадили кущ глоду. Сніжок виголосив коротку промову, підкресливши, що кожна тварина має бути готовою, якщо виникне потреба, вмерти за «Колгосп тварин».

Потім одностайно вирішили запровадити військову відзнаку «Тварина-Герой І ступеня», якою одразу ж нагородили Сніжка й Боксера. То була латунна медаль (насправді — знайдені серед збруї старі кінські бляшки), яку треба було носити у неділю й на свята. Медаллю «Тварина-Герой II ступеня» посмертно нагородили полеглу вівцю.

Довго сперечалися про те, як назвати саму битву. І врешті назвали її «Битвою під Корівником», бо саме звідти у вирішальну мить вискочила засідка. З грязюки витягли Джонсову рушницю, а в домі, як усі знали, був запас патронів. Вирішили встановити рушницю біля флагштока як артилерійську одиницю і двічі на рік з неї салютувати: раз — дванадцятого жовтня, в річницю Битви під Корівником, і ще раз — на День літнього сонцестояння, в річницю Повстання.

Розділ V

Наближалася зима, і Моллі завдавала все більше клопоту. Щоранку вона запізнювалася на роботу, мовляв, проспала, скаржилася на якісь загадкові болі, хоча й не нарікала на апетит. Під різними приводами тікала з роботи, йшла до ставочка й довго стояла там, витріщаючись на своє відображення у воді. Але ходили і серйозніші чутки. Якось, коли Моллі грайливо помахуючи довгим хвостом і жуючи жмут сіна, весело зайшла до двору, її відкликала вбік Конюшинка.

— Моллі, — сказала вона. — У мене є до тебе серйозна розмова. Вранці я бачила, як ти заглядала за живопліт, що відділяє нашу ферму від «Лисячого Гаю». А за живоплотом стояв один із служників містера Пілкінґтона. Я хоч і була далеченько, але добре бачила, що він розмовляв з тобою і що ти дозволяла йому гладити себе по морді. Що це означає, Моллі?

— Він не гладив! Я не давала! Це неправда! — закричала Моллі, затупцявши на місці й б’ючи копитом об землю.

— Моллі, подивись мені в очі! Ти можеш присягтися, що та людина тебе не гладила?

— Це неправда! — повторила Моллі, але не змогла глянути в вічі Конюшинці. А за мить вона вже мчала у поле.

Конюшинку пронизав раптовий здогад. Не кажучи нікому й слова, вона подалася до стійла Моллі і копитом переворушила солому. Там лежала купка цукру-рафінаду й кілька в’язок різнобарвних стрічок.

Через три дні Моллі зникла. Кілька тижнів ніхто не знав, де вона, а потім голуби доповіли, що бачили її на іншому кінці Віллінґдона, запряжену в чепурний, пофарбований у червоно-чорний колір візок, що стояв біля пивнички. Схожий на трактирника червонопикий товстун у картатих штанах гладив її по морді й годував цукром. Моллі була підстрижена, у гриві красувалася кумачева стрічка. Голуби казали, що вона виглядала вкрай задоволеною. Тож про Моллі ніхто з тварин більше й не згадував.

У січні настали дуже суворі часи. Земля затверділа, як залізо, і на полі годі було щось робити. У великому хліві проводилися безперервні збори, а свині розробляли графік роботи на наступний сезон. Уже всі звикли, що свині, помітно розумніші за інших тварин, вирішували всі стратегічні питання Колгоспу, хоча їхні рішення й мали схвалюватися зборами. І все було б непогано, якби не постійні суперечки між Сніжком та Наполеоном. Обоє сперечалися з будь-якого приводу. Якщо один радив засіяти більше ячменю, то другий вимагав засівати більше вівса. А коли один казав, що певне поле годиться якраз під капусту, то інший заперечував, що воно придатне хіба що для буряків. У кожного були свої прибічники, тож не дивно, що іноді спалахували гострі суперечки. На мітингах Сніжок часто завоювував більшість симпатій блискучими промовами, зате у міжчассі Наполеон успішніше навертав собі прибічників. Особливих успіхів він досяг серед овець. Останнім часом вівці де треба й де не треба наловчилися бекати «Чотири ноги — добре, дві ноги — погано» і таким чином часто зривали Мітинг. Всі помітили, що вони призвичаїлись бекати «Чотири ноги добре, дві ноги — погано» саме під час вирішальних промов Сніжка. Останній же встиг ретельно проштудіювати кілька старих номерів журналу «Фермер і тваринник», які знайшов у домі, і тепер його переповнювали всілякі задуми та ідеї нововведень. Він розводився про польовий дренаж, силосування, фосфатні добрива, навіть опрацював напрочуд складну систему, за якою тварини мали випорожнятися просто у полі, щоразу в іншому місці — це дозволяло не возити гній на поля. Наполеон нічим таким не займався, зате нашіптував, що у Сніжка з того нічого не вийде: схоже, він вичікував слушної миті. Але жодна з їхніх суперечок не була настільки гострою, як суперечка про вітряк.

На розлогому пасовиську неподалік височів пагорб, найвища точка у Колгоспі. Оглянувши ґрунт, Сніжок заявив, що оце і є місце для вітряка, який обертатиме динамо-машину й забезпечуватиме Колгосп електроенергією. Вітряк освітлюватиме стійла й опалюватиме їх узимку, а також живитиме циркулярку, січкарню, бурякорізку та електродоїлку. Тварини ніколи не чували про таке (бо ферма була відсталою й мала примітивні механізми), тож лише здивовано слухали, тоді як Сніжок малював їм, як фантастичні машини виконуватимуть за них роботу, а вони собі пастимуться на вигоні або розвиватимуть свій інтелект читанням та мудрими розмовами.

За кілька тижнів Сніжок остаточно сформулював свої задуми щодо вітряка. Технічні подробиці здебільшого походили з трьох книжок, які колись належали містерові Джонсу: «Тисяча корисних у господарстві справ», «Будівельник у кожному з нас» і «Електрика для початківців». Кабінет для своїх студій Сніжок облаштував у хлівці, в якому колись був інкубатор: на його гладенькій підлозі було дуже зручно робити креслення. Сніжок просиджував там годинами. Він метушився посеред розгорнутих і притиснутих камінцями книжок, креслячи лінію за лінією затиснутим у ратиці шматочком крейди, і аж попискував від утіхи. Поступово задум утілювався у складне плетиво важелів та шестерень, які вже встеляли більшу частину підлоги, що інші тварини сприймали, як щось незбагненне, але вкрай вражаюче. Кожен хоча б раз на день приходив поглянути на Сніжкові креслення. Приходили навіть кури з качками, намагаючись не наступати на крейдяні позначки. Лише Наполеон лишався байдужим. Він із самого початку заявив, що не визнає вітряка. Проте якось несподівано і сам завітав поглянути на креслення. Він важко ступав по хлівцю, придивлявся до кожної деталі, навіть кілька разів нюхнув креслення. Якийсь час скоса позирав на них, а тоді раптом підняв ногу, надзюрив на схеми і без жодного коментаря пішов геть.

Той вітряк розколов колгосп на два табори. Сніжок не приховував, що його буде важко збудувати. Треба тесати камінь, зводити з нього стіни, робити крила, тоді ще знадобляться динамо-машини і кабелі (про те, де їх дістати, Сніжок мовчав). Але він вважав, що за рік з цим можна впоратися. А тоді, казав він, ощадитиметься стільки праці, що тварини зможуть працювати лише три дні на тиждень. Наполеон, навпаки, доводив, що зараз найперше слід збільшувати виробництво кормів, бо, якщо гаяти час на вітряк, то всі передохнуть з голоду. Утворилися дві фракції під гаслами: «Ми — за Сніжка і триденний робочий тиждень!» і «Ми — за Наполеона й повні ясла!» Бенджамін був єдиним, хто не пристав до жодної фракції. Він не вірив ні в те, що побільшає корму, ні в те, що вітряк полегшить працю. «З вітряком чи без вітряка життя буде таким, як і було, себто поганим», — казав він.

Але крім вітряка, оборонне питання також викликало суперечки. Всі добре розуміли, що хоча люди й зазнали поразки у Битві під Корівником, вони можуть вдатися до ще однієї, рішучішої спроби захопити їхній Колгосп і повернути панування Джонса. Тим паче що у них для цього побільшало причин, оскільки звістка про їхню поразку рознеслася повсюди, провокуючи заворушення на сусідніх тваринницьких фермах. Як і завжди, Сніжок з Наполеоном не знаходили спільної мови. На думку Наполеона, варто було розжитися вогнепальною зброєю і добре освоїти її. Сніжок вважав, що слід висилати дедалі більше голубів, щоб ті підбурювали до повстання тварин на інших фермах. Один доводив, що коли вони не захистяться, то їх неодмінно підкорять, інший доводив, що в разі всезагального повстання відпаде сама потреба оборонятися. Тварини слухали то Наполеона, то Сніжка і не могли вирішити, хто з них має слушність. Насправді ж вони завжди погоджувалися з тим, хто говорив саме цієї миті.

І от настав день, коли Сніжок завершив свої креслення. Наступної неділі на Мітингу мало стояти питання: бути чи не бути вітрякові.

Тварини зібралися у великому хліві, Сніжок підвівся і, не зважаючи на овече бекання, виклав свої міркування щодо вітряка. Тоді підвівся Наполеон. Він спокійно докинув, що вітряк — дурниці, і закликав голосувати проти і відразу сів. Його виступ тривав хіба що півхвилини, скидалося, ніби результати його зовсім не обходять. Сніжок підхопився на рівні й, перекрикуючи овець, які знову розбекалися, пристрасно закликав спорудити вітряк. Досі симпатії тварин ділилися майже порівну, але далося взнаки красномовство Сніжка. Він яскраво й захопливо змалював, яким стане Колгосп, коли всі не муситимуть тяжко працювати. Тепер його уява не обмежувалася січкарнями та бурякорізками. Електрика, казав він, рухатиме молотарки, плуги, борони, газонокосарки, жатки, снопов’язалки, а ще кожне стійло матиме власне освітлення, гарячу й холодну воду, електричне опалення. Коли він завершив свою палку промову, вже було зрозуміло, чия тепер візьме гору. Але саме цієї хвилини знову підвівся Наполеон і, скоса кинувши на Сніжком, тонко запищав, так, як від нього ніхто й ніколи не чув.

І відразу ж знадвору донісся моторошний гавкіт. У хлів заскочили дев’ять величезних псів у нашийниках з латунними шипами. Вони кинулися до Сніжка, який ледве встиг відскочити від роззявлених, вишкірених пащек. Він вискочив з хліва, а за ним погналися пси. Остовпілі й перелякані, тварини тиснулися у дверях, спостерігаючи за гонитвою. Сніжок мчав довгим пасовиськом, що вело до шляху. Мчав так прудко, як лише може мчати свиня. Та пси його наздоганяли. Раптом він послизнувся і здалося, що гончаки його наспіли. Але він знову підхопився і помчав ще прудкіше. І знову пси стали його наздоганяти. Один уже був схопив Сніжка за хвіст, але той вчасно ним крутнув. Сніжок знову наддав ходи, відірвався на кілька дюймів, потім прослизнув у дірку в паркані й зник з очей.

Мовчазні й налякані, тварини почвалали до хліва. А ще за хвилю примчали пси. Ніхто не міг второпати, звідки взялися ці страховиська. Але невдовзі все з’ясувалося: то були ті цуценята, що їх Наполеон відібрав у матерів і сам виховував. Ще не зовсім дорослі, вони, проте, були вже як телята і з вигляду кровожерні, наче вовки. Тримаючись Наполеона, вони — це всі помітили — махали біля нього хвостами точнісінько так, як колись собаки махали ними біля ніг містера Джонса.

Тепер уже Наполеон, а за ним і пси, вилізли на підвищення, де колись Майор виголошував останню промову. Він оголосив, що відтепер недільним Мітингам настав край. Вони зайві, сказав він, і тільки забирають час. Надалі всі питання Колгоспу розглядатиме спеціальний Комітет свиней на чолі з ним. Він засідатиме, а тоді повідомлятиме про свої рішення. Тварини, як і досі, у неділю вранці збиратимуться салютувати прапору і співати гімн «Тварини Англії». А також отримувати завдання на тиждень, а ніяких дебатів більше не буде.

Попри шок через вигнання Сніжка, тварин приголомшило і саме оголошення. Дехто, може, й протестував би, якби знайшлися потрібні докази. Навіть Боксер відчув занепокоєння. Він стриг вухами, тряс чубчиком, силкуючись зібратися з думками, але так і не додумався, що б його сказати. Дехто з-посеред свиней, втім, зреагував певніше. Чотири молоді підсвинки попереду підхопилися й пронизливо закувікали, не погоджуючись із почутим. Та пси довкола Наполеона погрозливо загарчали, і підсвинки відразу посідали і втихомирились. А тоді вівці зайшлися несамовитим беканням: «Чотири ноги добре, дві ноги — погано». Це тривало майже чверть години й унеможливило всяку дискусію.

Після того Пищика послали у хлів розтлумачити нові правила.

— Товариші, — сказав він. — Гадаю, кожна тварина в Колгоспі схвалює жертовність товариша Наполеона, що добровільно взяв на себе цю невдячну місію. Не думайте, товариші, що керувати — аж так приємно. Навпаки, це непомірна й тяжка відповідальність. Ніхто несхитніше за товариша Наполеона не вірить у те, що всі тварини рівні. Він з превеликою радістю надав би вам можливість самим ухвалювати рішення. Але ви можете інколи помилитися. І де ми тоді опинимося, товариші? Припустімо, ви підтримали б Сніжка з його маячнею щодо вітряка. А Сніжок, як ми тепер бачимо, нічим не кращий від злочинця.

— Він показав себе у Битві під Корівником, — заперечив хтось.

— Відвага — ще не все,— відрубав Пищик. — Куди важливіші лояльність і покірність. Що ж до Битви під Корівником, то я певен: настане час і виявиться, що роль Сніжка в ній дуже й дуже перебільшена. Дисципліна, товариші, залізна дисципліна! Ось гасло сьогоднішнього дня. Один хибний крок — і наші вороги накинуться на нас. Ви ж не хочете, товариші, щоб повернувся Джонс?

І знову проти такого аргументу годі було щось заперечити. Певно ж, тварини не хотіли, щоб повернувся Джонс, тож якщо ранкові недільні дебати можуть його повернути, то їх слід скасувати. Боксер, що мав досить часу все обдумати, висловив загальні почуття коротко:

— Якщо товариш Наполеон так каже, то так тому й бути. І відтоді взяв собі афоризм: «Наполеон завжди правий». На додаток до свого власного гасла: «Я працюватиму ще завзятіше».

Тим часом потепліло, й почалася весняна оранка. Хлівець, де Сніжок креслив свого вітряка, замкнули, і всі вирішили, що й креслення постирали з підлоги. Щонеділі о десятій тварини сходилися до великого хліва отримати розпорядження на тиждень. У садку відкопали череп старого Майора й встановили на пеньку під флагштоком, коло рушниці. Після урочистого підняття прапора, перш ніж зайти до хліва, кожна тварина мусила шанобливо пройти повз той череп. Тепер і сиділи вони не так, як раніше. Наполеон, Пищик та ще одна свиня на ім’я Мінімус, яка мала добрий хист складати вірші та пісні, сідали перед помостом, їх півколом оточувало дев’ять молодих псів, інші свині сідали за ними. Решта ж тварин сідали мордами до них, займаючи більшу половину хліва. Наполеон грубувато, по-солдатському читав завдання на тиждень, потім всі співали гімн «Тварини Англії» і розходилися.

Третьої неділі після вигнання Сніжка Наполеон оголосив дещо здивованій аудиторії, що вітряк таки треба будувати. Він не пояснював причини такого свого рішення, просто застеріг усіх, що це додаткове завдання вимагатиме старанної праці. Можливо, навіть доведеться урізати пайки. Проте увесь план опрацьований до найменшої дрібниці. Його розробив спеціальний Комітет свиней за три попередні тижні. Вважалося, що спорудження вітряка та різних допоміжних пристроїв триватиме два роки.

Того вечора Пищик неголосно пояснював тваринам, що Наполеон насправді й не виступав проти вітряка. Навпаки, він із самого початку обстоював цю ідею. А те, що накреслив Сніжок на підлозі інкубатора, по суті, запозичено з паперів Наполеона. Отже, вітряк — власне творіння Наполеона. Чому ж він тоді, спитав хтось, так проти нього виступав? Рильце Пищика набуло лукавого виразу. То, відповів він, товариш Наполеон схитрував. Він лише вдавав, що виступає проти вітряка, аби позбутися Сніжка, цього пройдисвіта, що згубно на всіх впливав. А зараз, коли Сніжок не заважає, задум можна втілювати й без нього. Це, сказав Пищик, і є тим, що зветься тактикою. І кілька разів повторив: «Тактика, товариші, тактика!», аж підстрибуючи й весело помахуючи хвостиком-бубликом. Не всі достеменно знали, що те слово означає, але Пищик говорив так переконано, а троє псів за ним так погрозливо шкірилися, що всі без зайвих запитань прийняли його пояснення.

Розділ VI

Упродовж усього того року тварини працювали, як каторжні. Але почувалися щасливими й не зупинялися перед жодним зусиллям чи жертвою, усвідомлюючи, що все те робиться не для збіговиська ледачих і злодійкуватих людей, а задля їхнього ж блага і блага тих, хто прийде після них.

Весну й літо вони працювали по десять годин на день, а в серпні Наполеон оголосив, що і в неділю пополудні треба попрацювати. Ця робота винятково добровільна, але тому, хто відмовиться, удвічі зменшать пайку. Та навіть і тоді їм не все щастило доробити. Врожай удався менший, аніж попереднього року, але два лани, що на початку літа мали засіяти редькою, так і лишилися незасіяні, бо їх надто пізно зорали. А зима, судячи з усього, мала бути сувора.

З вітряком виникли несподівані труднощі. На фермі була добра каменоломня вапняку, а в одній з господарських будівель виявили достатньо піску й цементу, тож усі будівельні матеріали були під рукою. Але постала проблема, яку тварини не зразу змогли вирішити: розбивати каміння на потрібні шматки. Здавалося, тут вистачить лише кайл та ломів, якими ніхто не вмів користуватися, бо жодна тварина не могла стояти на задніх кінцівках. Лише по тижнях марних потуг комусь сяйнула рятівна ідея — використати силу тяжіння. По всій каменоломні валялися величезні валуни, завеликі для того, щоб з них щось будувати. Тож тварини обв’язували їх мотузками, а тоді гуртом — корови, коні, вівці і кожен, хто міг ухопитися за мотузку, у вирішальну мить долучалися навіть свині — повільно волокли їх нагору Там вони пускали валуни з урвища, і, падаючи, ті трощилися на шматки. Порозбиване каміння було значно легше перевозити. Коні вивозили його візками, вівці й собі волокли окремі уламки, навіть Мюріел з Бенджаміном, долучаючи свої зусилля, впрягалися у старого візка. У кінці літа, коли назбиралося достатньо каменю, під наглядом свиней почали зводити вітряк.

Але справа рухалася тяжко й повільно. Бувало, аби витягти нагору одну брилу, минав цілий день. Та й то, коли її пускали вниз, вона не завжди розбивалася. Годі було обійтися без Боксера, який, здавалося, був сильніший за всіх інших тварин разом узятих. Коли валун сповзав схилом униз, тягнучи за собою тварин, які розпачливо кричали, саме Боксер налягав на свій канат і зупиняв валун. Вони не приховували захвату, дивлячись, як він, важко дихаючи, дюйм за дюймом видирався вгору, як напружується, риючи копитами землю, як лисніють від поту його могутні боки. Часом Конюшинка його остерігала, мовляв, працюй обережніше, не надірвись, але Боксер її не слухав. На всі застороги він відповідав своїми двома гаслами: «Я працюватиму ще завзятіше» та «Наполеон завжди правий». Він попрохав півня, щоб уранці той будив його не на тридцять, а на сорок п’ять хвилин раніше. А вільної часини, хоч їх тепер і було обмаль, сам рушав до каменоломні, набирав візок потрощеного каменю і самотужки волік до вітряка.

Попри тяжку працю, того літа всім непогано велося. Їжі хоча й не стало більше, ніж при Джонсі, але й менше її не було. Перевага від того, що вони годували лише себе, без утримання ще й п’ятьох зажерливих людей, була наскільки відчутною, що жодні лихоліття не могли її змарнувати. І саме господарювання тварин було багато в чому ефективнішим і потребувало менше зусиль. Скажімо, прополювання робилося з недосяжною для людей ретельністю. Та й тварини тепер не крали. Тож паркани та плоти стали зайвими. Проте надходила осінь, а з нею виникали й різні непередбачені ускладнення. З’явилася потреба в гасі, цвяхах, мотузках, сухарях для собак, залізі для підков — у Колгоспі нічого з цього не могли виробляти. А пізніше постане потреба у насінні, мінеральному добриві, не кажучи про всілякий реманент і, нарешті, пристроях для вітряка. Ніхто не уявляв, де те все діставати.

Одного недільного ранку, коли тварини зібралися вислухати розпорядження, Наполеон оголосив про свою нову політику. Відтепер їхній Колгосп торгуватиме із сусідніми фермами: певно ж, не з якихось комерційних міркувань, а щоб отримати дефіцитні матеріали. Він заявив, що все мусить бути підпорядковане питанню спорудження вітряка. Тому він і вів перемовини про збут копиці сіна й частини врожаю пшениці. Згодом, як знадобиться більше грошей, доведеться пустити на продаж і яйця, на які у Віллінґдоні завжди був попит. Кури, заявив Наполеон, мусять охоче піти на цю жертву, це стане їхнім особистим внеском у спорудження вітряка.

І знову тварини відчули невиразну тривогу. Не мати справ з людьми, не торгувати, не користуватися грішми — хіба не ці резолюції вони найперше прийняли на Мітингу після перемоги над Джонсом? Усі добре пам’ятали, як схвалювали ці рішення, принаймні, їм здавалося, що пам’ятали. Чотири підсвинки, що оскаржували скасування Наполеоном Мітингів, несміливо подали голос, але відразу вмовкли, зачувши страхітливе гарчання псів. Потім, надолужуючи своє мовчання, звично забекали вівці: «Чотири ноги — добре, дві ноги — погано». Наполеон підніс ратицю, закликаючи до тиші, і оголосив, що про все вже домовлено. Жодна тварина не спілкуватиметься з людьми, що, певно ж, вкрай небажано. Цю тяжку повинність він бере на себе. Такий собі містер Вімпер, повірений з Віллінґдона, погодився бути посередником між фермою і зовнішнім світом, він навідуватиметься сюди щопонеділка вранці для отримання вказівок. Наполеон закінчив промову звичним вигуком: «Хай живе „Колгосп тварин!“» і після виконання «Тварин Англії» всіх відпустив.

Пізніше, аби заспокоїти тварин, Пищик обійшов ферму. Він усіх запевняв, що резолюція проти торгівлі й використання грошей ніколи й не схвалювалася, ба навіть не пропонувалася. Ця чистісінька вигадка, можливо, з’явилася із побрехеньок, які поширював Сніжок. Однак дехто ще вагався, тож Пищик їх проникливо запитував:

— Товариші, ви певні, що вам це не приснилося? Може, у вас десь є на папері така резолюція? Де ж вона записана?

А оскільки нічого подібного, звісна річ, на папері не існувало, то тварини вирішили, що вони все ж помиляються.

Як і було домовлено, щопонеділка містер Вімпер навідувався на ферму. То був лукавий на вигляд дрібний чоловіок з бакенбардами, який не дуже-то знався на подібних справах, але якому вистачило кмітливості, щоб зметикувати раніше за інших, що Колгоспу знадобиться повірений у справах і що його винагорода вартуватиме затрачених зусиль. Тварини з якимось острахом спостерігали за тим, як він приходив і йшов геть, і намагалися зайвий раз не потрапляти йому на очі. Однак у ті миті, коли Наполеон на своїх чотирьох віддавав накази двоногому Вімперу, в них пробуджувалася гордість, і це деякою мірою виправдовувало нові порядки. Тепер їхні стосунки з людським родом стали інакшими, ніж колись. Коли «Колгосп тварин» почав процвітати, люди не стали його любити більше, і навіть навпаки — вони ще ніколи так його не ненавиділи. Кожна людина непохитно вірила, що рано чи пізно Колгосп зазнає краху, і насамперед це переконання стосувалося спорудження вітряка. Вони збиралися у пивничках і за допомогою схем доводили один одному, що вітряк мусить розвалитися. А якщо й стоятиме, то нізащо не працюватиме. Але все ж, усупереч самим собі, вони відчували щось на кшталт певної поваги до тварин, які так справно хазяйнують. Одним із виявів цього було те, що вони стали називати Колгосп його теперішньою назвою і вже не вдавали, що він називається «Садиба». Перестали й підтримувати Джонса, який, полишивши надію повернути собі ферму, переселився в інші краї. Колгосп не мав жодних зв’язків із зовнішнім світом, за винятком Вімпера. Проте ходили вперті чутки, що Наполеон готується до ділової угоди чи то з містером Пілкінґгоном з ферми «Лисячий Гай», чи то з містером Фредеріком із ферми «Лужок». Але при цьому зазначалося, що в жодному разі не з обома одразу.

На ту пору якось несподівано свині зробили будинок своєю резиденцією. І тварини знову невиразно пригадали, нібито колись щодо цього теж приймалося певне рішення. І знову Пищик мусив їх переконувати, що такого не було і не могло бути. Вкрай необхідно, казав він, щоб свині, цей мозок ферми, мали тиху місцину для своєї напруженої роботи. Та й вождю за рангом — так він останнім часом називав Наполеона — більш підходить жити в будинку, аніж у свинарнику. Проте, почувши, що свині не лише їдять на кухні, а й використовують вітальню для відпочинку і сплять у ліжках, деякі тварини занепокоїлися. Боксер розвіяв свої сумніви звичним «Наполеон завжди правий», але Конюшинка, якій здавалося, що вона добре пам’ятає категоричне застереження щодо ліжок, подалася до Настанов і спробувала у них розібратися. Переконавшись, що в написаному вона знає лише окремі літери, вона гукнула Мюріел.

— Мюріел,— попрохала вона, — прочитай-но мені Четверту Настанову. Невже там нічого не говориться щодо спання у ліжку?

Хоч і не без труднощів, Мюріел прочитала Настанову.

— Тут пишеться: «Жодна тварина не повинна спати у ліжку з простирадлами», — виголосила вона.

Дивно, але Конюшинка не пригадувала, щоб у Четвертій Настанові йшлося щось про простирадла. Та оскільки Настанова була ось тут, перед її очима, то, мабуть, там так і було написано. А Пищик, який саме випадково проходив повз них у супроводі кількох псів, спрямував їхні думки в потрібному напрямі.

— Отже, товариші, — сказав він, — ви вже мабуть чули, що ми, свині, тепер спимо у ліжках. А чому б і не спати? Ви ж не допускаєте, що існувало якесь застереження проти ліжок? Ліжко всього-на-всього місце для спання. Оберемок соломи в стійлі — це теж, власне, ліжко. А застерігалося проти простирадел, цього винаходу людини. Тож ми й позтягували простирадла з ліжок і спимо лише під ковдрами. І такі ліжка напрочуд зручні! Але в жодному разі не зручніші, ніж це необхідно, запевняю вас, товариші, враховуючи всю ту розумову роботу, яка на нас зараз покладена. Ви ж не позбавите нас відпочинку, адже ж так, товариші? Ви ж не хочете, аби ми від утоми занедбали наші священні обов’язки? Хіба хтось із вас хоче знову побачити Джонса?

Тварини запевнили його у протилежному і більше не згадували про те, що свині сплять у ліжках. А коли невдовзі оголосили, що вранці свині вставатимуть на годину пізніше за інших, то теж ніхто не ремствував.

Осінь мешканці Колгоспу зустріли стомленими, але щасливими. Вони прожили важкий рік, і після продажу частини сіна та збіжжя комори із запасами на зиму все одно не були переповненими, але все компенсував уже майже збудований вітряк. Після жнив настала ясна суха погода, і тварини працювали ще тяжче, ніж доти, ладні цілісінький день стягувати уламки каміння, аби тільки на якийсь фут зробити вищими стіни. Боксер часом виходив навіть уночі, і годину-другу працював при світлі серпневого місяця. У вільний час всі ходили довкола вітряка, милуючись міцністю і прямовисністю стін і дивуючись, що вони спромоглися звести щось настільки величне. Лише старий Бенджамін не піддавався загальному захвату, він, як завжди, лише багатозначно казав, що віслюки живуть довго.

Настав листопад з його лютими південно-західними вітрами. Будівництво довелося припинити, бо стало надто волого, щоб розмішувати розчин. А однієї ночі здійнялася така страхітлива буря, що ферма двигтіла й трусилася аж до підмурків, а з даху на хліві зірвало кілька черепичин. Кури попрокидалися й злякано заквоктали, бо їм учувся далекий рушничний постріл. Вранці, вийшовши надвір, усі побачили, що флагшток зламано, а в’яз у кінці саду, немов редиску, вивернуло з корінням. Ледве вони це помітили, як у кожного з грудей вихопився розпачливий зойк. Їхнім очам постало жахливе видовище — вітряк лежав у руїнах.

В єдиному пориві тварини кинулися до нього. Попереду всіх мчав Наполеон, який взагалі-то рідко переходив на біг. Так, тут валявся символ усієї їхньої боротьби, розвалений до підмурків. А довкола було розкидане каміння, яке вони так тяжко розбивали й звозили. Нездатні вимовити жодного слова, вони стояли й сумно дивилися на ту руїну. Наполеон, час від часу принюхуючись, мовчки походжав туди й сюди. Його хвостик настовбурчився і смикався з боку в бік, що означало інтенсивну розумову працю. Зненацька він зупинився, мовби йому щось сяйнуло.

— Товариші! — спокійно проказав він. — Ви знаєте, хто це зробив? Ви знаєте того страшного ворога, що прийшов уночі й зруйнував наш вітряк? СНІЖОК! — зненацька ревонув він. — Це зробив Сніжок! Щоб розладнати наші задуми й помститися за ганебне вигнання, цей зрадник прокрався під пеленою ночі й, засліплений злобою, сплюндрував нашу цілорічну працю. Товариші, отут, на цьому місці, я оголошую Сніжкові смертний вирок. Кожен, хто допоможе виконати вирок, отримає «Тварину-Героя II ступеня» і два відра яблук. І ще чотири відра яблук тому, хто схопить його живцем.

Тварини були страшенно вражені: невже хтось міг таке вчинити, хай навіть і Сніжок! Вони аж заревли від обурення, і кожен став міркувати, як би його краще упіймати Сніжка, якщо той раптом повернеться. Майже одразу неподалік від пагорба у траві виявили сліди свинячих ратиць. Вони простежувалися лише кілька метрів, зате вели якраз до дірки у паркані. Наполеон ретельно їх обнюхав і заявив, що це сліди Сніжка. Він висловив припущення, що, ймовірно, Сніжок пробрався до них з боку ферми «Лисячий Гай».

— Годі вже зволікати, товариші! — резюмував він після обстеження відбитків ратиць. — Цього ж ранку берімося за відбудову вітряка! Ми будуватимемо його всю зиму — і в дощ, і в сніг. Ми доведемо нікчемному зрадникові, що не так просто знищити нашу працю. Пам’ятайте, товариші, жодних змін у наших планах, втілимо їх до точно визначеного дня. Вперед, товариші! Хай живе вітряк! Хай живе «Колгосп тварин!»

Розділ VII

То була сувора зима. За бурями прийшли сльота зі снігом, а тоді вдарили морози і трималися до середини лютого. Тварини з усіх сил відбудовували вітряк, усвідомлюючи, що на них дивиться зовнішній світ і що заздрісні люди радітимуть й зловтішатимуться, якщо вітряк не зведуть у строк.

А люди вдавали, ніби не вірять, що Сніжок зруйнував вітряк: вони казали, що він сам розвалився через занадто тонкі стіни. Тварини ж знали, що це зовсім не так. Проте цього разу вирішили будувати стіни товщими на три фути проти колишніх півтора. А це вимагало значно більше дробленого каменю. Каменоломню на тривалий час вкрили снігові кучугури, тож годі було за щось братися. Діло трохи зрушило, коли встановилася суха морозяна погода, але все одно то була каторжна праця, і оптимізм тварин уже не був колишнім. Вони постійно мерзли і голодували. Не зневірювалися лише Боксер з Конюшинкою. Пищик виголошував блискучі промови про самовіддане служіння справі і героїзм праці, але тварин більше надихала Боксерова сила і його незмінне гасло «Я працюватиму ще завзятіше!»

У січні забракло харчу. Різко зменшилася зернова пайка, а тоді оголосили, що натомість вводиться додаткова пайка картоплі. Згодом виявилось, що більша частина картоплі померзла, бо її погано вкрили. Картопля розм’якла й знебарвилась, і лише небагато її годилося для їжі. Бували дні, коли тварини трималися на висівках і кормовому буряку. І здавалося, що їм у вічі вже зазирає голодна смерть.

Але було життєво необхідно приховати це від зовнішнього світу. Бо збадьорені невдачею з вітряком, люди розпускали нові злісні вигадки про «Колгосп тварин». Ширилися чутки, ніби тварини дохнуть від голоду й хвороб, люто б’ються між собою, ніби серед них є випадки канібалізму і навіть випадки поїдання власних дітей. Наполеон добре розумів, які згубні наслідки мали б правдиві факти про їхнє становище з продовольством, тому за допомогою Вімпера спробував трохи покращити загальну думку. Досі, коли Вімпер щотижня навідувався до них, тварини майже зовсім не стикалися з ним, одначе тепер кільком довіреним тваринам, переважно вівцям, доручили в його присутності ніби випадково розмовляти про те, що, мовляв, їм збільшили пайку. До всього, Наполеон звелів наповнити спорожнілі засіки у хліві по вінця піском, а пісок присипати залишками зерна й корму. Знайшли привід і провели Вімпера хлівом, аби той сам побачив засіки. Обдурений, він і далі сповіщав зовнішньому світові, що голод не загрожує «Колгоспу тварин».

Проте на кінець січня стало очевидно — треба десь роздобути хоч трохи зерна. Наполеон уже рідко з’являвся серед тварин і безвилазно сидів у будинку під охороною лютих псів. Коли ж він і виходив, то робив це чинно і лише у супроводі шести псів, які, щойно хтось наближався, відразу ж починали гарчати. Іноді він не з’являвся навіть недільного ранку, передаючи вказівки через свиней, найчастіше за допомогою Пищика.

Якоїсь неділі вранці Пищик оголосив, що у курей, які почали нестися, забиратимуть яйця. Наполеон через Вімпера уклав контракт на щотижневий продаж чотирьох сотень яєць. Мовляв, за той виторг вони куплять збіжжя і провіанту, щоб вистачило протриматися до літа, коли становище поліпшиться.

Від цієї звістки кури здійняли страшенний ґвалт, їх попереджали про ймовірність такої жертви, та вони не йняли віри, що таке колись станеться. Вони якраз нанесли яєць для весняного висиджування і тепер протестували, кажучи, що забирати їх є вбивством. Уперше після вигнання Джонса мало не вибухнуло повстання. На чолі з трьома молодими чорними мінорками, кури спробували протистояти Наполеонові. Вони злітали на сідало і там неслися. Яйця падали на землю і розбивалися. Проте Наполеон діяв рішуче й безжалісно. Він заборонив годувати курей і заявив, що кожного, хто дасть їм хоч зернятко, буде страчено. Пси стежили за неухильним виконанням цього наказу. Кури трималися п’ять днів, а тоді здалися й повернулися до своїх гнізд. За цей час здохло дев’ятеро курей. Їх поховали у садку й оголосили, що вони здохли від коксидіозу. Вімпер нічого про це не чув: яйця довозилися вчасно, і раз на тиждень за ними приїжджав фургон бакалійника.

Сніжка більше не бачили. Подейкували, нібито він переховується на сусідній фермі — чи то в «Лисячому Гаю», чи то в «Лужку». На той час стосунки Наполеона з іншими фермерами дещо покращилися. Виявилося, що у дворі лежать штабелі лісу: їх заготували років десять тому, коли рубали буковий гай. Деревина добре підсохла, і Вімпер порадив Наполеону її продати. Обоє — і містер Пілкінґтон, і містер Фредерік — були раді купити деревину. Наполеон вагався, не знаючи, кому віддати перевагу Дехто помітив, що коли він мав домовитися з Фредеріком, то проносилася чутка, ніби Сніжок переховується в «Лисячому Гаю». Коли ж він схилявся до Пілкінґтона, то виявлялося, ніби Сніжок зараз у «Лужку».

А навесні виник новий клопіт. Сніжок потай уночі провідує ферму! Тварини так занепокоїлися, що не могли спокійно спати у своїх стійлах. Казали, нібито щоночі, коли западає темрява, він проникає на ферму і чинить усіляку шкоду. Краде зерно, перекидає бідони з молоком, б’є яйця, витоптує грядки з розсадою, обгризає фруктові дерева. Хай яка прикрість ставалася, її незмінно валили на Сніжка. Розіб’ється шибка чи заб’ється ринва, неодмінно казали, що то нічні витівки Сніжка. А коли загубили ключ від хліва, ніхто не сумнівався, що то Сніжок вкинув його у колодязь. Вони були певні цього навіть тоді, коли загублений ключ знайшовся під мішком із збіжжям. Корови знай заявляли, що коли вони спали, Сніжок пробирався до них у стійло і їх доїв. Подейкували, що навіть щури, які тієї зими особливо дошкуляли, перебувають у злочинній змові зі Сніжком.

Наполеон віддав наказ усебічно розслідувати підривну діяльність Сніжка. У супроводі псів він вийшов ретельно проінспектувати господарські будівлі. Інші тварини ступали за ними на шанобливій відстані. Наполеон чи не щокроку зупинявся і нюшив землю, шукаючи Сніжкові сліди, які, за його власними словами, він міг розпізнати на нюх. Винюхував у кожному закутку: у хліві, корівнику, курятнику, на городі. І знаходив їх ледь не всюди. Мало не вткнувшись рилом у землю, він кілька разів втягував повітря, а тоді не своїм голосом вигукував: «Сніжок був тут! Я виразно чую його запах!» На саме слово «Сніжок» пси починали гарчати й шкіритися, і їхні гострі ікла наганяли на всіх невимовний жах.

Тварини нетямилися зі страху. Їм здавалося, що Сніжок — то якась невідома сила, що заповнює собою все довкола і приносить їм всілякі напасті. Увечері їх зібрав Пищик і стривожено повідомив, що має для них вкрай важливу новину.

— Товариші! — вигукнув він і нервово затупцяв. — Виявлено жахливу річ — Сніжок запродався Фредерікові з «Лужка». Той навіть плете змову, аби напасти й відібрати наш Колгосп. Під час нападу Сніжок буде провідником. Але не це найгірше. Ми гадали, що Сніжок збунтувався через свої марнослав’я і пиху. Та ми прикро помилялися, товариші! А знаєте, яка справжня причина? Від самого початку Сніжок злигався з Джонсом! Він весь час був таємним агентом Джонса! Про це свідчать документи, які нам вдалося дістати після його втечі. Гадаю, товариші, це багато що пояснює! Та хіба ж ми й самі не бачили, як він намагався — на щастя, невдало, — аби ми зазнали поразки й програли Битву під Корівником?

Тварини заціпеніли, бо на цьому тлі навіть підступно розвалений Сніжком вітряк виглядав дитячою забавкою. І все ж вони не відразу до кінця все усвідомили. Тварини пам’ятали — чи їм здавалося, що пам’ятали, — як у Битві під Корівником Сніжок першим кинувся в атаку, як він у вирішальну мить згуртовував і підбадьорював, як не завагався, навіть коли шріт із Джонсової рушниці чесонув по його спині. Спершу нелегко було збагнути, як це узгоджувалося із тим, що він — агент Джонса. Навіть скупий на запитання Боксер був спантеличений. Він ліг, підібравши під себе копита, і заплющив очі, щосили намагаючись зібрати докупи свої думки.

— Я в це не вірю, — озвався він нарешті. — Сніжок відважно боровся у Битві під Корівником, я сам бачив. За що ж ми тоді одразу після битви дали йому «Тварину-Героя І ступеня»?

— Тут, товаришу, сталася прикра помилка. Бо тепер нам напевне відомо — це зазначено у знайдених секретних паперах, що насправді він заманював нас у смертельну пастку.

— Але ж його поранило, — наполягав Боксер. — Ми самі бачили, як, він, закривавлений, мчав в атаку.

— То лише вдала гра! — заперечив Пищик. — Постріл Джонса лише дряпнув його. Я навіть показав би вам, що про це пише сам Джонс, але ж ви не вмієте читати. Змова полягала у тому, щоб у критичну мить Сніжок підбив нас до втечі і залишив ворогові поле бою. І йому це майже вдалося, я навіть сказав би, товариші, йому б це вдалося, якби не наш героїчний вождь, товариш Наполеон. Невже ви не пригадуєте, що саме тієї миті, як Джонс зі своїми посіпаками зайшли у двір, Сніжок несподівано кинувся навтьоки, а за ним ще й багато хто? Невже не пригадуєте й того, що коли виникла паніка й здалося, що нічим уже не зарадити, товариш Наполеон із вигуком «Смерть людству!» кинувся вперед і вп’явся зубами Джонсові в ногу? Та ні ж бо, ви це пам’ятаєте, товариші! — збуджено підстрибуючи на місці, вигукував Пищик.

Пищик так яскраво змалював ту картину, що тваринам уже здавалося, ніби вони й справді її пригадують. Принаймні, згадали, що в переломний момент бою Сніжок зірвався втікати. Та Боксер усе ще вагався.

— Не вірю, щоб Сніжок був тоді зрадником, — вагався він. — Щодо пізніших його дій — не скажу. Але в Битві під Корівником він був справжнім бійцем.

— Наш вождь, товариш Наполеон, — з притиском мовив Пищик, — категорично заявив, категорично, товаришу, що Сніжок давно продався Джонсові, ще тоді, коли ніхто й не думав про Повстання.

— Хіба що так, — здався Боксер. — Якщо це каже товариш Наполеон, то так воно, певно, й було.

— Оце правильний висновок, товаришу! — вигукнув Пищик, та всі помітили, як він люто зиркнув на Боксера своїми неспокійними оченятами.

Пищик повернувся, щоб іти, а тоді раптом спинився і вагомо додав:

— Я застерігаю кожного — пильнуйте. Бо є підстави вважати, що навіть серед нас можуть бути таємні агенти Сніжка!

Через чотири дні надвечір Наполеон звелів усім зібратися у дворі. Коли всі зійшлися, з будинку вийшов Наполеон. На ньому було дві медалі (нещодавно він нагородив себе «Твариною-Героєм І ступеня» і «Твариною-Героєм II ступеня». Його супроводжували дев’ять вгодованих псів, які гасали коло нього і так гарчали, що у всіх присутніх від того аж мороз сипав шкірою. Потім, наїжачившись, вони застигли, ніби очікуючи на щось жахливе.

Наполеон зупинився і окинув присутніх похмурим поглядом. А потім зненацька пронизливо запищав, пси метнулися вперед, ухопили за вуха чотири свині, які заверещали від болю й жаху, і приволокли до ніг Наполеона. Свинячими вухами текла кров, а пси, скуштувавши крові, наче показилися. На диво всім, троє з них кинулися до Боксера. Побачивши те, Боксер виставив величезне копито і, перехопивши на льоту одного пса, пришпилив його до землі. Пес жалібно заскавчав, двоє інших, підібгавши хвости, кинулися геть. Боксер глянув на Наполеона, ніби питаючи, як бути — доконати пса остаточно чи відпустити. Наполеон, перемінившись на морді, різко звелів Боксерові відпустити пса. Боксер підняв копито, і потовчений пес, підвиваючи, здимів.

Запала моторошна тиша. Четверо свиней чекали й тремтіли, у кожної був винуватий вираз писку. Тоді Наполеон закликав їх зізнатися у своїх злочинах. То були ті самі четверо підсвинків, що виступали проти скасування Наполеоном недільних мітингів. І вони відразу ж самі зізналися, що таємно спілкувалися зі Сніжком, поки його не вигнали. І що допомагали йому руйнувати вітряк, що уклали з ним угоду на передачу ферми містерові Фредеріку. І додали, що Сніжок сказав їм по секрету, нібито він не один рік був таємним агентом Джонса. Після таких зізнань пси порозривали їх на шматки, а Наполеон зловісно запитав: чи не хоче іще хтось у чомусь зізнатися.

Три курки, ватажки невдалого яєчного бунту, виступили наперед й розповіли, що їм уві сні являвся Сніжок і підбивав не коритися наказам вождя. Їх теж роздерли. Тоді вийшов гусак і зізнався, що на минулі жнива приховав шість кукурудзяних качанів: він їх потай поїв уночі. Потім ще й вівця зізналася, що надзюрила у басейн з питною водою: її також до цього підбурив Сніжок. Ще двоє овець зізналися, що вколошкали старого барана, ревного прибічника Наполеона: вони ганяли його навколо вогнища доки той не відкинув ратиці. Їх усіх також відразу ж стратили. Зізнання й страти тривали, доти, доки біля ніг Наполеона не виросла гора трупів, а у повітрі не повис запах крові, чого не траплялося ще з часів Джонса.

Нарешті все скінчилося, і решта тварин, окрім свиней та собак, приголомшені й нещасні, почвалали собі геть. Вони не знали, що жахливіше — зрада тих, що вступили в змову зі Сніжком, чи немилосердна кара, свідками якої вони стали. Колись також не раз траплялися такі ж страхітливі криваві сцени, але тепер це здавалося куди гіршим, бо ж відбувалося серед них самих. Відколи Джонс утік з ферми, жодна тварина не позбавила життя іншої. Навіть жодного щура не забили. Вони піднялися на пагорб, до напівзведеного вітряка, і полягали на землю, тулячись один до одного, ніби від холоду: Конюшинка, Мюріел, Бенджамін, корови, вівці і все птаство — гуси та кури. Усі, окрім кота, який раптом зник, ще до того, як Наполеон оголосив збір. Деякий час усі мовчали. Лише Боксер усе ще стояв. Він вовтузився, стьобаючи себе по боках чорним довгим хвостом, і час від часу тихо й здивовано іржав. Нарешті він озвався:

— Я не збагну цього. Ніколи б не повірив, що таке може статися у нашому Колгоспі. Мабуть, ми самі винні у цьому. Мені здається, що вихід у тому, аби ще завзятіше працювати. Тепер я вставатиму ще на годину раніше.

І незграбною ходою рушив до каменоломні. Перш ніж піти спати, він назбирав там два вози каміння й приволік його до вітряка.

Тварини мовчки юрмилися навколо Конюшинки. З пагорба, де вони лежали, поставав розлогий краєвид. Перед ними лежав «Колгосп тварин» — довге пасовисько тяглося аж до шляху, а ще лука, гай, копанка для пиття, лани з молоденькою пшеницею, густою й зеленою, червоні дахи будівель, з коминів яких здіймався дим. Був погожий весняний вечір. Під скісним промінням сонця золотавіла трава й молода зелень живоплотів. Ніколи ще Колгосп, — а кожен з якимось подивом відчував, що він до останнього дюйма їхній, — не здавався тваринам таким рідним. Зі слізьми на очах Конюшинка дивилася з пагорба на долину. Якби вона могла, то сказала б, що коли вони кілька років тому повстали проти людей, то ставили собі зовсім іншу мету. Коли старий Майор закликав їх до Повстання, то тієї ночі їм уявлялися зовсім не жахіття і не кровопролиття. Якщо вона й уявляє якось майбутнє, то як суспільство рівноправних тварин без голоду й батога, де кожен працює за здібностями, а дужий захищає слабшого, як-от вона, зігнувши ногу, прихистила останній виводок каченят у ніч, коли виступав Майор. Натомість, незрозуміло як, дожилися до часів, коли лячно сказати те, що думаєш, коли скрізь гарчать і нишпорять люті пси, коли мусиш дивитися, як шматують твоїх товаришів, які зізналися у страшних злочинах. В її голові не виникло й думки про повстання чи непокору. Вона знала, що навіть за таких обставин жити куди краще, ніж за Джонса, і що насамперед слід пильнувати, аби не повернулися люди. Хай би що сталося, вона буде лояльною, ревно працюватиме, виконуватиме всі накази і визнаватиме Наполеона вождем. Та все ж не цього вона сподівалася і не заради цього тяжко працювала, як всі інші. Не для цього вони зводили вітряк і підставляли себе під Джонсову рушницю. Так вона міркувала, але їй бракувало слів, щоб це висловити.

Нарешті, відчуваючи, що це якось замінить неслухняні слова, вона заспівала «Тварини Англії». Всі довкола підхопили гімн і проспівали його тричі від початку до кінця. Вкрай мелодійно, але повільно й скорботно, як ще ніколи досі не співали.

Щойно вони закінчили співати втретє, як у супроводі двох псів нагодився Пищик. Увесь його вигляд свідчив, що він має повідомити щось вкрай важливе. Він оголосив, що спеціальним указом товариша Наполеона скасовується гімн «Тварини Англії». Відтепер його заборонено співати.

Тварин це приголомшило.

— Але чому? — запитала Мюріел.

— Товаришко, у цьому відпала потреба, — холодно кинув Пищик. — «Тварини Англії» була піснею Повстання, а Повстання успішно завершено. Останній його акт — страта зрадників сьогодні пополудні. Знищені як зовнішні, так і внутрішні вороги. У «Тваринах Англії» ми виражали прагнення кращого суспільства. Але таке суспільство вже побудоване. Тож і не дивно, що цей гімн втратив будь-який сенс.

Попри неабиякий переляк, деякі тварини, певно, й запротестували б, та вівці якраз забекали своє «Чотири ноги добре, дві ноги — погано», це тривало кілька хвилин і в цей час годі було щось казати.

Отож «Тварин Англії» більше не виконували. Натомість поет Мінімус склав іншу пісню, яка починалася словами:

«Колгосп тварин»! «Колгосп тварин»,

Ти нас ведеш до кращих змін!

Тепер саме її співали щонеділі вранці після підняття прапора. Проте, на думку тварин, вона не йшла в жодне порівняння із «Тваринами Англії» — ні словами, ні мелодією.

Розділ VIII

За кілька днів, коли трохи влігся викликаний стратами жах, дехто пригадав, чи, як йому здалося, що пригадав, ніби Шоста Настанова проголошувала: «Жодна тварина не повинна вбивати іншу тварину». І хоч ніхто не виявляв бажання згадувати про неї при свинях чи собаках, ніяк не зникало відчуття, що скоєні вбивства їй суперечать. Конюшинна попрохала Бенджаміна прочитати їй Шосту Настанову, і коли той звично відповів, що не бажає встрявати у такі справи, вона привела Мюріел, і та прочитала їй Настанову. А в ній мовилося: «Жодна тварина не повинна вбивати іншу тварину без причини». Чомусь усім якось випали із пам’яті останні два слова. Тепер вони впевнилися, що заповіді не порушено, бо, звісно ж, зрадників, які змовилися зі Сніжком, було за що вбивати.

Увесь той рік тварини працювали навіть ревніше, ніж доти. Перебудувати вітряк з удвічі товщими стінами і запустити його у призначений день, та ще й займаючись щоденними справами Колгоспу — все це вимагало велетенських зусиль. Іноді тваринам здавалося, що вони і працюють довше, і харчуються анітрохи не краще, ніж за Джонса. Недільними ранками Пищик з довгої смужки паперу, затиснутої у ратиці, зачитував їм цифри, доводячи, що виробництво продукції в кожному конкретному випадку збільшилося на 200, 300, а то й 500 відсотків. Тварини ж не бачили причини не вірити йому, тим паче що вони не могли виразно пригадати умови, які були до Повстання. Та все ж траплялися дні, коли вони відчували, що краще б замість тих цифр було більше їжі.

Тепер усі накази ішли через Пищика або якусь іншу свиню. Сам Наполеон з’являвся не частіше, ніж раз на два тижні. Коли ж він таки з’являвся, то не лише з почтом псів, а й з чорним півнем: той виступав попереду і був ніби сурмачем, голосно кукурікаючи перед промовою Наполеона. Подейкували, що навіть у будинку Наполеон займав окремі покої. Він і харчувався осібно, а двоє псів не відходили від нього. Він завжди їв з розкішного обіднього сервізу «Королівське дербі», що стояв у скляному серванті у вітальні. Оголосили також, що тепер на кожен день народження Наполеона салютуватимуть із рушниці, так само як і на інші два свята.

Тепер Наполеона називали не просто «Наполеон», а офіційно: «Наш вождь, товариш Наполеон». Свині ще й полюбляли придумувати всілякі епітети, як то «Батько усіх тварин», «Гроза людства», «Оборонець вівчарні», «Друг каченят» і таке інше. Коли Пищик розводився про Наполеонову мудрість, чулість його серця, про його незмірну любов до тварин, насамперед до тих нещасних, що й надалі жили у злиднях та рабстві по інших фермах, його щоками котилися сльози. Стало вже звичним кожен успіх і кожну усмішку долі приписувати особисто Наполеонові. Не раз чули, як одна курка казала іншій: «Під проводом нашого вождя, товариша Наполеона, я за шість днів знесла п’ять яєць» — чи як дві корови, з насолодою п’ючи воду з басейна, вигукували: «Яка смачнюща ця вода! А все завдяки мудрому керівництву товариша Наполеона!» Загальні почуття мешканців ферми знайшли вдале вираження у вірші «Товариш Наполеон», що його склав Мінімус. Він провіщав:

О брате всіх гнаних,

О щастя фонтане!

Творець водопоїв і стійл гегемон.

Майбутнє нам сяє. Ах! —

В твоїх вольових очах.

Як сонце у небесах,

Товаришу Наполеон!

Ти дбаєш несхибно

Про все, що потрібно:

Зігрітий і ситий в нас кожен баран!

Від бугаїв до телят —

Всі у стійлах спокійно сплять

В промінні твоїх турбот,

Товаришу Наполеон!

Як стану я батьком

Малим поросяткам,

То, перш ніж мені доростуть до колін,

Зросте у малих серцях

До тебе палке почуття,

І перші їхні слова —

Кувікання мова проста:

«Товаришу Наполеон!»

Наполеон схвалив вірша і звелів викарбувати його на великому хліві, на протилежній від Семи Настанов стіні. Вірша увінчував портрет Наполеона, який Пищик виконав білою фарбою.

Тим часом за допомогою Вімпера Наполеон провадив виснажливі перемовини з Фредеріком і Пілкінґтоном. Штабелі деревини все ще лежали на місці. Містер Фредерік дуже хотів отримати деревину, проте його ніяк не влаштовувала ціна. І знову прокотилася чутка, ніби Фредерік і його люди виношують задум напасти на «Колгосп тварин» і розвалити вітряк, який викликав у нього чорну заздрість. Казали, що Сніжок ще переховується на фермі «Лужок». У середині літа тварини знову занепокоїлися: три курки зізналися, що Сніжок їх підбурив вчинити змову з наміром убити Наполеона. Курей негайно стратили і вжили миттєвих заходів, щоб убезпечити Наполеона. Вночі біля його ліжка чатувало четверо псів по одному з кожного боку. А перш ніж подавати йому страви, їх мала куштувати молода свинка Рожевичка. Щоб, чого доброго, йому не підсипали отрути.

Приблизно тоді ж оголосили, що Наполеон спродає деревину Пілкінґтонові, також він збирався укласти й довготривалу угоду про взаємообмін деякими продуктами між Колгоспом і «Лисячим Гаєм». Стосунки між Наполеоном і містером Пілкінґтоном, хоч і підтримувані через Вімпера, складалися майже дружні. Тварини не довіряли Пілкінґтону, оскільки той був людиною, але все ж ставилися до нього краще, аніж до Фредеріка, якого боялися і ненавиділи. З наближенням осені і відбудовою вітряка посилилися чутки про неминучий напад. Казали, що Фредерік збирається напасти, що вже підібрав два десятки людей з рушницями, що він уже підкупив суддів та поліцію, аби ті не запитували зайвого, в разі якщо він захопить собі їхній Колгосп. Ба навіть більше: з ферми «Лужок» докочувалися моторошні розповіді про те, як Фредерік мордує своїх тварин. Він до смерті зашмагав старого коня, морив голодом корів, вкинув у піч собаку, а вечорами розважався півнячими боями, поприв’язувавши їм до лап гострі леза. У тварин кров холола у жилах, коли вони слухали, як потерпають їхні побратими. Іноді вони не витримували і вимагали рознести дощенту знавіснілий «Лужок», прогнати людей і звільнити нещасних тварин. Але Пищик радив утриматися від необдуманих дій і покластися на мудрість товариша Наполеона.

І все ж ненависть до Фредеріка лише посилювалася. Якогось недільного ранку у хліві з’явився Наполеон. Він пояснив, що й не збирався продавати деревину Фредерікові, мовляв, вважає нижче своєї гідності мати справу з негідниками такого штибу. Голубам, які й надалі розносили чутки про Повстання, заборонили й близько потикатися до ферми «Лисячий Гай». А старе гасло «Смерть людству!» було замінене на «Смерть Фредеріку!» Наприкінці літа виявили ще один підступ Сніжка. Пшеничні лани позаростали бур’яном — з’ясувалося, що в один зі своїх нічних наскоків Сніжок перемішав посівкове зерно з бур’яном. Гусак, якому це було відомо, про все зізнався перед Пищиком і тут же наклав на себе лапи, ковтнувши ягід отруйної блекоти. Тепер тварини дізналися й про те, що Сніжка ніколи не нагороджували медаллю «Тварина-Герой І ступеня», як багато хто раніше гадав. То була чистісінька вигадка, яку поширив сам Сніжок невдовзі після Битви під Корівником. Його не тільки не нагороджували, а навпаки, осудили за боягузтво в бою. Декого це трохи спантеличило, але Пищик швидко їх переконав, що їм зраджує пам’ять.

Восени неймовірними, просто каторжними зусиллями, — бо треба було ще й збирати врожай, — таки добудували вітряк. Потрібно було встановити устаткування, і Вімпер вів переговори про його придбання. Але сама споруда була завершена. Попри всі труднощі, брак досвіду і примітивні знаряддя, попри невдачі та Сніжкові підступи роботу завершили у точно визначений день! Наморені, але горді, тварини ходили навколо свого витвору, що постав перед ними ще прекраснішим, аніж коли його зводили вперше. Та й стіни тепер були вдвічі товщі, аніж раніше. Тепер їх можна було зруйнувати хіба що вибухівкою. І коли вони згадували про свою звитяжну працю, про те, які сумніви було здолано, а потім уявляли, як зміниться їхнє життя, коли закрутяться лопаті, запрацює динамо-машина, — де й дівалася їхня втома: радісно вигукуючи, всі захоплено кружляли навколо вітряка. Сам Наполеон у супроводі псів та півня прийшов оглянути завершену роботу. Він особисто привітав тварин з нечуваним досягненням і сповістив, що вітряк називатиметься Вітряком імені Наполеона.

Через два дні тварин скликали на надзвичайні збори у хліву. Коли Наполеон оголосив, що продав деревину Фредерікові, вони заніміли з подиву. Завтра за нею прибудуть підводи й почнуть вивозити. Мовляв, весь цей час він удавав, що дружить з Пілкінґтоном, а насправді вже домовився з Фредеріком.

Усі стосунки з фермою «Лисячий Гай» було розірвано, а Пілкінґтону надіслано ноту протесту. Голубам наказали обминати «Лужок» і змінили гасло «Смерть Фредеріку» на «Смерть Пілкінґтону». Водночас Наполеон запевнив збори, що розповіді про близький напад на «Колгосп тварин» — цілковита вигадка, і що чутки про знущання Фредеріка над своїми тваринами надто перебільшені. Певно, ці чутки розпускав Сніжок та його поплічники. Як тепер з’ясувалося, Сніжка ніколи не було на фермі «Лужок», а насправді він мешкав — і то, кажуть, у досить непоганих умовах — саме на фермі «Лисячий Гай»: останні кілька років він отримує від Пілкінґтона чималу пенсію.

Наполеонові хитрощі викликали захват у свиней. Удаючи, нібито він дружить із Пілкінґтоном, він змусив Фредеріка підняти ціну на дванадцять фунтів. Але найхарактерніша особливість Наполеонової гри, відзначив Пищик, полягає у тому, що насправді вождь нікому не довіряв, навіть Фредерікові. Фредерік хотів узяти деревину за якісь чеки, по суті, за клапоть паперу, який нібито обіцяє сплату. Та Наполеон на це не повівся. Він наполіг, щоб той виклав справжні п’ятифунтові банкноти, причому наперед. Фредерік уже заплатив, і отриманої суми якраз вистачає, щоб закупити обладнання для вітряка.

Тим часом деревину швидко вивозили. А коли вивезли всю, у хліві відбулися загальні збори, щоб подивитися на Фредерікові банкноти. Прикрашений двома високими відзнаками, Наполеон, вдоволено всміхаючись, приліг на солом’яну підстилку на підвищенні. Обабіч нього на принесеній з кухні порцеляновій тарілці акуратними пачечками лежали гроші. Розглядаючи їх, тварини, повільно проходили повз тарілку. Боксер навіть потягнувся мордою, щоб понюхати банкноти, і тоненькі білі папірці зашелестіли від його подиху.

А через три дні зчинився страшенний ґвалт. Блідий як смерть Вімпер примчав стежкою на велосипеді, жбурнув велосипед на землю і метнувся в будинок. А вже наступної миті з Наполеонових покоїв долинуло люте ревіння. Колгосп блискавично облетіла звістка про те, що сталося. Гроші виявилися фальшивими, Фредерік задарма отримав деревину!

Наполеон негайно скликав збори й моторошним голосом виніс Фредерікові смертний вирок. Щойно він потрапить до наших рук, заявив Наполеон, ми спалимо його живцем. І водночас застеріг, що після такого віроломства слід чекати найгіршого. Фредерік зі своїми посіпаками щомиті може підступно напасти. Скрізь повиставляли вартових. На ферму «Лисячий Гай» послали чотирьох голубів із пропозицією про перемир’я: сподівалися, що це відновить добрі стосунки з містером Пілкінґтоном.

А наступного ранку відбувся напад. Усі саме снідали, коли чатові принесли звістку, що Фредерік із підмогою вже у воротах з п’яти балок. Тварини хоробро кинулися їм навперейми, але цього разу перемога їм дісталася значно більшою ціною, ніж у Битві під Корівником. На них вже чекало п’ятнадцятеро людей, і у шістьох із них були рушниці, з яких вони відразу ж відкрили вогонь, щойно тварини наблизилися на півсотню ярдів. Вони не встояли перед оглушливими пострілами й дошкульним шротом, і хоч як Наполеон та Боксер гуртували їх, поспіхом відступили. Дехто вже був поранений. Порозбігавшись по хлівах, вони боязко визирали через щілини і дірки в стінах. Усе велике пасовисько, разом з вітряком, потрапило в лабети ворога. На мить здалося, що навіть Наполеон розгубився. Він схвильовано походжав туди й сюди, а його хвостик нервово сіпався. Сумовито поглядали вони на ферму «Лисячий Гай» — якби підсобив Пілкінґгон зі своїми людьми, битву ще можна було б виграти. Але в цей час повернулося четверо голубів, яких послали напередодні. Один із них мав записку від Пілкінґгона. На ній було написано олівцем: «Так вам і треба».

Тим часом Фредерік зі своїм загоном затримався біля вітряка. Тварини, які пильно за ними спостерігали, тривожно зашепотіли. Двоє узяли лом і молот — вони збиралися розвалити вітряк.

— Не вийде! — загорлав Наполеон. — Ми звели надто товсті стіни, тож це не так легко зробити. Вони й за тиждень його не розвалять! Не падайте духом, товариші!

Бенджамін не зводив погляду з тих двох, що довбали в підмурівку якусь дірку. Повільно, майже з тихою радістю на обличчі Бенджамін закивав своєю довгастою мордою.

— Так я і знав,— мовив він. — Хіба ви не бачите, що вони роблять? За хвилю вони засиплють у ту дірку порох.

Тварини нажахано чекали. Годі було й думати про те, щоб виткнутися з хлівів. А ще за кілька хвилин вони побачили, як люди розбігаються від вітряка. А тоді розлігся оглушливий гуркіт. Голуби знялися в повітря, а всі тварини, крім Наполеона, попадали, притискуючись до землі і ховаючи голови. А коли їх знову підвели, то побачили величезну чорну хмару диму, що здіймалася там, де стояв вітряк. Її поволі відносило вітром, вітряка більше не було!

Після побаченого до тварин раптом повернулася відвага. Через цей підлий і негідний вчинок страх і розпач, які охоплювали їх ще хвилину тому, змінилися люттю. Пролунав могутній поклик до помсти, і вони без подальших наказів кинулися на ворога, не помічаючи безжалісних куль, що градом сипалися на них. То була запекла і страшна битва. Раз у раз ляскали постріли, а коли тварини таки пробилися впритул, їх стали молотити кийками і важкими черевиками. Полягли корова, три вівці і дві гуски, а майже всі інші дістали поранення. Навіть Наполеону, який з тилу командував атакою, кулею відірвало кінчик хвостика. Але ж і людям дісталося. Боксер копитом розтрощив трьом голову, іншому корова рогами прохромила живіт, ще в одного Джессі з Квіткою мало не стягли штанів. А коли на людей з лютим гавкотом наскочили дев’ятеро псів із особистої охорони Наполеона, які дістали наказ зайти з флангу під прикриттям живоплоту, людей охопив панічний жах: їх от-от могли оточити! Фредерік гукнув людям тікати, і малодушний ворог, рятуючись, рвонув навтьоки. Тварини гналися за ними аж до поля, а коли ті продиралися крізь колючий живопліт, допомагали їм прощальними копняками.

Вони перемогли, але й самі були виснажені та поранені. Повільно вони пошкутильгали назад до Колгоспу. Декого до сліз зворушили розпластані на землі мертві товариші. А там, де колись був вітряк, всі постояли у скорботному мовчанні. Так, його не стало! Зник майже останній витвір їхньої тяжкої праці! Навіть підмурівок частково постраждав. І для відбудови його вони вже не могли використати, як раніше, розкидане каміння. Бо не було й самого каміння. Його на сотні метрів порозкидало вибухом. Наче ніколи й не було того вітряка.

Вони підійшли до колгоспних будівель, а назустріч їм, задоволено помахуючи хвостиком, вискочив Пищик, якого під час бою чомусь ніде не було видно. З боку будинку раптом пролунав рушничний постріл.

— Хто це там стріляє? — занепокоївся Боксер.

— Та то ж на честь нашої перемоги! — вигукнув Пищик.

— Якої ще перемоги? — З колін Боксера текла кров, він втратив підкову й розколов копито, а в крупі застрягло з десяток шротинок.

— Як якої, товаришу? Адже ми прогнали ворога з нашої землі, священної землі «Колгоспу тварин»!

— Але ж вони зруйнували наш вітряк. А ми його зводили аж два роки!

— Велике діло! Збудуємо інший. Навіть шість таких збудуємо, як захочемо. Ти тільки збагни, товаришу, який ми здійснили подвиг! Ворог окупував ось цю землю, на якій ми зараз стоїмо. А тепер, дякуючи товаришу Наполеонові, ми знову відвоювали її до останнього метра.

— Значить, ми відвоювали те, що мали раніше, — вирішив Боксер.

— Оце і є наша перемога, — підсумував Пищик.

Вони пошкандибали у двір. Під шкірою Боксера болісно пекли шротинки. А попереду він бачив тяжку відбудову вітряка, починаючи з підмурівка, і подумки вже до цього готувався. Але водночас чи не вперше подумав, що йому одинадцять років і що його потужні м’язи вже, мабуть, не ті, що колись.

Та коли тварини побачили, як затріпотів зелений прапор, коли почули знову рушничні постріли, що прозвучали сім разів поспіль, і послухали Наполеонову промову, в якій той відзначив їхню хоробрість, то все виглядало так, наче вони справді здобули неабияку перемогу. Полеглих у бою тварин врочисто поховали. Боксер і Конюшинка тягли візок, що правив за катафалк, а очолював процесію сам Наполеон. Святкували аж два дні. Лунали промови й пісні, стріляли з рушниці, і кожен дістав по яблуку як особливу відзнаку, кури — по дві жмені зерна, а собаки — по три сухарі. Вирішили також, що битва називатиметься «Битвою під Вітряком». Наполеон запровадив нову відзнаку, Орден Зеленого Прапора, яким і нагородив себе. На тлі загальної радості історія із фальшивими банкнотами майже забулася.

За кілька днів свині у коморі натрапили на ящик віскі: його просто не помітили, коли займали приміщення. Тієї ночі з будинку долинав гучний спів, який мотивом, на диво, нагадував «Тварин Англії». А десь о пів на десяту із вхідних дверей з’явився Наполеон, одягнений у старий капелюх містера Джонса. Він пробігся двором і знову зник у будинку. Але вранці біля будинку стояла глибока тиша. Ніде не було видно жодної свині. Лише близько дев’ятої з’явився Пищик: він повільно й понуро чвалав, його погляд був тьмяним, а хвостик безсило обвис — весь його вигляд свідчив про серйозну недугу. Він скликав тварин і повідомив страшну новину: товариш Наполеон при смерті!

Здійнявся розпачливий лемент. Біля будинку постелили солому, і всі ходили навшпиньки. Зі сльозами на очах вони питали один одного, що ж із ними буде, коли не стане їхнього вождя. Пронеслася чутка, що Сніжкові таки вдалося підсипати Наполеону отрути. Об одинадцятій вийшов Пищик і зробив іще одну заяву. Своєю останньою земною волею товариш Наполеон заповів: карати смертною карою споживання алкоголю.

Проте під вечір Наполеонові наче покращало. А вранці Пищик запевнив усіх, що той видужує. До вечора Наполеон уже приступив до праці, а наступного дня стало відомо, що він звелів Вімперу придбати в Віллінґдоні кілька брошур з броварної справи і дистиляції. Ще через тиждень Наполеон розпорядився розорати маленький вигін за садком, що призначався для випасу тварин-пенсіонерів. Буцімто вигін той виснажився й потребує перезасівання, хоча незабаром і з’ясувалося, що Наполеон планує відвести його під ячмінь.

Приблизно тоді ж стався випадок, якого ніхто не міг пояснити. Якось уночі, близько дванадцятої, на подвір’ї розлігся гучний тріск, аж тварини повискакували з хлівів. Була місячна ніч. За великим хлівом, де на стіні були закарбовані Сім Настанов, лежала переламана драбина, біля неї розпластався отетерілий Пищик. А поряд валялися ліхтар, пензлик і перевернуте горня з білою фарбою. Собаки негайно його оточили і, як тільки він спромігся йти, відвели у будинок. Ніхто не міг збагнути, що це все значило, окрім хіба що старого Бенджаміна, який, ніби щось замовчуючи, значущо хитав мордою, проте нічого не хотів казати.

Та за кілька днів, перечитуючи для кращого засвоєння Сім Настанов, Мюріел зауважила, що тварини не точно запам’ятали іще одну Настанову. Вони гадали, що у П’ятій Настанові значилося: «Жодна тварина не повинна вживати спиртного». Але ж там були ще два слова, які вони упустили. Насправді у цій заповіді йшлося: «Жодна тварина не повинна вживати спиртного надміру».

Розділ IX

Розколоте копито Боксера гоїлося довго. Відразу після святкування перемоги почалася відбудова вітряка. Боксер і слухати не хотів про вихідний, для нього було справою честі мужньо зносити свої страждання, хоч увечері іноді нишком скаржився Конюшинці, що йому дедалі дужче дошкуляє копито. Конюшинка прикладала до копита відвари з трав, які вона спеціально для цього пережовувала; і вони обоє з Бенджаміном умовляли Боксера не надриватися так. «Кінські легені не вічні», — казала Конюшинка. Але де там, Боксер, знай, торочив, що живе тільки одним — перш ніж вийде на пенсію, побачити вітряк хоча б на половину збудованим.

Спочатку, коли тільки створювалися закони «Колгоспу тварин», пенсійний вік для коней і свиней встановили дванадцять років, для корів — чотирнадцять, для собак — дев’ять, для овець — сім, для курей і гусей — п’ять. Було вирішено, що пенсії будуть щедрі. Але й досі жодна тварина не пішла на пенсію, хоча останнім часом усе частіше поставало це питання. Тепер, коли вигін за садком розорали під ячмінь, ходила чутка, нібито для випасу пенсійних тварин мають відгородити шмат великого пасовиська. Казали, що пенсія для коня становитиме п’ять фунтів вівса на день, узимку — п’ятнадцять фунтів сіна, а на свята ще й даватимуть по морквині чи й навіть по яблуку. Дванадцятиріччя Боксера припадало на кінець наступного літа.

Тим часом життя не ставало легшим. Ця зима видалася такою ж лютою, як і попередня, а харчу бракувало ще більше. Окрім свиней та собак, усім знову врізали пайку. Надто суворе дотримання рівності у пайках, пояснював Пищик, суперечить засадам Тваринізму. Принаймні він переконливо всім доводив, що то їм тільки здається, ніби бракує їжі. Атож, на деякий час необхідно переглянути раціон — Пищик завжди казав «переглянути», а не «урізати». Але й ці пайки не йдуть в жодне порівняння з Джонсовими. Хапливо виголошуючи писклявим голоском цифри, він запевняв, що вони мають більше вівса, сіна і ріпи, ніж за часів Джонса, що вони працюють менше, що питна вода краща, що вони довше живуть, що зменшилася смертність і що у стійлах тепер більше соломи і менше бліх. І тварини вірили кожному його слову. Насправді ж вони вже майже не пам’ятали Джонса і всього, що мало до нього стосунок. Вони самі бачили, що тепер життя суворе й безрадісне, що вони часто голодують і часто мерзнуть, і що вони постійно працюють, звісно, за винятком часу для сну. Але годі сумніватися, що колись було ще гірше, — вони охоче в це вірили. Та й колись вони були рабами, а тепер — вільні. Пищик не забував наголошувати, що саме в цьому полягає істотна різниця.

А ротів дедалі більшало. Восени майже в один день чотири свині привели тридцять одне порося, і всі до одного плямисті. А оскільки Наполеон був на фермі єдиним кнуром, то неважко було вгадати їхнього батька. Відразу потому оголосили: щойно придбають цеглу і деревину, у садку за будинком зведуть школу. А поки що Наполеон навчав поросят на кухні. Вони тренувалися у садку, і їх тримали окремо від іншого молодняка. Десь тоді вийшло розпорядження про те, що коли свиня зустрінеться на стежці з іншою твариною, то тварина мусить поступатися свині дорогою. А також про те, що всі без винятку свині — великі і малі — у неділю мають привілей носити на хвості зелену стрічку.

Рік видався порівняно сприятливий, та однак бракувало грошей. Потрібно було купити для школи цеглу, пісок, вапно і треба було знову заощадити гроші на устаткування для вітряка. Треба було купити гас для ламп, свічки для будинку, цукор для Наполеонового столу (він заборонив його вживати всім іншим свиням, мовляв, від нього гладшаєш). І, звичайно ж, треба було поповнити реманент, купити цвяхів, мотузок, вугілля, дріт, металобрухт та сухарі для собак. Продали копицю сіна та частину картоплі, а кількість яєць за угодою збільшили до шестисот на тиждень. Отож кури заледве змогли висидіти достатньо курчат, щоб не зменшилося загальне поголів’я. Пайки, і без того врізані у грудні, в лютому ще поменшали, а у стійлах заборонили ліхтарі — треба було заощаджувати гас. Проте свиням велося непогано, і, попри всі злигодні, вони продовжували жиріти. Якось наприкінці лютого із занедбаної ще Джонсом маленької броварні за кухнею подвір’ям рознісся приємний, терпкий і збудливий запах, якого тварини доти не чули. Хтось повідомив, що то пахне варений ячмінь. Кожен жадібно донюхувався, міркуючи, що то, певно, на вечерю готують ячмінну кашу. Але ніякої каші на вечерю не було, а натомість наступної неділі оголосили, що й надалі увесь ячмінь призначається свиням. Вигін за садком уже засіяли ячменем. А невдовзі просочилася новина, що кожна свиня до свого щоденного раціону отримує пінту, а Наполеон — цілих півгалону пива, яке йому незмінно подавалося у супниці із сервізу «Королівське дербі».

Та, незважаючи на всі тяготи, всім ставало легше від усвідомлення того, що, хай там як, але тепер вони живуть куди краще, аніж колись. Побільшало співів, промов і процесій. Наполеон звелів раз на тиждень проводити Стихійну Демонстрацію, на якій мали відзначати битви й звитяги «Колгоспу тварин». У призначений час тварини полишали роботу й марширували військовими шерегами по колгоспних територіях. Свині на чолі, а за ними — коні, корови, вівці і останніми — птахи. Пси ступали обабіч процесії, а попереду всіх викроковував Наполеонів чорний півень. Боксер і Конюшинка завжди несли зелений прапор з ратицею та рогом і гаслом «Хай живе товариш Наполеон!» На честь Наполеона декламувалися вірші, Пищик повідомляв усі подробиці нечуваного зростання виробництва продуктів, а потім стріляли з рушниці. Вівці були найактивнішими учасниками Стихійних Демонстрацій, бо якщо хтось дорікав (як іноді траплялося, коли поблизу не було свиней чи собак), що марнується час, чи що йому нудно стояти і мерзнути, то вівці глушили все потужним беканням: «Чотири ноги — добре, дві ноги — погано». Та загалом, тварини любили такі урочистості, їх тішило зайве нагадування, що вони самі собі господарі, що трудяться для свого власного блага. Отож пісні, процесії, Пищикові цифри, рушничні постріли, кукурікання півня, тріпотіння прапора хоч ненадовго відганяли думки про порожні шлунки.

У квітні Колгосп проголосили республікою, і одразу виникла потреба в президенті. Наполеон був єдиним кандидатом, і його одноголосно обрали. Того ж дня повідомили, що знайдено нові свідчення Сніжкової змови з Джонсом. Виявилося, що Сніжок не лише намагався сприяти поразці у Битві під Корівником, як вони спочатку думали, але й відкрито воював на боці Джонса. Не хто інший, як він очолював людські сили й кидався в атаку з кличем «Хай живе людство!» А Сніжкове поранення, про яке ще дехто пам’ятав, — від Наполеонових зубів.

Серед літа у Колгоспі несподівано з’явився ворон Мойсей, якого вже й встигли забути. Він анітрохи не змінився, не працював і, як раніше, правив своєї про ту ж Цукеркову Гору. Бувало, злетить на пеньок, затріпоче крильми і базікає годинами — аби хто слухав. «Там угорі, товариші, — і він урочисто піднімав до неба великого дзьоба, — там угорі, якраз на іншому боці он тієї темної хмари, яку ви зараз бачите, височіє Цукеркова Гора, щаслива країна, де ми, бідолашні тварини, назавжди спочинемо від праці!» Він навіть стверджував, що якось, високо злетівши, побував там і на власні очі бачив вічні поля конюшини, лляні висівки й цукор-рафінад, що росте прямо на живоплоті. І дехто йому вірив. Вони міркували, що їхнє життя голодне й злиденне, тож хіба не було б справедливо, якби десь існував кращий світ? Ставлення свиней до Мойсея було важко зрозуміти. Вони зневажливо заявляли, що його розповіді про Цукеркову Гору — нісенітниця, проте не проганяли його з ферми. А він хоч і не працював, проте щодня мав від них півсклянки пива.

Копито загоїлося, і Боксер заходився працювати як ніколи доти. А втім, того року всі тварини працювали, як каторжні. Окрім звичної роботи на фермі та будівництві вітряка, була ще школа для поросят: її почали зводити у березні. Часом було важко зносити довгі години тривалого недоїдання, але Боксер не скаржився. Ні в його словах, ані в роботі ніде не було навіть натяку на те, що його сила вже не та, що колись. Лише його вигляд трохи змінився: вже не лисніла шерсть, а великі стегна немов усохлися. Дехто казав: «На весняній травичці Боксер оклигає». Однак настала весна, а Боксер ніяк не міг очухатися. Іноді, коли він щосили налягав на величезний валун, якого тягнув нагору каменоломні, здавалося, що він тримається на ногах лише завдяки силі волі. У такі хвилини видно було, як його губи шепотіли: «Я працюватиму ще завзятіше». Сказати це уголос в нього вже бракло сил. І знову Конюшинка й Бенджамін благали його берегтися, але Боксер наче їх і не чув. Наближалися його дванадцяті роковини. Та його обходило лише одне: як би навезти чимбільше каменю до пенсії.

Якось пізнім літнім вечором Колгосп сполошила чутка, що з Боксером щось сталося. Він сам зголосився зробити до вітряка ще одну ходку з каменем, і, мабуть, так воно й було. А невдовзі прилетіли двоє голубів і сповістили: «Боксер упав! Лежить на боці і не підводиться!»

Усі, хто міг, кинувся до вітряка на пагорбі. Там, випроставшись між дишел, лежав Боксер і не міг навіть підвести голови. Його очі потьмяніли, а боки були мокрими від поту. З рота у нього тяглася цівочка крові. Конюшинка впала біля нього на коліна.

— Боксере! — скрикнула вона. — Що з тобою?

— Щось у легенях, — мовив той спроквола. — Пусте. Доведеться вам кінчати вітряк без мене. Каменю навезено чимало. Все одно мені лишилося працювати тільки місяць. Чесно кажучи, я вже чекав пенсії. А коли Бенджамін постаріє, то йому, певно, також дадуть пенсію. Удвох воно буде веселіше.

— Тобі потрібна негайна допомога, — сказала Конюшинка. — Збігайте-но хтось та повідомте Пищика про те, що сталося.

Усі одразу помчали до Пищика, і залишилися тільки Конюшинка й Бенджамін, який приліг біля Боксера й довгим хвостом мовчки відганяв мух. За чверть години з’явився Пищик, співчутливий і турботливий. Він повідомив, що товариш Наполеон з незмірною скорботою довідався про недугу найсумліннішого працівника Колгоспу і оце якраз робить усе, щоб улаштувати Боксера в віллінґдонський шпиталь. Тварини дещо занепокоїлися від такої звістки. Бо ще ніхто не потикався з ферми, окрім хіба що Моллі та Сніжка, і їх жахала думка, що їхній хворий товариш потрапить до людських рук. Проте Пищик їх заспокоїв і сказав, що ветеринар в Віллінґдоні гарний фахівець і легко вилікує Боксерову недугу. Не те що на фермі. А десь за півгодини, коли Боксерові трохи покращало, йому допомогли звестися на ноги, і він якось дошкандибав до стійла; там Конюшинка й Бенджамін уже приготували йому м’яку солом’яну підстилку.

Два дні Боксер лишався у стійлі. Свині прислали велику пляшку з ліками рожевого кольору, яку знайшли в аптечці у ванній, і Конюшинка двічі на день після їжі поїла ними Боксера. Увечері вона лежала в стійлі і розмовляла з ним, тоді як Бенджамін відганяв мух. Боксер удавав, що не особливо переймається. Якщо він швидко одужає, то може сподіватися, що проживе ще років зо три: він чекає тих погідних днів, коли зможе пастися у закутку великого пасовиська. А тоді матиме час і для навчання та інтелектуального розвитку. Він зізнався, що хоче решту життя присвятити двадцяти двом літерам, яких йому досі не вдавалося осягнути.

Але Бенджамін та Конюшинка могли провідувати Боксера лише після роботи. А десь опівдні по нього приїхав фургон. Всі саме під наглядом свині прополювали ріпу, коли з подивом побачили, як від хлівів до них щодуху мчить Бенджамін і щось горлає. Вони вперше бачили Бенджаміна таким збудженим, як і те, що Бенджамін щодуху гасає.

— Мерщій! Мерщій! — гукав він. — Мерщій сюди! Вони забирають Боксера!

Незважаючи на свиню, тварини кинули роботу й помчали до хлівів. Таки справді, у дворі стояв великий критий фургон, у нього були впряжені двоє коней. З одного боку на фургоні був напис, а візникував хитруватий чоловік з насунутим на очі капелюхом. Боксерове ж стійло було порожнє.

Тварини з’юрмилися навколо фургона.

— До побачення, Боксере! — гукали вони. — До побачення!

— Дурні! Дурні! — заволав Бенджамін, стрибаючи навколо них і б’ючи копитцями об землю. — Дурні! Та ви погляньте, що написано на фургоні!

Тварини притихли. Мюріел по літерах почала читати напис, але Бенджамін відштовхнув її і сам посеред мертвої тиші прочитав його:

— «Елфред Сіммондз, коновал і клеєвар, Віллінґдон. Гендляр шкурами, кістковим борошном і щенятами». Невже не розумієте, що це означає? Вони ж забирають Боксера на шкуродерню.

Тварини скрикнули від жаху. Чоловік на козлах раптом шмагонув коней, і фургон рвонув з подвір’я. З розпачливими криками всі кинулися навздогін. Конюшинка вирвалася вперед, але фургон помчав швидше. Конюшинка на своїх товстих ногах силкувалася скакати ще швидше, але спромоглася лише на легенький галоп.

— Боксере! — гукала вона. — Боксере! Боксере!

І тоді, немов почувши той ґвалт, у задньому віконці фургона з’явилася Боксерова морда з білою смужкою на носі.

— Боксере! — несамовито горлала Конюшинка. — Боксере, тікай! Мерщій тікай! Вони везуть тебе на погибель!

Тварини підхопили її крик:

— Тікай, Боксере, тікай!

Але фургон швидко мчав, віддаляючись від них. Хтозна, чи почув Боксер Конюшинку. Але за хвилину його голова зникла у віконці і у фургоні почулося гупання копит: то Боксер намагався вирватися на волю. Колись від кількох ударів Боксерових копит фургон розлетівся б на друзки. Та ба! Сили полишали його, і невдовзі удари копит ослабли, а тоді й зовсім стихли. Тварини розпачливо благали коней, що були впряжені у фургон, зупинитися.

— Товариші! Товариші! — волали вони. — Не везіть на погибель свого брата!

Але їм, нерозумним, годі було збагнути, що й до чого: вони лише пригасли вуха й помчали ще швидше. Боксер більше не виглядав у віконце. Надто пізно хтось кинувся наперед, щоб зачинити браму з п’яти перекладин. Бо фургон уже її проїхав і швидко віддалявся. Більше ніхто не бачив Боксера.

Через три дні стало відомо, що, незважаючи на всю допомогу, яку лише можна було йому надати, він таки помер у віллінґдонському шпиталі. Пищик усім оголосив цю новину. Він сказав, що до останньої хвилини залишався з Боксером.

— Це була найзворушливіша мить у моєму житті! — піднявши ратицю, Пищик утер сльозу. — Я до кінця стояв біля його ліжка. Останнє, що він сказав, напруживши всі сили, це те, що єдине, за чим він жалкує, що не побачить готового вітряка. «Уперед, товариші! — шепотів він. — Уперед в ім’я Повстання. Хай живе „Колгосп тварин“! Хай живе товариш Наполеон! Наполеон завжди правий!» Отакі були його останні слова, товариші.

Тут Пищик несподівано вмовк і підозріло заозирався на всі боки.

А потім продовжив, що коли забирали Боксера, нібито ширилися безглузді й злісні чутки. Бо на фургоні, яким відвозили Боксера, дехто помітив слово «Коновал». І через це зробив хибний висновок, що Боксера нібито відправляють до шкуродерні. Тяжко повірити, зітхнув Пищик, щоб хтось із тварин докотився до такого. Вони ж не думають, обурено вигукував він, підстрибуючи і вимахуючи хвостиком, що улюблений вождь товариш Наполеон здатний на таке? Насправді ж усе дуже просто: фургон раніше належав живодерові, але потім його придбав ветеринар і не встиг зафарбувати старої назви. Тому й виникло це непорозуміння.

Тварини відчули неабияке полегшення. А коли Пищик яскраво змалював останні хвилини Боксера, виняткову увагу до нього, ті ліки, за які платив Наполеон, незважаючи на те, що вони були страшенно дорогі, у них розвіялися останні сумніви. Їхню скорботу за померлим тамувала думка про те, що, принаймні, він помер щасливим.

Наступної неділі на ранковому мітингу з’явився сам Наполеон і виголосив коротку промову про Боксера. Він казав, що у них не було можливості привезти останки їхнього оплакуваного товариша і поховати його на фермі, зате він звелів зробити із лавра, що ріс у колгоспному садку, великий вінок і покласти на могилу Боксера. За кілька днів свині планували урочистості, щоб пом’янути Боксера. Свою промову Наполеон завершив двома улюбленими гаслами небіжчика: «Я працюватиму ще завзятіше» і «Товариш Наполеон завжди правий». Він підкреслив, що кожній тварині варто було б засвоїти ці гасла.

У день поминальної учти з Віллінґдона приїхала підвода бакалійника й привезла великий дерев’яний ящик. Тієї ночі було чути оглушливий спів, а потім — щось схоже на люту сварку, яка близько одинадцятої завершилася дзенькотом розбитого скла. Наступного дня й до обіду будинок наче вимер, і поширилися чутки, що свині десь роздобули грошей на ще один ящик віскі.

Розділ X

Минали роки. Змінювалися пори року, збігало недовге життя тварин. І от окрім Конюшинки, Бенджаміна, ворона Мойсея та кількох свиней вже не лишилося тих, хто пам’ятав старі дореволюційні часи.

Здохла Мюріел. Здохли Квітка, Джессі та Пінчер. Не стало й Джонса — він завершив свої дні у притулку для п’яниць у іншій частині країни. Забули Сніжка. Забули Боксера, окрім хіба тих, хто його особисто знав. Конюшинка стала старою товстою кобилою із закостенілими ногами і сльозавими очима. Минуло вже два роки, як вона досягла пенсійного віку, проте жодна тварина так ніколи й не виходила на пенсію. Вже давно не велося розмов про те, щоб відгородити частину пасовиська для перестарілих тварин. Наполеон тепер став зовсім зрілим кнуром, вагою в півтора центнери. Пищик так розжирів, що ледве бачив на очі. Лише старий Бенджамін не змінився, хіба навколо морди ще більше посивіла шерсть. З часів смерті Боксера він став ще похмурішим.

Тепер Колгосп налічував куди більше живності, хоча й приріст був не такий, як очікувався у попередні роки. Народилося багато тварин, для яких Повстання було тьмяною легендою, яка передавалася з вуст у вуста. А інші, ті, яких купили, про це навіть і не чули. Тепер, окрім Конюшинки, у Колгоспі було ще троє коней. Хороші й кремезні, сумлінні трудівники й непогані друзі, але надто вже тупі, бо жоден так і не спромігся вивчити абетку далі літери Б. Вони визнавали все, що чули про Повстання й засади Тваринізму, особливо від Конюшинки, яку майже по-синівському шанували, хоча й навряд чи вони багато з того збагнули.

Тепер Колгосп став заможнішим і краще організованим: він навіть розширився на два лани, які викупили у містера Пілкінґтона. Нарешті успішно завершили вітряк, мали молотарку й свій елеватор, а також різні нові будівлі. Вімпер придбав собі візка. Проте вітряк так і не використовували для вироблення електроенергії, а лише мололи на ньому зерно, з чого мали неабиякий прибуток. Тепер тварини тяжко працювали, зводячи ще один вітряк: нібито на ньому вже точно мали встановити динамо-машину. Але ніхто вже не заїкався про добробут, про який колись так мріяв Сніжок — про стійла з електричним освітленням, холодною та гарячою водою і триденний робочий день. Наполеон розвінчав ці ідеї як такі, що суперечать духові Тваринізму. Справжнє щастя, переконував він, у старанній праці і стриманому житті.

Здавалося, господарство стало заможнішим, хоча самі тварини багатшими не стали, окрім, звісно, свиней і псів. Можливо, це пояснювалося тим, що вже надто багато розплодилося свиней та собак. Хоча і в ледарстві їх важко було звинуватити. Пищик не втомлювався пояснювати, що з цією організацією та доглядом за фермою у них просто прірва роботи. Для затурканих тварин більша частина тієї роботи була геть незбагненною. Навіть попри те, що Пищик їм розказував, як насправді свиней щодня виснажують всілякі «папки», «звіти», «протоколи» й «доповідні». Тобто великі аркуші паперу, які належало рясно списувати, а тоді одразу ж спалювати в грубі. А це має першочергове значення для добробуту Колгоспу, зазначав Пищик. Однак ні свині, ні пси самі не виробляли харчових продуктів, зате їх самих було не злічити, та й на апетит ніхто з них ніколи не скаржився.

Що ж до інших, то вони відчували, що їхнє життя лишається без змін. Здебільшого вони були напівголодними, спали на соломі, пили з басейна і тяжко працювали; узимку їм дошкуляв холод, а влітку обсідали мухи. Часом старші тварини ворушили пригаслу пам’ять, силкуючись порівняти, коли було краще: до Повстання, коли прогнали Джонса, чи тепер. І ніяк не могли пригадати. У них не було з чим порівнювати їхнє теперішнє життя. Судити про це можна було хіба з Пищикових цифр, які незаперечно свідчили, що життя дедалі покращується. Такі завдання виявилися тваринам не під силу, а втім, їм особливо й не було коли роздумувати над цим. Лише старий Бенджамін заявляв, що до дрібниць пам’ятає своє довге життя і певен, що ніколи не було й не могло бути покращання чи погіршання. Бо, як він казав, голод, нужда і злигодні — незмінні супутники тваринного життя.

І все ж ніхто з тварин не занепадав духом. Навіть більше, вони ні на мить не переставали пишатися тим, що вони члени «Колгоспу тварин». Вони були єдиним господарством на всю країну — на всю Англію! — яким володіли й керували тварини. Жоден із них, навіть наймолодший, навіть новоприбулий, завезений з найвіддаленіших ферм, не переставав цим захоплюватися. І коли вони чули рушничний постріл чи бачили, як на щоглі тріпонеться зелений прапор, то їх сповнювали незмінні гордощі. І вони згадували давні героїчні дні, коли виганяли Джонса й карбували Сім Настанов, коли у величних битвах завдавали нищівної поразки гнобителям-людям. І в них продовжували жити давні мрії, вони все ще вірили у провіщену старим Майором Республіку Тварин, коли по зелених ланах Англії не ступатиме нога жодної людини. І це колись настане: може, й не скоро, може, й не за теперішнього покоління, але воно все ближче. Навіть нишком мугикали «Тварин Англії», принаймні, тут кожна тварина знала цю пісню, хоча ніхто й не важився співати її вголос. Може, їхнє життя й тяжке, і не всі надії збулися, та кожен усвідомлював, що вони не такі, як інші. Якщо й голодували, то не через те, що у них все забирали безжалісні люди, а якщо й працювали, то лише самі на себе. У них ніхто не ходив на двох ногах, ніхто не називав іншого «хазяїном». Усі тварини були рівними.

Якось на початку літа Пищик звелів вівцям рушати за ним і привів на поросле молодими берізками пустирище у кінці ферми. Там вони під наглядом Пищика цілий день об’їдали листочки. Увечері він зібрався додому, а оскільки було ще тепло, то вівцям порадив заночувати тут. Вівці пробули там цілий тиждень, і у ці дні їх взагалі ніхто не бачив. А Пищик більшу частину дня проводив з ними. Він казав, що навчає їх нової пісні, тож не хоче, щоб їм заважали.

Погідного вечора, коли вівці нарешті повернулись, а інші тварини після трудового дня посходилися до своїх хлівів, надворі перелякано заіржав кінь. Тварини аж позаклякали від страху, бо то іржала Конюшинка. Коли знову почулося іржання, всі зірвалися з місця й гуртом влетіли до двору. Там вони й побачили, від чого так несамовито іржала Конюшинка.

Подвір’ям на задніх ногах ішла свиня.

Так, то був Пищик. Трохи незграбно, ще не зовсім вправно утримуючи свою тушу прямо, проте з дивовижною рівновагою він крокував через двір. А за хвилину з будинку потяглася вервечка свиней — і всі на задніх ратицях. У декого це виходило краще, у декого гірше, дехто трохи заточувався і норовив на щось зіпертися, проте всі вони успішно пройшлися двором. І відразу ж потому розлігся оглушливий гавкіт і почулося пронизливе кукурікання чорного півня. Велично випроставшись і пихато позираючи довкола, на двір виплив сам Наполеон в оточенні метушливих псів.

У ратиці він тримав батіг.

Запала моторошна тиша. Вражені й приголомшені, нажахано збившись докупи, тварини дивилися, як довга вервечка свиней повільно крокує подвір’ям. Здавалося, світ перевернувся догори дриґом. Коли ж минулося перше потрясіння, вони б може, попри все — попри страх перед псами, попри набуту за довгі роки звичку ніколи не нарікати й не обурюватися — й почали б протестувати, та саме цієї миті, ніби за командою, несамовито забекали вівці:

— Чотири ноги — добре, дві ноги — ще краще! Чотири ноги — добре, дві ноги — ще краще! Чотири ноги — добре, дві ноги — ще краще!

Так тривало хвилин п’ять. А коли вівці нарешті втихомирилися, вже нічого було й протестувати, бо свині встигли повернутися в будинок.

Бенджамін відчув, як чийсь ніс ткнувся йому у плече — то була Конюшинка. Її старечі очі наче ще більше потьмянішали. Вона мовчки й лагідно потягла його за гриву й повела в кінець великого хліва, де були Сім Настанов. Якусь хвилину вони стояли й дивилися на замазану дьогтем стіну з білими літерами.

— У мене слабкий зір, — мовила Конюшинка. — Хоч я й замолоду ледве прочитала б, що там написано. Але мені здається, що ніби стіна не така, як була. Бенджаміне, чи Сім Настанов такі ж, як і раніше?

Уперше в житті Бенджамін порушив своє правило й уголос прочитав написане на стіні. Проте тепер там була одна-єдина заповідь, і вона провіщала:

УСІ ТВАРИНИ РІВНІ

АЛЕ ДЕЯКІ ТВАРИНИ РІВНІШІ

Тож воно і не дивно, що наступного дня свині-наглядачі вже тримали у ратицях батоги. Не дивно й те, що свині придбали собі радіоприймач і вже домовлялися про телефон, а також передплатили журнали «Джон Булль», «Пікант» та газету «Дейлі Міррор». І не дивно було, що Наполеон прогулюється у садку з люлькою в роті, і навіть те, що свині подіставали із шаф одяг містера Джонса й повбиралися в нього, аніскілечки вже не дивувало. Сам Наполеон постав у чорному пальті, бриджах та шкіряних наколінниках, а його свинка-фаворитка — в муаровій шовковій сукні, яку місіс Джонс зазвичай вдягала на свята.

Через тиждень по обіді у Колгосп приїхало кілька візків: то прибула делегація сусідів-фермерів на оглядову екскурсію. Вони ходили територією Колгоспу і захоплювалися побаченим, а надто вже вітряком. Тварини саме сумлінно прополювали ріпу. Не знаючи, кого їм більше боятися — свиней чи нежданих відвідувачів, вони навіть не насмілювалися звести погляди.

А увечері з будинку линули регіт і співи. І той гармидер пробудив у тварин цікавість. Що ж там таке трапилося, що тварини знайшли спільну мову з людьми? І вони стали якомога тихіше підкрадатися до садка за будинком.

Боячись ступити далі, вони завагалися біля хвіртки, та Конюшинка наважилась першою. Навшпиньки вони підійшли до будинку, і найвищі тварини зазирнули у вікно. За довгим столом сиділо з десяток фермерів і стільки ж поважніших свиней. На чолі столу сидів сам Наполеон. Схоже, у своїх кріслах свині почувалися цілком розкуто. Товариство розважалося грою в карти, але ненадовго відволікалося, щоб виголосити тост і випити. По колу ходив великий глек, і кухлі знову наповнювалися пивом. Ніхто не помічав, що зацікавлені тварини заглядають у вікно.

Містер Пілкінґгон з ферми «Лисячий Гай» підвівся з кухлем у руці:

— А зараз я пропоную шановному товариству випити. Але перед цим вважаю за свій обов’язок сказати кілька слів.

Він сказав, що його, як і всіх присутніх тут, безперечно, дуже тішить усвідомлення, що настав край взаємній недовірі і чварам. Була пора — не те щоб він чи хтось із присутніх тут її схвалював — але була така пора, коли на шановних керівників «Колгоспу тварин» люди-сусіди дивилися якщо не вовком, то з певним острахом. Траплялися й прикрі інциденти, поширювалися хибні ідеї. Вважали, що ферма, якою володіють і верховодять свині — це щось ненормальне і може кепсько вплинути на сусідів. Чимало фермерів передчасно вирішили, що на такій фермі запанує дух вседозволеності й анархії, побоювалися небажаного впливу на власних тварин і навіть на людей-робітників. Але тепер усі ці сумніви розвіялися. Сьогодні він і його колеги відвідали «Колгосп тварин», самі оглянули кожен його закуток, і що ж вони побачили? Не лише найсучасніше господарювання, а й дисципліну і порядок, які повинні стати взірцем для всіх фермерів. І він гадає, що не помилиться, коли скаже, що нижчі тварини тут працюють значно більше, а їжі отримують значно менше, ніж їхні колеги у графстві. І справді, він та інші гості сьогодні тут побачили багато такого, що вони негайно запровадять на власних фермах.

На закінчення він ще раз наголосив на тих дружніх відносинах, які є і мусять бути між «Колгоспом тварин» та його сусідами. Між свинями і людьми немає і не повинно бути суперечок, бо у них спільні і прагнення, і труднощі. Хіба в нас не та сама проблема робочої сили? Скидалося, що містер Пілкінґтон, який не одразу зміг стримати сміх, от-от виплесне на товариство заздалегідь заготовлений дотеп. І тамуючи сміх, від чого побуряковіли його численні підборіддя, він нарешті спромігся:

— І якщо у вас є нижчі тварини, з якими ви перебуваєте у суперечності, то у нас так само є свої нижчі класи людей!

Цей дотепний жарт викликав за столом вибух реготу, а містер Пілкінґтон ще раз похвалив свиней за мізерну пайку, довгий робочий день і, як він помітив, за те, що в «Колгоспі тварин» ні з ким не панькаються.

А тепер він просить шановне товариство подбати, щоб у всіх були повні кухлі.

— Джентльмени! — закликав він до уваги. — Джентльмени, я піднімаю свій кухоль за процвітання «Колгоспу тварин».

У відповідь почувся схвальний гомін і тупання. Втішений Наполеон підвівся з місця й обійшов стіл, щоб цокнутися з містером Пілкінґтоном. Вітальні вигуки все ще лунали, а Наполеон продовжував стояти, даючи зрозуміти, що він теж хоче сказати кілька слів.

Його промова, як завжди, була короткою і конкретною. Він також щасливий, сказав він, що закінчився період прикрих непорозумінь. Деякий час ширилися чутки — він певен, що це робилося з ворожими намірами, — що його погляди та погляди соратників — бунтівні і навіть революційні. Їх звинувачували у підбурюванні до повстання тварин сусідніх ферм. Але немає нічого правдивішого за правду! Як колись, так і зараз єдиним їхнім бажанням є добросусідські ділові стосунки. Ферма, яку він має честь очолювати, додав Наполеон, є кооперативним підприємством. Це власність, яку він тут представляє і якою спільно володіють усі свині.

Він гадає, що всі давні підозри вже розвіялися, але нещодавно на фермі впроваджено деякі нововведення, які мають сприяти зростанню довір’я. Досі на фермі тварини мали досить дурнуватий звичай казати одна одній «товариш». Цьому треба покласти край. Побутував іще один дивний звичай, який невідомо звідки взявся, коли щонеділі вранці всі марширували повз череп кнура на стовпці у садку. З цим теж слід покінчити — череп уже закопано. Гості, певно, звернули увагу на зелений прапор на щоглі. Трохи раніше вони помітили б на ньому ратицю й ріг, які зараз зафарбували. Відтепер це просто зелений стяг.

У нього є лише одна заувага до блискучої і доброзичливої промови містера Пілкінґтона. Містер Пілкінгтон увесь час говорив про «Колгосп тварин». Звісно, він не міг цього знати, але він, Наполеон, зараз уперше оголошує про те, що назва «Колгосп тварин» скасовується. Відтепер ферма називатиметься «Садиба». Як на нього, це дуже слушно, бо такою є її первісна назва.

— Джентльмени! — завершив свій виступ Наполеон. — Я пропоную вам той самий тост, але в іншій формі. Наповніть кухлі по вінця. Ось мій тост, джентльмени: за процвітання ферми «Садиба»!

Гості радісно та схвально загукали й спорожнили кухлі. Але тваринам, які дивилися на все це знадвору, здавалося, що відбувається щось дивовижне. Що так змінилося на свинячих рилах? Старечий, тьмавий погляд Конюшинки перебігав з писка на писок. Деякі мали по п’ять підборідь, деякі — по чотири, а деякі — по три. Але що ж то в них наче розпливається і змінюється?

Коли вщухли оплески, товариство знову взялося до карт, продовжуючи перервану гру. А тварини почали нишком розходитися.

Та не відійшли вони й на двадцять ярдів, як зненацька зупинилися. З будинку долинуло ревище голосів. Вони поквапилися назад і знову зазирнули у вікно. Там якраз розгорілася люта сварка, чулися вигуки, удари по столу, гострі звинувачення й затяті заперечення. А причиною сварки було те, що Наполеон і містер Пілкінґтон одночасно походили піковим тузом.

Волало дванадцять лютих голосів, і всі вони зливалися в один. Тепер стало зрозуміло, що трапилося з рилами свиней. Тварини, які стояли надворі, переводили погляди зі свині на людину і з людини на свиню, а тоді знову із свині на людину. Але тепер уже годі було розібрати, де людина, а де свиня.

Листопад 1943 — лютий 1944

Бернард Крік[3]

Уривки з книжки «Джордж Орвелл. Життя»

Я дивився і дивлюсь на Орвелла як на людину, що, незважаючи на трагічно ранню смерть, досягла мети, поставленої перед собою ще на початку життя, — стати письменником... З маловідомого англійського літератора він справді перетворився на постать всесвітньознану, чиї книжки викликали дискусії скрізь, де їх читали. У 1946 році в есе «Чому я пишу» він пояснював: «Протягом останніх десяти років я понад усе прагнув перетворити політичні твори на мистецтво... Оглядаючись нині на свою творчість, я бачу, що там, де я не мав політичної ідеї, у мене незмінно з’являлися неживі книжки з пишномовними пасажами, реченнями без змісту, квітчастими прикметниками, словом — гра в дійсність...»

З часом Орвелл почав себе розцінювати як «політичного письменника», і обидва слова були для нього однаково вагомі. Він не претендував на те, щоб бути політичним філософом чи просто політичним полемістом: він справді був письменником, автором художніх, документальних романів, есе, віршів, величезної кількості рецензій на книжки та журнальних статей. Навіть якщо його твори не завжди були політичні за змістом, у них повсякчас виявлялалася певна політична позиція. У цьому розумінні він найкращий політичний письменник Англії, з часів Свіфта-сатирика, віртуоза стилю, мораліста й порушника спокою, який значною мірою вплинув на Орвелла.

Він став соціалістом (набагато пізніше, ніж думають), однак навіть у «Колгоспі тварин» щиро відкидав думку, що ніби рівність обов’язково заперечує свободу. Навпаки, він доводив, що лише рівноправне й братерське суспільство здатне забезпечити простим людям достатньо свободи... Багатьох поборників свободи, здається, зовсім не вражають соціалістичні погляди Орвелла, вони беруть від нього лише те, що хочуть, захоплюючись ним як політичним письменником і не розуміючи при тому суті його політики, його істинних поглядів на потреби людства (завжди людства, а не лише європейців) і на тенета, в яких тримає людей капіталістичне суспільство. Мета Орвелла — демократичний Соціалізм (він завжди писав це слово з великої літери)... Гнів Орвелла на комуністів був викликаний не лише тим, що вони перетворились на деспотів, для яких нічого не важать людське життя і якась там свобода, а й тим, що саме вони дискредитували демократичний соціалізм. З 1936 року він був послідовником незалежної Лейбористської партії Великобританії, згодом і соціалістом; тобто він належав до лівого крила лейбористів, завзятих поборників рівноправства, свободи і демократії...

«Колгосп тварин» і «1984» — це не сердита сатира, як їх прочитали за Залізною завісою, а песимістичне пророцтво... Це історія суспільства, що зрадило соціалізм і відмовилось від його ідеалів.

Уперше Орвелл сформулював концепцію тоталітаризму після втечі з Іспанії. Він доводив, що сталінізм і нацизм мають спільні риси: передусім — збереження і розширення влади верхівкою «внутрішньої партії». Держава за цих умов змушена мобілізовувати все суспільство для нібито вічної і тотальної війни — для сталінізму й нацизму ця подібність істотніша, ніж їхні номінально антагонічні ідеології...

Кестлер, Боркенау, Сілон, Мальро, Орвелл — усі вловили цю тенденцію і почали розробляти власну концепцію майже одночасно, в 1936—1940 рр. — за півтора десятиліття до того, як учені «винайшли» чи «відкрили» теорію тоталітаризму і детально її розробили, зокрема Ханна Арендт у монографії «Джерела тоталітаризму» (1951) та Карл Фрідріх і Збігнєв Бжезінський у дослідженні «Тоталітарна диктатура й автократія» (1956).

Після Іспанії Орвелл уже добре знав, хто він насправді: «політичний письменник»... Друга світова війна каталізувала його громадянські почуття та минулий досвід, і це вплинуло на два шедеври, що невдовзі з’явилися, — «Колгосп тварин» та «1984»...

У листопаді 1943 р. Орвелл почав писати «Колгосп тварин» і закінчив його наприкінці лютого 1944 року. 17 лютого у листі до Гліба Струве він стверджував: «Я пишу невеликий памфлет, який, коли з’явиться, зможе вас розважити, але з ним не все гаразд у політичному плані, і я не певен, що хтось його скоро надрукує». Водночас він говорить і про свій інтерес до роману Зам’ятіна «Ми»: «Мене цікавить такий тип книжок, і я навіть роблю начерк своєї, яку, можливо, з часом напишу». Це перша згадка про те, що Орвелл планував «1984» ще перед завершенням «Колгоспу тварин».

Зв’язок між цими двома романами навіть більший, аніж припускали критики. За формою вони дуже різні, але існує нерозривний інтелектуальний зв’язок між розповідями про зраджену революцію та про самих зрадників, спраглих влади й одержимих бажанням її увіковічнити.

«Колгосп тварин», стверджував Орвелл, була першою книжкою, в якій він зробив свідому спробу злити політичну й художню мету в одне ціле.

У листі від 19 березня 1944 р. до свого видавця Віктора Голланца він сповіщав, що закінчив книжку, спрямовану проти Сталіна, і сумнівався, чи той зможе її надрукувати у тогочасній політичній ситуації...

Справді, за час війни пропаганда, здається, стерла всі спогади про політичні чистки у Радянському Союзі, розділення Польщі і прибалтійських республік з Гітлером... Нагадувати в цій ситуації, що Сталін — тиран, виглядало не вельми доречно, або й геть необачно. Та Орвелл не перебирав гріхів минулого й тим більше не критикував поведінки російського союзника під час війни; він просто намагався очистити людський розум від святенництва й обожнювання влади, застерегти від майбутнього, над яким висіла загроза тоталітаризму.

По завершенні рукопису Орвелл, за його власними словами, «вперше був по-справжньому задоволений результатом своєї праці»... «Колгосп тварин» врешті побачив світ 17 серпня 1945 р. накладом 4500 примірників... У листопаді того самого року з’явилося друге видання — 10 000 примірників, після чого роман уже безперервно перевидавався.

Единбург, 1980 р.

Чому колгосп, а не ферма, або Чому у будинку господаря завжди оселяються свині?

Післямова видавця

Готуючи видання до друку, я вже передбачав зливу запитань від уважних та допитливих читачів щодо перекладу назви цієї казкової повісті, як визначає її жанр сам автор. Отож, чому саме «Колгосп тварин», якщо за всіма правилами буквального перекладу назва першого за хронологією написання і другого за «культовістю» твору Джорджа Орвелла має звучати саме як «Ферма тварин» або ж, якщо завгодно, то «Звіроферма»?

Щоб потамувати цю закономірну цікавість, нам потрібно подумки помандрувати у 1947 рік, коли, власне, і був здійснений перший український переклад казкової повісті «Animal Farm», сюжет якої, втім, дуже нагадує перебіг зовсім не казкових, а реальних подій в одній всім нам добре відомій імперії XX сторіччя, яка вже благополучно згинула, але залишки якої на шляху до остаточного розкладу все ще продовжують отруювати довколишній світ, свідками чого, а також, на жаль, безпосередніми учасниками є і ми з вами. Звичайно ж, тут ідеться про СРСР і про його залишки у вигляді Російської Федерації, але не лише про них. Окрім усього, цей переклад був не тільки першим українським, а й взагалі першим перекладом «Animal Farm» іноземною мовою. А здійснив його відомий вчений-візантист, голова Міжнародної асоціації візантистів, почесний голова Української Академії Мистецтв та Наук в США, професор Гарвардського університету Ігор Шевченко. Щоправда, зробив він це під псевдонімом Іван Чернятинський. Саме Ігор Шевченко запропонував Джорджу Орвеллу написати передмову до українського видання «Колгоспу тварин», що передовсім адресувався тисячам українців, які опинилися на території Німеччини, ставши «переміщеними особами». Бо саме їм, тим, хто сповна встигли ковтнути радянського «духу свободи і рівності», була до болю знайомою і близькою тематика цієї напрочуд реалістичної казкової повісті.

Це трохи передісторії. Але нас тут насамперед цікавить, чому ж Ігор Шевченко переклав назву «Animal Farm» саме як «Колгосп тварин»? Ну, хоча б тому, що у «Колгоспі тварин» йдеться про часи становлення Радянського Союзу, з його революцією 1917 року, з його брехливими обіцянками, що, звичайно ж, землю — селянам, а заводи неодмінно — робітникам, з його розкуркуленнями, переселеннями, репресіями і розстрілами, з його мільйонами замордованих у сталінських концтаборах і його ж облудною брехнею, яка солодкою отруйною патокою сподівань на існування хоча б однієї країни, де всі між собою рівні, ширилася світом, бентежачи уяву легковірних людей. Проте, як ми вже знаємо, насправді у тій новій омріяній країні від самого початку багато хто був значно рівніший за інших. А ще, звичайно ж, — радянські колгоспи, внаслідок створення яких більшість селян перетворилися на ще більших рабів, аніж були до революції. А тих, кого не влаштовувала така доля, оголосили «куркулями», а відтак — ворогами народу. Насправді ж, ні про який справжній народ тут не йшлося, а під словом «народ» нова влада розуміла виключно саму себе і, відповідно, як завжди, прикриваючись отим одвічним «служінням народу», безжально розправлялася зі своїми власними ворогами або ж тими, кого вважала ними. Ворогів у колгоспу виявилося багато. Настільки багато, що довелося їх під прицілами рушниць і наганів мільйонами пакувати у вантажні вагони і відправляти світ за очі — у пустелі південного Казахстану, на Далекий Схід, на «курорти» Півночі, у Сибір або й узагалі за допомогою компетентних у справах масової утилізації людської сировини судових трійок розстрілювати без суду і слідства. Але й цього виявилося замало. Для наочної демонстрації надзвичайної корисності колгоспів довелося ще й влаштувати показовий Голодомор в Україні, на території якої селяни чомусь надто вже вперто не бажали вірити у всі принади та вигоди колгоспів, — у 1932—1933, а потім ще й, мабуть для кращого засвоєння, у 1946—1947 роках. Мовляв, спочатку поховайте ваших опухлих від голоду дітей, потім старих, за ними — дорослих чоловіків і жінок і всіх тих, що мільйонами мерли від голоду, а після цього вже повідомите нам вашу думку щодо наших чудових колгоспів...

До того ж, якщо в англійських реаліях сільські господарства завжди називалися фермами, то у країні, про яку йдеться в «Animal Farm», ніяких ферм не було, а були лише колгоспи. Ба більше — за своєю суттю Радянський Союз і був одним велетенським колгоспом, де всі нібито були між собою рівними і все було спільним та однаково належало кожному його жителю, а насправді ж, звичайно, все належало тим, хто «найрівніший з-поміж рівних». І навіть життя всіх мешканців колгоспу також належало «найрівнішим», що вони повсякчас і підкреслювали, справно поповнюючи ГУЛаги мільйонами смертників, які гибіли на трудових звершеннях в ім’я прославляння радянського колгоспу.

Отож, мова в орвеллівській казковій повісті йшла саме про колгосп, і то колгосп радянський, але за відсутності в англійській мові слова-відповідника, яке повною мірою відтворювало б новітній вид колективного господарювання в СРСР, Орвелл використовує звичне англомовному читачеві слово «ферма». Враховуючи все це, мені здається, що саме така локалізація назви є напрочуд влучною і такою, що найкраще передає ту ідею, яку хотів виразити Орвелл.

А тепер про свиней у господарському домі. За всіма законами Тваринізму, а якщо завгодно — то й психології, соціології, соціального дарвінізму або й навіть психопатології, лише свині прагнуть і мають здатність оселятися у господарському домі. Цього не можуть робити ані вівці, які здатні лише бездумно бекати, повторюючи кимось вигадані для них гасла, сенсу яких вони не розуміють і ніколи не зрозуміють. Ані тяглові коні, які можуть лише тяжко працювати і вершина прагнень яких зводиться до «працювати ще більше», а будь-які кволі сумніви у них долаються добре засвоєною істиною про те, що «товариш Наполеон завжди правий». Ані кури, які здатні на протест лише у тому випадку, коли з-під них силоміць забирають яйця, які вони висиджують, а в усіх інших випадках їм просто байдуже до того, що відбувається навколо. Словом, у жодної іншої тварини, окрім свині, немає такого прагнення — жити в будинку господаря і «опікуватися» всіма іншими тваринами. Отож, це можна вважати універсальним законом природи: завжди, за будь-якої зміни влади у господарському будинку опиняться саме свині. Іншим туди не долізти — бо вони або цього не хочуть, або, якщо й хочуть, то вони не свині, а отже, позбавлені тих вкрай необхідних і корисних у цій справі свинячих властивостей, які їм дозволяють насамкінець зайняти ліжко у господарському будинку, пити господарський віскі і панувати над усіма іншими.

У «Колгоспі тварин» Джордж Орвелл дуже влучно препарує ті явища і процеси, які відбувалися у Радянському Союзі після революції. Коли більшовики, прийшовши до влади, одразу ж забули про всі свої колишні обіцянки і почали утверджувати владу червоного терору, врешті-решт ставши ще більшими гнобителями, аніж попередні — ті, яких вони нещодавно скидали за допомогою ними ж одурених народних мас. У «Колгоспі тварин», як і в пізнішому «1984», Орвелл виявляє, оголює єдиний принцип і єдину мету влади, яку він найкраще виражає вустами одного з героїв «1984» О’Браєна: «... нам потрібна лише влада, абсолютна влада. Ми знаємо, що ніхто не захоплює владу, щоб потім відмовитися від неї. Влада — не засіб, а кінцева мета. Диктатуру запроваджують не для того, щоб стати на сторожі революції, це революцію здійснюють для того, щоб запровадити диктатуру. Метою переслідування є переслідування. Метою тортур — тортури. Метою влади — влада».

У площині соціальної взаємодії людська цивілізація й досі демонструє, що, на жаль, здійснення влади у кращому випадку може бути лише вибором «меншого зла». Тобто, умовно кажучи, скрізь у всіх господарських будинках сидять свині, бо саме вони з-поміж усіх тварин найбільше прагнуть влади і прагнуть панувати над іншими. А їхні прокламації про те, що вони там сидять для загального блага і турботи про інших — не більш аніж лицемірна брехня. В деяких випадках свині, що зайняли господарський будинок, намагаються поводитися не зовсім зухвало, дещо стримують свої природні свинячі інстинкти і демонструють своє піклування про інших тварин. Але чинять вони так лише через страх, що інші тварини у їхньому колгоспі вже не такі дурні, як колись, і якщо свині заграються владою, то можуть спровокувати загальне обурення і повстання, внаслідок чого їх зметуть, поженуть вилами із господарського дому, а на їхнє місце прийдуть інші свині. А може навіть і не свині. Та самі свині про таке бояться навіть і подумати.

Але й така ситуація вбачається оптимістичною, адже це стосується лише окремих суспільств сучасного світу. Бо лишається ще дуже багато країн, де свині міцно позасідали у господарських будинках і навіть не думають приховувати своїх одвічних свинячих прагнень — здійснювати свою владу над іншими, чавити їх, поки не забракне сил, а отже — до скону. Звичайно, їм, як і орвеллівським персонажам, Наполеону, Пищику та іншим, вистачає клепки плести всілякі нісенітниці, що «якщо не вони — то хто тоді?» і що без них ферма, чи то пак колгосп, тобто країна, розпадеться, і на неї відразу ж нападуть усі навколишні країни, чи то пак колгоспи, і відразу ж їх усіх поґвалтують, розіпнуть на хрестах і перетворять їх на «ядерний попіл», ще більше уярмивши народонаселення, тобто корінну худобу цього самого колгоспу. А худобі, чи то народонаселенню, — хоча яка вже різниця, бо, як ми бачимо, врешті-решт, це майже те саме, — вистачає тупості та неосвіченості, аби всьому тому вірити.

Але ж ми знаємо ціну цим свинячим прокламаціям, як знав їм ціну і Джордж Орвелл, коли писав свій «Колгосп тварин». А тому нашою найпершою метою має бути — не допускати свиней у наш господарський дім. А якщо вже без свиней ніяк, то хоча б зробити все, щоб оті свині не загравалися своєю улюбленою владою і поводилися якомога чемніше і, звичайно ж, у жодному разі не спали на ліжках під простирадлами.

Олексій Жупанський

Джордж Орвелл

/ George Orwell /

Джордж Орвелл (1903-1950) — англійський письменник і публіцист, який став всесвітньо відомим завдяки алегоричній повісті «Колгосп тварин», а надто — антиутопічному роману «1984», в якому він змалював тоталітарне суспільство майбутнього. «Колгосп тварин» був написаний у 1944 році і мав на меті показати західному суспільству справжнє обличчя Радянського Союзу, який, прикриваючись облудною пропагандою і ніби-то соціалістичними ідеями, насправді здійснював репресії над мільйонами власних громадян, водночас прагнучи увесь зовнішній світ перетворити на один великий концтабір за власними лекалами. У той час, коли західні країни ще перебували у полоні ілюзій щодо свого радянського союзника, Орвелл не відразу зміг знайти видавця для «Колгоспу тварин», і перший наклад твору був мізерний. Але подальші події показали, що Джордж Орвелл у своєму діагнозі щодо СРСР виявився у всьому правий, і відтоді «Колгосп тварин» уже постійно перевидавався.

Примітки

1

Public school (дослівно — громадська школа): закриті дорогі, розташовані далеко від міст середні школи з інтернатами. Донедавна (мова йде про першу половину XX сторіччя) туди приймали майже виключно синів багатих шляхетських родин. Мрією нещодавно розбагатілих банкірів XIX ст. було пропхати своїх синків у public school. У тих школах багато уваги приділяють спорту, що, мовляв, виробляє панівну, тверду та джентльменську поставу. Між цими школами особливо славиться Ітон. Велінґгону приписують слова, що перемога під Ватерлоо виборена на крикетових полях Ітона. Величезний відсоток людей, які ще не так давно правили Англією, були вихованцями public schools — (прим, перекл.).

2

Переклад віршів тут і далі Олександра Гриценка.

3

Бернард Крік (1929—2008 рр.) — британський економіст і політолог, почесний професор кількох університетів, автор низки книжок з політології, перекладених німецькою, іспанською, італійською та японською мовами. Його праця про Джорджа Орвелла (опублікована 1980 р.) була визнана найкращою книжкою року в галузі публіцистики і документалістики.

Content

Джордж Орвелл
Колгосп тварин

Передмова Джорджа Орвелла до українського видання

Розділ I

Розділ II

Розділ III

Розділ IV

Розділ V

Розділ VI

Розділ VII

Розділ VIII

Розділ IX

Розділ X

Бернард Крік Уривки з книжки «Джордж Орвелл. Життя»

Чому колгосп, а не ферма, або Чому у будинку господаря завжди оселяються свині? Післямова видавця

Примітки