Мирослав Сивицький

Жартівники

1

— Може ви зарадите бідному подорожньому? — біля Надійки пригальмувала чорна й блискуча, як смола на зламі, іномарка. Крізь опущене віконечко на неї лагідно дивились сині-сині, як квіточки льону, очі, й приязна усмішка осявала кругле обличчя юнака з чорною, завбільшки зі смородинку, перчинкою на правій пампушкуватій щоці.

— Не скажете, часом, як потрапити на вулицю Сакко? Мабуть, із десяток перехожих перепитав. Одні кажуть, що це десь біля молокозаводу, інші показують у зовсім протилежному напрямку… Засекречена вона чи, що?

— То не вулиця, а маленький провулочок.

— Знаєте, де це?

— До кого ви туди їдете?

— Ви що, знаєте усіх жителів цього містечка?

— Я там мешкаю.

— Ге, нарешті, повезло, — зраділо видихнув незнайомець. — А Григорія Кушнерика знаєте?

— То мій сусід.

— Вибачте за нескромність. Куди ви зараз?

— Додому.

— Тоді поїхали? — він перехилився через сидіння і прочинив дверцята. Надійка заперечливо покрутила головою.

— Ви що, боїтеся?

— Мені ще треба до гастроному.

— Без проблем, вступимо. У мене якраз цигарки закінчились.

Дівчина на якусь мить завагалась, а тоді сіла, прикривши сумочкою коліна. Народжена під знаком Козерога, вперта з незалежним характером, володіючи інстинктом охайності, чистоти, умінням добирати до зодяганок аксесуари вона й без макіяжу — була його лютим ворогом — подобалась усім. Практична, стримана змалечку, залюблена в спорт, вона, після переїзду батьків з села до міста, що випав на ту пору, коли й гінка постава зламала плоскі форми, стала чогось соромитись гострих персів, крутих стегон, красивих ніг і ніяковіла під пристрасними поглядами чоловіків, котрі повертали за нею голови, мов соняшники за сонцем.

Звикла, навіть зовні збайдужіла до отих позиркувань після того, як пройшла кухню відбірних змагань обласного конкурсу краси.

— Мене звати Роман, — водій подав ремінь безпеки, й, застібаючи, ковзнув поглядом по стрімких персах, що намагались проколоти бавовняну тканину футболки кольору стиглого лимона, засмаглих ногах, котрі стриміли з коротеньких штанин темно-синіх шортів. — А вас?

— Надійка.

— Так прозаїчно? — хлюпнув смішку й підлизнув язиком. — Вам би личило щось екзотичне, таке незвичне, як приміром…

— ... Жанетта, Бабетта, Котлета, — усміх вранішньою росою зблиснув у глибоких очах. — Я селянська дитина й це ім'я найпоширеніше.

— Селянська? А як опинились у місті? — Роман увімкнув швидкість і авто плавно рушило.

— Батько знайшов роботу й ми переїхали.

— Давно це було?

— Ще за часів Ноя.

— Зрозуміло… Зараз куди: наліво, направо?

— Прямо, а тоді праворуч на автостраду.

— У вас там, на вулиці Сакко, власний будинок, як у Кушнерика?

— Ні. Я наймаю квартиру.

— Ви не тутешня? — над синіми очима густі брови стали ріжками. — І як ви опинилась у княжім граді?

— Я тут учусь.

— Де, коли не секрет?

— В училищі культури…

Тим часом авто виїхало на головну вулицю, що хвилястою лінією розтинала на дві половини невеличке, оточене з усіх сторін горбами, порослих лісом, районне містечко Триболі.

— Родом звідки?

— Зі Львівщини…

— Що-о? Виходить ми земляки. А з якого району?

— Із міста Самборова… Ой пригальмуйте, будь ласка, ми вже гастроном проминаємо.

— Невже? — якось дивно усміхнувся водій і замість того, аби зупинитись, перемкнув швидкість і додав газу.

— Що таке? Що ви робите? Ану зупиніться…

— Під твій розказ кури марширують!

— Ти що, ненормальний? — дещо ошелешена грубістю перейшла на ти. — Зупинися!

— І не подумаю.

— І що далі? Куди ти мене завезеш?

— Я знаю куди, — в дотепер лагідному голосі вчулися металеві нотки, а теплінь льонового цвіту стемніла, мов водою насотались квіточки в дощову погоду. — Не переживай. Ми просто ідемо кататись. І знаєш, добре нам буде, як в отій пісеньці, що співає «НА-НА» — усю нічку будемо цілуватись.

— Та невже? Ану негайно зупинися!

— Ти така красива, безумно красива, — ніяк не реагує Роман. Тим часом авто вже покидало останні квартали і вилітало на заміський простір. — А краса, ти знаєш, вічна, й миті, проведені поряд із прекрасним, так хвилююче бентежать кров і солодко мучать душу…

«Що ж, це вже навіть інтригуюче», — розслабившись, усміхнулась подумки дівчина.

Авто виїхало за місто, легенько долало підйомисту дорогу, видовбану, ще у княжі часи, у схилі кам'янистого горба, й наганяло пасажирський дизель-поїзд, що повз у тому ж напрямку терасою вище. Праворуч, відгороджене товстими стальними канатами, зяяло провалля.

— Зупинися, а то я вистрибну з машини.

— Спробуй! — ущипливо посміхнувся.

Надійка пошарила рукою по обшивці дверцят — клямка, що відчиняє їх з середини була завбачливо знята.

— Я кому кажу — зупини негайно!

— Не пахкай і заспокойся. Тобі вже ніхто й ніщо не допоможе.

— Навіть так! — вона схопила руками водія за патла, різко рвонула вниз, підставивши коліно. Однак його ремінь безпеки пом’якшив силу удару.

— Ой, вар'ятко! Розіб'ємось, — зарепетував Роман.

Заверещали гальма, іномарка, черкнувши боком канат, що відділяв дорогу від провалля, зупинилася.

— Відчиняй дверцята! — наказала, не відпускаючи чуприни.

— Чим? Клямка у бардачку, — прохрипів здушено.

— Гаразд, візьми, — вона смикнула за гриву і потягла до себе.

— Вар'ятко, відпусти волосся…

— Спочатку двері.

Він відкрив бардачок, узяв клямку, котра несподівано клацнула, мов запальничка, і зашипіла: спазма стиснула горло й дівчина провалилась у безвість…

2

— Ти куди оце зранку наврипився? — мружить сиві, з сіткою червоних прожилок, очі баба Софійка.

— До міста, — плечистий, гарний з лиця парубок зашморгнув рюкзак і усміхнувся оцьому вже поволі згасаючому клубочку життя.

— Відпочив би після усього…

— Навідпочивавсь… Замалим не три роки.

— Поснідаєш?

— Ні.

— Хоча горня молока випий з хлібом. Учора спекла… Знаєш, такий, як ти любиш — з житньої муки у кошику.

— Спасибі. Я вже пив молоко й хліб куштував.

— Коли?

— Як ви у хліві порались.

— Не обманюй стару, а слухайся та їж. Поглянь, що вони з тебе зробили?

— Усе нормально, мила моя бабцю Соню, — він нахилився і поцілував у чоло.

— Ти єдина в мене, що залишилась від роду.

— Ая, дитинко, якесь закляття висить над ним. Мусів хтось чимось прогнівити Бога.

— Не думаю. Просто на ваш із дідом вік, на долю усього покоління, випав такий страшний час.

— Страшний, дитинко, страшний… Троє їх, соколиків разом із старим, замість більшовицької неволі, вибрали собі смерть… Ая… — Софійка змахнула сльозу й запитала. — Поїдеш машиною?

— Ні, автобусом. Назад — пішки. Побреду навпростець через ліси. У Зеленому провідаю могилу батька-матері, на Лисій горі — дідусеву криївку.

— Ая, провідай, дитинко. Помолися, нехай їхні душеньки на тому світі мають спокій.

Стара підійшла до креденса, набитого всілякими пляшечками з настоями трав, вийняла дві п’ятисоттисячні купюри й протягнула парубкові.

— Ось, Несторку, купи мені бинтів, нашатирного спирту та соди. Тільки гляди, не забудь!

— Не забуду, бабо! — Нестор закинув на плече рюкзак і узяв фоторушницю.

— А фузію нащо береш?

— Може десь у лісах яку сарну підстрелю.

— Ти б не в лісі, а деінде підстрелив. Та одружився чим скоріш, — зітхнула баба. — Я вже, сам бачиш, дотоптую свій ряст…

— Намагався уже, ви знаєте… А що з того вийшло?

— Не слід було заїдатися. От і помотались.

— Гаразд, мені помотались… А Нелю нащо звели зі світу?

— Вона сама пішла…

— Сама, сама… Хотів би я в це повірити! — Нестор поглянув кудись поперед себе, очі спалахнули недобрим вогнем, і додав твердо. — Та нічого, мила моя бабцю, нічого — наступає час розплати. Я їм, кожному зокрема, віддам по заслузі.

— Знову лізтимеш на рожен? Мало тобі страждань?

— Ні, запхаю голову у пісок! А на рожен не лізтиму. Навчений. Однак не допущу, аби оті мерзотники, що спливли на хвилі всенародного зриву, вершили нині темні діла, й паплюжили добре ім'я України! Хіба за для цього наш дід, мої дядьки й тисячі їхніх соратників поклали голови?

— Що ти знову надумав, навіжений? — Переляк хвилею прокотився на зморшкуватому обличчі Софійки.

— Ще не знаю, бабо, не знаю. Тільки прощення їм не буде!

— Їй, дитинко, дай собі спокій! Христос ще не такі витерпів муки, але всім простив.

— Я не Христос. Я крові прагну! — усміхнувся Нестор. — Не переживай, моя люба бабусю, все буде гаразд. Сьогодні ми вже не ті, що були три роки назад. Маємо вільну Україну.

— Божевільну, дитинко, божевільну, — згіркло посміхнулась стара, зблиснула ще всіма передніми зубами. — Добре, що не дожили мої соколики до такого страмовища… А тебе прошу не займай нікого, нехай живуть як уміють…

Нестор визирнув у вікно. Там у глибині вулички, що розтинала навпіл цей невеличкий, загублений серед лісів хутірець, що недавно, як фенікс з попелу, відродився знову, долаючи підйом, пихтів автобус, котрий двічі на день курсував до райцентру.

— Мені пора.

— Гляди, не забудь про нашатир, бинти й соду. Чуєш, Несторку?

— Не забуду, бабо-бабусенько! — він ще раз цмокнув стареньку в чоло.

— Ох, Боже мій. Боже! — Софійка важко зітхнула. — Зарадь хоч ти в його безталанні.

Вийшла за небожем на ґанок і з важким смутком дивилась вслід постаті, що віддалялася…

3

Худорлявий з продовгастим лицем професор Кандиба закінчив читати історію хвороби й звів, з-під рудуватих кущиків брів на вбитих горем батьків, маленькі золотистого кольору очі.

— Що, професоре? — в один голос, у якому розпач і краплина останньої надії, запитали обоє.

— І я безсилий вам допомогти. Потрібна операція. На жаль, такі операції поки що не до снаги нашій клініці. Їх успішно роблять лише за границею… Єдине, чим можу вам пособити — домовитись з професором Шварцебрумером, аби взяв вашого сина у свою клініку. Шукайте валюту…

Сказав і пожалкував. Де їм, отим бідолахам, колгоспникам з віддаленого села, котрим платню видають раз у рік готовою продукцією, взяти хоча би отих дойчмарок?

Про це саме, мабуть, думали оті дві закам'янілі істоти, що сиділи навпроти, бо зникла, як останній промінчик сонця, всяка надія на порятунок їхнього синочка, їхньої кровинки, приреченої на повільне згасання…

Гнітючу атмосферу розрядив телефонний дзвінок. Іллярій тонкими й довгими, як у скрипаля, пальцями зняв трубку.

— Слухаю. Ти Мефодійовичу? Коли? Щойно. Гаразд, я негайно їду…

Він поклав трубку. На худорлявість лиця вибилось невдоволення, в куточках золотистих очей засіялась тривога: «У кожного з нас свої проблеми», — зітхнув подумки й сказав уголос.

— Вибачайте, але я мушу негайно їхати… І не втрачайте надії. Зверніться у благодійний фонд, до бізнесменів, інших організацій, простих людей через газети, радіо…

Не зважаючи на важкі часи, ще не всі зачерствіли — відгукнуться. Такі випадки вже були.

— Спасибі, професоре.

— Нема за що… Повірте, мені нелегко вам відмовляти, але такі операції у нашій клініці ми почнемо робити десь пізньої осені. Обладнання вже монтується, персонал пройшов стажування у клініці Шварцебрумера… На жаль, ваша дитина до осені не дотягне.

— Нам нічого не залишається, як просити милостиню.

— Люди допоможуть. Вірте в це… А зберете хоч половину необхідної суми — приходьте, хлопчика мусимо врятувати…

— Ще раз спасибі вам…

Іллярій зняв халат, поправив краватку й вийшов надвір.

Сонце вже подолало полуденний рубіж і поволі котилось по вицвілій тарелі неба за місто, до затягнутого смогом лісу. В затінку дерев, у смугастих, як арештанти, піжамах сиділи на свіже пофарбованих лавочках хворі. Деякі блукали чепурними, з простеленими обабіч квітниковими килимками, алейками.

Лікарняне містечко, виблискуючи розплавленим золотом літнього сонця у шибках горішніх поверхів білостінних корпусів, що, мов крейсери у морі, пливуть серед зелених хвиль дерев, було його дітищем. Він ріс разом з ним. Розпочавши у середині шістдесятих кар'єру, із завідувача невеличкої міської лікарні, котру спорудили серед прохолодної тиші лісового масиву, що велетенським зеленим язиком увігнався поміж золотисті лани, подалі від міського гамору, розігрітого асфальту, випарів бензину. Й ось минає тридцять літ, протягом яких, заглиблюючись усе далі в ліс, зводились нові й нові корпуси, й він, як завідувач, з перших днів розбудови, постійно воював, спочатку з проектантами, опісля з будівельниками за кожне дерево, за кожен кущ. І тепер, коли місто відтяло бетонними кварталами зелений язик від масиву, все тісніше стискає кільце, гарчить і дихає відпрацьованими автомобільними газами, цей клаптик зеленого оазису є генератором озону.

Вже за правління Горбачова, коли, як пошесть, кинулась мода на будівництво заміських дач, Іллярій і собі вибрав місце під дачу. Правда трохи далеченько, зате під самим лісом, неподалік від ріки, на невеличкому плато, з якого відкривався чудовий краєвид.

І ось зараз, там на дачі, може статися щось непоправне, що добряче підмочило б йому репутацію, особливо тепер у час передвиборної компанії. А все через кого? Через його ж, розбещеного з колиски, одинака, який досі не розуміє слів «нема» й «не можна»!

Тільки чия ж у цьому вина?…

4

Нестор вийшов з аптеки й наштовхнувся на бородатого кароокого красеня. Зупинився і напружив пам'ять, силкуючись згадати кому належать оці карі очі.

— Що, Несторе, не впізнаєш? — прогудів приємний баритон. Бородань широко усміхнувся і подав для привітання руку.

— Михайле, ти? — по голосу впізнав художнього керівника з сусіднього села.

— На якого біса тобі ота борода?

— Для солідності. Як не як, а перед тобою заврайвідділом культури.

— Справжнє цабе. Однак вітаю, ростеш! — прищуливши око, тисне руку Нестор і недвозначно натякає. — Знаєш, я ще сьогодні не снідав.

— Ти диви! — сміється Михайло. — І я в роті ріски не мав. Давай зайдемо, — кивнув бородою вбік акуратного наріжного будиночка з яскравою вивіскою.

«Спогад» — щось середнє поміж рестораном і кав'ярнею, не зважаючи на ранковий час, ярмаркував. Над головами відвідувачів, що заполонили всі столики, висіла сива пелена тютюнового диму, й стояв гул, як у кратері перед виверженням вулкану.

— Он там нам ніхто не заважатиме, — Михайло провів Нестора через увесь зал до бокової, запнутої вишневого кольору батистовою завісою, ніші.

— По шкалику коньячку й щось смачненького, бо ми аки леви голодні, — звернувся до миловидної із засмаглими литками офіціантки, що миттю виросла побіля них.

— Тебе тут знають, — прищуливши за звичкою око, іронізує Нестор, натиснувши на слові «тут».

— Та ні, друже. «Спогад» — приватний заклад, а власна справа — рушій прогресу й клієнт тоді понад усе… Хоча в цьому невеличкому містечку мене справді знають усі. Знають, як заввідділом, як депутата райради… Ну, а ти як? Давно звідти?

— Другий день.

— Амністія?

— Ні.

— Ні-і? — росте каре здивування.

— Мене виправдали…

— Спам'яталися через стільки часу?

— Один з покаянних листів Нелі потрапив до рук Боріна — відомого на весь колишній Союз письменника-юриста з «Літературної газети»… Як він мені сам признався, спочатку не надав значення цьому листу. На подібні теми він їх отримував щодня купами, але ввечері, вже у ліжку, згадав, що моє прізвище начебто йому знайоме. Вранці поцікавився чи це не той самий І. Грек, оповідання якого були надруковані у їхній газеті… Виходило що той… Вибравши нагоду, взяв відрядження і приїхавши у наші краї зайшов до мене у в’язницю, — Нестор зітхнув, хвильку промовчав, і, проковтнувши гіркий клубок, зронив: — За день до його приїзду Неля наклала на себе руки…

— О, Господи! — видихнув Михайло. — Нащо вона це зробила? Сумління заїло?

— Сумніваюсь…

— Гадаєш-ш? — Михайло недвозначно кивнув головою у верхній куток ніші. — Гадаєш, що то ланки одного ланцюга?

— Не маю жодного сумніву. Мій арешт і її смерть це події з одного ряду.

— Що ж проміж вами сталося насправді? Адже ти, мабуть, не знаєш, який галас зчинився навколо твого арешту! Поки велося слідство, на кожному семінарі чи нараді засуджували ганебний проступок одного з найкращих директорів будинків культури, котрий впав морально так низько, що зґвалтував неповнолітню учасницю художньої самодіяльності.

— Не було ж ніякого ґвалтування…

— Я так і думаю… Зрештою, одинадцятикласниця, яка ж це неповнолітня? Вони нині з тринадцяти літ гуляють…

— Все відбулось по добрій волі, після іспитів ми намірялись побратися… Та жорстока рука нанесла смертельний удар не лише по нашому коханню, а й вгородила ніж у саме серце осередку Руху… Обезголовити осередок — ось чим керувались організатори цієї акції… Та нічого, вони всі за це заплатять.

— Хто всі?

— Ті, що так чи інак причетні до цієї справи, до смерті Нелі… Спасибі, Боріну, він, як колезі, подарував мені досьє, зібране по цій справі…

— На кого? На отих персонажів з твоєї «Піни»?

— І на них теж…

— Що ж, вони свого досягли. Спливли, як ти передбачав у тій статті, на шумовинні, дорвались до корита… Один з твоїх персонажів сьогодні — представник президента в районі, інша нездара, під несамовитим тиском на депутатів під час сесії головою облради, став головою райвиконкому, третій — купив крамницю і будує кілька бензозаправок, узявши акціонерами двох перших, четвертий, на рухівські гроші, спорудив віллу й зараз балотується у депутати до Верховної Ради… Словом, нові українці…

Тільки зачепи, зразу впечуть за грати!

— А впечуть! Лише я, на цей раз не лізтиму на рожен, буду обачнішим і діятиму їхніми методами.

Офіціантка поставила на стіл невеличку карафку із золотистою рідиною, салат із свіжих помідорів і два паруючі шніцелі.

— Ет, і життя! — з шумом видихнув Михайло й наповнив келишки. — За нас, за тебе, за упокій невинних душ, і щоб наша доля…

— Як тобі працюється на цій посаді? — цікавиться по хвилі Нестор, жуючи міцними зубами твердуватий шніцель.

— Ет! — Михайло поклав виделку, витер серветкою губи й вийняв цигарки. — Десятому би заказав.

— Не у свої сани сів?

— Та ні, — він запропонував Несторові цигарку, але той заперечливо покрутив головою. — Біда в іншому. В клубах узимку немає чим пропалити, грошей на це не виділяють, завклубів перевели на чверть ставки й тої нема, колективи розпадаються… Ті працівники, що уміли й могли щось зробити, подались хто куди… Віриш, як би не училище культури, ми тут, навіть у райцентрі, не провели б жодного свята… А що казати про села? А яке покоління йде нам на зміну? Страхіття! Словом, гине культура…

— Маєш рацію. Такого феномена, як сучасний українець немає аналогу в світі.

Вже коли президент, перебуваючи за границею, роздає інтерв'ю мовою «старшого брата», то звідки узятись свідомому українцеві ось тут у низах?

— Підмостки сцени, екрани телевізорів заповнило паскудство! Те, що колись, так звані хулігани, бренькали на гітарах десь під плотом, нині видається за шедевр…

Щезла мелодійна українська пісня, хоча, знову ж так звані, композитори та співаки плодяться, як миші в стіжках…

Нема української книжки, задихаються газети, телебачення окуповане західною, так званою, маскульгурою: жахи, насильство, порнографія… Що, окрім покручів, може вирости в такому кліматі? А нам зараз, як ніколи, потрібне, як кисень, як сонце віддане, національне свідоме, гідне великої держави покоління, таке, як у Ічкерії! Бо, як учить історія, нам доведеться рано чи пізно боронити волю та незалежність держави, як від зовнішніх так і внутрішніх турків…

— За Союзу ідеологія була понад усе.

— Й не лише за Союзу, за Польщі теж… Кожна держава мусить мати власні ідеологічні засади, тільки не нам чухраїнцям.

— Твоя правда.

— Тільки де наші новітні Донцови, Бандери, котрим до снаги було б запалити оце болото? Розвелось партій і партійок, блоків і блочків, а в усіх у голові, як не булава, то сите корито. Ті, що дорвавшись до нього вже смачно чавкають, сито порохкують і продають, і розпинають, і «латану свитину» здирають останню… Хто все це зупинить, Несторе, хто?

Михайло знову наповнив келишки.

— Може, цього разу народ схаменеться і розпізнає хто є хто, й після цих виборів, до влади прийдуть свідомі української ідеї люди?

— А де вони є? Бігати з гаслами, галасувати на мітингах це одне, а будувати державу, примножувати її славу — це інше. Тут голосових зв'язок замало… Ну, ось і випустили пару, — раптом засміявся Михайло, згасив недопалок і взяв келишок. — Тримаймося!

— Що ти тепер збираєшся робити? — після невеличкої паузи знову озивається Михайло. — Підеш кудись у газету?

— Ще не знаю…

— У бізнес не хочеш? Можу посприяти у придбанні фотоательє, саме виставляється на аукціон.

— Ні, брате, це не для мене. Коли чесно, то я скоріше усього пішов би знову кудись у клуб працювати.

— Ти це серйозно? Зараз є місце директора профспілкового клубу в радгоспі «Вишневий».

— Звичайно. Сам собі господар, є доволі часу для творчої праці, та й у гущі людей, а це нові теми, невигадані сюжети… До речі, де цей радгосп?

— На межі з Гусятинським районом, колишній «Більшовик».

— Та це ж не дуже далеко від хутора. Там колись був, показовий на всю область, культурно-спортивний комплекс.

— Він і зараз є. Директор радгоспу — фанатик цієї культурно-освітньої справи й комплекс оснащений за останнім словом техніки: італійська світлова установка, гральні автомати, спортзал з басейном, квартира з усіма вигодами й, щонайважливіше, платня щомісячна…

— І чому в такому оазисі вакантне місце? — скулить око Нестор.

— Розумієш… — Михайло знову витягнув цигарки. — Радгосп багатий, молоді досить, до того ж по сусідству цукровий і спиртовий заводи, через річку — дачі обласних вождів, закритий нудистський пляж, популярний клуб нових українців «Зона ризику»… Сам розумієш, який там контингент відвідувачів. А випускники нашого училища культури ще по суті діти. Приїжджають до мене через тиждень і плачуть: — Заберіть нас звітам. До того ж директор радгоспу хоче, аби заклад працював, ота техніка давала віддачу…

— Що ж, це мені підійде…

— Окрім грошей робітники отримують зерно, цукор, а до них прирівняно й директора комплексу, котрий фактично є працівником радгоспу й нічого не має спільного з державною сіткою клубів та відділом культури…

Михайло поманив пальцем офіціантку, що стояла біля шинквасу й стригла очима ряди столиків, готова миттю зреагувати на поклик відвідувача.

— Нам потрібен телефон.

Війнувши пахом парфумів, вона через хвилю принесла апарат, Михайло втицьнув його у розетку й став набирати номер.

— Зараз, друже, ми все з'ясуємо… Алло… Антоне Володимировичу? Михайло Бачук… А так, упізнав по голосу… Скажіть у вас ще вільна посада директору комплексу? Так. Зі стажем… Понад десять років… Керівник самодіяльного драматичного колективу, фотограф, шахіст, радіотехнік, прекрасний спортсмен… Ні, не вундеркінд, а, як колись трубили по всіх усюдах, всесторонньо розвинута особа… Що, у вівторок на восьму ранку? Зразу до Біляка… От і гаразд. Мої вітання вам… — Михайло поклав трубку й розлив решту коньячку.

— Чув? У вівторок на бесіду! А тепер, як мовиться, Бог любить трійцю, калатнули й розбігаємося.

— Ти кудись квапишся?

— У райвиконком. А ти поманджаєш на свій хутір? Сказати водієві, аби відвіз тебе?

— Ні, брате, дякую… Я піду пішачком навпростець через ліси. Провідаю Лису гору, посиджу у дідовій криївці…

— Щось пишеш?

— Авжеж! Я вже без цього не можу. Зараз шліфую роман, котрий написав у в'язниці, а мені пишеться добре лише тоді, коли на власні очі маю змогу побачити ті місця, котрі описую.

— Я десь читав, що Лев Толстой тричі їздив у Бородіно, як писав «Війну і мир».

— Я не Толстой. Але хочу посидіти в отій видовбаній у скелі криївці, поставити себе на місце отих хлопців, аби за допомогою уяви на власній шкурі відчути, що то значить стояти на смерть! Що то значить віддати молоде життя за волю України й не здатись у полон, як досі не здався жоден чеченець!…

— Так то були мужні люди. Спартанці.

— Завваж, виховані «Просвітою» — прообразом нинішніх закладів культури. Тепер назви мені бодай одного з отої хвилі «нових українців», котрий зміг би одірватися від м'якої канапи, гарячих жіночих стегон, від кольорового телевізора з картинами голих, грудастих заморських красунь, і піти у ліси, у вічність. Назвеш? Сумніваюсь я, що підуть боронити волю України й оті, що рвуться до парламенту, й на мітингах несамовито гамселять себе у груди, клянучись віддати ненці тіло й душу?… Для цього треба мати у своєму серці щось таке, аби змогти в критичну мить застрелити себе, як пострілялись оті мужні хлопці, й не лише з отої криївки на Лисій горі! Ось, брате мій, яке покоління нам слід виховувати, в цьому числі й засобами культури. Нам до зарізу потрібні нині нові Донцови та Бандери, а не Лисі, Біловоли та Лойки…

5

Надійка розплющила очі. Довго дивилась у стелю просторої кімнати й не могла зрозуміти що з нею. У роті було гірко, млявість проймала тіло, паморочилось у голові.

Де вона?

І враз, мов із туману, спогад: чорне авто, симпатичне, з перчинкою біля носа, лице юнака, боротьба…

Перемагаючи слабість у ногах, поволі звелась, і ступаючи, мов п'яна, підійшла до широкого заґратованого вікна. Там, у сонячній купелі, зразу за широкою смугою городів з аплікацією розмаїтого буяння грядок, униз, до вигнутої козацькою шаблею ріки, стелився поораний глибокими ярами крутий схил. З-поміж соснового молодняку, що встеляв його, визирали блискучі, мов куполи вкопаних у землю дзотів, маківки порослих темно-бурим мохом валунів.

За річкою, продовгаста гора, схожа на велетенське чудовисько, що оскірялось червоними зубами кам'яної пащеки, тягнулась і губилась за обрієм. Гору вкривав яро-зелений, погаптований рудуватими плямами стовбурів сосни гобелен, що ткався аж до овиду. На узлісся вибігло кілька білостанних чепурних берізок і розпустили коси, немов русалки вийшли погрітись на зелений бережок.

Краса світу різко здисонансувала з її настроєм. До горла підкотилась нудотна хвиля і запекли сльозаві очі. Там за вікном воля, там буяє життя, а що чекає на неї отут, в оцій бозна-де розташованій кімнаті із заґратованими вікнами?

Безгучно ступаючи по м'якому килимі, вона наблизилась до дверей, якусь хвилю прислухалася. Ніде ні звуку, таке враження що на весь будинок вона одна-однісінька.

Обережно натиснула клямку — двері були не замкнені, й, зібравшись з духом, рвонула їх на себе. Від противного реву сирени вона, з несподіванки, аж присіла. В цю ж мить у коридорі почулися швидкі кроки й перед нею виріс Роман. Він був у темних окулярах, шортах, без сорочки й у кімнатних тапочках.

— Вже прочумалась, кицюню? — розіп'явся у дверях. З круглого обличчя сповзла улеслива посмішка й, щось схоже на співчуття вибилось на нього. Надійку здивувало, що зі щоки щезла родимка. — Вибач, що довелось вдатись до такого засобу, але вже надто незговірливою ти виявилась.

— Стій, не підходь до мене! — Надійка відступила декілька кроків назад, аж до канапи. — Я кричатиму.

— Кричи собі на здоров’я! Навкруги ані живої душі, та вікна й стіни цього будинку звуконепроникні.

— Що тобі від мене треба? Хто ти?

— Зараз про все довідаєшся, — він зачинив двері, переплів на грудях руки й, перевалюючись з п'ят на пальці, запитав. — Скажи, тебе батьки застерігали не сідати в авто до незнайомих, не хизуватись у міні, не виставляти на показ інші дівоцькі зваби?

«Якийсь звихнений псих», — подумала Надійка, й, не озиваючись, глипала сторожко, мов загнане у кут звірятко.

— Ну, говори!

— Я і без батьків про це знаю.

— Тоді чого полізла до мене в машину?

— А з дурної голови. Звідки було знати, що під личинкою привабливого парубка маскується якийсь ненормальний. Псих, а, можливо, що й садист.

— Маєш! — він розплів руки. — Я тобі ще нічого не заподіяв, а ти вже обзиваєшся…

— Тоді ти янгол Божий.

— Не вгадала, — він знову, як у машині, нахабнувато-зверхньо засміявся. — Я бізнесмен.

— Полювання на невинних дівчат ти називаєш бізнесом?

— А ти що, й досі невинна?

— Уяви-но собі…

— Дивно, що в наш час трапляються ще такі реліквії… Однак не бійся, я на твою цноту не зазіхатиму. Я просто розберу тебе на запчастини.

— На що ти мене розбереш? — стенула плечима й це вийшло правдиво. — Які ще запчастини?

— Провінція! — видихнув Роман і сплеснув у долоні. — Ти що з неба звалилась? Хіба не чула, не знаєш, що зараз найходовіший товар, це людське серце, печінки, нирки, кров? Ось такий мій бізнес… Зараз з хвилю на хвилю під'їде бригада…

У роті знову сильно загірчило, нудотна хвиля підкотилася до горла, в очах помутніло, дівчина ступнула крок назад і заточилась на канапу….

6

Іллярій сів за кермо білої «Волги» з написом «Невідкладна допомога», викотився затіненою алейкою за ворота клініки й влився у густий потік авто, що широким руслом впадав у озеро міста, над яким, мов туман, висів рудуватий смоґ.

З першою жінкою у нього не було дітей. Одружившись вдруге, в сорок два роки, з молоденькою медсестрою, опинився на сьомому небі, коли Ада породила біленьке янголятко. Чи від надмірної радості, чи через вічні клопоти з розбудовою клініки, турботою про вчену кар’єру, Іллярій, як нині з жахом усвідомлює, допустився непоправної помилки, поклавши виховання сина на плечі вдвічі молодшої дружини.

Ада — сільська дівчина, що завдяки далекому родичеві, поступила й закінчила медичне училище, вийшла за нього — уже відомого професора — скоріше з меркантильного розрахунку аніж з любові. Однак, як це і досі ще притаманно більшій частині селянок, була йому вірною і всю нерозтрачену любов виливала на свого первістка, не обмежуючи в нічому.

Іллярій бачив, що хлопець росте лінивим, слабодухим, підлабузливим, і не раз казав собі, що не сьогодні-завтра візьметься за його виховання. Оте «сьогодні» затягнулось ось уже на двадцять літ…

Коли він уперше застав сина над новою витівкою, то ледь не позбувся дару мови. Правда, й до цього епізоду двічі зустрічав сина на заміській дачі у компанії вродливої, та чомусь завжди на смерть переляканої дівчини, й поставив собі за мету з’ясувати, що ж тут відбувається…

Раз, оголосивши за вечерею, що їде в одноденне відрядження, Іллярій у післяобідній порі, коли в Романа закінчувались пари, заховався на дачі в одній із кімнат, поряд з тимчасовим кабінетом, де вряди-годи надавав потерпілим допомогу, роблячи нескладні операції. Дочекавшись, коли Роман пройшов до кабінету з дівчиною, через деякий час переступив поріг й очманів. На канапі лежало знепритомніле дівча, поряд стояла накрита клейонкою кушетка, син стояв до дверей спиною і розкладав на низенькому столику хірургічні інструменти.

— Та-а-к, — протягнув Іллярій. Роман здригнувся і масивні нікельовані щипці з дзенькотом упали на піднос. Від різкого звуку дівча розплющило великі сльозаві очі й залупало ними, як сова на світлі.

— Ти-и? — зробив очі по яблуку Роман. — Ти у… у відрядженні.

— Візьмеш мене асистентом? — Іллярій уже опанував себе. — Що будемо оперувати? На що скаржишся, дитино?

Дівча не озивалось.

— По-твоєму, вже й пожартувати не можна! — стенув плечима син. — Ти тільки поглянь яка вона гарна у смертельному переляку…

— Гарна, гарна… Я знав… Я здогадувався… З цієї от миті я покладу цим дурощам край! Зрозумів? Для початку ти ж сьогодні поставиш машину в гараж, а ключі віддаси мені.

— Але тату…

— Не татай! Я надто довго панькався з тобою. Від нині моє слово для тебе закон! Лише вбивці бракувало на мою голову!

— Якого вбивці, що ти таке верзеш? Я ж тільки жартома полякати хотів.

— Від твоїх дебільних жартів і дорослий може врізати дуба!

Дівча, що злякано зиркало то на одного, то на другого й кліпало сльозавими очима, через силу звелося і сіло на канапі. Іллярій приглядівся: то було щось достоту досконале — пишногруде, широке в стегнах, з-під коротенького сарафанчика стриміли гарні, засмаглі до кавового полиску ноги.

«А має, сучий син, смак!» — щось на зразок гордощів прошмигнуло у професоровій голові.

— Тебе як звати? — запитав у спантеличеної дівчини, підсідаючи на канапу.

— С-соня, — шморгнула носом, як ото маленька тяжко скривджена дитина.

— Ти його знаєш?

— Нє-а… Він п-попросив показати, як п-проїхати на с-собачу виставку-у… — враз розридалась, на круглі щічки витекли два струмочки сліз, і вона тильними сторонами долонь розмазала їх по обличчі. — Я н-не хотіла… В-він так гарно просив…

— Ти де живеш?

— На С-східному…

— Він тобі нічого не заподіяв?

— Коли я побачила, що н-не туди їде, хотіла вистрибнути, а він чимось пшикнув і я лише т-тут отямилась…

— Тут він тобі нічого не зробив?

— Щ-ще н-ні… Приніс оте, — показала на стіл, де лежали хірургічні інструменти, -- й казав, що розбере на запчастини…

— Які ще запчастини?

— Вибере серце, п-печінки й п-продасть!

— І що далі?

— Я н-не пам'ятаю… Відкрила очі й п-побачила в-вас…

— Вважай, що ти під щасливою зіркою народилась, — зіронізував Роман. — Тепер доживеш до ста літ. І подякуй професору, а то вже завтра я рахував би бакси за продані твої нирки…

— Не слухай ти його. То — бовдур, експериментує над такими довірливим, як ти… Розвагу собі таку вигадав…

— Не експериментую, а виховую. Можна сказати за для подальшого їхнього життя стараюсь. Чи не так. Соню? Правда, ти вже більше ніколи-ніколи не сядеш у машину до незнайомого…

— Гаразд, вихователю. Забери інструменти й зготуй нам кави.

— Як самопочуття, дитино? — запитав професор, коли Роман вийшов, — голова не паморочитися, не млоїть?

— Ні. Тільки очі печуть…

— Зараз щось зарадимо… Зайди спочатку у ванну, вмий личко, причепурися. Тоді закропимо тобі очі, вип'ємо кави і я відвезу тебе додому. Гаразд?

— Умгу! — враз повеселішало дівча, звелось на ноги, обсмикнуло сарафанчик і пішло умиватися…

…Однак цей випадок не зійшов так гладко, як попередні. Соня виявилась не з лякливих і через кілька днів в обласній газеті «Свобода» з'явилась розповідь під інтригуючим заголовком: «Звідси ти живою не вийдеш…» На щастя, у замітці не згадувався, ані район дач, де це відбулося, ані професія Іллярія, до того ж сина було названо Жорою. Закінчувалась розповідь застереженням: «Дівчата! Бережіться чорного „Мерседесу“ й білявого молодика з перчинкою на правій щоці на прізвище Жора!»

7

Від чогось липкого, що холодило спину, Надійка знову прочумалась і розплющила очі. Оголена до пояса лежала, прив’язана впоперек грудей з притиснутими до тулуба руками на вузькому тапчані, покритому картатою цератою. Збоку на столику стояла велика емалева макітра точнісінько така, яку мати, коли вони ще жили в селі, виносила батькові для нутрощів щойно заколотого кабана. Поряд блистіли нікелем хірургічні інструменти.

Скільки разів бачила подібні жахливі сцени в кінобойовиках! Але одна річ переживати, сидячи перед телевізором, а інша лежати на холодній слизькій цераті й усвідомлювати, що дива, як у кіно не станеться. Ні звідки не вискочить детектив і не вирве її з пазурів мученицької смерті.

«Спочатку, мабуть, зґвалтує, опісля вб’є, а тоді й вибере для продажу серце, нирки, печінку. Решту, мабуть, запхає у целофановий мішок і закопає вночі десь в одному із ярів, що поорали схил, який вона бачила крізь заґратоване вікно» — думає дівчина.

За вікном світило сонце, а тут, у напівсутінках, готувався злочин кінця двадцятого сторіччя. Саме двадцятого! Бо лише в середині шістдесятих розум спромігся на пересадку людських органів. Тоді це сприйнялось, як славетний винахід, аби сьогодні стати трагедією для таких, як вона, й дохідним бізнесом для типів, як оцей, що з облесливою посмішкою пожирає очиськами її наготу.

— О! — запримітив, нарешті, що вона прочумалась й розклепала очі. — Ти, крім усього ще й супертьолка! Ходиш, як каже моя бабця, без стадника та майточків…

Надійка не озивається. Лежить нерухомо, наслуховуючи, як у зів’яле під дією газу тіло, від напливу люті, повертається пружність, вливається сила.

— Зараз, аби ти не брикалась, ми ще припнемо тебе за твої красиві ніжки. Прикро, що на них поки що нема попиту… Тоді розітнемо оцей акуратний животик, розколемо грудну клітку… — він закінчив робити з мотузки для білизни зашморг і спробував накинути, та дівчина підкулила ногу. Він підступився ближче з наміром заарканити другу, та дівчина враз випрямила підкулену ногу й з усієї сили врізала прямими пальцями у пах. Скрикнувши, Роман присів і схопився руками за низ живота. Надійка вдруге підкуливши обидві ноги, ще раз ударила ступнями прямо в обличчя. Хряснули темні окуляри, Роман заточився і, падаючи назадгузь, схопився за кінець простирадла. Прив'язка впоперек грудей послабла, сіпнувшись дівчина вислизнула з-під пута, скотилась з тапчана на протилежний бік, перекинувши столик з інструментами. На очі потрапили блискучі, з довгими ручками, масивні щипці, й коли Роман зловив її за ногу, тріснула ними по голові, схопила одежину й збігла східцями у простору прихожу. Ключ стирчав у замку й вона вільною пташкою випурхнула на волю.

На ґанку стала поквапливо вивертати шорти, коли помітила, як у прочинених воротах показалась морда білого автомобіля, з фарою наверху перекресленою червоним хрестом.

«Покупець! — зблиснуло в голові. — За товаром! А це вже, дівонько, не жарти!»

Наче підкинута батутом, кулькою скотилась східцями, і, як була голою, так і чкурнула впоперек городів до рятівного лісу.

8

Два тижні «Мерседес» простояв у гаражі. Обходився Роман і без батькових грошей.

Ада, мимохідь, кілька разів намагалась вивідати, що за кішка пробігла поміж ними, й переступила поріг домашнього кабінету, куди не наважувалась заходити, коли Іллярій працював.

— Іллярію! — Ада взяла дещо офіційний тон, як це робила завжди, коли була чимось стурбована й вагалась радитись з чоловіком чи ні. — Скажи, будь ласка, за що ти відібрав у Романа машину?

— А ти у нього запитай.

— Запитувала… Каже, що ти старий беземоційний вчений сухар, далекий від проблем, запитів та розваг сучасної молоді, до того ж не розумієш жартів.

— Навіть так! — звів угору рудуваті брови Іллярій й на обличчя вибилась глузлива посмішка. — А що ти думаєш про вченого сухаря?

— Гадаю, що ти справді, окрім проблем клініки й майбутніх виборів нічого навкруги не бачиш. І тут дитина має рацію.

— Дитина! — Іллярій вийшов з-за столу й підсунув Аді м'який фотель, запрошуючи сісти. — У його «дитячому» віці, я вже п'ять літ тяжко працював. Тулив докупи кожну копійку, аби мати змогу вчитись… Сучасна молодь! По-твоєму бігати на «тусовки», ковтати «колеса», «сідати на голку», грабувати на вулицях, обирати квартири, ґвалтувати, займатись «ромашкою», то ознака сучасності?

— Хіба наш син такий? — Ада сіла у запропонований стілець і мило надула губки.

— А який! Ти хоча знаєш, чим він живе, що його цікавить?… Хотів би я побачити, якою би виглядала ти, опинившись на місці тих нещасних, під час його «жартів».

— Що ти маєш на увазі. Які ще жарти? Скаже мені з вас хто, що насправді сталося?

— Гаразд, — професор перехилився через стіл, висунув шухляду, знайшов газетну вирізку й подав дружині. — На ось, прочитай.

— Що це?

— А ти читай, читай… Один заголовок чого тільки вартий!

— «Ти живою звідси не вийдеш» — прочитала Ада й стенула плечима. — Що ж тут такого? Я це читала. Звичайнісінький трюк газетярів перед передплатою… Це ж публікації з цієї самої серії, що хтось о дванадцятій годині купає ляльку у зачиненій ванній кімнаті, що марсіанки підстригаються у терноградівських перукарнях, а жінки вагітніють од тисячолітніх мумій… Ех, професоре, професоре… Невже ти віриш у такі небилиці?

— Хіба тут пишеться про марсіанок? Отой Жора, це твій син, а немолодий інтелігентний чоловік, що відвіз нещасну жертву його розваг у місто до самого під'їзду, твій найвірніший слуга — Іллярій Кандиба.

— Що ти мелеш?! — вигукнула Ада й почервоніла від грубого слова, що вихопилось мимохідь.

— Тому я й забрав «Мерседес», аби перестав заманювати дурненьких, не мав на чому відвозити їх на дачу й там «жартувати»… Ось такий «трюк»!

— Ходімо! — Ада рвучко звелася на ноги. — Ходімо поговоримо з ним…

Наступного дня, після сімейної наради-сварки, на якій син поклявся, що більше навіть і думати не буде про щось подібне, Іллярій повернув йому ключі.

Відтоді проминуло три місяці й от маєш! Щойно зателефонував Прокопович, давній приятель і сусід по дачі, котрий з настанням тепла жив тут безвиїзно до морозів, повідомив, що бачив Романа, який на руках заносив у будинок непритомну дівчину.

За містом, на дорозі, що вела у напрямку дач, руху майже не було. Вдалині зблиснула підкова річки, в такт машині, гойдалась зелена стіна лісу, на тлі якої замріли, мов іграшкові, казкові споруди дачного містечка, прозваного в народі «Дачний соціалізм», Іллярій вимкнув сирену й ще додав газу…

9

Нестор сидів у розтрубі грота, до підніжжя якого терлась вигнутим боком зміліла ріка, й старався уявити останні хвилини бою повстанців, серед яких був і його дідусь по материнській лінії.

Видані кимось — у кількох метрах від лазу, що вів у криївку на стовбурцеві молодого грабка майоріла червона хустина, котру добре було видно з протилежного боку, тоді ще повноводної ріки, де залягли емгебісти — партизани мужньо відбивались від цілої роти «стрибків».

На третій день безуспішних дій підігнали танк і почали длубати з гармати по виробленій самою природою у схилі стрімкої скелястої гори, криївці. Лупались і осувались разом з деревами великі уламки скелі, тріскався граніт, а повстанці не здавалися. Не допомагали обіцянки подарувати всім життя, не чіпати родин, а вже вивезених у Сибір повернути… Коли були розстріляні всі набої, повстанці відійшли у глибину катакомб, підірвавши за собою вхід…

Через тридцять років, внаслідок роботи часу та ріки, що підмивала стінку, вхід до печери відкрився і діти-пастухи знайшли п’ять скелетів з простреленими черепами.

Нестор заплющив очі. Скільки він так просидів не знає, але коли розплющив, то побачив перед собою у глибині криївки троє стомлених, з присмаленими обличчями, озброєних хлопців.

— Як, ви живі?

— Живі, Несторе, живі…

— А дідусь мій де?

— Він з Гаком пішов у розвідку.

— Як же ви уціліли?

— Ми не вмирущі, Несторе. Ми житимемо доти, поки наша ненька Україна не стане по-справжньому вільною….

— Але ми вже незалежні, маємо свій парламент, президента, обговорюємо проект Конституції…

— Це, Несторе, дим. Легенький повів вітру й все розвіється. А чи є Україна у ваших душах, у вашому серці? Чи багато з вас готові поповнити наші бойові загони? Га? Кажи, Несторе, кажи…

— Я без вагання стану у ваші ряди.

— А ще хто? Назви.

— Ще? — він на якусь хвилю задумався і зі страхом зрозумів, що назвати нікого. — Я зараз не можу когось назвати, але думаю, ще знайдуться щирі патріоти готові покласти своє життя в офіру Україні.

— А як оті з Руху, що бігали з прапорами й галасували де треба й не треба: «Слава Україні!»? Що з ними сталося? Відповідай, Несторе! Знову, як щурі позалазили у свої нірки, й висунуть звідти гострі мордочки, клянуть і проклинають Україну, зітхаючи задешевою ковбасою?… Чому ж і вас нічому не навчила історія? Ти не бентежся… Ми знаємо, в цьому немає твоєї вини. Через отих щурів ти й постраждав. Ми віримо, ти з нами, і ти живий, а наші груди тисне важке каміння, тому мусиш продовжити нашу справу…

— Так, звичайно. Я маю намір розквитатися з деякими рухівцями-коритниками…

— Ні, друже наш, це не вихід. Ти все почни заново.

— Заново? Але ж я одинокий, біла ворона серед чорних круків. І щось зрушити зараз, ой як важко…

— А нашому Степанові, Андрію, Тарасу гадаєш було легко? А нам стояти на смерть? Іди до молодих, до дітей, відроджуй славу соколів, бий у дзвони, буди національну свідомість…

У куточку, де сиділи хлопці-партизани, почало сіріти і їхні постаті стали розпливатися.

— Побратими, куди ж ви?

— Ми ще прийдемо до тебе, чуєш! Тільки не гний, а гори! Ступай сміливо на нашу стежку. Бий у набат, не давай спати, бо проспите, проїсте, проп'єте даровану вам Господом волю. Пам'ятай, Несторе!…

Видіння щезло. Нестор поглянув туди за ріку, де майже піввіку тому стояли загони більшовицької орди й длубали жменьку повстанців…

Зараз на цьому плато витягнулись ромбом, як танки перед атакою, дачі спливлих на піні відродження, перелицьованих, перефарбованих братів-демократів і подумалось, якби оті хлопці справді ожили й подивились на оці царські палати з барами, басейнами, шикарними лімузинами, то вжахнулися би. Невже проливали вони кров, віддавали молоді життя заради того, аби всілякі перевертні розкошували в палацах, бісилися з жиру, а ті, чия молодість пройшла в тундрі за колючим дротом, нишпорили нині на міських смітниках у пошуках поживи, чи скніли на мізерні сільські пенсії?

— Так. Я, звичайно, не Степан і не Андрій, — повертається Нестор до уявної розмови з партизанами, — та й зброя моя тільки слово! Але я буду, чуєте побратими, скільки вистарчить сили, нести ваш прапор, вашу самопожертву, вашу віру й довбатиму закам'янілі, порослі мохом серця… Чуєш, дідусю, прахом твоїм клянуся, що не відступлюсь…

10

Коли в очах згасли іскри, перестало дзвеніти у вухах, Роман вибіг надвір. Втікачки ніде не було, зате біля «Мерседесу» стояв батько й оглядав вм'ятини на правому боці машини.

«Тьху ти! Вже його чорт приніс! — скривився, як від зубного болю. — А казав зранку, що запарка, що ночувати доведеться у клініці… Стежить за мною чи що?»

Роман помацав себе за голову. У тому місці, по якому вдарила щипцями дівчина, волосся було мокре й липке.

«Розбила, зараза», — вилаявся подумки й поплентався у будинок.

На ґанку Іллярій підняв білі босоніжки й пішов за ним слідом. Окинув оком розгардіяш: перевернуту кушетку, простирадло, розкидані інструменти, і здогадався, що на цей раз, як мовиться, натрапила коса на камінь.

— Де вона? — запитав у Романа, що стояв перед дзеркалом, розгортав пальцями волосся і намірявся прикласти змочений йодом тампон.

— Хто? — процідив крізь стиснуті зуби.

— Ось ця! — поклав на стіл босоніжки.

— Про кого ти говориш? — продовжує грати вар'ята.

— Що, відбило пам’ять? — зронив іронічно-насмішкувато. — Ота, що ти на руках сюди приніс.

«Таки стежить!» — зрозумів, що упиратися надалі марне.

— Втекла! — процідив крізь зуби. — Врізала, шельма, поміж роги й драпонула.

— Так тобі, клятвовідступнику, й треба! Може хоч це тебе спам'ятає.

— Вай-вай, в ай, — завайвайкав Роман, приклавши до розбитого місця тампон.

— Ану покажи оту дурну. Може шви доведеться накласти? — Іллярій відняв з тампоном руку, поглянув на голову — невеличкий розтин шкіри червонів, як у негра губи. — Доки вийдеш, загоїться…

— Звідки вийду?

— Це її босоніжки? — уникнув відповіді.

— А що мої? Звідки я вийду?

— З в'язниці.

— Якої в'язниці?

— Звичайнісінької, з ґратами! А я навіть пальцем не поворушу. Ти як собі гадаєш, що доки буду з тобою свої печінки їсти? В мене нема роботи, аби кидати все й комітьголов мчатись стільки миль? Скажи мені, доки це триватиме? — Іллярій підійшов до вікна й поглянув униз на городи. — І що ти зробив з машини?

— То вона… Учепилась у патли, заледве у прірву не злетіли.

— Був би чистий спокій.

— Тату, що ти таке кажеш! Спам’ятайся! Я, твій коханий син, єдиний нащадок, справді міг розбитися, — притримуючи рукою тампон усміхається Роман…

— Кажу, бо досить з мене твоїх вибриків, коханий мій сину, — не залишається у боргу Іллярій. — Втямиш ти це коли-небудь? Щоб допомогти тобі це зрозуміти, я завтра продам «Мерседес», я задарма його віддам, але твої дебільні ігри припиню. Чуєш, припиню!

— А як же з в'язницею? — далі іронізує Роман.

— Ще попасталакай, то я сам зателефоную у міліцію.

— Цікаво, що ж ти скажеш? Де свідки, речові докази, де сама потерпіла? Ото ж заспокойся, негативні емоції прискорюють процес омертвіння тканин, тобто старіння, і тобі, як медику, це відомо…

— Будь спокійний, є, і свідки, й речові докази, — він підняв з підлоги босоніжки. — А потерпіла? Вона вже можливо сидить у міліції й пише заяву.

— На кого? На білявого Жору з перчинкою на правій щоці? — засміявся Роман.

— Та вона рада-радісінька, що втекла, й зараз впирає уже десь під своїми Триболями.

— Що-о? Тебе вже аж туди занесло?

— У цьому місті жодної не заманиш у машину, а провінція газет не питає…

— Скільки їй літ?

— Сімнадцять, учиться в училищі культури, звати Надійка… Ти не думай, ми з нею нормально знайомились, до речі народжена під знаком Козерога… Ну, що, задоволений?

— Повністю. Кажеш під знаком Козерога? — Іллярій поставив на ніжки перевернуту кушетку, почав збирати розкидані інструменти.

Незважаючи на атеїстичну освіту, на свій фах, він вірив астрологам. А почав вірити десь зо два десятки літ тому, коли сільський дядько-планетник наврочив, що в нього буде інша дружина, він стане відомим і проживе до сто літ. Майже все це збулося, і до ста літ мабуть доживе, якщо оцей нащадок не зведе скоріше у могилу. Ада — також народжена під знаком Козерога, натура цільна, вперта, наполеглива, завжди досягає того, чого прагне. Ото ж жінкам, Іллярій був твердо у цьому переконаний, народженим під цим знаком, краще пальця до рота не класти.

— Тоді вона не піде у міліцію.

— На маєш! — Роман забрав від голови руку з тампоном і різко обернувся до батька. — Сам щойно лякав, що вона вже дає свідчення, а тепер «не піде». Дивна у тебе логіка.

— Тільки затям, цього вона тобі не подарує! Згадаєш колись мої слова.

— Таке зморозиш! Де Тернопіль, а де Самбір.

— А Самбір тут до чого?

— Вона родом звітам… До речі. Її батько відома там людина — редактор молодіжної газети.

— Не журися. Вона тебе і звітам дістане, і відплатить.

— Ще мені один оракул винайшовся, — самовпевнено розсміявся Роман.

— Сміється той… А зараз, візьми тацю й віднеси інструменти на місце, одягнися і віджени «швидку» в клініку.

— А ти? — Роман узяв босоніжки й загорнув у газету.

— Поклади їх у своїй кімнаті, нехай нагадують, що на тебе жде попереду.

— Авжеж! Я їх викину з моста у річку.

— Знищуєш докази? — іронізує Іллярій. — Попри своє фраєрство, ти таки страшенний боягуз.

— Боягуз, не боягуз, але на всяк випадок…

— На всяк випадок, треба думати про наслідки….

— Я більше не буду. Чесне піонерське.

— Гаразд — їдь уже.

— А ти?

— То вже не твій клопіт.

— Що ж, хто шукає, той знаходить! — Роман узяв з рук батька ключі від запалення. — А щоб не переплутав з іншою, запам'ятай: зодягнута в жовту футболку з білою ружею, темно-сині, зі френзелями, шорти, — і вже сідаючи у машину помахав згортком, — І боса! Успіхів…

11

Нараз Нестор завважує, як з-за високої зеленої стіни кукурудзи вискакує, якась потороча й щодуху мчить до лісу, відділеного від городів дачників нешироким ярком. Навів фоторушницю і спіймав у фокус: то бігла, вимахуючи одежиною, молода жінка чи дівчина.

— Гм! — гмикнув про себе. Пора була надвечірня, місцина безлюдна, однак це не означає, що можна гасати городами роздягнутою. Правда, подейкують, що в районі цих дач, час від часу відбуваються відьомські шабаші й берегами річки табунами бродять голі чоловіки та жінки.

«Між іншим, відьмочка нівроку собі, — посміхнувся Нестор, тримаючи бігунку у фокусі телеоб'єктива, раз за разом натискуючи курок затвора. — Зрештою, якщо вона утікає, тоді чому ніхто за нею не біжить? Якщо мчить до річки купатися, то чому летить, як чмелена? Ні, тут щось не так. Чи не видерлась, бідолаха, з лабет якої компанії?» Перевів об'єктив фоторушниці на подвір'я крайньої від лісу дачі. Там стояла чорна іномарка й машина швидкої медичної допомоги. На ґанку, тримаючись за голову, стовбичив дженджуристий молодик, а від білої «Волги» з червоним хрестом на фарі до нього наближався літній сивий чоловік.

— Цікаво, якщо втікає від них, тоді чому ж ніхто за нею не біжить? — промимрив Нестор, клацаючи затвором фоторушниці. — Ага, ось і в хату пішли, значить не від них. Тоді від кого?

Він пошарив телеоб'єктивом, як підзорною трубою, по сусідніх подвір'ях, але ніде не було ані душі. Лише в кінці вулиці, зводячи третій поверх казкового теремка ще для одного «бідняка», працювали мулярі.

— Постій, а чому ти вирішив, що вона від когось утікає? Може то в неї примха така, чи п'яна? А, може, яка з кляштору втекла, й тепер гасає околицями дач? У наш час усе можливе…

Знову пошукав втікачку, що вже добігала ліска. Ось вона з розбігу стрибнула через неширокий яр, та, не долетівши до протилежного берега усього кілька сантиметрів, упала на зелену купину, й, охопивши її руками, сповзла разом з нею у провалля…

Нестор вибрався з криївки, зійшов крутим схилом униз і подався до яру. Заглянувши у глибоку, вузьку розколину, побачив розпластану хрестом, нерухому постать. Зробивши кілька фотознімків, спустився, притримуючись до гілки кущів та дерев, на дно яру й обережно відвернув бідолаху. В лице, випуклі перса, уп'ялися гострі камінчики гальки, грудочки землі, гілочки хвої, та й усе тіло було у подряпинах та синяках.

«Господи, та це ж ще дитина! — ставши на коліно, приклав два пальці до шиї: пульс прослуховувався чітко й ритмічно. — Жива! А могла і на смерть розбитись, впавши з такої висоти!»

Узяв непритомну на руки, вийшов на невеличку галявину і обережно поклав у м'яку шовкову траву, що стелилась зеленим килимком, обабіч джерельного струмочка. Зняв з себе сорочку, стер з обличчя, гострих персів прилипле сміття і прикрив наготу. Зачерпнув зі струмочка, що витікав з-під великого валуна, оброслого знизу рудим мохом й з блискучою, як у волоського горіха, маківкою, повні жмені холодного кришталю і хлюпнув на лице. Дівчина розкліпила сльозаві очі. Якусь хвилю незмигно дивилась у синю стрічечку неба, що накривала зверху оцю вузеньку ущелину, а тоді прошепотіла примерклими вустами:

— Де я? Що зі мною?

— Все гаразд, мила моя… Все добре, дитино!

— Ой, хто ти? — вона інстинктивно прикрила долонями груди та, відчувши під руками полотно, здивовано подивилась на чоловічу сорочку.

— Не бійся! Тепер уже нічого не бійся.

Дівчина враз зашикала, з очей потекли сльози і ярком розлилося ридання.

— А Боже мій! — видихнув Нестор. — Ну перестань, маленька, не плач. Чуєш? Все уже гаразд. Ти в повній безпеці.

Та ці слова лише посилили ридання, вона стягнула з грудей сорочку й стала витирати сльози, що текли, мов два джерельця відкрилось.

— М-мій одяг де?

— Онде, висить на схилі. Ось, зажди, я зараз, — він видряпався прямовисним схилом до порослого мохом пенька, на якому, зачепившись за зламану гілку, теліпалась її одежина. Від неї неприємно тхнуло чимось давно забутим, однак Нестор не придав цьому значення. — А тепер давай помаленьку одягнемося. Ось так… Добре… Тебе як звати?

— Над-дя, — схлипнула.

— Ну ось ми й одяглись. Скажи, тобі ніщо не болить? Ні? Тоді ти герой! Головне, що кісточки усі цілі, а подряпини й синяки зійдуть, як сніг весною. Та все ж давай, спробуємо зараз устати, — він допоміг звестися на ноги.

— Ой! — ступнувши крок, скрикнула Надя і знову сіла.

— Що-о?

— Нога…

Лише тепер Нестор запримітив, що ліва нога почала набрякати в котику.

«Вивих, чи перелом?» — запитав сам у себе, став навколішки і почав обережно промацувати ушкоджене місце.

Дівчина, зціпивши зуби, перестала схлипувати й дивилась на його пальці, що переминали кісточки стопи.

— Так… Добре… Отуг також добре, — мурмотів собі під ніс, радий, що немає перелому лише вивих. — Ану, Надю, приляж на спину. Так… Розслабся… Прекрасно… Тут болить? Ні. А тут?

— Ой!

— Болить? Воно й повинно боліти. Так, маленька, так. Молодчина. Ще трішечки потерпи…

Він вправним і точним рухом шарпонув за ступню, відчув, як хряснув і став на місце суглоб. Дзвінке дівоче «йой-йой» жайвором злетіло угору й відлунило у лісі.

— От і все! Можеш сісти.

— Спасибі, — прошепотіла обезкровленими губами.

— Ти під щасливою зіркою народилась! Упасти з такої висоти, й відбутися лише вивихом ноги та подряпинами.

— Звідки я впала?

— Ти що, нічого не пам'ятаєш?

— Ні-і…

— Он звітам, — Нестор показав пальцем угору, де майже на десятиметровій висоті, виноградними лозинами звисали залишки коріння вирваного куща, з яким вона, мов з гальмівним парашутом, щасливо зсунулась униз на дно ущелини.

Дівчина з недовірою поглянула у височінь, і враз очі помутніли й смертельна білизна стала вибиватись на обличчя.

— Дитино, що ще з тобою? — з тривогою запитав Нестор.

— Зле мені… Голова паморочиться… Нудить…

— З чого б це?

— Від газу… Пшикнув на мене ненормальний «черемхою».

«Черемха»! Ось звідки отой неприємний і такий знайомий запах йшов від її одежини, — враз пригадав Нестор, навіть не подивувавшись звідки незнайомка знає назву цього паралітичного газу, і наказав:

— Ану роздягайся!

— Нащо? — усміхнулася понад силу.

— Подобаєшся ти мені дуже оголена.

— Невже? — спромоглася на більш веселіший жарт. На лице почала вибиватись рожевість, щезла білизна губ, навіть очі, й ті, начебто менше сльозились.

— Роздягайся швидше. Газ просочився у тканину, й тому тебе нудить.

Він розв'язав рюкзак, вийняв нову майку, котру купив у місті для себе.

— На ось, одягни, — подав дівчині, а сам відвернувся. Надійка одягнула майку, що з-за своєї новизни тісно, немов друга шкіра, прилипла до тіла, різко випинаючи усі дівоцькі зваби.

— Новий фасон сукні, — усміхнулась. Кризовий стан минав і у голосі прорізались бадьорі нотки, оживали сльозаві очі.

— Ну, що тобі вже краще. Еге ж? — окинув не хтивим оком гнучку постать. Дівчина справді була прекрасною у цьому дивному вбранні, на тлі зеленої оксамитки долинки, з дзюркотливим струмочком.

— Ти диво, ти досконалий витвір природи… Е-е, ти куди ото? Ану сядь мені зараз! — наказав дивові природи, що злегка накульгуючи намірилось кудись іти.

Вона слухняно сіла. Нестор вийняв з рюкзака, куплені для Софійки, бинти.

— Давай сюди ногу.

— Тебе як звати? — ожилим голосом запитала дівчина, коли Нестор, як цього навчила баба Софійка, туго перебинтував ногу.

— Нестор…

— Літописець?

— Сучасності… А от тепер устань, спробуй іти. Ще кілька кроків… Болить?

— Ані крапелиночки.

— Побалакай мені.

— Ну, трішечки…

— Добре. Через два-три дні зможеш навіть танцювати. А, між іншим, ноги в тебе гарні…

— У мене все класне, — перебила, не давши докінчити думки, — постава, колір очей, стегна, груди… Хіба ти цього не завважив? Це ж стандарт красуні: 90x60x90.

— Ти часом не професійна танцівниця?

— Ні, але моя майбутня професія зв'язана з мистецтвом.

— Досить, перестань вже ходити. На ось, тримай, — він подав їй рюкзак. — Натягай на себе.

Коли дівчина, нічогісінько не розуміючи, слухняно виконала його команду, він, повернувшись до неї спиною, присів і наказав.

— А тепер сідай мені на плечі!

— Несторе, та ти що! Я піду… Мені зовсім не боляче.

— Кому кажу сідай! Вона піде… А опісля що, до самої смерті кульгатимеш? Забирайся на спину й ні слова більше. Поки ногу не огляне одна людина, я не дам тобі на неї наступати…

— Хто ця людина?

— Незабаром побачиш. Знаменита цілителька. А зараз — марш на спину!

Коли Надійка, обнявши за шию, вмістилась на широких плечах, він побрів поздовж потічка до виходу з яру.

— Побиту небитий несе, — засміялась дівчина.

— Чого тішишся?

— Згадалася давня казочка про вовка та лисицю.

— Ти лисиця?

— Я — Козеріг.

Вийшли на освітлену галявину, де три чепурних берізки, мов три сестри, підбігли до самої води, й застигли, зачудовані власною вродою, віддзеркаленою у плесі.

Тут, на мілководді, здавалося, що у річці плине не вода, а темнувато-зеленава маса, що чимраз густішала у тіні протилежного стрімкого берега, вкритого мішаним лісом, у верховітті якого вже розливались перші барви надвечірньої зорі.

— Несторе, постій!

— Що таке?

— Поглянь-но туди, на середину річки. Бачиш?

— Що?

— Босоніжки пливуть… Мої босоніжки. Вилови їх…

Нестор усміхнувся. Він чомусь зовсім забув про те, що дівчина мусила би мати якесь взуття, і навіть ні разу про це не подумав. Ні тоді, коли вона бігла, ні тоді, коли одягав, ані тепер, коли звалив собі її на плечі. Він обережно, як найцінніший скарб, опустив дівчину на землю, а тоді роззувся і, закотивши штанки, побрів по мілководдю.

— Ти часом, їсти не хочеш? — запитав, повісивши босоніжки на зламану гілку берези, аби стекла вода.

Аж тепер, після його запитання, після усіх перипетій нинішнього шаленого дня, дівчина враз відчула страшенний напад голоду.

— Вола з'їм!

Нестор вийняв з рюкзака заготовлений Сонею полуденок: окраєць свіжого житнього хліба, кілька помідор, грудочку жовтого, як віск, масла, шматок домашньої ковбаси, від яких повіяло запахами дитинства, тою порою, коли вони ще жили у селі, й щось щемке заворушилось у грудях.

— Спасибі, Несторе!

— За що? — дивується хлопець, подаючи дівчині намащену маслом байду хліба з кружечками ковбаси та помідори.

— За райський обід! Він так багато мені нагадує…

— На ось, ковтни, — видобувши з рюкзака, подає Нестор пласку пляшечку, настояного на всякому зіллі, пахучого лікеру, якого готувала за давнім рецептом баба Софійка.

— Що це? — з-під довгих темрявих брів лукаво зоріють карі очі, до яких уже повертається їхній природній блиск, що був притлумлений газом.

— Еліксир кохання.

— Тоді за наше з тобою вірне і не зрадливе кохання! — зробила кілька невеличких ковтків, повернула хлопцеві пляшечку. — Амвросія з нектаром!

— А тепер розповідай, — коли дівчина, вгамувала першу хвилю голоду, запропонував Нестор, зрозумівши, що вона вийшла з депресивного стану, повністю оговталась і стала сама собою: гострослова, дотепна, життєрадісна.

— Про що? — лукавить.

— Хто ти, і що ото за крос?

— Це називається біг по перетятій місцевості.

— Готуєшся до змагань?

— Угадав, маю намір узяти участь у наступних олімпійських іграх і тренуюсь.

— Чому без одежі?

— Бачиш, літописцю, у Стародавній Греції усі атлети виступали на іграх тільки голими. Ти цього не знав?

— Знав. А ти що, збираєшся повернути цей звичай?

— Хіба це погано? Гармонія душі й тіла! Стародавні греки знали в тому толк.

— Що то за особи маячіли на місці твого старту?

— Там? — вона кивнула головою у напрямку дачного поселення.

— Еге ж. Один молодий, дженджуристий, а другий старий і сивий.

— То мої тренер і масажист.

— Від кого ж ти стартувала? Від масажиста, еге ж?

— Від нього, клятого. Надумав промасажувати не ті місця.

— Ти з ним близько знайома?

— Вперше бачу! — посерйознішала. — Ти, віриш, я навіть не знаю, куди він мене завіз і що то за місцевість, де ми знаходимося.

— На березі річки Серет, неподалік відомого, як і в давній так і в теперішній історії, містечка Будзанів.

— Будзанів? Отого самого із знаменитим на всю Україну кляштором, де тримають божевільних?

— Того самого.

Нараз Надійка весело розсміялась, з очей знову потекли сльози, але сльози чисті, сльози радості.

— Чого б це я? — стенув плечима хлопець, не розуміючи такого раптового нападу сміху.

— Уявляю собі, що ти подумав, коли вгледів мене, коли я безтямно летіла, не розбираючи дороги. Певно подумав собі, що то якась божевільна втекла з кляштору?

— Каюсь, грішний. Хоча спершу подумав, що то якась, чи не під мухою, дачниця біжить до річки купатися, та, коли на подвір'ї дачі побачив машину швидкої допомоги, то подумав й про це.

— Ти сфотографував отих двох?

— Клацнув на всяк випадок кілька разів.

— А мене?

— Каюсь, грішний. І коли ти бігла городами й отут у яру. Страхувався, адже не був певен чи ти жива, чи вбилась упавши з такої висоти.

— Не кайся. Я до подібних фотографувань звикла.

— Ти фотомодель?

— Ні. Хоча був у житті такий епізод, коли мене фотографували в різних позах, і зі всіх сторін. Скажи, ти мені фотографії отих типів подаруєш?

— Звичайно, завтра ж їх матимеш… Ну, що дав Бог сить? — цікавиться хлопець, зауваживши, що дівчина вже перестала їсти. — На ось, попий, — подав термос ще з одним трав’яним напоєм.

— Спасибі за ситий обід, за смачні напої… Хтось надто піклується про твій шлунок. Ти одружений?

— Ні… А з моїм піклувальником ти познайомишся, як прийдемо додому.

— Додому?

— Еге ж, до мого дому. Так що залазь на свого рикшу й поїхали.

— Ще далеко?

— Ні. Приблизно чотири кілометри.

— Не стомишся стільки мене нести?

— Ні.

— Я ж тебе милая, аж до хатиноньки… — низьким контральто проспівала дівчина, закидаючи собі на спину рюкзак.

— Гм! — гмикнув хлопець, припустившись думки, що випадок знову подарував йому зустріч з неординарною особистістю, котра чимось причетна до мистецтва. — Співачка, танцівниця? А може одне і друге?

— Що таке, Несторе?

— Нічого, дитинко. Скажи, а тебе ніхто не шукатиме?

— У крайньому випадку до дванадцятої години у понеділок за мене навіть ніхто не згадає.

— Чому лише до дванадцятої?

— До другої пари уроків.

— То ти учениця?

— Студентка Триболівського училища культури. Винаймаю з подругами в однієї симпатичної бабусі кімнату, й подруги мене не шукатимуть, бо гадатимуть, що я поїхала додому.

— То ти, навіть, не Триболівська?

— Ні. Я дівчина з Самборова. З отого самого, про який співають на весіллях. Чув?

«Сидить дівка на вікні, виставивши дві нозі й видно, й стидно, як холєра…»

— І на кого ж ти вчишся? Не на завклубом, часом? — запитав з острахом.

— Ні. А чому це тебе так лякає?

— Був у цій шкурі понад десять літ…

— То ти такий старий?

— Двадцять вісім літ топчу ряст.

— Несторе, невже?! — дівчина зашарілась і опустила очі. — Будь ласка, вибач… Мені слід говорити тобі «ви».

— Щось розбалакалась надто.

— Це певно переляк, душевний біль з мене виходить. А вчуся на бібліотекаря.

— Теж не з медом… Та гаразд, сідай уже, а то ми до смерку звідси не виберемося.

— Що отам за містечко? — запитала Надійка, коли вони стежиною, що петляла впоперек схилу гори, вибрались на маківку, і їхнім очам відкрилась широка панорама лісів, звивиста змійка річки, що блистіла золотою тасьмою на тлі згуслої зелені лук, плато, на якому мов би якийсь чарівник наскладав іграшкових, з гостроверхими дахами, небаченої краси, теремків.

— «Дачний соціалізм» — виселок, у якому колись спочивала від праведних звитяжних трудів партійна номенклатуpa, а нині тут бідують брати-демократи: начальник міліції, начальник СБУ, голови, представники й решта перших, других, третіх осіб області, їхні поми й зами, рекетири, бізнесмени, словом, бідняки…

— А отой, на самому краю плато, під червоною черепицею, є чий будинок?

— Звідки ти стартувала? Ця дача, здається мені, належить одному медичному світилу. Прийдемо, я тобі точно скажу, зараз боюся помилитись.

— Несторе, ти не стомився? — питає дівчина, коли вийшли на узлісся і ген, за широким ланом, що підковою увігнався у масив лісу й котив золотисту хвилю дозріваючого зела, замайоріли шпичасті осокори, заблистіла баня невеличкої церквиці.

— Вже недалеко. Он уже і наш хутір мріє вдалині.

— У мене ноги терпнуть.

— Тоді відпочинемо, — він опустив дівчину на землю. Вона зробила кілька кроків і зиркнула з ока на хлопця.

— Ти, я бачу, вперта.

— Козеріг.

— Перестань ходити, коли не хочеш скалічити.

— Невже це так справді серйозно?

— Не знаю. Остаточний вердикт винесе баба.

— І я буду твоєю полонянкою? Ти хочеш цього?

— Багато будеш балакати, то я ще сьогодні відправлю тебе до Триболі.

— На спині?

— Пневмопоштою.

— Я буду ґречна.

— Тоді перестань ходити й негайно сядь.

— Добре, добре, буркун, — дівчина перестає ходити. Хлопець лягає горічерева у м'яку, шовковисту прохолоду й дивиться у синє-пресинє небо, що вже починає гуснути.

— Несторе, — через якусь хвилю порушує мовчанку дівчина.

— Чого тобі ще?

— Розкажи мені про себе. Хто ти?

— Казав уже. Літописець.

— А прізвище?

— І. Грек.

— Що? Часом не той І. Грек, що пише у газетах?

— Кажу ж тобі — літописець…

— Ну й деньок сьогодні!

— День, як день…

— Для тебе. А для мене? Ти не повіриш, але мене збиралися розібрати, як казав отой пень, «на запчастини», а серце й нирки продати…

Нестор усміхнувся. Це помітила дівчина, й в куточках уст угніздилася образа.

— Що ж тут смішного?

— Знайома побрехенька… Ото йдеш ти вулицею, враз біля тебе зупиняється чорний «Мерседес» і симпатичний, з перчинкою на правій щоці дженджик, запитує як проїхати на виставку собак, ти пояснюєш. Він не розуміє… Просить показати. Ти сідаєш у авто, він завозить тебе на дачу, й там урочисто повідомляє, що ти живою звідси не вийдеш… Намилувавшись твоїм переляком, відвозить тебе назад до міста, узявши слово, що ти нікому ні слова не пророниш, бо інакше…

— Звідки ти про це знаєш?

— Розповіла якась Соня в обласній газеті… Виходить, що це правда, тільки тепер цей тип подався у райцентри ловити наївних провінціалок.

— То ти маєш мене за провінціалку?

— Тоді чого попалась на гачок?

— Сама не знаю…

— Його звати Жора?

— Мені казав, що Роман.

— Мабуть, кожній жертві він представляється інакше.

— Тільки на цей раз жертва він, і якби не газ, то пам'ятав би мене поки світу й сонця. Але ще не вечір… Ти вичисли мені, хто ж він насправді.

— Тут нічого вичисляти, в області одне медичне світило — Іллярій Кандиба. Я мав ще там, у лісі, коли побачив на подвір’ї дачі чорний «Мерседес» і машину швидкої допомоги, зразу про все здогадатися… Як ноги, вже відтерпли?

— Вже.

— Тоді пора рушати.

— Пора мій добрий Росинанте…

— І що воно за день сьогодні? — вже на плечах у парубка тішиться дівчина.

— Тридцять друге червня. День, коли з людьми відбуваються найнеймовірніші пригоди.

— І що з тобою теж трапилася сьогодні пригода?

— Хіба ні? Хіба мала ото пригода сидить у мене на плечах?

— Спасибі тобі за все! — прошепотіла біля вуха, притулившись ніжним личком до його шорсткої щоки…

Смеркало. Згасав над лісами багрянець вечірньої зорі, в його відблисках жевріли шибки другого поверху Несторової оселі. З невидимої кошари, на простори небесних степів, викотились срібні вівці й розбрелися у згуслій блакитнаві. Над темними хвилями лісів, що стікали до овиду, казковим драконом зависла одинока хмаринка й роззявила підрожевлену зсередини пащу.

— От ми і вдома! — Нестор зняв з плечей ношу, відчинив до веранди двері й кивнув на плетене з лози крісло-гойдалку. — Посидь, а я пошукаю нашу цілительку.

Збіг східцями на вкрите густим споришем подвір'я, заглянув до хліва, до стодільчини, до пропахлої травами комірчини — святая святих баби Софійки — і стенув плечима.

— Бабо, агов! — гукнув у вечірню стуму. — Де ви запропастились?

— Чого галасуєш, як дзвін на каланчі? — поряд з парубком з тіняви саду виокремилась щупленька постать, тримаючи в руках невеличке відерце з молодою картоплею.

— Маєте пацієнтку.

— Що в неї?

— Вивих у лівому котику.

— Вправив?

— Розуміється, — забрав у баби відро. — Там у веранді, погляньте, а я зателефоную давньому приятелю…

— Вже? Ще навіть двох діб не побув на волі, а знову пхаєш голову в петлю? — дорікнула баба й пошкандибала до кухні мити руки.

12

Дарма Іллярій до темної ночі їздив туди й назад повз усі стежини, які, мов притоки до річки, вливались у русло єдиної дороги, котра сполучає цей затишний куточок з навколишнім світом, — дівчиська ніде не було.

— Та не виросли ж у неї крила! — почав нервувати професор, востаннє проїжджаючи мимо всіх стежинок безлюдного павільйончика автобусної зупинки. — А може впала у провалля і розбилася? Чи утопилась? А чи добралась до Триболі й сидить зараз у міліції?

«І кого твоя міліція шукатиме? — спливла іронічно-нахабна посмішка. — Симпатичного білявого молодика з перчинкою на правій щоці?»

— Хіба там такі бевзі, що не здогадаються знайти власника крайньої від лісу дачі? А чи візьмуть у машину й поїдуть оглянути місце злочину?

Вдома він промчався мимо здивованої дружини, й, мов загнаний у клітку звір, ходив з кутка в куток кабінету, намагаючись упорядкувати свої думки.

— Іллярію, що трапилось? — у кабінет, не питаючи дозволу, зайшла Ада. — Ти знову сам не свій…

— Спитай у свого чада? — гаркнув.

— Нашого… — ледь прошепотіла Ада, приголомшена такою грубістю чоловіка.

— Нашого, нашого, грім би його побив!

— Пхе, пане професоре! — видихнула Ада з сарказмом. Повіки й тремтіли, з-під них стрілами вилітало обурення, гнів, роздратування і тривога. — Що він знову витворив?

— А на що він більше здатний! Може до навчання? Тягне на червоний? Та не будь він моїм, ба нашим, сином, його давно витурили б з інституту!

— Та що сталося?! — спалахнула й аж ніжкою притупнула через Іллярові недомовки.

— Що, що! Знову заманив якесь дівча, притруїв газом, завіз на дачу…

— Зґвалтував?

— Не знаю… Мабуть ні… На цей раз попалось якесь не з полохливих, тріснуло щипцями по голові й голе втекло у ліс.

— Голе-е?

— Голе, голе! — передражнив дружину. — Він, коли вони непритомніють, роздягає, прив'язує до кушетки, а, коли очумають, тицяє під ніс хірургічні інструменти, погрожує вирізати серце, печінки й продати… Жартики вигадав! Скажи, ти б витримала таке? Не вмерла би-від страху? А він цього не розуміє! Не розуміє, що серце у котрої бідолахи може не витримати, — Іллярій тремтячими — старість не радість — пальцями узяв зі столу цигарки, клацнув запальничкою і глибоко затягнувся…

— І-і потім що?

— Звідки я знаю, — розвів руками, й від запаленої цигарки потягнувся сивий слід, утворивши довкола його голови овал, немовби заточивши її у рамку.

Наступила гнітюча пауза. Іллярій поволі заспокоювався. Ада стояла розгублена посеред кабінету й лише лупала наповненими слізьми очима.

— Зразу побігти за нею не здогадався, а опісля було вже пізно… До темної ночі їздив по усіх дорогах, як у воду канула…

— Що могло з нею статися?

— Я що Бог? Може впала в урвище й розбилася, може утопилася, а може сидить у міліції і дає свідчення…

— Зателефонуй Петру Платоновичу, нехай зв'яжеться з райвідділом у Триболях…

— Недарма кажуть, що в жінки розуму, як у горобця! — нервово засміявся Іллярій. — А що, коли вона в міліцію не зверталась? А що, коли справді втопилась, чи розбилась? Думаєш що-небудь своєю макітрою? Через день-два знайдуть труп і згадають про мій дзвінок. Ти хочеш мати у хаті вбивцю й співучасника? — він знову заводився.

Такого грубого Іллярія Ада ще не знала. Все було — злети й падіння, сварки й примирення, але щоб чоловік повністю втратив самовладання і гаркотів на неї, як розлючений собака, ще не було. Безпомічна, беззахисна, приголомшена вона хоча й «гороб'ячими» мізками, але розуміла, що потрібно щось робити, шукати вихід, але не ціною її приниження… Через що вона мусить ковтати незаслужені образи? Через якесь нерозумне дівчисько, скоріше всього — шльондру? Цнотливі дівчата не лізтимуть у машину до невідомих…

— Іллярію, заспокойся, — сказала примирливо, проковтнувши гірку пілюлю цілого букету образ. — Може, ще все владнається.

— Як?

— Само по собі… Не дарма ж кажуть, що ранок мудріший, як вечір.

— Можливо маєш рацію, — сказав примирливо й згасив у попільничці недопалок. — А все це через твої потурання… Слід було змалечку за найменшу провину, за непослух шмагати, шмагати так, щоб аж шкура лущилась! Тоді би розумів, що значить «можна», а що «ні»… Та клянусь усіма святими, якщо все щасливо і на цей раз обернеться, візьмуся за нього! За вас обох! А машину завтра продам! Ні — задарма віддам! — новий приплив злості знову почав розпирати груди, в яких клекотіло й пекло. Він заледве стримувався, дивлячись на знічену дружину, котра все ще стояла посеред кабінету ні в сих ні в тих, й стримувався, аби не вибухнути брудною лайкою! — 3 мене досить! На носі нові вибори, відкриття клініки й лише цього мені бракує…

— Де Роман зараз?

— Мене питаєш? У якомусь кафе, серед таких бевзів, як сам, або й у «Зоні ризику»…

Несподівано голосно, як набат, задзеленчав телефон. Ада здригнулась, поглянула на зблідлого професора, підійшла до столу й зняла трубку.

— Так. А ви хто? Зацікавлена сторона? Чия? Професорова… Нічого не розумію… Даю слухавку.

— Пане професоре? — загучав у трубці приємний голос. — Доброго вам вечора. Як самопочуття? Погане, еге ж? Співчуваю…

— Хто ви?

— Давній-давній знайомий. Правда, заочний. Але справи складаються так, що доведеться познайомитись ближче. Є така потреба.

— У кого?

— У вас, професоре.

— Що вам від мене потрібно? — Іллярій якимось внутрішнім відчуттям збагнув, що там, на кінці дроту, його порятунок, але намагався через хвилювання не видати себе.

— Невеличку послугу.

— Говоріть, я готовий.

— Ваш експериментатор уже вдома?

— Можна ближче до справи?

— Звичайно. Знайшли труп?

— Труп? Який ще труп! — надзусиллям волі утримався, аби невідомий не вловив зміни інтонації його голосу. — Я вас не розумію.

— Все прекрасно розумієте.

— Послухайте, хто ви?

— На добраніч, професоре… Я ще з вами зв’яжуся, — і в слухавці почулися гудки.

«Це кінець!» — подумав Іллярій і заціпенів з трубкою у руці.

— Що з тобою, Ільку? — Ада забрала слухавку й поклала на важіль. — На тобі лиця немає. Хто телефонував?

— Я не знаю… Комусь відомо про нинішню Романову витівку.

— Ну то й що?

— Цікавився, чи вже знайшов я труп дівчини…

13

Нестор поклав трубку і ясно-карі очі радісно зблиснули. Він задоволено осміхнувся і, слідом за бабою Сонею, що вимивши з милом руки та знявши несвіжого фартушка, рушив до веранди.

Примружившись, баба насамперед промацала короткозорим оцінюючим оком постать дівчини і скинула на небожа лукавий погляд.

— Таки вполював? А здобич, тьху-тьху, нівроку!

— Ні, мила бабусю, я знайшов її уже підстрелену.

— Далеко?

— В районі «Дачного соціалізму».

— Часом не одна із шукачок пригод? — баба виразно подивилась на екстравагантну вдяганку.

— Можливо, тільки не з тих, про кого ви думаєте. Її одежина просочена отруйним газом. От і довелось переодягати у що попало.

Софійка впритул підступила до дівчини й лише тепер помітила, що вся вона у синяках та подряпинах.

— Ти що її поволоки по землі тягнув?

— Кажу ж, знайшов підстрелену.

— Він страшенний злюка у вас, — нарешті озвалась, дещо зчудована дівчина дивною розмовою поміж онуком та бабою. — Не дав ногою на землю ступнути. На коркошах ніс.

— Стомився, мабуть? — зиркнула на небожа Софійка.

— Тренований. Ви ж добре знаєте, що не такі вантажі й не на такі відстані, й не у таких умовах, доводилось перетаскувати. А цей вантаж, мила моя бабусю, я залюбки ніс…

— Що ж, розмотуй бинти, герою ти мій, горе ти моє єдине…

Софійка промацала місце вивиху, й, дивлячись у вічі дівчини, натиснула товстим пальцем вище котика.

— Болить? Нічого, минеться, — сказала задоволено й звела на онука обвітрене, запряжене сонцем, зморшкувате обличчя. — Добре вчинив, Несторку, що не дозволив наступати, добре… А як тебе, донечко, звати.

— Надійка.

— Гарне ім'я. Що ж, Несторку, віднеси її у кімнату, розтопи й нагрій у ванні води. Я ж тим часом приготую вечерю.

— Я допоможу вам чистити картоплю.

— Не треба, доню, скільки тої роботи. Колись доводилось готувати на сотню і більше… А тобі моя рада — слухайся його і не труди ногу, вивих був прикрий. Добре, що згарячу вправлений, а то довелось би тобі натерпітись. Подякуй от йому, — у Софійчиних очах висвітилась душевна втіха за онука, що перебирає од неї навичку допомагати людям у їхньому нещасті. Згорнула розмотані бинти й пішла до літньої кухні.

— Що ж, сарнонько моя упольована, ходи до мене! — розчулений бабусиною похвальбою, від якої розлилася по тілу тепла хвиля радості, Нестор, як малу дитину, взяв наперед себе дівчину. Вона обвила гарячими руками міцну шию, щоки парубка знову торкнувся лоскітливий локон її волосся, і несподівано гірка смута налетіла на серце. Згадалась Неля, срібний став у місячну ніч… Перша й остання їхня ніч. Це ж він уже б сьогодні міг ось так власних діток відносити спати. «Має Софійка рацію, коли торопить, аби я одружився, бо справді, ще рік, два й залишуся у вічних холостяках». Ґвинтуватими сходами піднявся на другий поверх, обережно, як найніжніший скарб, опустив дівчину перед дверима кімнати, що служила за робочий кабінет.

— Ось тут, поки нагріється вода, побудеш трохи сама, — він зробив, як здалося дівчині, якийсь чаклунський рух рукою. На пластмасовій дощечці, поряд із кнопкою дзвоника, спалахнула мініатюрна зелена лампочка, цієї ж миті сам по собі клацнув замок і двері, до просторої із широкими вікнами кімнати відчинилися. Глипнувши то на Нестора, то на двері, дівчина переступила поріг.

Єдину, без вікон північну стіну займали, вщерть набиті книжками, шафи. Навпроти, під полудневим вікном стояв круглий, накритий вишитою скатертиною стіл і чотири з високими спинками стільці. Посеред столу — гравірована кришталева ваза з веселковим спалахом букету лісових квітів, назви котрих Надійка не знала. Прямо — шкіряна канапа, поряд кавового полиску — двотумбовий стіл, на ньому друкарська машинка із закладеним аркушиком паперу. Біля столу, на вкритій килимом підлозі, кілька коричневих розбухлих тек із зав’язаними тісьмами.

— Схочеш, увімкни собі телевізор, чи подивися відео, тільки нічого не чіпай на письмовому столі. Домовились?

— Умгу! — весело зблиснула оком і обережно, ледь накульгуючи ступила на пухнастий килим, що ніжно лоскотав ступні ніг. — Як тут у тебе гарно. Затишно та свіжо, наче справді я потрапила у казку, й сьогодні тридцять друге червня.

Вона вмостилась у м’яке крісло, з якого Нестор передбачливо забрав кілька книжок.

— Цей будинок. Надто, то все, на що я спромігся у соціалістичному раю. І йому, як сама бачиш, далеко до отих теремків, де страждають наші демократи.

— Чого ж ти заховався з ним у ліси?

— Як тобі сказати, поклик предків, чи що? До 39-го тут, на цьому хуторі, жило усього три заможні родини, серед них і мій дідусь. Коли більшовики визволили їх, спочатку від землі, а опісля й від життя, з хутірця сліду не залишилося. Тільки з приходом Горбачова, з його політикою надання землі так званим садівничо-городнім товариствам, сюди повернулись, зосталі в живих нащадки хуторян і звели власні садиби. Оцей шмат чорнозему, Лиса гора й Чорний ліс — це той оазис, куди ще не добралась мертвотна нога цивілізації. Знаєш, я інколи заздрю людям, що жили в минулих сторіччях серед отої пречистої природи, мабуть, через неї, оту заздрість, і сам поселився у лісі.

— Ми справді гірші за варварів… Ти не повіриш, але наслідки глобального нищення природи вже не забарились. На сто дітей, котрих недавно педагоги нашого училища прослухали в місті, лише п'ятеро з голосом… І це наша, співуча колись українська нація. П'ятеро зі сто! — решта безголосі…

— Гаразд, Надю, — засміявся Нестор. — У нас ще буде досить часу на читання лекцій одне одному. А зараз, або візьми собі якусь книжку, чи увімкни телевізор і відпочивай. Я не надовго, лише нагрію води.

Коли Нестор вийшов, дівчина наблизилась до шафи, пробігла по корінцях книжок і вжахнулася. Такого розмаїття авторів їй не доводилось зустрічати навіть у районній бібліотеці, де вже двічі проходила практику.

Взяла першу-ліпшу книжку в твердій сірій, з чорними трикутничками на кінцях. Нею виявилося видання праць Вольтера ще 1848 року. Розкрила навмання, прочитала: «Діалог між філософом і природою», стенула плечима й поклала на місце. Далі були твори Верґілія, Данте, Боккачо, Сервантеса, Сенеки, Кафки, Дідро, братів Гонкурів, Пруса, Ґолсуорсі, Фолкнера, Метерлінка, Мопассана, Золя, Сент-Екзюпері, «Біблія», «Талмуд», «Коран»…

Підійшла до другої шафи: Вишенський, Пчілка, Куліш, Шевченко, Франко, Грушевський, Мирний, Коцюбинський, Винниченко, Самчук, Лепкий, Ольжич… «Боже мій! Та в оцих шафах увесь дух, уся сила, весь інтелектуал людства! Ось — прижиттєве видання „Кобзаря“ Шевченка», — зачудована цим багатством Надійка притулила томик до грудей і, здається, приросла до килиму, лише очі перескакували з книжки на книжку. Через місяць вона закінчує навчання, легко тягне на червоний диплом, і здавалося би, знає досить. Та ось на полицях цілі покоси книжок, на яких прізвища авторів та назви їхніх праць нічого їй не говорять.

«Воістину правда, — думає дівчина, — що назвати себе людиною можна лише тоді, коли осилиш надбання попередників, збагатиш свою пам'ять усіма культурними цінностями, що виробило людство…»

— Спиш навстоячки? — сміється Нестор, нечутно з'явившись у кімнаті.

— Боже, Несторе! Звідки це в тебе?

— Збираю усе свідоме життя… Маю багато раритетів з… бункера.

— Якого ще бункера? — блимає недовірливо на хлопця, чи бува той не кпинить із неї.

— Я не жартую. У 39-му мій дідусь, страшенний книгоман, знав, що на нас насувається, і всі книжки заховав у спеціально зробленому бункері… І лише, коли повіяло вітром перемін, розлетілась Імперія Зла, баба Софійка показала мені його.

— І так гарно збереглися?

— Не всі. Багато з них переплетено наново. Дідусь, коли йому забракло металевих скриньок, обривав обкладинки, засовував їх у скляні бутлі, глечики й заливав воском… Такі от книжки, як праці Вольтера, Винниченка, Грушевського та ряд інших були у металевих ящиках і збереглися у такому вигляді, у якому ти їх зараз і бачиш, а ті, з глечиків, довелось оправляти заново. Решта придбані вже мною… Хто пропивав, хто все життя накопичував, щоб завдяки реформі Павлова стати нині жебраком, я усі гроші витрачав на книжки. Благав, тероризував друзів та знайомих і ті, перебуваючи у відрядженнях чи не у всіх куточках радянської імперії, нишпорили за букіністами, дістаючи мені реліквію за реліквією. Багато книжок, уже в останні роки, привезли мені з Польщі, Словаччини, Канади, Австралії, обох Америк… Отож, майбутній бібліотекарю, насолоджуйся далі, а я побіг, бо в мене у титані згасне.

— Несторе…

— Що? — зупинився у дверях.

— А ти про що пишеш? Про любов?

— І про любов.

— А ще про що?

— Про наше з тобою життя, про прекрасну дійсність.

— А прочитати можеш дати?

— Про любов?

— І про дійсність…

— Візьми он ту синю папку.

— Спасибі.

14

Надійка зручно вмостилась у низькому, для відпочинку кріслі, розкрила на колінах папку й прочитала заголовок: «Четверте пришестя, або записки „соціал-демократа“» (Документальна повість).

— Умгу! — умгукнула й почала читати.

«Написати цю розповідь мене спонукало кілька причин. Найголовнішою серед них є те, що в оцьому документі зафіксовано початок і кінець розпаду наймогутнішої в історії людства імперії. Не всім поколінням випадає щастя бути свідками такого феноменального явища, тому я, аз грішний, узяв на себе сміливість розповісти, фіксуючи день за днем, етап за етапом цей безцінний для прийдешніх істориків короткочасний, як спалах блискавки, розвал могутньої імперії. Імперії зла…

Основу повісті становлять щоденникові записи. Звичайно, є спокуса з позиції нинішнього розуміння фактів, оцінки минулих подій, дещо підправити, подати в іншому, вигіднішому для автора світлі. Але тоді це буде неправда, мені саме так думалось, так бачилось, так поступав. Добре чи погано, це вже тобі, читачу, судити. Заднім числом ми всі розумні…»

15

Надійка відірвалась од читання і підвела голову. Над нею стояв, усміхаючись, Нестор.

— Невже цікаво?

— Ой, Несторе, я навіть не чула як ти увійшов… Я, мабуть, дурне й нерозумне дівчисько, й мені таки слід говорити тобі «ви».

— Чому б це, раптом?

— Бо ти справді, — у неї в очах заграли бісики, — такий стари-ий! Там, у лісі, ти казав правду, але я не вірила…

— Говори так як є. Страх не люблю, коли мені кажуть «ви».

— Чому?

— Мав справу з десятикласницею, що все говорила «ви»… Опісля, до мене ще майже три роки звертались тільки на «ви», ввічливо й в купі з означенням «громадянин»…

— З отою школяркою, що Гриша втріскався? — вона поклала долоню на стосик прочитаних аркушів.

— Ти справді уважно читаєш.

— Несторе, — вона відкинулась на спинку й випрямила ноги, й хлопця вразила їх довершеність (там, у яру, йому було не до споглядань дівочих зваб). Особливо гарними були коліна, що не випинались гостро, як у переважної більшості дівчат, а були круглими, повними й гнучкими, мов у акробатки чи балерини. Складалося враження, що ці ноги можуть згинатися навіть уперед. — А у неї щось під упаковкою було?

— Було.

— А в мені є?

— Не знаю. Перші враження завжди помилкові.

— А перші які?

— Гаразд, ходи вже.

— Куди?

— На руки, знесу униз. Вода вже нагрілась.

Дівчина зводиться на ноги, обминає Нестора й, ледь накульгуючи, прямує до коридору.

— Іди, іди. Там Софійка з коцюбою чекає…

— Гаразд, неси вже, коли так дуже хочеться…

— Сідай, доню, отут, — Софійка показала на оббитий цератою пуф, перед яким стояла повна каструля буро-малинової рідини й наповнювала ванну кімнату пахощами лугу в пору цвітіння трав.

— Пахне, як гербата, — Надійка сідає на м’який пуфик, пальчиками ніг мацає чи не гаряче й устромляє у розчин ногу.

— Вимочиш, напускай води, лізь і купайся, — сказав Нестор, коли баба пішла, й показав на пласку коробочку з рядком різнокольорових гудзичків. — Буде щось потрібно — натиснеш отой синій і закличеш мене. Синій, запам'ятай.

— А якщо зелений?

— Твоє прохання почує хіба що корова у хліві.

— Синій — то твій кабінет?

— Яка ж ти здогадлива! — він зняв з руки годинник і почепив на гачок біля коробочки. — Через півгодини почнеш напускати води, а ще через десять хвилин лізти у ванну…

Нарешті випала вільна хвилина. Нестор піднявся на гору і сів до столу. Вийняв з машинки аркушик, перечитав написане й задумався.

Йому завжди з трудом дається опис подій свідком котрих не був сам, чого не переживав, тому завжди важливо було для нього оглянути бодай місце, де відбулися ті події, що ніяк не хотіли лягати в рукопис.

Заплющився.

У пам’яті спливли картини: на плато копошаться дрібні фігурки «стрибків», лунають якісь команди, чуються поодинокі постріли. Ось виїхав танк, ворушить хоботом гармати, готовий заплюватися порціями смерті.

— Егей! Крот, Волк, Півень, послєдній раз предлагаю сдаться! — відлунює у верховіттях лісу, підсилена репродуктором пропозиція. — Вам усєм гарантована жізнь! Счітаю до десяті…

— Побратими, в бокову штольню! — наказує Півень…

Стемніло.

Спливла інша картина — куток криївки: стомлені, присмалені порохом, зарослі обличчя і тільки очі — гарячі, живі, докірливі… Встали, закинули на плечі автомати.

— Хлопці, ви куди? — шепоче Нестор.

— Ми ще прийдемо до тебе, чуєш! Тільки не гний…

Нестор струшує видіння, закладає чистий аркушик і у вечірній тиші, як скоростріл, застрочила друкарська машинка.

— Ну, нарешті! — щасливо видихнув хлопець, коли епізод, що дотепер упирався, ліг й міцно вплівся у тканину твору.

На пульті перед хлопцем замигтіла лампочка й у тиші кабінету роздався напівшепіт.

— Несторре-е, ти мене чуєш?

— Чую, серденько! — хлопець аж бринів од напливу щастя. Розповідь зрушилась і тепер, як сувій полотна, швидко розгортатиметься.

Ну з чим, як не з всеспалимою любов’ю, ще можна порівняти таку блаженну мить, таку глибоку насолоду від творення…

— Мені потрібна твоя допомога.

— Яка?

— Я не влізу у ванну, боюсь упасти.

— Натисни жовтий ґудзичок і попроси бабу Софійку.

— Несторе-е…

— Як я до тебе зайду?

— Ногами. Не соромся, ти вже бачив мене голою.

— То була інша ситуація.

— Я не вкушу, й не зваблюватиму… Чесне піонерське, я справді боюся упасти…

Нестор узяв з тумбочки хрустке простирадло й, мугикаючи щось бадьоре собі під ніс, спустився униз. Коли прочинив двері, гола дівчина стояла перед великим, у весь зріст дзеркалом, і, заклавши за голову руки, розвузлювала волосся. Зараз Нестор зовсім іншими очима подивився на оцю вже зрілу жінку, на бездоганну поставу, й вперше завважив, що все, до найменшого шматочка, тіло вкривав рівномірний, кавового полиску, загар, включаючи й перса. На руках, спині, черевному пресі, ногах чітко випинались, з-під засмаглої шкіри, як у культуристки, горбочки та пасмуги мускулів.

«А вона знається зі спортом» — скокнула приємна думка.

Тим часом дівчина опустила руки, стріпнула головою і лляного кольору волосся лагідною хвилею спало на плечі.

— Я готова.

Він узяв її на руки й поволі опустив у наповнену по вінця ванну. Стуливши губи, дівчина поволі присіла, занурюючись у воду, а тоді лягла навзнак і заплющилась од насолоди, що гарячою хвилею прокотилась тілом.

— Спасибі, — прошепотіла й відкрила очі. — Постій, куди ти? Що — соромишся мене?

— Ні.

— Я тебе збуджую?

— Скажи, ти часом не нудистка? — пропустив мимо вух провокаційне запитання, бо треба бути євнухом, аби нічого не відчувати такої миті. Однак і спокусити себе не дозволить, надто багато чому навчило дотеперішнє життя.

— Звідки ти узяв?

— По засмазі.

— Ні, не нудистка. Але ми з подругами вважаємо, що купатися, а тим більше засмагати в купальнику то анахронізм.

— Переконала. До спорту яке маєш відношення?

— Змалечку люблю. У здоровому тілі, здоровий дух, чи не так? Ну, куди ж ти? Побудь же зі мною. Спину потреш, поговоримо…

— Про що?

— Про мене, а чи про тебе. Скажімо, тебе не дивує моя поведінка?

— Як тобі сказати?

— Кажи, як є.

— Взагалі жінкам, тим більше дівчатам, притаманна сором'язливість…

— Чого позбавлена я. І тобі це здається підозрілим?

— Ні. Тобто так. Це, або гра досвідченої куртизанки, себто нової українки, або ти досі знаходишся під дією отруйного газу.

Дівчина весело засміялась.

— Ні, Несторе, не дія газу, не гра і я не нова українка. І повір, як зможеш, з чоловіками ще теж нічого не мала… Просто така я вже, надто життєрадісна, надто непоступлива в головному, надто люблю життя, можу і вмію володіти собою. А після відбіркових змагань у конкурсі краси прилюдна оголеність уже мене не шокує, бо що, зрештою, можеш побачити ти, як чоловік, більше, окрім кольору шкіри, постійно закритих перс у дівчини, котра зняла купальник. Клаптик кучерявої борідки на лобку? Тим більше, що з моєю поставою нема чого соромитись, бо лише Венера, або Афродита, що виходить з піни морської, змогли би скласти мені конкуренцію, — весело засміялась дівчина, дивлячись на дещо спантеличеного хлопця. — Несторе, я не дитина, й бачу, що тобі приємно зі мною, хочеться дивитись на мене оголену, але ти надто вихований, аби відверто пожирати мене хтивими очима, хоча, мабуть, нелегко у цю мить, будучи поряд, стримувати в собі самця… Я не можу тобі всього передати словами, але це я відчула зразу, підсвідомо, ще там, у яру, як тільки прийшла до тямки, що ти напрочуд товариська, сердечна людина. Ти не цураєшся жартів, з тобою добре, легко й цікаво вести оцей небезпечний для дівчини флірт. Це так рідко трапляється у наш жорстокий час… Ось, бачиш, я вже визнаю, що закохалась у тебе.

— З першого погляду й по самі вуха, — Нестор присів на пуфик.

— Еге ж… Я уже люблю тебе.

— Нічого. Це минеться, як тільки повернешся до своїх.

— Скажи, а ти не хотів би, аби я стала твоєю? Аби пестила, кохала палко, беззавітно й до самозабуття, і ми могли б це почати негайно… Скажи, ти не любив би мене?

— Хто згорів, того не запалити…

— Фе, Несторе, плагіатом тхне! Хоча, як на мене, щось ти надто швидко згорів. Чоловіки й у глибокій старості ще прагнуть жінок, особливо молодих. І знаєш чому? Бо в жінці є щось таке, таке неосяжне, божественне, недарма ж стільки творів мистецтва присвячено їй.

— Еге ж, найбільше шедеврів у художників та поетів. Це ж неперевершені мастаки вихваляти упаковку…

— Несторе-е..

— Ну скажемо трошки інакше. Вихваляти не упаковку, а м'ясо і яке воно рум'яне, біле, пухке й має таке пишне волосся, такі очі, такі руки…

— Знову плагіат! Тепер уже із Франка.

— Ти диви! — видихнув хлопець.

— Не сподівався, що в мене під упаковкою, чи пак м’ясом, щось та є?

— Каюсь, грішний, — сміється хлопець. — Гаразд, купайся, а я піду. Відпустиш?

— Зажди, потри ще тільки спину, — вона подала намилену пухнасту мочалку.

— Несторе, — вигнувши луком спину, яку щиро натирає хлопець, невгаває Надійка, — ти не відповів на одне моє запитання.

— Яке ж це?

— Чи я тебе збуджую. Ти, часом, не гей?

— Ні. Але після Афгану, я довго не міг спокійно дивитись на жінок.

— А це ж чому?

— Тобі б краще цього не знати.

— Я ж не дитина, — вона випрямилась, заклала за голову руки, і хлопець почав намилювати тверді, мов з каміння, груди, горбкуваті пасмуги мускулів на животі.

— Гаразд. Я зразу, після призиву, попав у спеціальний винищувальний батальйон, якому було дано завдання стирати з лиця землі цілі поселення, разом з дітьми, стариками, жінками… За те нам, отим звироднілим головорізам, дозволяли, як винагороду, ґвалтувати тамтешніх дівчат, жінок, яких зразу ж, пристрілювали…

— Боже мій! — опустила руки й звела на Нестора очі із застиглим у куточках жахом. — Невже це правда?

— Правда, Надю, страшна, неймовірна, але правда! Кругом смерть, крики, постріли, вогонь, плач приречених і… ґвалтування… Не кожна нормальна людина здатна таке перенести… Це з часом пригоїлось, але тут новий підступний удар — Неля! Все спливло з новою силою і, як кошмар, довго переслідувало мене… Там у Афгані, були серед нас і совістливі, так «діди» ледь не під дулом заставляли ґвалтувати, аби всі були однакові.

— І як же ви, після цих страхіть, служили далі?

— Батальйон розформували зразу, як тільки закінчились оті «розчистки територій»…

— І ти робив це?

— За невиконання наказу, це ж була війна, розстрілювали. Правда, я не ґвалтував, а «діди» мене побоювались…

— Надю, тобі погано? — враз завважив зміни на обличчі дівчини.

— Не зважай. Це зараз пройде… Вже проходить… І, будь ласка, вибач мені, і за ґея, і що змусила роз'ятрити старі болючі рани… Так, життя, все таки складна штука… Та будь певен, що ближче ми пізнаємо одне одного, то менше матимеш підстав для розчарувань… Коли чесно, то ти справді мені подобаєшся…

— Знову? — Нестор завважує в очах дівчини жваві іскорки.

— На цей раз без жартів.

— Але ж я старий. Десять літ, дитино, то все таки десять літ.

— Старий у двадцять вісім? Та ще шістдесятилітні діди беруть собі за дружин вісімнадцятилітніх… А з нас вийде класна, надідеальна пара! Сам кажеш, що окрім оспіваного поетами «м'яса», у мені щось є, а ти ж ще сотої частини про мене не знаєш. Скажу тобі по щирості, я до безтями залюблена в книжку й буду тобі добрим помічником у твоїй справі, стану особистим секретарем, добрим ангелом-хоронителем…

— Гаразд, янголе-хоронителю, нахилися, нехай змию мило й піду. А то ще трохи й почну вірити у щирість твоїх слів. А це вже небезпечно. Попереду ніч, а навкруги ліси…

— І ми всю нічку будемо не тільки цілуватись, — весело сміється дівчина від лоскітливого доторку рук, що ніжно змивали милиння. — Мені сьогодні вже один наспівував цю пісеньку.

— Масажист?

— Він, клятий… До речі, ти вже твердо знаєш хто він?

— А так. Синок Іллярія Кандиби… Ну, а тепер бувай. А то, не приведи Господи, наднесе лихе Софійку, влетить нам безсоромним…

— Спасибі, Несторку, — звела на хлопця повні щастя очі. -- За все, за все, а за те, що помив, зокрема. Мені так було добре, коли твої руки торкались мене… Тепер іди, а я ще поніжусь трохи, а тоді покличу…

Нестор зайшов до літньої кухні. У печі весело потріскували дрова, на плиті сичали, пересварюючись, каструлі, а на одній, найсердитішій, аж покришка підстрибувала, випускаючи клубки пари, як злості…

— Як там Надійка? — щурить очі баба Софійка, ріжучи велику цибулину до миски з покраяними помідорами та огірками.

— Купається.

— Не залишай її надовго одну.

— З нею усе гаразд. Я щойно звітам.

— Тоді полізь на хатнє горище. Там, на третій поличці, зліва від сходів, у целофановому мішечку є гіпс…

— Навіщо він вам?

— Накладу лангету. Суглобу треба дати повний спокій. До речі, її родичі вже знають, що з нею сталося?

— Ні, вони живуть у Самборові. А вона — у Триболях на квартирі.

— Повезеш її сьогодні проти ночі?

— Ні, нехай у нас побуде.

— Ти хочеш цього? — Софійка витерла тильною стороною долоні сльози, котрі вичавила цибуля.

— Намочіть ніж у холодній воді, — усміхається Нестор.

— Це допоможе, як мертвому кадило… А хто її родичі?

— Батько — журналіст. Мати — вчителька української мови та літератури.

— А вона?

— Майбутня бібліотекарка… Незабаром державні екзамени.

— Що ж, раз ти цього хочеш, то нехай побуде у нас, — Софійка ножем перемішала у мисці салат, поглянула на Нестора й усміхнулась. — А хочеш, то на довше затримаю? Роздивишся, що й до чого… Ану, якраз підійде.

— Дякую, але вона надто молода, як на мене.

— Молода? Мені ще п'ятнадцяти не було, як віддалась. А в її літа вже двоє діток було; твій батько та стрий Михайло… Іди заглянь до неї й принеси гіпс.

— Як ти тут? — запитав Нестор, прочинивши двері до ванної кімнати. — Ще жива? Ще не втопилась?

— Ні, хто має висіти, той не втоне… А після сьогоднішніх пригод, я житиму сто літ… Заходь, не заглядай.

— Ніколи. Іду за гіпсом, буде Софійка лангету накладати.

— Невже, це так серйозно?

— Напевне… Баба знає у тому толк. Уже поставила на ноги не одного з тих, від кого відмовились лікарі. Така вона у мене…

— Чи не занадто ви мною переймаєтесь?

— Бачиш, вона не проти бачити тебе моєю дружиною. А що воно буде за пара такому парубку, коли кульгатиме…

— Виходить у твоєї бабці кращий смак, аніж у тебе?

— До чого тут смак. Вона стоїть на сукрайку життя, жде і не діждеться тої миті, коли візьме на руки правнука, продовжувача роду… От і багнеться чим скоріш мене одружити…

— Тоді бери мене.

— Я візьму, але кропиви, тоді знатимеш.

— Ой, не роби цього, краще іди вже за своїм гіпсом. Я буду чемна-пречемна…

Коли Софійка наклала гіпсову пов'язку, змастила подряпини й синяки червоною, як нектар, що пахнула медом і зіллям, рідкою маззю, Нестор відніс дівчину до свого кабінету. Тоді прибрав з письмового стола друкарську машинку й вийняв з шухляди товстого зошита.

— Літописцю, що ти зараз робитимеш?

— Кину кілька слів у щоденник.

— Про мене? — у щедрій блакиті очей замерехтіли темні цяточки, ніби їх полишила невидима шпильочка.

— Хіба нема більше про що?

— А прочитати даси?

— Ти ж уже читаєш, — кивнув на розгорнуту папку.

— Хіба «Четверте пришестя» — документальна річ? — вірить і не вірить дівчина. — Я гадала, що це такий художній прийом…

— Ні, на відміну од художніх творів, тут усе правда.

— Ти хочеш сказати, що в художніх творах нема правди, що там суцільна брехня?

— Найсправжнісінька! Тільки так майстерно склепана, що виглядає правдивішою за правду.

— Е-е?

— От тобі й «е-е»! Ну, звідки, скажімо, я можу знати, що думав мій дідусь, отам у криївці на Лисій горі, перед тим, як приставив собі до скроні дуло пістолета? Про те, що життя прекрасне, й він розстається з ним в ім’я великої мети — волі України? А може каявся, що прийнявши Декалог, мусить тепер, не докохавши, не доживши, обірвати нитку життя, аби не здатись живим у руки катів?

Ти, читаючи, сприймеш усе те, що я набрехав за чисту правду. І це буде правда. Така магія мистецтва… Чому живуть сотні літ твори, що становлять окрасу світової літератури? Та тому, що, не зважаючи на безсовісну брехню, вони правдиві, вони якби поза часом і простором… А щоденник — це документ, це зупинена мить. Неупереджений свідок певного історичного проміжку часу, й ніщо більше…

— Нащо вибрав таку форму?

— Свідомо, про це ж я у передмові згадав… От, скажімо, відзначатиме колись Україна столітній ювілей своєї незалежності, й хтось з прийдешніх літераторів, чи як вони тоді зватимуться, задумає написати роман чи повість, і намагатиметься змалювати образ когось із нас, тих, хто робив у провінції «безкровну» революцію, і для нього ці записи будуть безцінними… Мав би я зараз під рукою щоденник отих партизан, знав би про що вони думали перш, аніж пристрелити себе, й не ламав би голови, як описати їхній стан…

— Над правдою-брехнею?

— Еге ж, — Нестор раптом розсміявся. — От уже вдруге ми залізли з тобою у високі матерії.

— А це тобі ні про що не говорить? — лукавить дівчина й з півусміхом розглядає зроблений з гіпсу, картону та бинтів білий чобіток. — Про спорідненість наших душ, про те що…

— …У тебе під упаковкою щось є, і ти не лише «м’ясо» з гарним волоссям, гострими персами й синіми очима… Тільки не забувай, що однойменні заряди завжди відштовхуються…

— Ой, Несторе! — весело зблискує синім, наче барвінок, оком Надійка. — Це вже про щось мені говорить! Бачу певні зрушення у сторону прогресу. Зроби останнє зусилля і визнай чесно, як перед Всевишнім судом, що під упаковкою щось є.

— Визнаю!

— І що ти трішечки-трішечки уже закоханий у мене…

— Теж визнаю… А зараз, будь ласка, читай і, що більше це будеш робити, то тіснішою ставатиме упаковка.

— Та вже читаю. Що з тобою вдієш, з сухарем отаким? — вдавано зітхає дівчина й бере рукопис.

16

9 вересня

«Нарешті у Києві розпочались Установчі Збори Руху.

На сцені засідань синьо-жовтий задник, посередині тризуб, навколо герби усіх регіонів. У залі — прапори, хоругви, на балконах знову ж герби українських земель…

Довго, майже рік йшли, крізь брехкіт і гавкотню партійних ідеологічних собак до оцього дня, що стане переломним в українській історії.»

11 вересня

«Поступила телефонограма широко відзначити 50-річчя „воз'єднання“, з урочистими зборами, концертами, масовими гуляннями.

Тим часом, у лісі під Тернополем, стягнуто внутрішні війська.»

16 вересня

«Десята година ранку. Біля контори радгоспу, на високій металевій вежі, висить синьо-жовтий прапор. Під конторою стоять групками люди. Серед них бачу й бабу Столітну.

— Як, тьотко, ще не вмерла Україна? — вітаюсь зі старою, гадаючи, що про прапор уже знають усі.

— І не вмре.

— А що влада вже помінялась?

— Ще нє, дитинко.

— Як ні, коли наш прапор висить!

— Де-е?

— Та осьде, на вежі…

Директриса — у контору, конторники сипонули надвір. З ними парторг. Я глип на Гришу, а він зблід…

З переляку телефонують у Тернопіль до заступника генерального директора Степана Шпіня і питають, що ж робити?

— Нічого. Нехай собі висить…

Я поїхав у Триболі. Коли повернувся, прапора вже не було. Не було й вежі. Звалили. Ніхто не хотів лізти, знімати. Кажуть, що ревні партійці Стакан Гаврилович, Білошийкін та Гриша аж язики повисолоплювали, так тягнули за канат, аби вежа не впала на будинок контори…

По селу пішло, що то моя робота. Насправді, я не знаю, хто це зробив.

Ще два роки тому, мене через такі розмови, вмить вигнали би з роботи, й, мабуть, не обібрався би клопотів. Слава Горбачову!»

9 січня

«І сільський вертеп попав у історію! Газети „Вільне життя“, „Ровесник“ вмістили на перших сторінках фотографії — фрагменти їхніх виступів на театральній площі перед міською ялинкою.

Кажуть хлопці, що довелося п'ять чи шість разів виступати — люди ніяк не хотіли їх відпускати. Це й не дивно. То був єдиний на всю область вертеп! Якийсь священик запросив їх до себе додому, зняв їхній виступ на відео, продемонстрував. Задоволені хлопчиська страшенно.

* * *

Виявляється, тарифна ставка голови сільради 380 крб. Он чого так туди рветься Стакан Гаврилович, плюс пенсія повністю.

Колись, за звичкою „соціал-демократа“ я ляпнув на сесії Ради, що коли Стакану Гавриловичу так важко керувати, нехай передасть булаву мені. Нині багато людей серйозно пропонує мені йти головою сільради. Однак, я не хочу ані тої платні, ані того клопоту. Сидіти й нічого не робити, як це вміє Стакан, не дозволить сумління. Кидатися з відкритим забралом не хочу — жаль часу, якого не залишиться для творчості. Саме з цієї причини я відмовився від посади голови профкому. Однак вестиму агітацію, аби провалити кандидатуру Стакана Гавриловича.»

14 січня

«Латвія утворила незалежну від КПРС компартію ЛКП. Горбачов примчався гасити пожежу.

Один з виступаючих сказав:

— Ось вам, Михайло Сергійовичу, домашнє завдання: добряче поміркуйте над словами Гімну: „…навєкі сплотіла велікая Русь“.

Зал вибухнув реготом. Горбачов прокоментував:

— Пір во время чуми…

З цим і поїхав у Москву. Тепер що, силою „советского оружія“ будуть зганяти непокірних овечок до загальної кошари?

Схоже, що прокидається Україна. У Чернігові їхав якийсь партійний функціонер, попав у невеличку аварію, а з „Волги“ викотився на дорогу дефіцит: балик, сири, коньяки, шампанське, ковбаси… Словом те, чого давно не бачить на прилавках магазинів робочий люд. Це була іскра! Якби не члени „неформальних об’єднань“, як пише газета, розлючений люд розніс би будинок обкому партії… Довелось через нерозторопність якогось клерка, першому та голові облвиконкому, заплатити ситими місцями та портфелями.»

25 січня

«Отець Келеман виголосив, що його парафіяни однозначно підтримують греко-католицький обряд.

— Я чув, що ти ведеш агітацію, аби мене не обрали депутатом? — каже до мене сьогодні голова сільради. Старається придобритись до рухівців, привіз безкоштовно п'ять тонн цементу для відновлення могили-пам'ятника Січовим Стрільцям.

— А що тут такого? — знизую плечима. — Демократія ж… Гриша, що стояв неподалік, лише підсмішковувався.»

12 лютого

«На своєму Пленумі ЦК КПРС зреклася своєї „керівної й направляючої“ ролі.

Президія ВР УРСР зареєструвала, нарешті, „Всенародний Рух за перебудову“, — як він формально називається.»

14 лютого

«Степан Лєшко заявив, що виходить з Руху.

— Ти казав, що будемо займатись розширенням кругозору, вивчатимемо історію України, релігії, а тепер збираєтесь висловити недовіру директору та його адміністрації. Я проти нього не піду.

— Чому? Ти сам бачиш, до чого довели господарство.

— Ану не зіпхаєте? Тоді він мене наступного дня звільнить з роботи…

Степан виконроб-будівельник, і, підписавшись під резолюцією Руху, сам собі „виявлятиме“ недовіру.»

26 лютого

«Збори тривали аж шість годин! І що найнесподіваніше для мене це те, що обидві москальки Ніна й Наташка підтримали резолюцію Руху, аби директору та його команді виявити недовіру. Однак, отой холуй — головний інженер радгоспу, що вів збори, Павло Чюрпак, відмовився поставити резолюцію на голосування й втік зі сцени. Почалась метушня, крики, вмішався Шпінь, зневірені робітники почали розходитись… Так наш добрий намір провалився…

— А ми на Раді трудового колективу поставимо це питання, — розраджує мене Гриша. — Ніна — голова Ради, то ми його протягнемо… Я готуючи збори, — жалкує Гриша, — допустився стратегічної помилки. Слід було самому вести їх, а не доручати Чюрпаку…

Того дня, після зборів, до мене підійшов Шпінь і похвалив роботу будинку культури. Особливо йому приємно, що саме наш будинок культури виставив у Тернополі вертеп, і показав усій області, де справді ведеться робота по відродженню народних традицій та звичаїв.

— То нащо було їсти одне одному печінки?

— Таке життя, — розвів руками».

4 березня

«Рада трудового колективу радгоспу висловила недовіру капітану та його команді. Тепер слово за генеральним директором.

— Ідіть директором радгоспу й там витрачайте запас енергії, — кажу до Стакана Гавриловича. Не хоче. У неділю — вибори».

5 березня

«За нього проголосувало 59 чоловік, проти — одинадцять. Таки виконав свою „програму мінімум“ — порвався у депутати. Тепер наступний етап — видертись на голову сільради.

Зате Гриша потерпів повне фіаско, як до сільради, так і до районної.

Може й Стакан би програв, як би його конкурент, перед самими виборами, не зняла своєї кандидатури. Я розмовляв з нею, навіщо вона це зробила.

— A-а, він мене колись учив… Живемо по сусідству…

Словом, тут не обійшлося без Сари — натисла, й молода жінка здалась. Вона вчителька, а Сара — завпед…

Дивлюся на можливих кандидатів на голову сільради, і як мені не прикро, але з-поміж усіх, надаю перевагу таки Стакану Гавриловичу. Себе не рахую, надалі залишуся на позиціях „соціал-демократа“.

— А я таки вийшов! — тішиться Стакан і весело зблискує оком.

— Степане Гавриловичу, — пропоную жартома, — я рекомендуватиму вас на голову сільради, а ви за це візьмете мене секретарем.

— Ми з тобою не спрацюємося.»

6 березня

«Мені серйозно пропонують, новообрані депутати дати згоду на голову сільради, і я починаю вагатися. Та коли згадаю про засмічені лісосмуги, вулиці, словом про отой „зразковий порядок“, скільки силоньки та нервів доведеться покласти, запитую сам у себе: „Нащо воно тобі? Зараз ти людина вільна, маєш час на творчість, а там матимеш цілодобове пекло.“»

11 березня

«Литва оголосила про свою незалежність. Від нині, закони будь-якої іншої держави не чинні на її території, як заявлено у декларації.

Що ж робитиме Горбачов?

Завтра з’їзд Рад, на якому обиратимуть Президента СРСР.»

13 березня

«Однозначно — на голову сільради не йду. І більше про це навіть думати не хочу.»

14 березня

«Стакан Гаврилович повернувся з району.

— Структура місцевих рад буде така: вводиться нова посада — голова Ради — на громадських засадах, голова виконкому та секретар так як були, залишаються платними. Виконком обиратиметься не з депутатів…

— Я думаю тебе поставити головою Ради, сам залишусь головою виконкому…

Ось так. Стакан уже все наперед вирішив, а я ще переймався.»

15 березня

«Вчора допізна дивився комедію з Москви про вибори президента. Три кандидатури. Двоє знімають свої, й Горбачов, уже в котре, залишається в гордій самотині, його і обирають.

Литва розпустила діяльність військкомату. Підприємства „союзного значення“ переходять у їхню власність. Вимагають негайно вивести з їхньої території „іноземні війська.“»

17 березня

«Усе відбулося за сценарієм Стакана Гавриловича. Він залишився головою виконкому. Мене обрали головою Ради (щось нове і через це я погодився, адже пост цей формально вищий за пост голови виконкому). Галина (якась родичка Стакана) що пропонували секретаркою, на сесію не прийшла. Поїхала в Югославію за „шмотками“.»

21 березня

«І обрання районного керівництва пройшло за схожим сценарієм. Головою Ради обрано першого секретаря компартії Моспана.

Ось для чого так нагло ввели цю посаду. Після відміни 6-ї статті, партія втратила силу, й тепер через своїх ставлеників у Радах, і далі проштовхуватиме „мудрі“ ідеї…

* * *

На підсумковій нараді в обкомі профспілок визнали, що в нашому клубі проводиться справжня робота по відродженню народних традицій та звичаїв.

Виступила Люба й сказала, що знімає з контролю наш будинок, а на третій квартал виділила новий кольоровий телевізор і відеомагнітофон.

* * *

У кіосках Тернополя з'явились у продажу напівголі красуні з не дуже вдалою назвою: „Відеокліп“. Не за горами той час, коли продаватимуть фотографії зовсім голих.»

11 квітня

«Обласна Рада постановила, щоб на території області над усіма установами підняти синьо-жовтий прапор. Державним гербом рахувати тризуб, виконувати гімн „Ще не вмерла Україна“. Під постановою підпис: В. Острожинський — голова Ради, секретар обкому компартії України.

Ось так. Це не голі красуні.

Галина — новообраний секретар сільради, повернувшись з Югославії, відмовилась іти працювати секретаркою, до того ж заявила, що складає з себе повноваження депутата. Я, як голова Ради, тепер маю призначити додаткові вибори на її округу.»

4 травня

«На секретаря сільради знову преться… Наташка! Вже накерувалась у профкомі. Причина? Тепер секретар у сільській Раді отримує більше, як голова профкому. Вміють же люди! А я воюю з вітряками та вірю в химери! Однак постараюсь перерізати їй дорогу, відомщу за отой профком, коли мені пропонували „красіво уйті“.

Згідно з новим положенням всі сесії веде голова Ради. Маю попередню домовленість з більшістю депутатів, що підтримають кандидатуру Марійки — акушерки медпункту, котра дала на те свою згоду. Це добра, щира жінка й за неї проголосує більшість.»

14 червня

«За Наташку проголосувало аж двоє! На місце Галини обрали депутатом рухівця…

І все ж, я зречуся цього поста. Більша частина депутатів — байдужі люди, й навіть слухати не хочуть, а не те, аби вірити, що в селі можна щось змінити. В тому числі й „аппарат“: голова виконкому, бухгалтерка, й новообраний, з мого ж подання, секретар.

Голова виконкому не сприймає жодної моєї ініціативи, а лише чекає і ревниво виконує вказівки району. Тоді що ж це за самоуправління?

На наступній сесії подам заяву на звільнення.»

28 червня

«Посварився з Наташкою. Після невдачі з поверненням у секретарки, вона знову закусила вудила.

— Чому ви не оплатите Кокульському за керівництво хором?

— Нехай піде з концертом на ферму, тоді заплачу.

— З хором на ферму? Та маєте любимчика Білошийкіна, нехай збере агітбригаду й виступає не лише на фермі, а на тракторній, в автопарку, нехай виїде в поле…

— Заставте його, нехай збере.

— Як заставити, коли ви всі мої розпорядження анулюєте? За Беняка я був директором, а відколи ви стали головою профкому, Білошийкін що хоче, те робить, а ви ще йому потураєте… Поверніть мені права директора БК, або я піду геть.

— То йдіть!

Що ж, мабуть, назріла пора „уйті красіво“, а Наташка з Білошийкіним нехай керують…»

1 липня

«Ще отой „патріот“ Кокульський, бачить, що москалиха не хоче йому заплатити, тероризує мене, вимагає 300 крб., а ні, то лишає хор. Це такі в нього „громадські засади“.

Тут підіпхалась Зонька:

— Як так не хоче заплатити? Прийдіть завтра до мене в медпункт, підемо разом до Наташки й про все домовимося.

Я, дурний, послухався її поради й пішов. Там уже була Наташка. Склали договір, оскільки Кокульський не є працівником будинку культури, і я пішов у контору до головбуха. Коли повернувся, Наташки вже у медпункті не було.

— Де її вхопило? — запитую у Зоньки. Поряд з нею стоїть продавець промтоварного — Мироська, ще одна підлабузниця, й шкірить передні кливаки.

— Ну що, знайшов Ніну, є гроші? — пропускає мимо вух моє запитання Зонька.

— Є. Потрібно ще, на касовому ордері, поставити Наташкин підпис. Де вона?

— От бачиш, — гне Зонька далі, — як треба робити! Я коли йду до свого начальника щось просити, то ще здалеку кланяюсь…

— Певно! Буду я на своїй землі усіляким зайдам кланятись! На відміну від тебе, я нікому й ніколи не лизав і не збираюсь лизати п'ят, тим більше отій рудій сучці…

Тут з тріскотом розчиняються двері, що ведуть до суміжної кімнати, звітам, як ошпарена, вискакує Наташка: очі — два мечі, ластовиння — смола!

— Я на вас у суд подам!! — дзявкнула високим надривним голосом.

Я здогадувався, що Зонька „сексотить“, що допомагає їй Білошийкін, але ніколи б не подумав, що здатна на таку підлоту — навмисне спровокувати!

— Пізнаю кагебіський вишкіл! -- вихопилось у мене. Я з ненавистю блимнув на Мироську, що все ще оскіряла передні кливаки — могла ж попередити про те, що Наташка заховалась — повернувся і пішов.

Назустріч учасник хору, тракторист Ілько:

— Читали хлопці на бригаді твою статтю. Добре написано. Всипав ти їм перцю!

Це він про надруковане в обласній газеті оповідання „Сухозлітка“.»

5 липня

«Оповідання наробило шелесту у селі. Плутаючи його зі звичайною публікацією, люди однозначно вирішили, що це написано про наш радгосп.

В оповіданні головний персонаж каже про директора радгоспу, що той „позвозив шлюх зі всього району“. Оскільки Ясьо любить „скакати в гречку“, й у деякій мірі є прототипом, у селі одностайно вирішили, що газета пише про нього.

Контора збунтувалась. Оскільки серед них нема місцевих, ламають голови, кого ж конкретно я маю за „шлюх“…

Отже, окрім Наташки, ще й ці подаватимуть на мене в суд.»

7 липня

«Прийшов до мене Стах Доскоч — його вуличне прізвисько Канарейка. Таке ж прізвище головного персонажу з оповідання „Сухозлітка“. Розказує, що його викликав директор до контори, і допитувався, чи він таке говорив, як це написано в газеті.

— Ти чому йому не відрубав, що ти Доскоч, а не Канарейка, й що розповідь в оповіданні не про тебе?

А взагалі йому приємно, багато фактів з його життя перейшло в оповідання до головного персонажу.

— Я розумію, що ти мене похвалив.  Тільки стережися! Вони всі страх які люті, й точать на тебе ікла…»

17

— На, маєш! — видихнула розчаровано дівчина й чомусь зазирнула на зворотню сторінку останнього аркушика рукопису.

— Що, дитинко? — Нестор відірвався од писання і поглянув на спантеличену дівчину.

— Твоє «пришестя…» не має кінця.

— Має, тільки треба передрукувати.

— І що сталося далі?

— З ким?

— З тобою, з усіма.

— То надто довга історія…

— Розкажи.

— Це ж неможливо. Двадцять авторських аркушів, ночі буде замало.

— Канцелярист!

— Ти чого лаєшся?

— Пощо життя аркушами міряєш?

— Не життя, а твір.

— Мені про життя розкажи, ну, Несторку, коротенько. Телеграфним стилем. Саме, саме…

— Тоді сидітимеш тихенько й не заважатимеш?

— Як мишка в нірці.

— Гаразд… Скликали сесію. Я зрікся посади голови й склав з себе повноваження депутата… Того вечора ми з Нелею пішли з будинку культури разом. Набрели на ставок. Вона забажала скупатися. Тут ми і зблизились. Наступного дня мене заарештували… Задоволена?

— Як слон! — сказала дещо розчаровано, склала аркушики рукопису в папку, звелась на ноги, й повільно ступаючи, пішла до книжкової шафи.

Випнуті з-під майки високі перса звабно колихались у такт її кроків. Нестор усміхнувся. Щось гарне солодко озвалось у грудях та й защеміло. Ще недавно він дивився на ясний світ крізь грати, а зараз, замість того, аби працювати, працювати невтомно, маніякально, як зарікався собі на тюремних нарах, обдумуючи сюжети майбутніх творів, байдикує у товаристві досконалого дива, якого, чи у нагороду за муки й страждання, чи на кару та нові випробування послала йому доля.

Він ще раз оббіг нехтивим поглядом стрункий стан, осину талію, крутизну стегон, довершеність ніг і усміхнувся.

Дівчина взяла з полиці шафи книжку в темній обкладинці, то був томик творів Франсуа Моріака «Поцілунок дарований прокаженому», повернулась на своє місце, сіла у крісло й розгорнула його.

Нестор продовжив писати, думки текли розлого, він старався схопити бодай їхню суть, ледь устигаючи за їхнім плином. Дівчина якусь хвилю з ока поспостерігала за виразом його обличчя, чомусь нечутно зітхнула й узялась до читання, однак очі пробігали рядками тексту, а пам'ять нічого не фіксувала. Вона любила читати твори майстрів тонкого психологічного письма, читати не похапцем, а поволі з олівцем у руках, смакуючи кожне, до місця вкладене образне слово, порівняння, вдало підібраний троп… Помучившись отак кілька хвилин, вона віроломно порушила щойно дану обітницю мовчати.

— Несторе-е…

— Що ще?

— Мені не читається, — зирить лукаво, ховаючи грайливість у куточках темно-вишневих уст. — Поговори зі мною. Казочку розкажи, або що…

— Я зараз заведу машину й відвезу тебе в гуртожиток.

— Ти цього не зробиш!

— А це чому, раптом?

— Тому що не дозволить Софійка, це — раз, а по-друге: тобі приємно, солодко про мене піклуватися, дмухати на мої рани, виконувати усі мої забаганки. Хіба не так? Скажи, чому ти це робиш?

— Бо ти дурне дитятко.

— Не кажи так. Мені уже сімнадцять літ, а «дурні дитятка» ще з п'ятого класу займаються «коханням» у підворіттях, горищах, підвалах, парках та скверах, і в мої літа почувають себе бабцями… У мене ж ще весь запас нерозтраченого кохання, енергії, ніжності. А упаковка чого варта: гарне шовкове, що не знало перук, волосся, свіжа оксамитова шкіра, тверді, мов камінці, гострі груди, й солодкі-солодкі без помади губи…

— Господи, і де та Софійка з вечерею? — сміється Нестор і усвідомлює, що сьогоднішній вечір пропав, у крайньому випадку до тої миті, поки не вкладе оцю знайду спати, спокою він не матиме. — Бо ти, здається, доведеш мене сьогодні…

— До гріха? — щуриться біляве бісенятко. — Несторе… А твоя десятикласниця, там на ставку, була ще дівчиною? Що вона тобі шептала?

— А що ваше плем'я шепоче у таких випадках?

— Звідки я знаю? Про вічне й незрадливе кохання, про любов до гробової дошки? А про що шептала Неля?

— Не пам'ятаю…

— Кусалася, дряпалася, просила кохати ще й ще…

— Ну ні! Зараз я погляну чи висохли твої штанці, маєчка й підемо гайтю, — він закрив щоденника, вкинув у шухляду й звівся на ноги.

— І далеко?

— У Триболі. А, можливо, й до самого Самборова.

— Не треба. Я, чесне слово, буду чемна-пречемна.

— Несторку! — озвався пульт голосом баби Софійки. — Ходіть, дітки, вечеряти.

— Нарешті! — згорнув в обійми дівчину, що обвила шию парубка гарячими руками й, торкаючись ще вологим волоссям обличчя, поцілувала в щоку.

18

Ніч Іллярій провів, як заєць під кущем, і лише засіріло за вікнами, звівся на ноги. У такі ранні години він любив попрацювати у своєму кабінеті, але зараз робочого настрою не було. Він, не вмикаючи світла, сів до столу. Муляв, як цвях у чоботі, вчорашній дзвінок незнайомця.

«Хто він? Що йому відомо? І що трапилось з дівчиськом?» Хвиля гіркого невдоволення підкотилась до горла. Не запізнився вчора на якусь мить, застав би дівчину на дачі, порозумілися б і мав би ото зараз гарний настрій, снагу до праці, а натомість голову обсідають, мов небо осінні хмари, важкі думки.

«Ну, втекла, ну, вбилась і що? Мало гине нині молодих хто-зна через що? Зрештою, де Тернопіль, а де Триболі, хто шукатиме тут якийсь зв'язок? Але, коли жива, коли скалічилась, коли заявила… Ні, він не матиме спокою доти, поки не знатиме, як це все обернеться».

Мов збронзовілий сидить Іллярій за столом, підперши долонями підборіддя і незмигно дивиться на широке, затягнуте тюлевою фіранкою вікно. Сітчасті квіти фіранки вже забарвлюються у рожевий колір вранішньої зорі. Крізь прочинену квартирку влітали пташині переспіви, що вітали народження дня і з'яву небесного ярила…

Враз гнітючі хмари думок сліпучою блискавкою прорізує інтуїтивний здогад.

— Вона жива! — Іллярій аж на ноги звівся і затюпав по кабінету. — Звичайно, що жива. Про це слід було ще вчора дотумкатись лише з іронії, що бриніла в голосі незнайомця… Отож нічого сидіти! — стряхнув з себе нерозважливі думки. Буркнувши щось нерозбірливе на запитання напівсонної Ади, куди це він так ні світ ні зоря наврипився, Іллярій вийшов з будинку, сів у «Мерседеса» й поїхав у Триболі. Розпитав будинок, у якому квартирували студенти вищого училища культури, але слова заспаної кароокої дівчини не втішили. Надійки не було. На запитання, де вона, дівча стенуло плечима, й позіхаючи, прикривши рота долонею, промимрило:

— Мабуть, додому поїхала! Коли я прийшла учора з училища, її вже не було.

Десь з годину Іллярій кантувався на переговорному, заки через довідкові служби обох областей, узнав номер редактора молодіжки, але й ця розмова не вселила оптимізму. Приємний баритон повідомив, що Надя на ці вихідні не приїздила. Вона у Триболі… Коло замкнулося, й Ілляреві знову стемрів світ. Дівчина таки пропала!

— Дурень! Йолоп! — несподівано облаяв себе. — Чого ти сюди приперся? Ще день-два й почнуть шукати. І пригадає тоді кароока, що удосвіта якийсь мужчина розпитував про Надю. Хтось, можливо, запримітив автомобіль, можливо, навіть і номер запам'ятав… Тьху, ти!

«Шукати? Кого, вітру в полі?!» — спливає самовпевнена мармиза Ромчика.

В оцій самовпевненості, можливо, й був би здоровий глузд, якби, окрім Прокоповича, ще хтось сторонній не знав про цю подію.

Іллярій гнав машину на дачу, а колючі думки, мов оси, одна за одною, жалили його розтерзану душу.

«Хто цей незнайомець? І чому зателефонував саме йому? І яким чином він причетний до витівки його нерозумного чада? Слідкував за ним? Навряд, тоді просто не дав би позбиткуватись над дівчиною…»

Вчора, з манери розмовляти, з твердості голосу, Іллярій зрозумів, що має справу з вольовою особистістю.

«А може вона у нього? — новий спалах думки. — А може вона його кохана? Адже звідкись довідався… Будь тут мудрим!»

Мов сомнамбула, Іллярій потюпав на город, а потім по ледь примітним слідах: зламаних стебелинах, вм’ятинах від босих п'ят на розпушених грядках, подався до глибокого яру. Та дарма обнишпорив усі закутки. Окрім упаковки від бинта, що валялась біля потічка, інших слідів не було.

Він підняв її й поглянув на дату виробництва: другий квартал.

«Бинт свіжий. Щось таки трапилось, і хтось надав медичну допомогу, — кволо ворухнулась думка. — Цей „хтось“ і телефонував учора».

Внутрішньо спустошений марними пошуками, Іллярій повертався на дачу. Коли вийшов з-за високої стіни кукурудзи, то побачив молодого чоловіка, що сидів на східцях ґанку.

— Доброго вам дня, пане професоре! — щиро привітався незнайомець і Кандибі здалося, що він уже чув десь цей голос… Ні, ні не вчора по телефону, а давніше…

«Звичайно, що чув, — враз угніздилось у голові. — Мало того, ще й бачив. Тільки де? Пам'яте моя, допоможи!»

— Що ви тут робите?

— Спочиваю. А вам щось не сидиться у цей лагідний недільний день, по яругах шастаєте. І що воно за знак?

— Ми з вами знайомі?

— Не впізнаєте?

— Щось ніяк не можу.

— Сподіваюсь, розмова у нас буде довгою, то пригадаєте.

— Звучить, як погроза.

— Ну що ви! Такій шанованій людині й погрожувати. Просто випала нагальна потреба погомоніти мені з вами, як колись казав мій давній приятель, у чотири ока.

— Є про що? — професор відчуває, що після нервового напруження повертається до нього звичний стан.

— Гадаю, що так. — Нестор вийняв з рюкзака білі босоніжки. — Впізнаєте?

— Молодий чоловіче, — всміхнувся, професор і в куточках вицвілих, з червоними прожилками очей, засіявся чи то острах, чи просто вгніздилась утома. — Я у такому віці, що аксесуари жіночого туалету мене вже не цікавлять.

— Зовсім?

— Зовсім, зовсім…

— Тоді гаразд, — Нестор заховав босоніжки, вийняв пакет фотознімків і подав одну професорові. — Може це вас зацікавить? Щось надто вже заклопотані фізії?

— Невже заклопотані? — запитав з непідробною цікавістю й узяв у руки світлину, на котрій вони з сином стоять на ґанку й дивляться кудись у напрямку лісу. Роман тримається однією рукою за голову.

— Хіба ні? А часом не через це? — Нестор подав цю ж світлину, але не фрагмент, як попередня, а цілу, на котрій видно, як за високою стіною кукурудзи, схована від їхній очей, стрімголов мчить гола дівчина. — Не знаєте, що то за примара біжить вашим городом? Може підкажете звідки й від кого вона втікає?

— І такі штучки, як фотомонтаж, мені також відомі…

— А це вже не монтаж! — Нестор подав третю фотографію, зняту з берега урвища. Там на його дні, у неприродній позі, розметавши руки, розпластане ниць тіло дівчини.

Пригрівало сонце. В Іллярія на лисині прозорими пацьорками виступили краплі поту. Він поквапливо стер їх носовичком, а тоді вичавив з себе:

— Що вам від мене треба?

— Мені? — Нестор заховав пакет з фотографіями у рюкзак. — Це скоріше потрібно вам, а не мені. Не я причетний цього нещастя… То погомонимо?

— Гаразд, тільки ходімо до середини, бо тут щось жарко стає, — сказав професор і задзеленчав ключами. — Щось мені знайомі і ваша статура, і манера говорити… Зовнішній зір у мене ще чіпкий, а от пам’ять… — він затицяв ключем у замкову щілину. — Ніяк не можу пригадати де я вас бачив.

— На суді, пане професоре, на «процесі віку»…

— Згадав! Ви — директор будинку культури з села Заївка.

У пам'яті спливла пригода майже трьохрічної давності.

Літньої ночі, далеко за північ, його розбудив шум автомобіля. Голова Заївської сільради, директор тамтешнього радгоспу, завідуюча сільським фельдшерським пунктом, привезли всю у синяках школярку, що мов загнане звірятко, сиділо в куточку уазика, й затуманеними очима безчуттєво сприймало навколишню дійсність, і попросили написати висновок про зґвалтування.

— Це справа судмедексперта, — спробував відмовитись.

— Хто там розбиратиме! Є заява від потерпілої, буде медичне підтвердження й цього досить! Хто засумнівається у вашій компетентності, — натискав директор, будівельники, котрого вже закінчували споруджувати Іллярію дачу, і натякнув, що, в разі незгоди, бригада завтра згортає манатки й повертається у радгосп.

— Нащо така поквапливість? — не хотілось іти проти власного сумління, але за вікном стояла пора, коли все летіло шкереберть — розпадався незламний і вже було не до професійної етики та моральних принципів. А дача-красуня, майже за дармову ціну, з радгоспних матеріалів, старанням його ж майстрів росла й радувала око.

— Та вже допік до живого нас усіх отой «соціал-демократ», в'ївся кожному в душу, в серце, в печінки…

— Хто, хто? — звів докупи брови професор.

— Та є там у нас один діяч — голова Руху, а сам бач, що витворяє — ґвалтує неповнолітніх.

— Коли ж вона на суді зречеться своєї заяви? — все ще не хочеться Іллярію поступатись їхньому натиску.

— Не зречеться!

— Що з того, що зречеться, — озвалась, нарешті, фельдшерка, — коли віночок зірваний і цей незаперечний факт підтвердить судмедексперт, якщо справа до цього дійде. Тільки не дійде. Ситуація контролюється… Будете оглядати?

— Мушу, для заспокоєння власного сумління — Іллярій зітхнув. — Зараз одягнусь і поїдемо в клініку.

— О, Господи! — сплеснула в долоні фельдшерка. — Нащо це все? Я ж оглядала. Ось, — вийняла аркушик паперу.

— Вам залишається лише підписати, — нарешті за весь вечір вставив своє слово голова сільради і пильно поглянув у вічі професорові.

І він, скріпивши серце, інтуїтивно відчуваючи, що тут щось не чисто, поставив свій підпис.

Коли ж цей, по суті рядовий факт зґвалтування, завдяки старанням сп’янілої преси, що вирвалась з-під ярма цензури, роздули на всю область, а районна Феміда вдалась до показового процесу, і хвилі докотились до Іллярія, він, мов отой убивця, якого потягнуло на місце злочину, поїхав у райцентр на заключне засідання суду…

— Нестор… Нестор…

— Некуйбіда, — підказав хлопець.

— Еге ж, «соціал-демократ!». Саме так вони вас називали тої ночі.

— Хто?

— Ті, що привозили дівчину… — Іллярій повністю оговтався. — Гадаю, тепер не будемо торгуватись?

— Не будемо. Скажу, що власниця оцих босоніжок жива.

— Оце я й хотів почути! Все решта суєта суєт! — професор відчув, як нарешті з плечей звалилась така важка ноша, що він аж помолодів неначе. — Я їздив у гуртожиток, телефонував до неї додому…

— Вона у мене.

— З нею усе гаразд?

— Так. Вивихнула ногу, але тепер усе нормально.

— Ви впевнені?

— Нею заопікується Софійка.

— Ця цілителька ваша родичка?

— Чому так думаєте?

— Також Некуйбіда…

— Ви її знаєте?

— А хто її не знає? Зрештою, баба Софійка, чи не ровесниця моєї покійної матері, царство їй небесне, — зітхнув професор, — і мене пам'ятає, коли я був ще малим…

— Погляньте, — щиро дивується Нестор, — а світ справді тісний…

— То що ви хотіли у мене довідатись?

— Як ви поясните таку дивну поведінку Нелі на суді?

— Звідки ви взяли, що я там був? — тепер у свою чергу вже дивується професор. — Про те, що ви були там, я довідався з досьє, що передав мій колега по перу з «Литературной газеты». Мене зацікавив ваш підпис під медичним висновком, у якому згадувалось про оті «численні синяки, криваві набряки, сліди важких побоїв»… Звідки синяки?

— Не знаю, — розвів руками професор, — але на тілі було їх безліч, а ще страшні набряки під очима, синці від пальців на шиї… Я вам клянусь…

«Били недолюдки! — дотепер Нестор думав, що всі оті „художества“ описані в медичному висновку, всього-навсього вигадка. — Ось чому мені не дозволили зустрітися з нею, зразу після арешту, й пізніше під час слідства».

— А її поведінка під час судового засідання, то дія психоруйнівних препаратів.

— Де вони їх узяли? Ви дали?

— Каюсь, грішний! Лише на суді я зрозумів, нащо вони їм були потрібні…

— Що ж, кайтеся, це добре. А тепер розкажіть усе, до найменшої подробиці, тої трагічної для нас ночі, — Нестор непомітно для професора натиснув кнопку портативного диктофону.

19

За два з половиною роки, відколи Нестор востаннє був на могилі батька-матері, цвинтар значно розрісся.

Помолившись за упокій душ, передчасно усопших рабів Божих Іоанни та Григорія, пішов поміж надгробками, шукаючи ще однієї могилки.

На добротних, витесаних з червоного каменю, чорного мармуру, вилитих з сірого кришива пам'ятниках, уяву вражали цифри від тридцяти до п’ятдесяти прожитих літ, і рідко, де вони сягали сімдесяти й більше.

«Надто молодіє останніми роками оце вічне село. І воєн нема, а вимираємо… Хто, яка сила заганяє нас передчасно в могили?» — подумав Нестор, і, не знайшовши потрібного поховання, направився до широкоплечого дядька під великим солом'яним брилем. Засмаглий, мов з бронзи вилитий, він складав у копиці вже прив'яле сіно, зібране із ще не заселеної ділянки мертвого села.

— Пробачте, ви не скажете, де похоронена Неля Пліщук?

— Несторе, ти? Щоб я живий був!

— Ой, Миколо! — радісно вигукнув Нестор. — Багатим будеш, не впізнав одразу.

— Я і так багатий! Мільйонером став! Скажи, хто з нас міг би подумати тоді, коли все починалось, що так швидко ми розбагатіємо? Піввіку, за кілька десятків карбованців, гнули спину на наїзника, а тут, як за помахом чарівної палички, — р-раз і мільйонери! Що то значить власна держава, еге ж?

— А ти не змінився! — тисне мозолясту руку Нестор. — Як бурчав за Союзу, так і тепер бурчиш.

— Гадюка теж, кажуть, ніколи не міняє звичок, лише шкуру.

— Жалкуєш за минулим?

— Ні, друже, ні. Нехай, я ще стану мільярдером, але після того, що накоїв у Чечні «старший брат», я вдруге нізащо в світі не дамся в його братерські обійми!

— І що ж ти робитимеш? — бризкає іронії Нестор, згадуючи розмову з Михайлом, свої роздуми щодо людей, здатних зі зброєю у руках боронити так довгоочікувану волю України.

— Як що? Те й що чеченці! Стану, як учили мене змалечку, «на бій кривавий» проти них, навчителів своїх… Ет, Несторе, Несторе: вічно чуєш — боротьба, боротьба, то за світле майбутнє, тепер, виходить, уже за світле минуле… От нова хвиля галайстри прорвалась до влади й знову чотири роки вішатиме локшину про Ельдорадо, до якого вони нас впевнено припровадять!.. Та ну їх усіх на купу! — як шаблею рубанув, правицею повітря. — Кажеш могилу Нелі шукаєш? — Микола зам'явся і якось дивно поглянув на співрозмовника. — Вона он там, на викопі…

— Чого б це, раптом?

— Повертаємося до старих звичаїв. Самогубців церква не хоронить. Не має права раб Божий обривати власне життя, дароване йому Всевишнім. Оно, бачиш горбики порослі бур'янами. Неля — шоста зліва.

— До неї ніхто не навідується?

— Кому вона тепер потрібна? Використали, як презерватив, і викинули… Скажи, на фіга була тобі тоді ще ота «Піна»? Що дала? Ти посидів, Неля пішла з життя, а голова районної Ради Руху став мером міста, відкрив ковбасний цех, за гроші, котрі вкрав з каси Руху під час ГКЧП, відгрохав трьохповерховий фільварок, зараз, у компанії з Ясьом, уже споруджує третю бензозаправну станцію, його замісник купив крамницю… їм Україна потрібна? Спливли, ти мав рацію, на шумовинні того часу, й все… Коритники! Тут і Чечні не потрібно, а пора, поки не пізно, починати другу революцію, тепер уже проти так званих демократів… Ти можеш собі уявити, колишній голова обласного Руху, що виступав по всіх усюдах, не боявся погроз зі сторони комуністичної влади, нині, дорвавшись до посади голови облради, уже іде до нас, у село, в супроводі цілого кортежу міліції, й іде до народу під охороною не менше двох амбалів. Чого він боїться? Аби, часом, вдячний люд від великої любові не задушив у своїх гарячих обіймах?…

Дискутувати не хотілось: не час і не місце, та й протиставити не мав що. Миколі ж хотілось вилити з душі наболіле. З Нестором він заприятелював давно, в дні всенародного піднесення, був його правою рукою, став головою осередку руху, після Нестерового арешту.

— Вибач мені, Миколо, я піду побуду з Нелею. Попри все вона кохала мене.

— Кохала й запроторила до в'язниці? Забув, що вона верзла на суді?

— У тому нема її вини.

— А чия, може моя?

— Не гарячися, друже, я ночей не спав, оглядаючи зі всіх сторін її поведінку, а тепер точно знаю. Її тієї ночі, коли змусили на мене заявити, били, що там били — катували, а тоді аж до суду нашпиговували наркотиками…

— Хто бив, хто нашпигував?

— Хтось з тієї тріади… А колола Зонька… На суді бідна Неля і не усвідомлювала, що говорить…

У село, в якому Нестор був директором будинку культури, Неля приїхала в самий розпал Горбачовської перебудови, в переддень, так званого національного відродження (оксамитової революції).

Уперше він її побачив крізь вікно радіорубки, з Гришовими коментарями неординарній вроді. Згодом, у клубі, придивився краще. То було тихе і скромне дівча з тою чистою вродою, котра притаманна душевно багатим, доброзичливим людям, чим і вирізнялась з-поміж гурту галасливих однокласниць. Якщо ті франтили супермодними зодяганками, Неля ходила до школи тільки в учнівській формі, котра, до речі, робила її постать звабливішою і сексуальнішою, аніж супермодні мішкуваті зодяганки на її ровесницях. Хто, хто, а Гриша мав витончений смак до прекрасного, особливо, коли це стосувалося багатогранної жіночої вроди…

Гарного зимового ранку, допомагаючи собі палицями, Нестор дряпався «сосонкою» на крутий пагорб, добираючись зі свого хутора до села. Раптом з-за смерекової коси лісу на великій швидкості вилетіла лижниця у синьому костюмі, червоній шапочці, а білий шарф, мов два крила, розвівався за спиною. Порівнявшись, вона різко загальмувала, й коли осіла біла хмарка снігу, збурена віражем, перед ним стояла казкова красуня.

— Привіт! — видихнула.

— Доброго ранку, червона шапочко. Куди мчиш?

— До бабусі, вовчику, — сині очі на розрум’янілому личку сяйнули іскристими бризками. — А я вас знаю.

— Мене тут кожна собака знає…

— Який ви грубий.

— Нелю, ви? — нарешті упізнав хлопець оту скромну школярку в оцій, повної розквітлої вроди, без перебільшення сказати, молодій жінці. — Звідки?

— У ліс їздила. Я щонеділі їжджу на прогулянки до лісу. Люблю його зимову красу, його тишу. Це так збуджує, що там збуджує, наснажує, що опісля весь тиждень у мене прекрасний настрій, і я з нетерпінням чекаю наступної неділі, аби припасти душею до цієї правічної і незбагненної краси.

— Нелю…

— Що, Несторе Григоровичу?

— Мені зривається вистава… Одна аматорка затялась… Може ви би спробувала себе на роль Галі? Чомусь здається мені, що ви би справилася.

— Звичайно справлюсь!

— Що? — дивується Нестор з самовпевненої заяви, бо знає з власного досвіду людей, занадто балакучих у житті, вигадників і жартунів, а на сцені з нього природного слова не вичавиш. — Ви не надто самовпевнена?

— Звичайно, ні. Я тиха, скромна, чесна радянська школярка… — сміється дівчина з дещо спантеличеного парубка. — Там, де я дотепер жила, працює народний самодіяльний театр, а при ньому сильна підготовча дитяча група. У моєму репертуарі понад десять ролей, причому три з них у дорослих спектаклях…

Такого успіху, за вісім літ праці в клубі, Нестор ще не мав. Вистава пройшла, як по маслу. Неля була неперевершеною, до того ж своєю грою запалила й інших… Плакали аматорки, плакали у залі глядачі, сміялись на сцені — реготав зал.

Ще під час репетицій став Нестор ловити на собі неоднозначні позирки, намагання Нелі вибирати такі моменти, аби залишатись лише удвох.

«Нічого, це пройде! — втішав себе. — Звичайне дитяче захоплення.»

Та він тяжко помилявся. Одного весняного дня, вибравши слушний момент, коли вони знову опинились наодинці, Неля притулилась до нього, охопила руками шию й зашепотіла:

— Несторе, я люблю тебе… Я хочу тебе… Я народжу тобі гарних, здорових дітей…

— Нелю, перестань! — отетерів парубок. Це ж ще жодна дотепер так відверто не виявляла своїх почуттів. — Це минеться… Повір, то не любов… І я набагато старший за тебе… Тобі ще треба закінчити школу, знайти своє місце у житті, а заміж завжди устигнеш…

— Ні, Несторе, ні!.. Я не знаю… Я відчуваю, щось станеться зі мною лихе… Повір, я люблю тебе, тільки тебе, чуєш! — і, давлячись риданнями, побігла геть.

— Нелю, будь розсудливою, ми не пара, — став розраджувати наступного дня. — Я старий, понівечений життям, парубок, а ти ще зовсім дитина…

— А Наташа й Безухов? Скільки було їй літ, а скільки йому?

— То літературні персонажі, а життя, Нелю, зовсім інша річ… Повір мені, я знаю, що кажу…

Дівча не відступало й він здався.

Того пам'ятного вечора, коли на розширеній сесії сільської ради Стакан, Ясьо, ще кілька підлабузників накинулось на нього, як шакали на падаль, за «Сухозлітку» та статтю «Піна», надрукувану в рухівській газеті «Гомін», Нестор, зачинивши будинок культури, наткнувся на дівчину, що притулившись до стовбура вишні, стояла на стежині, по котрій він завжди повертався з роботи.

— Нелю, що ти тут робиш? Чому не вдома?

— На тебе чекаю, милий… Проведи мене… А ніч, як на замовлення!

Тихий липневий вечір. П'янко пахнуть копиці сіна, що, як шоломи воїв, темніють на лузі, й блистить розлитим сріблом у місячному сяйві тареля ставу.

— Давай скупаємося! — сказала дівчина, й не чекаючи відповіді, стягнула через голову суконьку, під якою більше нічого не було. У місячному сяйві, на тлі свічада ставу, хлопцеві відкрилась бентежна краса й таємниця жіночих чар. Дівчина, поволі ступаючи, занурювалась у літепло, і коли на поверхні тарелі зосталась лише акуратна голівка, хлопець швидко роздягнувся і з розгону плигнув у теплу, як кава, воду…

Наступного дня, як тільки Нестор прийшов на роботу, до будинку культури під'їхав міліцейський уазик, з якого вискочили дільничний міліціонер Іван Поцілуйко, білявий у штатському чоловік літ під сорок, й висунулась посиніла від горілки мармиза Стакана Івановича.

— Кирило Маркушевич, слідчий з особливо важливих справ, — відрекомендувався цивільний. — Вам доведеться поїхати з нами до райвідділу. Для дачі пояснень.

— У чому мене звинувачують? — запитав Нестор, згадав сесію, позбавлення депутатської недоторканості, та погрози подати в суд «за образу гідності та зведення наклепу».

— У зґвалтуванні неповнолітньої.

— Що?! — у Нестора очі полізли на лоба. Сподівався бозна яких звинувачень, аж до зради Батьківщини, але тільки не цього. — Цікаво, кого ж це я зґвалтував?

— Свою аматорку. Нелю Пліщук.

— Ви що з глузду з’їхали? — не вірить власним вухам. — Давайте перескочимо до неї й вмить усе вияснимо.

— Нема що вияснювати, й так усе ясно, як у білий день! — слідчий Кирило Маркушевич виклав на стіл аркушик паперу зі шкільного зошита.

— Що це?

— Заява про зґвалтування. Це її почерк?

Нестор узяв папірець і літери застрибали перед очима. В грудях почав зводити кубельце острах.

— Почерк справді її, але тут щось не так… Треба все з’ясувати. Розібратись…

— Ми за тим і приїхали.

— Як це могло статися, Несторе? — нещиро цікавиться Стакан і маленькі сірі очиці тріумфують. — Такий здоровий, понімаєш, бугай, а ґвалтує неповнолітню… А ще голова Руху! Цікаво, куди ви нас запровадите, з такою демократією? Що не кажіть, — він поглянув на дільничного та слідчого, — за Союзу таки порядок був, а ви розвели отут анархію…

— За Сталіна порядок ще кращий був! — скипів Нестор і ледь утримався, аби не порозкидати по кутках, оту братію, а самому скочити в уазика й дременути за Нелею. (Ох, як він потім каявся, що не зробив цього!) — Слава Богу, що за мною приїхали посеред білого дня звичайним уазиком, а не «воронком» під покровом ночі… Тільки затямте, я нікого не ґвалтував.

— Заспокойтеся, пане Несторе, — в очах слідчого хлопець прочитав чи то співчуття, чи сум. — Ось погляньте ще на це.

— А то що ще за фількина грамота?

— Медичний висновок. Пліщук була зґвалтована учора пізно ввечері, а незадовго до цього бачили вас удвох, як ви йшли за село в напрямку ставу…

— Так, то правда… Тільки не ґвалтував я, — прошепотів Нестор, злегка почервонівши. — Все відбулося за обопільною згодою.

— Лікар пише, що на тілі є ознаки насильства, — ось читайте «…криваві набряки на руках, плечах, сліди душіння на шиї».

— Скажіть, після цього всього вона ще хоч жива? — враз Нестерові зробилося зле. Дика, страшна здогадка обпекла розум, душу й серце…

«А що коли?… Коли це була пастка? Неля — троянський кінь?!»

Те, у чому його звинувачували було протиприродним і диким, але й те, що забрело в голову, теж було не ліпшим, але інакшого пояснення видобути не зміг.

«Поглянь, як швидко і заява, і медичний висновок, до того ж побої звідкілясь… А її настирливі намагання близькості?

Що ж, коли це справді так, то ти, дитинко, свою дванадцяту роль зіграла на відмінно! Що до цноти, то ти була невинною, як корова після четвертого теляти!» — враз подумки облаяв дівчину Нестор, але тут же похопився. «Постій, не гарячкуй, ще не вечір, буде очна ставка… Не може вона справді таке зі мною вчинити, й ні з того ні з сього засадити до в'язниці».

— Побої то брехня! І якщо вони у неї справді є, виясніть звідки.

— Цим і займеться слідство. Ось ордер на ваше затримання.

— Що ж, — розвів руками Нестор, — тут нікуди не подінешся, прошу, пане голово, передайте ключі Довгошийкіну, чи Наташці, аматорам скажіть, що репетиція сьогодні відміняється.

— Чує моє серце, що надовго, — єхиднить Стакан. — І село відпочине, не буде, понімаєш, кому воду каламутити… Ось така, понімаєш, друга сторона медалі, — засміявся весело…

— Що ж, іди побудь з нею, — вивів Нестора зі спогаду голос Миколи.

— Що ти думаєш, Миколо, — глибоко зітхнув хлопець. — Як і через що насправді, пішла Неля з життя?

— Через збіг несприятливих обставин. Десь через півроку, а може й більше, як тебе посадили, вона почала оббивати всюди пороги, переконувати, що ти не винен, що ніякого зґвалтування не було… Одні вірили, інші почали патякати, що то ми, рухівці, на неї тиснемо… Вона влаштувалась продавцем у промтоварний магазин. Через рік чи більше, ревізія виявила велику нестачу, в декілька разів більшу, аніж коштував увесь магазин… Комусь дуже вже не хотілось перегляду твоєї справи… А незадовго до ревізії, вона отримала ще одну відповідь, що підстав для перегляду справи немає… Бідолаха зачинилась у магазині й повісилась на мотузці для сушіння білизни… Зразу, після похорон, така іронія долі, приїхав з Москви кореспондент по її листу… Ось такий фарс, ти на волі, вона в могилі… А тепер іди, іди…

* * *

Нестор стояв навколішки, молився, а перед очима проходили сцени тих трагічних днів. Це було як марево, як дурний сон. На суді Неля, потупивши в землю очі, як навчена папуга, торочила одне й те ж:

— Він злочинець… він силував мене… Прошу покарати з усією суворістю закону…

— Нелю, що з тобою? Що ти таке кажеш? Підніми голову, поглянь мені у вічі, чуєш, мила?

— Прошу покарати, прошу покара… — обм'якла і безсило осунулась на підлогу…

— Що ж. Бог тобі суддя! — лише зітхнув Нестор. — Якщо люди жорстокі, він один милосердний…

«Він злочинець!» — ще довго озивалось у ньому оте звинувачення.

Незадовго до її смерті, він отримав від неї листа. Першим природнім рухом було бажання порвати не читаючи, але якась сила застерегла від цього.

«Милий мій, Несторку! Прости мене, заради бога! Я не розумію, що зі мною вони тоді зробили… Ти ж не винен, і це прекрасно знаєш… Я винна у всьому, у твоїх і своїх муках, у наших стражданнях… Ти за ґратами, а я у клітці, тісній клітці. Все роблю, аби домогтись перегляду справи, але кругом стіни, високі, непробивні мури! Єдина, остання надія на Борина з „Літературки“, та щось він довго мовчить… Ти вір, я кохаю тебе, тебе єдиного, і молю — прости, коли зможеш…»

Прочитавши, вирішив не відповідати. Та що більше думав, то сильнішало бажання з'ясувати детальніше, що таки сталося, яким чином вони змусили її лжесвідчити?.. Хто ж вислідив, що вони того вечора пішли до ставу. Певно, що бачив отой «сексот», що поміж ними відбулося…

Минали дні. Нестор усвідомив, що простив, написав листа і попросив приїхати до нього, та було вже запізно… Тепер же, за її земні страждання, ще й поховали на викопі, як худобину…

Хлопець закінчив молитву й важко зітхнув.

— Прийми, Господи, душу раби твоєї у лоно своє, де всі святі спочивають. Прости їй усі вільні й невільні прогрішення… Спи, дитинко! Нехай земля буде тобі пером, і дух твій не знає гонінь… А винні, повір мені, заплатять нам за все. Амінь!

20

Надійка розплющила очі. Якусь хвилю дивилась у стелю, на якій м'якою сепією ряботів одсвіт, забарвленої сонячним промінням, води невеличкого басейну й незвідане блаженство наповнило пругкістю все її єство.

Спустила з ліжка ноги, стулила їх докупи: обидві були однакові — набряк у місці вивиху розійшовся і лише подряпини та збляклі синяки нагадували про вчорашній день.

Безгучно ступаючи по м’якому килимі, підійшла до широкого вікна. Поглянула на зелені хвилі лісів, що піднімались на косогори, спускались у лощини, стояли фортечними стінами над піщаними ярами й котились аж до обрію. Подекуди, на суцільних шматках смарагдового гаптування, вкрапленнями рубіну, зблискували невеличкі свічада лісових озерців.

«Райська місцина… Справжній Едем, — мліє у захоплені від побаченого. — І, мабуть, не лише поклик предків спонукав Нестора спорудити тут свій дім, а скоріше усього непереборне бажання злитись воєдино з оцим зеленим океаном, аби повсякчас відчувати себе частинкою цього дивосвіту».

Дівчина всміхнулась отаким незвичним думкам, навіяним красою лісу, млосно, з хрускотом потягнулась, прибрала з канапи постіль і заховала у комоді. Тоді підв’язала лангету й пішла сходами вниз.

— Вже прокинулась, донечко? — зустріла її баба Софійка. — Як нога, не болить?

— Ні, бабцю!

— Зайди, — прочинила до ванної кімнати двері. — Сідай, розмотуй, нехай я погляну.

Софійка промацала суглоб, а тоді дивлячись дівчині у вічі, натиснула на випуклу кісточку й задоволене примружила сірі очі. — Добре, донечко, можеш потроху ходити, але краще не труди ще без потреби.

— А чобіток?

— Можеш не підв'язувати, якщо багато не ходитимеш.

— Не буду.

— Що ж, умивайся, й приходь до кухні снідати. А там вирішимо, що з тобою далі робити…

— Бабцю, а Нестор де?

— Або я знаю… Узяв рюкзака, фузію й за світ сонця пішов кудись.

— Він відлюдник?

— Не сказала б… Правда, він виріс у малозаселеній місцевості й змалечку полюбив ліс, самотину. Тепер стверджує, що йому найкраще думається, коли бродить лісовими галявами — він книжку закінчує писати про свого діда, дідових побратимів. Деталей ще йому якихось бракує, от пішов мабуть їх шукати, — усміхається Софійка, показуючи ще міцні, як на її вік, зуби. — Гаразд, умивайся вже, а то сніданок утратить смак.

Вода у титані була літеплою. Надійка, скинувши майку, стала перед дзеркалом. Якусь мить розглядала широку подряпину, що, затягнута свіжим струпом, борозенкою пролягла через увесь живіт, тоді стріпнула головою і застигла на мить зачудована. Волосся, її волосся, з яким вона завжди, після купання, мала стільки мороки, зараз було ніжним, шовковим і розсипалось ледь не на кожну окрему волосину.

«Дива та й годі!» — стенула плечима.  Жоден шампунь, котрим вона миє голову, ані разу не дав такого ефекту, як учорашнє купання. Ще раз різко стріпнула головою — волосся розлетілось віялом і м'яким шовком лягло на плечі, рамена, груди, й було воно таке блискуче, аж наче світилося.

Стараючись його не замочити, Надійка сполоснулась під душем, розтерлась мохнатим рушником, одягла свою футболку й шорти, що випрасувані висіли тут, і пішла до кухні.

— Бабцю, а що з моїм волоссям? Погляньте, яке воно м’яке й свіже.

— Від води, донечко. Тут вода така м'яка. Жива вода…

— Розкажіть мені про Нестора, — після сніданку просить Надійка.

— А що розказувати, натерпівся він змалечку… Щойно рочок виповнився, як його батька заарештували, як учасника Гельсінської групи.

— Що й тут, у закутках теж були дисиденти?

— П'ятеро їх було, Надійцю… Збирались у Триболі на Замковій горі, розповсюджували заборонену літературу, а до річниці ЗУНРу вивісили на будинку райкому партії, міліції та міській ратуші синьо-жовті знамена… Вислідили. Григорію, як наймолодшому, дали п'ять літ в’язниці й десять заслання. Нестерові йшов шостий рочок, коли він з мамою поїхав на Далекий Схід на постійне проживання… У висілку жило кілька японських сімей, від них Нестор навчився їхньої мови. А один старий японський мисливець, прив'язався до хлопчини, й Нестор з ним облазив усі навколишні сопки, сходив тисячі кілометрів отої напівдикої природи. Звідси його тяга до постійних мандрів. Японець навчив хлопця терпеливості, східної мудрості, напористості, любові до землі, людей… Словом, привив йому ті якості, якими володіло моє нескорене покоління…

— Бабцю Софійко… Ви… ви так доладне, без діалекту чисто говорите, мов лекцію читаєте…

— Не дивуйся, донечко. Я закінчила гімназію, й перш аніж стала медсестрою в загоні УПА, пройшла великий вишкіл пропагандистської роботи… Ех, донечко, дивлюсь на вас й гірко думаю, на що ж ви тратите літа молоді? — Софійка змовкла. Якусь хвилю дивилась поперед себе, кудись, мабуть у своє минуле, а тоді глибоко зітхнула.

— Розбуркуєш ти мої старі болі… Правда, і серед нас були байдужі, були зрадники й провокатори, але в основній масі… От теревенять, що відродили «Просвіту», а приглянься, хто там? Люди мого покоління… А де ви, молоді-кмітливі, де студенти, де інтелігенція? Чому ви такі інфантильні?

— Що ми такі є, в тому й ваша вина. Чому боялись нам казати правду, а лише мовчки спостерігали, як не одному поколінню калічили душі? От і виросли ми байдужими і нам справді однаково, хто прийде до влади, якийсь там Мороз чи Симоненко…

— Еге ж! Вам би тільки гроші та харчі хороші, а решта трин-трава. Та досить, а то ще посваримося. Допоможи прибрати на столі…

— Зараз мені, донечко, потрібно піти в село, — сказала баба, коли перемили посуд. — Ти залишаєшся на хазяйстві, й коли хто питатиме, скажи, що я через дві години повернусь… А тепер візьми ось це, — Софійка подала дівчині продовгасту коробочку з кольоровими ґудзичками.

— Що це?

— Ключі від дверей будинку. Дивися, — Софійка крізь прочинене вікно направила коробочку на вхідні двері, натиснула ґудзичок, двері зачинились і було чути, як хруснув замок. — Бачиш? Всі двері замкнені, й увімкнута система нагляду.

— То Нестерова вигадка?

— А чия ж? Шахи, фотосправа, радіоконструювання, спорт, то його, як він каже, хобі.

— А писання?

— То вже праця, завжди каже мені… Бувало прийде з клубу посеред ночі, сідає з паяльником до столу.

— Що ти там ще длубаєшся? — наганяю його спати.

— Я, — каже, — бабцю, відпочиваю. Стрес знімаю… Ой, та мені пора! Тримай, донечко, — віддала Надійці електронний ключ, сама взяла плетений кошик, зняла з полиці кілька в'язочок сухої трави й наказала: — Тільки не труди ще ноги. Хочеш іди в кімнати, хочеш візьми у веранді розкладайку й приляж десь у садку… Коли з'явиться Нестор, скажеш, що сніданок у духовці.

— Бабцю, а в басейні купатися можна?

— А чого би не можна? — стенає Софійка плечима. — Правда треба ще почекати, зараз вода ще холодна.

— Я не про воду, а про волосся…

— За волосся не бійся. Сміливо купайся, тут у всьому хуторі цілюща вода… Ну, добре, я пішла…

21

На великій швидкості його обігнала червона «Нива». Враз заверещали гальма, з машини вискочив Гриша й згріб хлопця у своїх лапищах.

— Несторе! — Гриша майже не змінився на обличчі: все ще буйний, однак з сивими прожилками, чуб, сині з хитринкою очі, в рухах статечність, враження, що аж підріс начебто. — Звідки чи куди? Давно звітам?

— Не дуже.

— Попав під амністію?

— Ні, оправдали…

— Ти куди, на свій хутір? Сідай, погомонимо.

— Що ти тепер поробляєш? — вмістившись на передньому сидінні, цікавиться Нестор у колишнього парторга.

— Фермерую. Узяв 25 гектарів, та й так.

— Маєш техніку?

— Маю. Коли всі почали рвати, хто що бачить, я теж узяв собі трактора, плуги, сівалку й бурякосаджалку… Та яке узяв? Купив за безцінь… Коли розпадався Союз, можна було цілий радгосп купити… Після славнозвісного ГКЧП, райкоми розігнали, я, залишившись без роботи, став на біржу. Послали на курси механізаторів, тепер узяв землю й у вус не дую.

Нестор усміхнувся з отого «та й так», бо знав, що коли до людини причепиться якась примовка то надовго, а інколи на все життя.

— Що збираєшся тепер робити? — глипає на усміхненого хлопця Гриша.

— Пропонують посаду директора культурно-спортивного комплексу в радгоспі «Вишневий.»

— A-а, це в Біляка. Що ж, туди можеш сміливо йти. То найсильніше у районі хазяйство. Середній заробіток у місяць 30–35 мільйонів, а в нашому 5–7. Вловлюєш різницю? Там уся молодь тримається у селі, матимеш з ким працювати, та й так…

Дорога, що розпанахала навпіл золотистий пшеничний лан, побігла у видолинок, великий лісовий масив, що проліг праворуч і котився аж до обрію, став підноситись уверх до вицвілих небес. Гриша вимкнув мотор і пустив «Ниву» накатом. У відкрите вікно ввірвався приємний, наповнений пахом дозріваючого зела, легіт.

— Ти знаєш, що Неля не винна у твоєму арешті?

— Знаю.

— А з чиєї вини ти попав за грати?

— Збіг обставин…

— Якби то так… Тебе вистежив Білошийкін.

— Як вистежив?

— Він шпигував за тобою.

— Як це шпигував?

— Як усі шпики…

— Нічого не розумію.

— Коли ти довів Яська, Стакана своїми дописами, як мовиться, до білого кипіння, а «Піною» замахнувся й на вищих, вони заметушились. Скажу тобі по секрету, що пророблявся план твого фізичного знищення. Тільки щось не виходило. Чи самим не хотілось бруднити рук, чи не було надійного виконавця, не знаю… То вже тепер розвелись професійні кілери, з'явилось вдосталь зброї… А тоді Зонька підкинула їм примітивний план, котрий, як це не дивно, спрацював на сто відсотків. Знаючи, що Неля зробила аборт…

— Аборт? Який ще аборт?

— Ну ще до того, як прийшла у нашу школу. Її збезчестив один з секретарів обкому, і саме в той же час й мати-артистка та вітчим, перебуваючи на гастролях у Америці, попросили політичного притулку. Нелю, що фактично стала сиротою, звітам забрали, й віддали Наташці, що доводилась троюрідною сестрою покійному Неленому батькові. Так дівчина й опинилась у нашому глухому селі, де про її минуле, тим більше про обласного функціонера, ніхто нічого не знав. Та світ тісний. Котрась Зоньчина однокурсниця по медичному училищі, зустрівши випадково на базарі, у місті, де жила Неля, знаєш, як то баби вміють, й вибовкала про аборт, вона працювала в лікарні…

Так от, бігаючи до клубу на репетиції хору, Зонька побачила, що в тебе з Нелею щось накльовується, й підкинула їм таку ідею помсти… Слухай далі, — жестом руки Гриша попросив не перебивати. — На пенсію оформлялась секретарка директора радгоспу, а Білошийкіна жінка не мала, після закінчення курсів друкарок, роботи… План спрацьовував. Ясьо закликав твого художнього керівника, сказав що бере жінку на роботу, за умови, що він буде стежити за тобою і Нелею. Білошийкін вистежив. Втрутився райком й роздули «політичну справу», адже ходилось не у тобі, як людині, а як голові Руху… Звичайно, я сам тоді нічого цього ще не знав, тільки в одному був упевнений, що ти не міг зґвалтувати, до того так по-садистському… Але й подати голос у твій захист не міг — посада не дозволяла, виступити проти райкому, адже насамперед комуністам ходилось скомпрометувати Рух, а тут така нагода!

— Отой Білошийкін, де зараз?

— У Львові, на дяка учиться.

— Ти диви! З партійця в духовний сан подався.

— Тепер така припливна хвиля, що все сміття виносить наверх. Поперлись і в міліцію, й у попи усіляка наволоч, нездатна до фізичної праці… У міліції зараз платять шалені гроші, попи ж пухнуть від високої духовності й розкошують на грошах дурних людей: будують вілли, купують шикарні авто… А тут, для того, аби мати чесно зароблену копійку, треба гарувати від зорі до зорі…

— А що Наташка?

— Ясьо покинув її. Зійшовся з агрономкою з сусіднього колгоспу, збудував для неї у райцентрі двоповерховий особняк… Наташка нидіє, скиглить… До роботи не привчена, йти у ланку гонор не дозволяє… Але піде, голод така штука…

«Так їй, рудій суці й треба» — втішився Нестор.

— А що Зонька?

— Осліпла. Одне око викинули, а на друге бачить процентів на шістдесят.

— Як це осліпла? Чому?

— Коли дійшло в Яська до розлучення, Зонька, що стелилась під нього, будучи Наташиною приятелькою, гадала, що він піде до неї. Стала щодень чепуритися, аби бодай трошки виглядати привабливішою, тільки свиню хоч позолоти, свинею ж буде… Одного разу хтось її відволік, вона залишила на столі флакончик з лаком для волосся. За час недовгого відлучення на балончик впало сонячне проміння, коли Зонька повернулася, взяла балончик, він і розірвався, окрім очей, скалки знівечили ще й лице… «Це також не зле, — подумав Нестор. Є ще Господь на небесі!» Тим часом дорога, пробігши дном, перескочила місток і стала дряпатись з цього полумиска долини вгору. Гриша увімкнув мотор і, дивлячись поперед себе, про щось задумався.

— Скажи, Григорію, ти за Союзом не жалкуєш? — чомусь згадалась хлопцеві його ностальгія за порядком, твердою, сталінською рукою.

— Уяви собі, що ні. Я хто був усе своє життя? Холуй, нагайка партійна… А тепер сам господар і свого часу, і своєї душі, і дум своїх, і землі. Для прикладу: в радгоспі збирають по 10–12 центнерів насіння висадків, а я по тридцять! Вловлюєш різницю між колективною високопродуктивною працею і працею для себе?

— Ти, фермер, наважився узяти таку ризиковану справу, як вирощування насіння висадків?

— Не забувай, що я агроном і неабиякий, не хочу хвалитися… Насіння вирощую лише на 10 гектарах, на решті — городину, та зернові. Ще відгодовую десять бичків й у вус не дую.

— Звичайно, 300 центнерів насіння, то капітал!

— Не кривитиму душею, маю, як мовиться, і сало, й до сала. Цієї зими купив новий комбайн, автоматичну сіялку. Синові, котрий щойно зводиться на ноги, вже збудував хату, і, як доживе до одруження, матиме куди привести молоду дружину. Окрім цієї «Ниви», купив ще одну, престижнішу. А за Союзу що я мав? 130 рублів зарплати, й прочухана через день? Хоч доводиться тяжко працювати, але задоволений. Он, донька-восьмикласниця літом сідає за штурвала комбайна, й не зженеш.

— Ой, тобі, здається отут? — пригальмував Гриша, коли авто добігало до перехрестя доріг. — Може, підкинути на хутір?

— Спасибі, не треба. Я навпростець, через ліс.

— Що ж, діло хазяйське… Як облаштуєшся у «Вишневому», навідайся, моя фазенда в межу з полями радгоспу. Знайдеш швидко, у мене там вагончик, подивишся яка культура землеробства… Я більше у полі, аніж у селі. Там у мене й пасіка, й вже невеличкий садок пнеться угору…

— Звичайно, що навідаюсь. До зустрічі! — міцно тисне руку орендатор, колишній парторг, старший усього на п'ять років за Нестора, в якого донька вже працює на комбайні.

«А де ж твої діти, Несторе?» — подивився хлопець услід «Ниві» і рушив стежиною, що вузеньким шанцем, бігла хвилясте крізь лан до лісу.

22

— Бабо-о!

— Нарешті з'явився! Чого дереш горлянку?

— А куди всі щезли, що ані живої душі. Де наша полонянка?

— Не знаю. Поглянь біля басейну, або може вже у твоєму кабінеті… Пообідаєш?

— А вона?

— Не переживай, не голодна.

— Не переживаю…

— Побалакай мені.

— Накривайте стіл, я пошукаю за нею.

Дівчини біля басейну не було, збіг сходинками нагору. Надійка напівлежала у кріслі з розкритою на колінах книжкою і міцно спала. Розпущене волосся хвилями стікало на округлість плечей, гостроту випнутих перс, що ледь ворушились у такт диханню. Через бильце крісла звисала ліва рука.

«Дочиталася…» — усміхнувся про себе, обережно прибрав книжку, легенько поклав на коліна руку й навшпиньки пішов до дверей.

— Несторе-е! — враз, мов батогом ляснуло, й дзюркотливе розлився сміх. «Господи, ще одна аматорка на мою голову!» — зупинився у дверях і обернувся обличчям до дівчини.

— Що не кажи, а ти таки мене любиш!

— Ні, з мене досить! Ходи пообідаєш і поїдемо. Там уже тебе шукають.

— Шукають? — ніби серйознішає дівчина. — Цікаво хто?

— Твій тренер, — подав дівчині пакет кольорових фотографій.

— А масажист?

— Йому до лампочки, жива ти чи мертва… То тільки батькам болять вчинки власних чад.

— Нащо я йому?

— Боявся розголосу. У випадку твоєї смерті, все летіло шкереберть: слава, кар'єра…

— То ти мене покинув отут в самотині й за світ сонця попер до нього?

— Еге ж, аби використати тебе в корисних цілях.

— Скажи людською мовою.

— Професор за хабара підписав медичний висновок про зґвалтування. Добре знав, хто за цим стоїть і, за звичайних обставин, аж ніяк би не зізнався… Я це передбачив, і ще вчора зателефонувавши, вкинув під черепну коробку їжака.

— Якого їжака?

— Поцікавився чи знайшли твій труп. Сьогодні, прихопив твої босоніжки, виготовив у «Кодаку» знімки, подався у гості… На радощах Іллярій поділився зі мною, як з ліпшим другом, усім що знав. Покаявся і зізнався, що дав отим фашистам психоруйнівних препаратів…

— Яким фашистам?

— А отим, що злетіли вгору під синьо-жовтими гаслами й дорвались до м'яких крісел… Та нічого, я доберусь до них!

— Ой, як цікаво! Мов у детективному кіно… Скажи, Несторе, а мені ти зможеш допомогти?

— Натовкти морду Ромчикові? — він тицьнув у знімок вчорашнього кривдника.

— Та ні. Натовкти морду я зможу й сама.

— Цікаво, як би ти ото натовкла морду такому стовпу?

— Руками, або ногами.

— Що-о? — Нестор присів на канапу й враз весело розсміявся.

— Ти що, не віриш? У мене 4-й дан і чорний пояс.

— Та ні вірю, а сміюсь з себе.

— З себе?

— Зі своєї тупуватості. Мені різали очі твої міцні ноги, смуги м'язів на торсі, я припускав, що ти мусиш щось мати зі спортом, але щоби каратистка…

— Мій батько колишній чемпіон України з кік-боксингу, й чи не з колиски вчив мене постояти за себе… Вчив усупереч матері, котра все охала й ахала, побоюючись за мою жіночість… Та, як бачиш, й побоювання були даремними, шарму в мене хоч відбавляй.

В очах знову почала розгорятись лукавість, дівчина звелась на ноги, елегантно пройшлася через кімнату й зупинилась навпроти нього.

— Що правда, то правда. — Нестор поглянув знизу вверх, зустрівся з двома веселими бісиками, й вдавано глибоко зітхнув. — Твій шарм, а особливо ноги, поразили мене ще там у яру.

— Чим?

— Не знаю. А чим вражає красива квітка, крапелька роси на її пелюстках, схід чи захід сонця, барви вечірньої чи вранішньої зорі…

— Що ж, мушу визнати, що в тебе, як у письменника зовнішній зір чіпкий. І ти зі мною погодишся, що фізична врода від Бога дарована батьком-матір'ю і абсолютно тобі не підвладна. Але осанка, елегантність, гнучкість, грація, блискавичність реакції — все це плоди невтомної щоденної праці.

— Тепер поясни мені, як це ти умудрилась вивихнути ногу? Адже, падаючи, мусила згрупуватись?

— Все це через газ… Переплигнути ущелину для мене нічого не вартувало, це й трималося у свідомості, тому я і стрибнула… Отямилась у твоїх міцних і ніжних руках, за що я тобі щиро вдячна й буду довіку твоєю покірною рабинею…

— Перестань, бо зараз набереш!

— Сумніваюсь, але нехай, — вона слухняно сіла поряд з хлопцем на канапі.

— От молодчина! А тепер поділися своїм планом відплати.

— Деталей ще не знаю, уточню їх із подругами.

— Вони теж причетні до бойових мистецтв?

— Так, ми разом займаємося у спортзалі клубу «Зона ризику». Інколи нас беруть в охорону на якісь значні імпрези.

— Хто бере?

— Хтось з керівництва клубу, або позичають тим, кому потрібна непомітна охорона. Як правило майже ніхто з присутніх не здогадується, що оті чарівні, шикарно зодягнуті дівчатка, входять до складу групи безпеки.

— Вас там багато?

— Дванадцять дівчат. З училища, на правах аматорів, нас тільки троє. Решта — професійні охоронці й входять у штат клубу. Зараз уже й нас, аматорок, пристрілюють.

— Нащо тобі, майбутньому бібліотекарю, навички володіння зброєю?

— Є нагода, то чому не повчитись? У житті все може згодитись, тим більше у тому, що насувається на нас. Ніхто не знає, де спалахне нова Чечня… Ото ж, друже Несторе, гляди і не проморгай такої партії, бо де ще таку супердружину заскочиш? Не дуже усміхайся, локшини я не вішаю. Я справді дещо вмію…

— Може спустимося у спортзал і покажеш на що ти здатна?

— Нащо? Я тобі й тут продемонструю… Ану, підводься, — скочила на ноги, відійшла у протилежний куток й прийняла основну стійку.

— А нога? — Нестор, відступаючи до письмового стола, непомітно для Надійки, натиснув на пульті якийсь ґудзичок.

— Злякався! Нога в нормі, давай, підходь, а ні, то сам захищайся! Покажи, чому тебе навчив японець.

— Не забувай, ще був Афган.

— Тим краще. Який контакт?

— Для тебе повний. Я лише буду захищатися.

— Тоді начувайся!

Після кількох спроб пробити блок і нанести бодай один удар, Надійка здалась, глибоко зітхнула й весело зблиснула оком.

— Що ж мушу визнати, що твій японець був справжнім Учителем… А як тобі я?

— Як на початківця, то непогано.

— П-початківця-я?

— Авжеж! Бо як такий ас, за якого ти себе маєш, примудрився піддатися якомусь хлюпику?

— Від самовпевненості! Тому й допустилась помилок. Я мусила б сама пошукати ручки, зрештою, виштовхати його з машини через протилежні двері… Другу — зробила вже на дачі. Ну чого було летіти стрімголов?

— Справді чого, — іронізує Нестор — навіть не одягнувшись!

— Я, Несторе, завжди володію собою, і рішення правильні приймаю у екстремальних умовах… Але це буває тоді, коли я на ці умови запрограмована. Тобто коли йду в охорону, коли, окрім інструктажу, ще сама проробляю всі можливі варіанти, але коли побачила машину з червоним хрестом, утратила всіляке самовладдю. Спрацював якийсь первісний, глибоко прихований інстинкт, і перше, що шугнуло в голову: «Покупці! За товаром! Скільки їх четверо, більше?»… Ноги на плечі й гайда… Коби знала, що то іде старий пердун, для якого досить щигля, то чого б втікати?

— Знаєш з усього ланцюжка епізодів, що трапились з тобою учора, оцей останній, найрозумніший! — підсмішковується Нестор. — Не побіжи ти до лісу, ми б не зустрілись, а не зустрівшись, як це ти б змогла мене на собі оженити?

— А що я кажу! — і собі тішиться дівчина. — Нарешті ти зізнався, що в мене втріскався! Я ще вчора, коли ти мене ніс, коли купав, відчула всім серцем і душею — є контакт!

— Ще би у таке диво, та й не закохатися! А тепер ходімо.

— Куди?

— Пообідаємо, і я відвезу тебе у Триболі.

— Ти певен, що тобі цього хочеться? — серйознішає дівчина й мружить очі.

— Певен не певен, але ж інакше мені знову пропаде вечір, а це не повертається…

— Людина, що розтратила бодай одну хвилину свого життя намарне…

— Хоч це звучить банально, й надто зарадянщено, але суть людини саме в цьому. Час утікає, а що в кожного попереду, лише Господу одному відомо.

— Ти справді старий! — зітхнула дівчина, підступила впритул і сикнула на нього зблиск зеленкуватих очей.

— Спішу жити, — вдає, чи справді не помічає зблиску в її очах. — Життя це ж така нетривка штука… Ударилась би ти, скажімо вчора, виском об гострий виступ каменя і що… А хто скаже, де мій виступ? Ото ж, що встигну зробити, це й залишиться.

Нестор бере дівчину за стан, злегка притискує до себе, вона упирається ліктями в його широкі груди й, широко розкритими очима, викличне дивиться старому парубкові у вічі. — Ото ж добряче розміркуй перед тим, як спробувати мене на собі одружити… Коди ж серйозно, Надю, то в мене справді дефіцит часу. Кваплюся закінчити книгу про свій рід. Поки живе Софійка — ота енциклопедія подій двадцятого віку — хочу написати ще трилогію про ті буремні роки, що прошуміли над Галичиною. Це буде розповідь про наш край, як Самчукова про Волинь, — ось таку ставлю собі мету. А тут вже підпирають, просяться на папір, сюжети інших повістей та оповідань… А ще мушу піти десь на роботу, аби мати якийсь гріш на хліб насущний, бо нині з літературної праці вже не проживеш…

— І зовсім не думаєш про славу?

— А що слава? Задрипанка за Шевченком…

— Несторе, ти мені вибач за оті витівки та жарти.

— Не вибачайся, мила моя полонянко! Як режисер, сам люблю, коли, особливо аматори, імпровізують, і мають для цього дар. А імпровізація нам удавалась… Гарна, наприклад, твоя витівка зі сном… Тому прийми не вибачення, а спасибі за отих кілька приємних хвилин! — він поцілував дівчину в щоку й розімкнув обійми.

— Признайся, — згасли бісики у зеленкуватості очей, і сповзли на місце золотаві колоски брів. — Ти любив Нелю?

— Не питай! То мій болючий нерв, то давня незагоєна рана, котру я знову роздряпав… Не зустрінься на її шляху я, вона досі жила б собі й поживала…

— Несторку! — озвався пульт голосом баби Софійки. — Обід уже на столі.

— Спасибі, вже іду. Ходи, Надю, зі мною.

— Дякую, я сита. Твоя бабця дбає про мене, як про рідну онуку. І здається її сподівання не безпідставні, у нас дуетом ще багато дечого вийде…

— Вийде, зажди тільки пообідаю.

— І що тоді?

— Негайно відвезу.

— Не відвезеш. Мені ще не можна ноги трудити! — тішиться дівчина. — Попитай у бабці.

— Я зараз «випишу» бабі, а опісля ще тобі.

— А бабі за що?

— За японця, і прокручу плівку.

— Яку ще плівку?

— Нашого бою. Нехай погляне як її «слухняна онука» не трудить ноги.

— Ти — шпигун!

— Чому? Я зробив це з благородною метою, аби дечому тебе підучити. От пообідаю й прокоментую твої помилки під час атаки, коли ти відкривалась, і я міг разів з п'ять послати тебе у нокдаун… Ні, ні твоє мистецтво гідне й безпомильне, але лише для тих, хто в цьому нічого, або мало що тямить. Для знаючих, ти поганенький суперник. Так і передай своєму тренеру…

— Несторку! — категорично й нетерпляче знову озвався пульт.

— Мчу! То йдеш зі мною?

— Я справді сита.

— А я, здається, чорта би з'їв.

— Тоді поквапся, він саме всмажився! — сміється дівчина, бере книжку й вмощується у фотелі.

23

Настрій у Іллярія покращав і, мов ртуть у градуснику, виставленому на сонце, вмить піднявся до найвищої позначки. Всіма барвами заграв навколишній світ, лунко билось серце, груди розпирав спів і раювала душа.

На городи, річку з урвищем, на ліси безперервним потоком лилося сонячне стеливо, тріщало птаство, всюди панувало умиротворення і благодать. Зі сторони колгоспних ланів легенький легіт доносив пахощі дозріваючого збіжжя, замішаного на прянощах лісових трав і прив'яленого лугового сіна.

«Як гарно, коли ніщо не гнітить душу, не тисне чавуном на голову, не повзає по спині холодний вуж остраху», — тішиться Іллярій, оглядаючи вм'ятини та подряпини на «Мерседесі».

— Доброго вам здоров'я, Іллярію Степановичу! — вітається здалеку, йдучи стежиною поміж городами від річки, онук Прокоповича, Василько — власник невеличкої автомайстерні.

— Дякую, дякую, — усміхається Іллярій, а в думці враз визріло: «А ось і вирішення проблеми!» — Рибалив трохи?

— Скоріше відпочивав, сидів над вудочкою і думав. Хіба нині щось упіймаєш у затруєних гербіцидами, змитих дощами з колгоспних полів, водах?

— Твоя правда, синку. Ще з-пів віку такої «любові» до природи й ми переродимося на мутантів. Ет! — махнув рукою. — Послухай, Васильку, в мене є до тебе діло…

— Проблеми з авто? — прищурює блаватні очі Василько. — І де це ви так черконули?

— То мій нащадок розважався.

— Як для вас, то зроблю, що комар і носа не підточить.

— Ні, Васильку! Я хочу її позбутися і то негайно. Давай ми зараз відженемо й заховаємо у твою майстерню. А там собі як хочеш ремонтуй, чи так продавай, лише би мій Роман не довідався, що машина в тебе.

— За що йому така кара?

— Мені ввірвався терпець! Ось ти, наприклад, зумів організувати своє життя, маєш копійку, ще й батькам допомагаєш. А мого, окрім спідниць та випивки, ніщо не цікавить. Бачиш оцю вм'ятину? Якби не стальні канати, злетів би в урвище. Хай би сам, а то забрав би з собою ще одну невинну душу… Забавку таку, бачиш, собі вигадав! А без авто, Васильку, ці фокуси в нього не вийдуть… То ми домовились?

— За яку ціну продавати?

— Скільки даватимуть… Зрештою, ти ж краще знаєш ціни автомобільного ринку. За послугу, ремонт, як гонорар, візьмеш собі двісті баксів. Влаштовує?

— Цілком! — Василько закидає вудки на плече й усміхається. — Під'їжджайте до воріт нашої дачі, я швиденько переодягнусь і відвезу вас до Тернограда…

* * *

За квартал до тихого завулку, Іллярій попрощався з Васильком. Мугикаючи пісеньку про звабницю Марі, затюпав угору до ошатного особнячка, огородженого металевим плотом з гострими шпичаками.

Будиночок потопав у густому садку, що стелився уверх до підніжжя високого горба, замаєного кучерявим чубом мішаного лісу. Ще десять літ назад, цей закуток старого міста над ставом, був оазисом спокою і тиші. Нині вже й сюди насувається місто, підминаючи акуратні, різностильові будиночки дев'ятиповерховими близнюками.

Тут, заховавшись від міської суєти, працюючи в садку, на грядках, обдумував власні ідеї, котрі в тиші кабінету набирали реальних обрисів…

Літ з двадцять назад, коли він, завдяки вдалим операціям, здобув собі славу непересічного нейрохірурга, йому запропонували переселитись у п'ятикімнатну квартиру, в кварталі у центрі міста, де проживала вся місцева еліта.

Після деяких вагань він чемно відмовився від цієї пропозиції. Його селянська душа ніяк не хотіла вростати у безбарвне нудне життя городянина, котрий, забившись у кільканадцять метрів кам'яного мішка, можливо й ніколи не бачив, як сходить сонце, світить місяць, не відчув яке це неперевершене диво — гроза. Ні, не могла його душа позбавити себе щоденного споглядання безміру неба, такого мінливого в різні пори року й години дня, із незбагненого розумом дива, розлиттям барв заходу й сходу сонця. А чи зректися пряних пахощів саду, ароматів квітів, що вакханалією барв палахкотять перед будинком від ранньої весни до пізньої осені. Чи досвіткових пташиних хоралів, коли сонце щойно протирає заспані очі й ледь-ледь починає жевріти лісова чуприна горба, у підніжжі якого, охоплений вінком саду, й притулився двоповерховий старовинний особнячок. Іллярій і місце під дачу облюбував на ділянці, від котрої усі відмовились. До неї, густо порослої чагарником, треба було прикласти огром праці, аби окультурити під город. Та він праці не боявся…

Син безталанної, затурканої сільської дівчини, що з ревнощів сама собі винесла смертний вирок, навела емгебістів на криївку, в котрій знаходився її «кривдник», ймовірний батько Іллярія… І він, кругле байстря, поневіряючись по кутках близьких і далеких родичів, маючи від природи чіпкий розум, безмежну жагу до знань, завдяки титанічній праці над собою, видерся зі злиднів, піднявся і закріпився на верхньому щаблі суспільного визнання. І ось тепер його власне чадо може своїми нерозумними витівками, звітам струсити, як грушу з гілки. «І звідки це в нього? Часом не тече у жилах неврівноважена бабина кров, що штовхає робити шкоду не лише самому собі, але найближчим людям?

Але нічого! Я таки наверну його на праведний шлях. Наверну! Нехай Ада скаче драбанта, я більше їй не буду потурати й не поступлюся ані на йоту. Це — однозначно!»

Іллярій ходив садом, милувався кожним деревом. Ось цю грушу він привіз з рідного села, а оці дві стрункі сливи, плоди яких завбільшки з людський кулак, подарував вдячний батько, якому він поставив на ноги спаралізованого сина, зробивши операцію, на котру не наважувались київські професори…

Ступав неквапом, усміхався щасливо приємним спогадам. Ось тут, він уже немолодий чоловік, щойно одружений з Адою, по своїй суті ще дівчиськом, з якимось сп'янінням зривали одне з одного одяг і, викинувши його на уже росяну траву, зайнялись коханням…

Словом, зараз цієї недільної днини, Іллярій мав свято у душі й, плаваючи на хвилях приємних спогадів, раював собі наодинці серед дерев улюбленого, викоханого власними руками, саду…

Ада, що напівлежала на балконі у кріслі-гойдалці, підставивши сонцю зваби розквітлої у повну силу тридцяти восьмирічної жінки, деякий час з подивом спостерігала за чоловіком. Його поведінка видалась їй дивною.

Щезнувши за світ сонця, Іллярій, замість того, аби насамперед поспішити, як це робив завжди повертаючись, до неї, пішов блукати садом. Це спочатку її просто заінтригувало, але що довше він ходив, до всього приглядаючись, почало непокоїти. Накинувши поверх темно-синього бікіні халат, Ада вступила у повстяні тапочки й спустилася униз.

— Ільку, з тобою усе гаразд? — наблизилась до чоловіка.

— А чом би й ні? — жваво зблиснули очі, він підступив до дружини й обняв за плечі. — Пригадуєш он ту галявинку?

— Та ну тебе! — притиснулась до нього, відчувши з його настрою, що її хвилювання були безпідставними. — Ти чому пішки, віддав машину Роману?

— Ні, машини більше нема.

— Як це нема?

— Її украли, — відпустив Адині плечі й розвів руками.

— Як… украли?

— А як крадуть? Від нині наш син їздитиме тролейбусами.

— Ти продав його машину!

— Його? — набрижив зморшки на чолі й пильно поглянув на Аду. Від цього погляду вона знітилась і змінила тему.

— З дівчиною що?

— З якою? — зморшки розправились, в куточках вуст зайнялась лукава посмішечка. Йому кортіло ще трошки поблазнювати, подражнити свою дружину, оцей згусток дозрілої жіночої вроди. — А-а-а… Та це ж «газетний трюк», то чого б тобі забивати ним собі голову?

— Ти ж учора не знаходив собі місця.

— «Вчора була субота, а нині неділя… — приємним баритоном заспівав Іллярій, — чом на тобі, козаче, сорочка не біла…»

— Та що це з тобою, ти п’яний?

— Ну то що?

— Нічого, — сказала розгублено.

Гулко гримнула вхідна металева хвіртка й до них рушив Роман, з приклеєною до обличчя зверхньою посмішечкою.

— Предки, привіт!

— Привіт, нащадку, привіт! — кпинить Іллярій.

— Мамо, що з ним? — з виду відклеюється посмішечка. — Як там, батьку, твоя втікачка?

— Моя? То вона від мене втекла? — тішиться, як мала дитина, Іллярій з дещо збентеженого сина. — То від такого бевзя, як ти, усі шарахаються навсібіч, як вода з-під коліс. Від мене у житті ще жодна спідниця не втікала…

— Іллярію! — терпне Ада від його слів.

— Еге ж, їх твоя лисина, як магніт цвяшки, притягує до тебе! — регоче з вдалого кпину Роман.

— Та перестаньте, ви! — Ада зовсім розгублюється. — Скачуть один перед одним, як молоді півники.

— Тебе ще цікавить чи вона жива? — перепитує у сина й косує на Аду. — А ти як би хотів?

— Про мене, Семене…

— Уже дала свідчення.

— Проти кого?

— Та не проти мене ж.

— Звідки вона знає, хто я такий? — підсмішковується Роман зверхньо, так само, як тоді на дачі.

— Не дуже оскіряйся! На ось поглянь! — він видобув фотографію й подав Роману.

Той витріщився на кольорову світлину, на котрій він стоїть на ґанку поряд з батьком, а за стіною кукурудзи біжить гола дівчина.

— Мало того, — Іллярій тицьнув пальцем у постать дівчини, — у неї в сумочці був портативний магнітофон і вся твоя галіматня про серце та печінки внесена слідчим до протоколу допиту. Босаки, стрічка, фото долучені до речових доказів, а це вже тобі не смішки. Будь-яка спроба вбивства строго карається, а вбивство заради гендлю людськими органами, сам розумієш на що тягне…

— Що ти таке кажеш, Іллярію! — затерпла Ада. — Що ж тепер з цього всього буде?

— Те, що має бути! Посадять твого бовдура!

— Нашого…

— Ні, твого! — враз чомусь скипів Іллярій. — То ти його розпанькала. Аякже — єдинак! Тепер і жни, що посіяла… Я ж навіть пальцем не поворушу, аби щось зробити. Я вас обох попереджав? Попереджав! Я забирав був у нього машину? Забирав! Хто її завжди повертав? Хто?! З мене вистачить, аж тепер він мене дістав!

— Тату, мамо, перестаньте! Посадять! Знайшли проблему! Викручусь… Мені зараз потрібна машина. Де мій «Мерседес»?

— Твій? Ти на нього заробив? Подякуй мені, що дихаєш свіжим повітрям, а не запахами параші. Бо хто знає, як все обернеться завтра.

— Невже, Іллярію, нічого не можна вдіяти? — переляк у Ади проминає і вона готова сама кинутись в оборону свого сина. — У тебе ж навколо знайомі.

— Знайомі, знайомі… — злегка буркотить Іллярій й намагається зняти напругу з трагікомедії, котру сам затіяв. — Завтра прокурор вирішить, чи брати під варту, а чи лише підпис про невиїзд.

Роман, що від початку розмови не сприймав усього всерйоз, і не йняв віри жодному батьковому слову, несподівано відчув, як острах заповзає під шкіру. І не арешт його лякав, а інше. Вистачить лише поголосу про нього, як хисткий місточок, налагоджений поміж ним і Антоніною, полетить у провалля.

— Послухай, батьку, я кілька разів намагався тобі щось сказати, але ти все гарчиш на мене та гарчиш. Не всі можуть бути такими прямими стовпами, як ти, то постарайся сприйняти свого сина таким, яким він уже вдався. Чия в тому вина, розбирайтесь поміж себе. В одному мати має рацію: ти справді відома й досить впливова у місті людина. Попри твою славу й в мене високий рейтинг, особливо серед, як ти щойно виразився, спідниць. Ото ж ти виплутуєш мене з цієї халепи, я ж, для твого заспокоєння, наважуся на відчайдушний крок і негайно одружуюсь!

— Ти одружишся? Та яка піде за такого телепня!

— Будь спокійний, коли скажу, то вухам своїм не повіриш.

— Ну, ну то вже цікаво.

— Ще й як! — він витримав паузу й видихнув. — Донька мера!

— Якого ще мера?

— Нашого міста, шанованого усіма пана Лисенка.

— Ти що, забагато випив? Адо, що він таке верзе.

— Дитина каже правду. Він давно з нею водиться.

— Ну то що, батьку? Якщо згода, наступної неділі можемо йти на оглядини.

— Ти це серйозно? — не вірить Іллярій. — Хочеш позбиткуватися наді мною?

— Ні, батьку. Цього разу це не жарт. Ну то що, приймаєш мої умови й усе владнаєш?

— Ну, коли це справді так, то я згоден… А ти не посміхайся, не посміхайся! — весело гримнув на Аду. — Ти ще натерпишся від нього, через свою доброту. Ще не раз згадаєш мої слова…

— То де мій «Мерседес»?

— Я його справді продав.

— Жаль, — несподівано для Іллярія надто флегматичне прореагував Роман на це.

— Переб'єшся.

— Авжеж… — підлабузнюється Роман, — їздять же люди тролейбусами, а я що гірший? А зараз дозволь, я візьму твій раритет.

— Гаразд, бери. Тільки сьогодні, й тільки один раз! І гляди, там муфта веде й слабкі гальма.

— Хіба на тому драндулеті розженешся…

— Побалакай, то я передумаю.

— Іди вже! — Ада підштовхнула сина. — У батька зм'якне серце і, як весільний подарунок, купить інше авто…

24

— Де це наша Надя затримується? — Неоніла, з чорним, як у ворона крило, волоссям, з тонкими рисами обличчя й карими очима, що зоріють під стрілчастими віями, одірвалася від конспекту й поглянула на годинника, що вицокував на причілковій стіні.

— Скоро година, як львівський проїхав.

— Хіба вона подалась додому? — дивується, причісуючись біля дзеркала її копія, сестра-близнючка Зоряна. — У суботу вона казала мені, що не поїде.

— Тоді де вона? — Неоніла з грюкотом відсунула стільця, підійшла до шафи — усі Надійчині речі були на місці.

— Я приїхала першим поїздом, то й вже не було, — озвалась Світлозара, також гарно складена русява дівчина, з трошки кирпатеньким носиком і ледь примруженими очима, що виблискували задерикуватим вогником. — А Тонька казала, що зрання за неї розпитував якийсь лисий пень. На чорному «Мерсі» приїжджав.

— Не пішла ж вона з ним на побачення…

Крізь відчинену кватирку знадвору донеслось легеньке хурчання, тоді заскрипіли гальма й майже одночасно хряснуло двоє дверцят.

— Оба-на! — вигукнула Неоніла, першою визирнувши у вікно. — Наша згуба з'явилась!

Дівчата вмить приклеїлись до вікна. На протилежному боці вулички, біля темно-вишневих «Жигулів» поставний парубок легенько підтримував за стан їхню подружку, лагідно всміхався й словам, зміст яких розчинявся у повітрі й жодне не долітало до вух дівчат. Ось Надійка обвила руками шию парубка, вліпила в щоку поцілунок, і через мить на східцях ґанку зацокотіли її кроки. Хлопець сів за кермо, й легківка тихенько покотилась зміїстою вуличкою униз до центра міста.

— Т-так. Розказуй! — заатакували, лише поріг переступила.

— Що за мужик?

— Де ти нічку ночувала?

— І не одну! — цілується з подругами Надійка.

— Ну-у, не муч!

— Я була в казці!

— Мужик кльовий. У його обіймах, що на сьомому небі! — блимає задерикуватим вогником Світлозара.

— Надю, не тягни. Чеши, — нетерпиться і Зоряні.

— То страшенно довга історія… Що там сьогодні у нас на першій парі? Неоніло, де мої конспекти?

— Куди ти їх втулила, там і стоять. Розповідай же…

— Спочатку в одній із фазенд «Дачного соціалізму» з мене хотіли вирізати серце, печінки, здається ще й нирки і продати, — Надійка підійшла до шафи й стала перебирати свій одяг.

— Як же ти потрапила на оту фазенду?

— Оцей типик завіз! — Надійка подала фотознімок.

— Ромчик! — вигукнула Світлозара. — Як це йому вдалося?

— Я сама, як дурка, полізла до нього в машину.

— Якого біса?

— Вже дуже делікатно просив показати йому, де вулиця Сакко.

— Звідки він довідався, де ми живемо? — з ока зиркнула Неоніла на Світлозару.

— Я не знаю, — стенула та плечима. — Може від моєї сестри, а може коли потрапив йому на очі конверт зі зворотною адресою? Він не про мене запитував?

— Ні, цікавився де живе редактор газети «Воля»? Так лагідно просив. Ну як було відмовити такому симпатязі. Ти віддавна його знаєш? — Надійка натягла суконьку й зачинила шафу.

— Змалечку. Кандиби живуть по сусідству, й він з моєю старшою сестрою у медінституті вчиться.

— Ага! Кажеш студент-медик, — якась хвилева задума пробігла видом, вона вибрала сукенку й стала переодягатися.

— Розбещене дитя багатих батьків. Каже сестра, якби батько не професор, його би давно відчислили з інституту.

— Ой, сестро! — вигукнула Зоряна. — Та ти справді вся у подряпинах і синяках!

— То він тебе так розмалював? -- Неоніла провела пальцем по коричневій смужці, що пролягла через увесь живіт.

— Ні! Я сама… У провалля впала.

— Нічого собі казка! — сміється Зоряна.

— Це тільки передмова…

— Що далі? — ще більше мружить очі Світлозара.

— Коли твій медик роздягнув мене до гола.

— Ти так легко піддалась? — стріпнула чорним волоссям Зоряна, закінчивши причісуватись.

— Я була без тями.

— З кохання?

— Егеж! Він ще в машині протруїв мене газом і відвіз на дачу…

— Знала б Антоніна про його витівки.

— Хто вона?

— Донька мера нашого міста. Там уже до весілля йдеться…

— Що-о?! — Надійка сіпнулась, наче її струмом пронизало. — Це прекрасно!

— Що?

— Коли побираються двоє, — усміхнулась Надійка. — Подруженьки, життя справді заманлива річ, й інколи такі фокуси з нами проробляє!

— І живемо один раз…

— І кривди не прощаємо.

— Ніколи й нікому.

— Мені буде потрібна ваша допомога.

— Про що мова! — майже в один голос озвались близнючки. — Поїдемо в гості до Світлозари й оформимо!

— Ні, це не годиться… У мене виникла одна ідея. Ми підготовимо йому весільний подаруночок.

— Один за всіх! — сміється Зоряна.

— Ми всі з тобою!

— Дівчата, десять хвилин до початку занять!

— Надю, хлопець, що підвозив тебе, хто?

— Це і є казка! Та про нього потім. Біжімо, бо справді спізнимося…

25

Нестор потягнув на себе важкі, оббиті чорним дерматином двері й переступив поріг просторого, обладнаного за усіма вимогами сучасного офісу, кабінету. Крізь нещільно стулені жовті гардини навскісними мечами прорізалось сонячне проміння і стелилось золотими плямами впоперек зеленої доріжки.

З-за столу піднявся міцної будови білявий чоловік середнього зросту. Обличчя, постава, ба навіть рухи, видались Нестерові знайомими, але, як не напружував пам’ять, заки той ступав килимком йому назустріч, пригадати не зміг.

— Бачу не впізнаєш! — господар розкішного кабінету тисне хлопцеві руку.

— Віталій Пилипович! — вигукнув радісно хлопець. Лише зараз, по голосу, впізнав колишнього секретаря райкому партії по ідеологічній роботі.

Це був єдиний працівник, серед усіх райкомівців, якого клубники любили за іскристий гумор, за дотепні, міцно приправлені незлою іронією аналізи їхніх брехливих щомісячних, квартальних чи річних звітів.

Колишній завклубом, він, на відміну од решти, знав справжній стан справ. Перед ним не треба було позичати в сірка очей, або ховатися, коли приїздив у клуб на перевірку. З ним було приємно поспілкуватися, просто по-людському поговорити на будь-яку тему. Він гаряче вітав з’яву на сторінках газети перших Нестерових оповідань, заохочуючи до подальшої роботи над словом…

Та коли після служби у війську, Нестор повернувся до праці в будинку культури, Віталія Пилиповича у райкомі вже не було. Він у якійсь словесній перепалці, надів своєму опонентові на шию, котрий все посилався на вірне вчення, раму з портретом Леніна, тріснувши ним по голові.

— Пам'ять у вас хороша! А я лише по голосу впізнав.

— Та ні, справа тут не в пам’яті, — бере хлопця під руку й веде у глиб кабінету. — Коли голова профкому сказав, що на роботу проситься людина зі стажем, я доручив навести деякі довідки, і коли він приніс мені газету зі твоєю статтею «Проснись „Просвіто“» та кілька оповідань, я аж тоді згадав, який ти з вигляду. Старію мабуть. А знаєш, що пригадалося насамперед? Виставка дитячої технічної творчості, — він кивнув хлопцеві на фотель, а сам сів у своє крісло. — Отой кумедний собачка, що так жалісно гавкав, коли у нього забирали з-під носа кістку.

— Так, тоді наш радіогурток зайняв перше місце. Ви ще дипломи нам вручали.

— Авжеж! А опісля, з двома іншими призерами, добряче їх замочили, — усміхається Віталій Пилипович. — Веселі то були деньки! Аби що не проводилось у районі, все закінчувалось бенкетами… Донині ще в багатьох керівників сидить це у крові, й вони досі нудять світом. Замість того, аби розкинути мізками й працювати, стогнуть і скавчать, як отой собачка, все ще сподіваючись, що їм повернуть кістку… Та поїзд рушив. І нині, якщо в тебе, як у керівника, ось тут гулко, як у порожній пивній бочці, — він зігнутим пальцем постукав себе по лобі, — пиши пропало! А їх, Несторе, повсюди ще тьма-тьмуща! То катастрофа для держави, бо єдине на що ці горе керівники спроможні це лише скиглити й заздрити тим, хто дає собі раду.

— Знаєте, Віталію Пилиповичу, — Нестор і собі посміхнувся, — відколи я повернуся із місць, «не столь уж отдальонных», то тільки чую: «Біляк, Біляк… У Біляка найвища зарплата, у Біляка на фермі та в полі — двозмінка, у Біляка вся техніка імпортна… Він найбагатший і найскупіший чоловік у районі… У нього зимою навіть льоду не випросиш…» Але чомусь жодного разу це не з асоціювалось, що цей скупий директор Біляк і колишній заввідділом агітації одна й та ж особа…

— Так вже вийшло… Ти на власній шкурі переконався, що прямих доріг у житті нема. А щодо скупості, то гроші люблять гроші! Ти приглянься до теперішніх керівників — стокілограмові барила, вибач, з клоакою, ані розуму, ані метикуватості, лише б власне корито було повним… Своїм людям не платять ані копійки, техніка — металобрухт, землю' обробляють аби як, щороку залишають під снігом сотні гектарів буряків, стадо рогатої худоби скоротили вдвоє, втроє… А звинувачують у своїх негараздах усе і всіх: погоду, Господа, уряд, лиш тільки не себе. Для них я справді скупий! Трудіться, розкиньте мізками і матимете. Не вміють, не навчені, не хочуть… Словом, копають поволі собі яму, бо незабаром те, що залишилось від їхніх господарств, або люди розберуть, або продадуть з молотка.

— І такі, як ви купите?

— Можливо, що прикуплю яку дещицю. Я і так уже другий рік орендую у свого сусіда-барила чотириста гектарів.

Віталій Пилипович перегорнув на столі сторіночку ділового записника, зиркнув на годинника, а тоді продовжив.

— Перейдемо до твоєї справи. Я не стану цікавитись, чому ти сьогодні, коли всі молоді енергійні, кинулись у бізнес, просишся до клубу. Як колишньому завклубом, мені це близьке і зрозуміле, бо судячи зі статті, тобі болить, що нас затопляє бездуховність, ми летимо чорти-зна в яку прірву й, здається, нема на це ради…

За Союзу, яких би сьогодні ярликів на нього не вішали, ідеологія була понад усе! І вона таки тримала переважну частину громадян у певних моральних путах, через такі важелі, як громадський осуд, заборону, навіть острах бути покараним, позбутися крісла, портфеля, чи опинитися за ґратами… На жаль, ми у незалежній Україні не маємо жодної ідеології, а без неї, без чітко означеної мети, прогрес неможливий… Я — атеїст. Однак, розумію значення Бога в житті суспільства, та в нас, на жаль, ця ідеологія охоплює людей старшого та похилого віку, а середній, особливо молодь, перебувають поза сферою впливу церкви… Нам нагальне потрібні молоді, національно свідомі, морально й фізично здорові люди… Може я ортодоксальний, але вважаю, що в їхньому вихованні, окрім школи, церкви, повинні не останню скрипку грати й заклади культури… Спостерігаючи сите бездуховне життя наших робітників, я не раз поривався у думках знайти собі намісника, а самому піти працювати в наш комплекс… Добре, що доля надіслала мені тебе, — директор знову зиркнув на годинник. — Що ж, давай сюди заяву… До речі, ти одружений? Ні? Де живеш? На хуторі? Далеченько трохи…

— У мене машина…

— Все рівно це не діло, мотати щоночі майже два десятки кілометрів. Ми дамо тобі невеличку, холостяцьку квартиру. Влаштовує?

— Звичайно.

— Зарплата на рівні ітеерівців, і з матеріального боку в тебе проблем не буде. А от з фінансуванням комплексу, зразу попереджую, тільки художній керівник, ти й два керівника гуртків. На решту гроші заробляй собі сам…

— Будемо заробляти. Створимо самоокупні гуртки…

— На складі є у нас ще гральні автомати, італійська світлова установка, два радіоцентри, кілька комплектів підсилювальної апаратури, обладнання для рулетки, більярдні столи, виписуй, монтуй, відкривай казино, чи нічний клуб… Ти ото дивишся на мене, й мабуть гадаєш собі, як отой скупердяга Біляк не пошкодував на це все коштів?

— Через те, мабуть, що у вашій душі живе клубник.

— Почасти можливо й так, — сміється Віталій Пилипович. — Після ГКЧП, як розпадався Союз, я, усього за два вагони цукру, придбав і оці офісні меблі, й оте обладнання, і ось таких три відеосистеми.

Господар кабінету клацнув тумблером і на екрані дисплея висвітилось радгоспне подвір'я, в’їздна брама.

— Така відеосистема змонтована в спорткомплексі, тільки, кажуть, що несправна, — він ще раз клацнув перемикачем, й на дисплеї, змінюючи одна одну, попливли картини автопарку, майстерень, фермерських приміщень. — Я усе це добро вхопив тоді не роздумуючи, можливо в ту мить і справді озвався у моїй душі клубник. Нині, коли у навколишніх господарствах крадуть худобу, «роззувають» й без того бідну техніку, це нам пригодилось! Замість безлічі вартівників, що поодинці безсилі проти хитрих і спритних злодюг, ми створили мобільний загін з чотирьох міцних хлопців і чергового диспетчера та маємо спокій. Система має автономне живлення і не залежить від сваволі державних енергетиків, крадії це знають і до нас не пхаються.

На моніторі знову висвітилась картинка: подвір'я, доріжка до контори, два килимки квітів обабіч неї.

— Твої «Жигулі»? — кинув Біляк на монітор. — Ще на вигляд нічого.

— Машина нова. Я майже не їздив.

— Тоді ще одна проблема вирішиться. Я розпоряджусь, нехай тобі виділять у гаражі бокс, а для службових поїздок видавати бензин. Це вигідно буде нам обом. Ти не бігатимеш до мене за транспортом, і не марнуватимеш на це ні свій, ні мій час. Щоб зрушити таку махину, як наш комплекс, доведеться тобі помотатись і за наладчиками, і за допоміжним інвентарем, і не лише по району.

— Щодо електроніки, то я все собі змонтую сам.

— Їй-правда! — Біляк вимкнув відеосистему. — А в решті допоможемо… Правда, контингент у нашому селищі, сам знаєш, не кисейні панночки… Вже не один утік з цієї нелегкої посади.

— Я не втечу, й швидко з усіма знайду спільну мову.

— Прийшов Василь Степанович! — голосом секретарки озвався селектор.

— Нехай зайде, ми його чекаємо.

Поріг переступив повновидий, малорухливий чоловік.

— Це наш новий директор комплексу — Нестор Некуйбіда. Проведіть його зараз до будинку спеціалістів, покажіть помешкання і видайте меблі. До речі, Нестор — письменник, йому згодиться книжкова шафа, етажерка… Є це в нас на складі?

— Є.

— Тоді сьогодні завезіть усе необхідне. Харчуватися будеш сам? — цікавиться у хлопця Біляк. — Чи в радгоспній їдальні?

— Як коли випаде.

— Тоді ще поставте йому газову плитку.

— Буде виконано.

— А ти, Несторе, десь через годину, коли повернеться з району голова профкому, підеш приймати своє хазяйство… Коли виникнуть якісь проблеми, приходь!

— Постараюсь не докучати.

— Ага, — уже в приймальній ще щось згадав директор. — Знайдете, Василю Степановичу, механіка й скажете, нехай сьогодні ж забере все своє барахло з крайнього боксу.

— З котрого, де стояла легківка генерального?

— Еге ж… І ключі від нього віддайте Несторові.

— Буде зроблено.

— Ну, друже, — тисне на прощання хлопцеві руку директор, — як мовиться, ні пуху, ні пера…

— До побачення, Віталію Пилиповичу!

26

— Що ж, сину, успіхів тобі! — повнуватий, середнього зросту з добродушним обличчям і сивими, як дві замерзлі калабаньки, очима, голова профкому Іван Попель розмашисте ставить свій підпис під актом передачі. Тоді, усміхнувшись у жовті вуса, зблискує перламутром здорових зубів і, окинувши оком натиканий електронікою, уже ось з цієї миті, Несторів службовий кабінет, де обабіч дверей торують ще нерозпаковані ящики з різною апаратурою і приладами, міцно тисне хлопцеві руку. — І зроби щось таке, аби й людям у моєму віці було тут цікаво, бо отой ящик, — кивнув головою на телевізор, — уже усім добряче набрид. Від ранку до опівночі одне й те саме, як не стріляють, то ріжуть, як не скручують голови, то ґвалтують…

— Ви маєте рацію, — підтакує своєму шефові Нестор.

— Авжеж маю, бо щезли людяні фільми, що вчили добру, поваги, великого кохання, нема й ліричної задушевної пісні, лише гримкіт та вереск, під який скачуть на коні напівголі розцяцьковані мавпи, — Попель виглянув за вікно, там біля радгоспного уазика з нетерпінням чекали на нього інші члени комісії, що брали участь у передачі.

— Я мушу йти, а ти, Наталю, — він зиркає на художнього керівника, малоговірку карооку дівчину з розпущеними косами, що стікають на округлі плечі, — поводься з новим директором ґречно.

— Таке скажете… Нестор Григорович не шмаркач, як попередні, а поважна й відома людина. — Вона вперше за весь час, поки велась передача, відверто подивилась на хлопця і, зустрівшись з насмішкуватим поглядом, опустила очі.

— Вже іду-у! — гукнув у прочинене вікно Попель, коли на подвір'ї нетерпляче озвався клаксон. — Ну, друзі, я побіг. Добра вам, злагоди й гараздів!

— Спасибі! — Нестор провів голову профкому до дверей.

— Слава тобі Господи! — перехрестилась дівчина, коли за головою профкому затихли на сходах кроки. — Я ж останнім часом ночей не спала.

— Через нерозділене кохання?

— Авжеж! Ото йду щодня на роботу й потерпаю: «Ану, я вчора проморгала й уже щось поцупили? Тоді виводь, батьку, з хліва корову й покривай нестачу?» А наступить вечір, то місця собі не знаходжу, не приведи Господи, налетять «соловейки» все заберуть чи потрощать, — вона стоїть перед ним красива, звабна, з-під короткої спіднички засмаглі ноги ловлять зір. З-під батистової блузочки випинаються повні перса.

«Щось надто везе останніми днями на знайомства з оцим зіллям — одна від одної краща! — шугає невчасна й не до місця думка. — Це, мабуть, п’янить воля і тому всі дівчата видаються неперевершеним дивом мистецтва? А може воно так і насправді є, тільки за клопотами буднів ми не завжди маємо змогу бачити це, вже не кажу, аби цінувати й берегти, як зіницю ока ці витвори Господні».

— Хто такі «соловейки»? — Нестор зайшов за блискучий двотумбовий стіл. Сів у зручне зі спинкою крісло, покрутився сюди-туди, мов прицінюючись чи підходить йому, чи ні, хоча розуміє, що не скоро випаде нагода у ньому розсиджуватися.

Наталка сіла навпроти на канапі, закинувши ногу на ногу, й ті дві засмаглі бестії знову полонили його зір.

«Тьху ти! — вилаявся подумки. — Та що це справді зі мною? Ніколи ніг красивих не бачив, чи що? Постій, а може вона їх навмисне афішує? Ну, вже таки й афішує… Куди накажеш їй подіти власні ноги, чи он перса, що ледь не прорвуть батист блузочки? „Все своє ношу з собою“, — і вислів згадався не до місця. — Чекай, а чим дівчині пишатись, коли не власною вродою?»

— Ніхто не знає, хто вони такі… Якась міська наволоч, кажуть десть-з пів-копи їх гастролює на іномарках по всій області. Вибирають такі моменти, коли у селах храми, чи якісь інші імпрези, словом, коли в клубах досить народу. В масках, з гумовими палицями, дехто стверджує, що зі зброєю, налетять, поздирають кульчики, персні, годинники, куртки, светри, дорогі кофти чи плаття… Діють блискавично — налетіли, обдерли й по машинах. Такі от собі, наземні автопірати. За ними ще від минулої осені полює міліція і ніяк не може натрапити на їхній слід… А може й не хоче.

— Сюди ще не потикались?

— Поки що ні! Здебільшого вибирають глухі, віддалені села. У нас достобіса здорових хлопців, заводських робітників, село перетинає міжнародна автострада з цілодобовим рухом, все це, мабуть і стримує «соловейків».

— Тоді чого було боятись?

— Як чого? Ану налетять у будень, коли в клубі кілька хлопчаків й дві-три дівчини, і заберуть, або й потрощать оце все, — вона обвела поглядом гору ще не розпакованих ящиків.

— Сподіваюсь тепер, коли ти склала з себе обов'язки виконуючого директора, твої страхи вже позаду?

— Не всі, бо, визнаю щиро, у нас і своїх «соловейків» вистачає. Серед них найбільше шмаркатих, отих, що й на турніку разу не підтягнеться, а корчить з себе крутого: коротка стрижка, хода розвалькувата, поваги ніякої ані до старшого, ані до самого себе, вже не кажу про ставлення до дівчини. Дівчат вони взагалі мають за чорті-що… Єдина їхня пристрасть — горілка!

— Невже всі п’ють?

— Аж дим коромислом! Навіть деякі дівчата прикладаються…!

— А ті, з дівчат, що, як ти кажеш, «не прикладаються», як їх терплять?

— Куди ж їм подітись? Кращих то нема. От і доводиться вибирати з поміж того, що є… Бувало стою на контролі у дверях до дискозалу, дивлюсь на молоденьких дівчаток, що вже вибухнули своєю пишнотою і вертяться перед дзеркалом та й думаю: «До кого ж ти одна з одною чепуришся, коли в залі тільки дівчата, а навпроти в кутку фойє ті, що мають милуватись тобою, лише замінюють порожні пляшки на повні. Інколи здається мені, що стань котрась перед отим дзеркалом у самому бікіні чи зовсім голою, то навряд чи й тоді, оті з кутка це завважили би, й бодай на секунду відліпили очі від оковитої». Така от нині доля дівоча…

— Та все ж якось сходяться, утворюють сім'ї, заводять дітей і живуть… — Несторові приємно, що художній керівник виявився компанійською особистістю, а не замкнутою занудою, якою видалась у перші години, коли робили передачу, й любить, як і переважна більшість жінок, поговорити.

— Та хіба це життя? Чоловік цілими днями пропадає на роботі, а вечором у барі, або десь з друзяками за пляшкою горілки в карти ріжеться. А присуне додому, ще й зи-цирку розпочинає з дружиною, котра, окрім праці в полі, городі, чи фермі, мусить зварити їсти, випрати, доглянути дітей, обійти домашню птицю, дати їсти худобі, крім усього ще в ліжку задовольнити його плотські похоті до того ж з усілякими вигадами…

— Ти заміжня?

— Бог милував. Мені щойно двадцятий пішов.

— Критичний вік. Хоч хлопця маєш?

— Де його узяти?

— Ну, хоча би серед отих заводських.

— А чим вони від наших кращі? А мені, Несторе Григоровичу, багнеться чогось справжнього, чистого, високого… Сестра з мене насміхається, каже, що я ідеалістка, книжниця і що залишусь з такими поглядами у старих дівах… Невже нема цього справжнього ніде у цілому світі, а лише в кіно та кінофільмах? Ні, десь мусять бути такі, що їдять аби жити, а не так, як наші, живуть аби їсти… Скажіть, Несторе Григоровичу, чому така кругом мене мізерія, чому все таке безлике, сіре, безкультурне, жодної тобі особистості, лише стадні істоти?!

— Нам з тобою, Наталочко, — можна я так буду тебе називати? — раз ми вже обрали таку професію, випадає місія Моісея: вивести їх з полону бездуховності.

— У селищі понад три тисячі працездатного населення. Що ми удвох зробимо з такою масою?

— Удвох нічого. Тільки ми створимо такі умови, що вони, оті байдужі, як тобі здається, зараз до всього, прийдуть до нас і запрацюють самі на себе. Скажи, ти маєш хоч який-небудь колектив, чи ансамбль?

— Ні, не маю, — почервоніла дівчина й додала по хвилі. — Є весільні музиканти, що формально рахуються, як клубний ВІА. Грають, коли не мають весілля, танці, а коли треба — виступають за клуб на оглядах чи фестивалях у районі. А за це — користуються клубною апаратурою… — Фарба сорому вже знітилась, вона звела на нього зволожені очі, — скажу вам, що колектив у них підібрався класний, і, як музики, вони на розхап. Уже сьогодні мають замовлення на весілля, котрі відбудуться аж восени…

— Сюди вечорами хоч хто-небудь навідується?

— У будні майже нікого нема. Ще коли працювали телевізори, то приходили, хто бойовики подивитись, хто трансляцію спортивних телепередач, кому до смаку мелодрама чи комедія… Зараз глухо, як у танку. Зате в суботу та неділю тут Содом і Гоморра… Ось дочекаємо, сам переконаєшся… Ой, Несторе Григоровичу, вибачте! — дівчина знову зашарілась і затулила губи долонею. — Само вихопилось…

— Не вибачайся. Краще говори мені ти. Ми мусимо бути рівноправними партнерами, а не так, що я начальник, а ти — підлегла. Бо тоді нічого не витанцюється. Поміж нами мусить бути повна довіра, і ми, в силу своїх сил, талану, мусимо до сьомого поту перти воза в одному напрямку…

— Знаєте, Несторе, весною, коли знову черговий директор виявився нікчемою і, не пропрацювавши й трьох місяців, утік, я пішла до Біляка, аби відпустив мене у ланку. Не захотів. «Не для цього, — каже, — ми тебе вчили, аби йшла буряки сапати». Здається логічно, кожен повинен працювати на своєму місці й робити те, що йому хочеться робити, до чого лежить душа… Інколи мені бачиться, що за сприятливих умов, я би творила чудеса…

— Ти давно тут працюєш?

— Півтора року. За цей час змінилось п'ять директорів. — Чому?

— Та все мізерія якась попадалась. Само шмаркате, наскликає собі сюди до кабінету таких же шмаркачів, бачите воно — директор, розсядуться отут з цигарками у зубах, з пляшкою на столі… То що мала робити — раз висповідала, другий, не допомагає — доповідну Біляку… Хіба не бачите як на керували? Відеосистема несправна, світломузикальна установка не працює, з п'яти телевізорів показує лише один, і то в чорно-білому зображенні. Що коїться у спортивних залах, також бачили… Біляк, а я їхня стипендіантка, завжди коли я хотіла піти, втішав: «Терпи, — каже, — дочко, настане такий день, що зрушиться наш віз з мертвої точки, й ти ще розкриєш себе на повну силу!»

— Ти тутешня?

— Аякже! Мій батько — тракторист, мати працює у ланці. Вони обоє чудові співаки, й ми з сестрою виростали під їхні пісні… Оця любов до співу й довели мене до того, що я обрала собі такий невдячний фах. Крім того, ще коли ми вчились у школі — там була дуже міцна самодіяльність — то жоден концерт не обходився без дуету сестер.

— Була?

— На жаль… Таїса Климівна, беззмінний її керівник, — учителька музики та співів, котра ще вчила моїх батьків, пішла на пенсію. На її місце прислали молоду вчительку, а вона й десятої частини не тягне з того, що робила Таїса Климівна. До того ж не володіє жодним музикальним інструментом, окрім піаніно. От і не стало самодіяльності… Оті хлопці-музиканти — то останні вихованці Таїси Климівної. Мені здається, що вчителями музики й співів треба ставити випускників не педвузів, а училищ культури, бо таких феноменів, як Климівна, ще пошукати… Само собою зрозуміло, що коли в школі щось робилось, то було й у клубі. До речі, наш дует не раз виходив переможцем, виступаючи за клуб у всіляких оглядах та конкурсах.

— Твоя сестра де зараз?

Тут, удома. Вона на рік молодша за мене, вибрала собі фах друкарки-стенографістки й працює у Біляка секретарем-діловодом.

— Давай будемо вірити, Наталочко, що скоро все зміниться, і ви ще зі своєю сестрою заспіваєте! Я в цьому переконаний! Коли довоєнна «Просвіта» змогла згуртувати навколо читальні все прогресивне, утворити гуртки та об'єднання, то ми хіба з тобою гірші?

Мов чогось наполохавшись, дівчина звелась на ноги. Розрум’яніла, мов яблуко на Спаса, пройшлася по кімнаті, рвучко обернувшись, пильно поглянула хлопцеві у вічі, а тоді тепло, по-домашньому запитала.

— Може вип'ємо по чашечці кави?

— Вона без чарів?

— Без них, зате з пляцком. Сама пекла.

— Тоді вип'ємо.

Наталка увімкнула в розетку самовар, з тумбочки, на якій він стояв, вийняла чашечки, цукор, баночку «Nescafe», й политий зверху шоколадом, багатошаровий пляцок.

— Знаєш, Наталочко, я радий, що перші враження оманливі. Спостерігаючи за тобою мовчазною, якоюсь наче переляканою, під час передачі, признаюсь думав, що от уже з першого кроку й не повезло. І з ким? З найголовнішою особою — художнім керівником. «Мовчазна холодна лялька, ще одне м'ясо в красивій упаковці» — навіть вилаявся подумки.

— Чому, Несторе, «ще»…?

— Мабуть через те, що траплялись на моєму шляху усілякі. А оце, відколи повернувся з «курорту», везе мені на зустрічі з гарними людьми.

— То добра прикмета?

— Авжеж.

— Вам… Ой, тобі, міцну каву? — запитала, зиркнувши через плече, коли засвистів самовар.

— Нормальну.

Зробивши каву, Наталка разом з тацею кладе біля Нестора, на сукрайку столу, запашний напій, і, підсунувши стільця, сідає збоку. Її круглі коліна ледь не торкаються його стегна.

— Добав собі цукру або кави.

— Спасибі. Скажи мені, — помішуючи ложечкою темно-буру рідину, косує на дівчину, — тебе не дивує, на якому це я курорті був?

— Ніскілечки!

— Дивно.

— Просто я багато про тебе знаю, навіть те, що ти та І. Грек — одна й та ж особа…

— Цікаво звідки?

— Завдяки сестричці. Крізь неї проходить вся тутешня інформація. Ще того самого дня, коли заввідділом культури Зателефонував до нашого Попеля, вона вже через хвилю, протуркотіла мені про ймовірного нового директора комплексу. Потім висіла на телефоні, вивідуючи все, що можна було взнати… Через день, на прохання голови профкому, з тої інформації підготувала для Біляка досьє…

Вона відрізала вузенький шматочок пляцка й підсунула хлопцеві. Її, чомусь гаряче цієї миті коліно, випадково чи ні, притиснулось до його стегна. Нестор враз, з острахом відчув, як невидимі психологічні ниточки починають в'язати його з цим дівчиськом.

— Прошу, покуштуй, оціни моїх кулінарні здібності.

— Спасибі! — потупив очі у філіжанку з кавою, наче на її дні хотів знайти розгадку отієї гарячої хвилі, що струменями розходиться по всьому тілу від доторку її коліна… Надійка була перед ним зовсім голою. І там над потічком, і у ванній, він мив їй плечі, торкався твердих перс і нічого подібного не відчував. А ось тут, від мимовільного доторку якогось коліна, коїться з ним щось дивне.

«Невже вертається юність, і я закохуюсь, як шмаркатий пацан, з першого погляду? Так і до гріха не далеко!»

— Спасибі, дитинко, за каву й, особливо, за пляцок. Славна попадеться комусь господинька.

Дівчина й собі зашарілась і опустила очі. Що не кажіть, а в атмосфері цієї кімнати поширювались якісь невидимі оком біохвилі, щось діялось з ними обома. Ось Наталка, відсунувши стільця, рвучко звелась на ноги, забрала тацю, пішла до тумбочки й заходилася споліскувати філіжанки.

Стріпнувши з себе, як собака воду з шерсті, отой дивний стан, звівся на ноги й Нестор.

— Я, дитинко, перескочу зараз на свій хутір, привезу деякі речі, й увечері приступаємо до праці.

— Ви житимете тут, у нас? — не озираючись, швидко запитала дівчина.

— Тебе це дивує?

— Ні… Так… Нічого… — і враз звладала зі своїм станом, стріпнула головою, відкинувши волосся, що хвилями спадало на округлі плечі. Надивилась я тут на директорів, котрі працювали з коліс. Заявиться раз, або й два на тиждень: «Як, Наталочко, все тут у нормі, все грає?»

— Ти сподівалася, що теж керуватиму з коліс? — маючи за плечима чималий досвід, й зрозумівши, що в душі дівчини теж прошуміла чимала буря, Нестор переводить розмову у жартівливе русло.

— Та ні, що ти… Просто Біляк таких гастролерів швидко відшивав. У нього нема: де б ти і ким би не був, але, насамперед працюй, або забирайся! Лише мене терпів і відраджував не залишати цього клубу.

— Бо живе чоловік перспективою. Таланить вашим людям, Наталочко, що маєте такого керівника.

— Що правда — то правда, — заховавши філіжанки до тумбочки, дівчина обернулась до нього, переплела на грудях руки, від чого повні перса випнулися ще більше, а без того коротке плаття підповзло вгору.

Враз Нестор побачив себе як би збоку.

Ось він швидко підійшов до вхідних дверей, повернув у замку ключ, а тоді наблизившись до дівчини, що все ще стояла, переплівши на грудях руки, узяв за нижні краї сукенки й потягнув угору. Наталка слухняно звела над головою руки, тісна суконька, загорнувши за собою повні груди, випустила їх, ті бризнули перед очі хлопця і звабно заколихались.

Розстеливши суконьку на продовгастому, обтягнутому сивим брезентом ящику, дівчина спочатку сіла на нього, тоді лягла навзнак і поклала хлопцеві на рамена ноги, перецілувавши пальчики ніг, став помаленьку посуватись з цілунками до заповітного, жаданого в усі віки й усіма чоловіками, місця. Дівчина охопила його голову руками, звивалась вужем, солодко корчилась і щораз голосніше стогнала. Раптом, вп’явши пальці в чуприну, міцно, немов хотіла увіпхати в середину, притягла до себе голову, стисла її ногами, й, вигнувшись луком, солодко, голосно скрикнула. Хлопець почув, як у нього під губами щось тихенько тріснуло, й солодка, липка маса зволожила губи. Дівчина не виплітаючи пальців з чуприни, рвучко відтягнула голову, знайшла його губи, смачно поцілувала, а тоді швидко прошепотіла.

— А зараз, візьми мене по-справжньому! — й почала рвати на ньому одежу…

— Несторе Григоровичу, — раптом донісся до свідомості хлопця голос дівчини. — Вам погано?

— Га? — стрепенувся хлопець, вириваючись з полону еротичної фантазії. Зніяковіло глипнув на злегка затуманені переляком очі Наталки й усміхнувся. — Та ні, все гаразд! Вибач, замріявся…

«Ето же нада…» — простогнав подумки знаменитою фразою з лексикону пана Спортсмена, завсідника відомого донедавна на весь соцтабір кабачка, й ледь не вилаявся уголос брудною, підчепленою у в'язниці, лайкою.

— А я злякалась! Дивлюсь, ні з того ні з сього ви чомусь зблідли, і немов відключились від реального світу.

— Все гаразд. Я погано спав цієї ночі, схопився удосвіта… Тепер уже справді, дитинко, все гаразд. Скажи, — кивнув на продовгастий, широкий обтягнутий сірим брезентом ящик, заввишки зі скриню на колесах, на якому щойно, в його фантазіях корчилась у солодких муках дівчина, що все ще стояла перед тумбочкою з переплетеними на грудях руками. — Від оцього всього обладнання ще збереглась документація?

— Так, Несторе, є все. У сейфі, що в моїй кімнаті. А чому питаєш?

— Хочу, у першу чергу оживити відеосистему, домотувати решту автоматики…

— Ви що… Ой, вибачай, Несторе, я звикну… Ти розумієшся на таких тонкощах?

— Я ще багато на чому розуміюсь.

— І на жіночих душах? — вже повністю оволоділа собою й спромоглася на жарт.

— На жаль ні. Це одна із таємниць, котру нікому не вдалося розгадати. — Він зиркнув на годинник і несподівано запропонував. — Знаєш що, сідай зараз зі мною у машину, заїдемо, поки ще йдуть уроки, у школу, зайдемо у сільську раду, на пошту… Словом, зробимо невеличку автоекскурсію твоїм селом. Опісля я привезу тебе назад, а сам перескочу додому. Ну що, згода?

— Авжеж. Їдемо…

27

— Ой, Несторе, ти справжній чарівник! — сказала Наталка, коли лунким коридором до кімнати, де вже працював одремонтований телевізор, процокотіла каблучками ще одна зграйка дівчат. — Я вже й забула, коли в будень було стільки відвідувачів. Це ж, мабуть, усі, насамперед дівчата, прагнуть подивитись на нового директора, еге?

Вона сидить у нього в кабінеті й великими плакатними літерами пише на листку ватману оголошення. Нестор, вивернувши нутрощі командного блоку відеосистеми, порпається у ньому з паяльником у руках. У кімнаті, мов живиця у сосновому борі, пахне розплавлена каніфоль і витає терпкий дух гуаші.

— Невже всі? — він ще раз торкнувся тонким жалом паяльника до печатної плати й вийняв несправну мікросхему. — Тоді життя в нашому КСК буде бити ключем і бурлитиме, як вода на чорториях.

— Еге ж, забурлить, нехай підійдуть оті з «Променя»! — дівчина вмочує перо в гуаш, дивиться на широкий кінчик й виводить чергову літеру.

— Побурлять і втихнуть.

Впаявши нову мікросхему, Нестор клацнув тумблером і на пульті спалахнув екран. Монітор висвітлював вхід до будинку культури.

— Що і треба було довести! — радісно видихнув хлопець і задоволено посукав руки.

— Ти, як чарівник…

— Еге ж, справжній вундеркінд! Підійди, будь ласка, й потримай мені отут трошки, — просить хлопець.

— Вже працюватиме? — стала біля нього. — Господи, як ти тільки не заплутаєшся у тому павутинні дротиків?

— А як ти двома шпицями й светр зв'яжеш?

— Прирівняв.

— Потримай отут…

— А мене не вдарить?

— Боїшся смерті?

— Ще не жила…

— Не бійся, хто має висіти, той від струму не загине.

— Висіти?

— Еге ж, у майбутнього чоловіка на шиї.

Нестор вклав блок на місце, заклацав тумблерами, і на дисплеї одна за одною пропливли картинки численних залів, басейну, фойє, службових приміщень та кімнат гурткової роботи.

— І що ж їй бракувало?

— Пам'яті.

— Пам'яті?

— Еге ж. Одна клепка вийшла з ладу. Ось вона, — подав дівчині процесор — коричневий прямокутничок з багатьма ніжками.

— Ти не смієшся з мене. Залізо, ось така от щипавка може щось пам’ятати?

— Може, Наталю. Поки наші ідеологи переслідували кібернетику, називали її «продажною дівкою імперіалізму», закривали лабораторії, цілі наукові інститути, на Заході навчили, як ти кажеш «залізо» думати…

— Поглянь, Несторе, поглянь на монітор! — враз вигукнула дівчина. — Он, виступають, оті наші найдурніші…

Знизу, від автостради, вузькою заасфальтованою доріжкою, що вела до парадних дверей комплексу, йшло четверо хлопців у повитираних джинсових штанях, жовтих футболках і блискучих синіх блайзерах.

— Оце і є гроза вашого неспокою? — іронізує Нестор.

— Еге ж! «Пахани», як вони себе називають. У їхній зграї душ з п'ятнадцять шмаркачів-виконавців. Когось залякати, когось побити, у когось витрусити на горілку грошей… Ці ж рідко ув'язуються, а коли на танці приходять заводські хлопці, то їхній виводок тихий і смирний…

— От що, Наталочко, ти тут, на всяк випадок, замкнися, і дописуй оголошення. Я, як і належить хазяїну, піду зустріну дорогих гостей. Ану, чого доброго ще й образяться.

— З хлібом і сіллю?

— З трубкою миру, — він вийняв з розетки вилку паяльника й рушив до дверей.

— Секундочку, Несторе. Як краще: спортивний гурток чи секція? А може ще й назву зразу дати, скажімо «Геракл»?

— Напиши: «Спортивно-мистецька школа», а назву потім самі собі придумають.

Нестор, аби не привертати загальної уваги, майже безгучно зайшов у кімнату, де кількоро дівчат сиділо перед екраном телевізора й стежили за витівками Бейжі. Ще одна групка тирлувалась над підшивкою газети, розв'язуючи кросворд, біля дверей четверо хлопців різались у доміно, й у дальньому кутку, з рудим аж червоним волоссям, хлопець грав у шахи з повненькою, з двома товстими косами, дівчинкою.

«Ось, будь ласка, перші кандидати у шахову секцію і в клуб кмітливих,» — подумав Нестор і сів перед телевізором у першому ряду, серед дівчат. Глипнув на сусідку праворуч і усміхнувся.

Сьогодні, коли він завітав у школу, там саме завершувались збори, й Наталка, скориставшись з такої нагоди, попросила слова. Вийшовши на кафедру актового залу, привітала всіх із закінченням навчання, побажала успішно скласти іспити, а тоді випалила:

— Зараз я хочу представити вам нового керівника нашого культурно-спортивного комплексу Нестора Григоровича Некуйбіду.

Показавши, непомітно для сторонніх, отій розбишаці стиснутого кулака, вийшов перед зібранням, у кількох словах похвалив акуратне село, багатий радгосп, згадав про минулу славу шкільної самодіяльності й запросив усіх бажаючих записуватися у гуртки художньої та технічної творчості…

От тоді, посеред вщерть заповненого залу, підвелась чорнява школярка й, ховаючи в кутиках уст усмішку, запитала:

— Скажіть, пане І. Грек, а літературний гурток буде? Хлопець запитально зиркнув на Наталку, мовляв звідки отій школярці відомо його псевдо, на що та лише знизала плечима…

— Доброго вам вечора, Несторе Григоровичу, — шепоче дівчина, й у щедрій блакиті очей замерехтіли темні цяточки, ніби їх полишила невидима шпильочка. Оголена дівоча рука випадково чи зумисне торкається до нього, і він через сорочку відчуває її тепло. — Мене звати Зоя. Вас, мабуть, дивує, звідки я знаю хто ви такий…

— Зою, перепрошую, помовчи трішечки, а опісля погомонимо. Ось чуєш?

Саме в оцю мить у коридорі роздався гулкий гримкіт кроків. Усі заціпеніли, наче сяйнула сліпуча блискавка, й ось-ось торохне грім. І справді, немов під натиском бурі, хряснули, розчахнувшись від удару ноги, двері, роздався напівдебільний регіт і під стелею зависнув триповерховий солений матюк. Підпила ватага ввалилась до середини.

— Ну й тьолок пріваліло, ціле стадо! — здивовано вигукнув найвищий з поміж них парубок з набряками під темними, глибоко посадженими очима на вкритому пігментними плямами худорлявому обличчі. Він ногою вибив стільця з-під крайнього гравця доміно, що сидів спиною до дверей, і коли той гепнувся на підлогу, вся компанія зайшлася реготом.

— Ану, брись, ублюдки! — гримнув його напарник, з тонким задумливим обличчям та рідкою рудуватою порослю під носом, і гравців, мов вітром здуло.

Третій, з водянистими й неспокійними, як у кишенькового злодія, очима, з натягнутим дашком назад блайзером на квадратній голові, широким жестом змахнув зі столу залишки карток доміно, й ті фиркнувши, як зграйка сполоханих горобців, полетіли аж у куток, де з косатою напарницею чопів над шахівницею вогнечубий.

Парубійки з грюкотом, через слово пересипаючи мову брудною лайкою, стали розташовуватися за столом, на якому вже з’явилась колода карт. Її виклав четвертий, повільний у рухах, з колючими очима, міцно стуленим зморшкуватим ротом, не першої свіжості парубок, що був, однак, найтверезішим серед усіх.

Нестор спроквола підвівся зі свого місця, приязно всміхнувся чорнявці, підбадьорливо кивнув зграйці дівчаток, що принишкли над газетою з кросвордом, і безгучно, пружинястим кроком, підступив до лайливої компанії.

— Перепрошую панство, що втручаюсь, — глибоко ховаючи сарказм, почав вдавано-примирливим голосом. — Але мене цікавить, чи вас часом батьки не вчили, що заходячи до приміщення, де висять образи, слід знімати головні вбори, вітатись з присутніми, поводитись чемно й тим більше не палити.

— А ти шо за ідей? — скинув на нього колючі очі підстаркуватий парубок, вийняв з рота цигарку й пахнув димом межи очі Несторові.

— Я хазяїн цього будинку.

— Во дайот! — реготнув квадратоголовий і бевзі дружньо заржали. — Ти Біляків наймит, приблуда, як і всі попередні, а ми тут хазяї! Пойняв? Ні? Коли ні, то закрой піддувало й сядь отам серед шмаркатих, де сидів і занидь, як мишка в кобиці.

— От біда мені з вами! Перший раз натрапив на таких тугодумів. Тому ще раз пояснюю, що в приміщенні, де висять образи, де є дівчата, треба поводитись гідно. Тому прошу, — натиснув на цьому слові, — перестати палити й зняти блайзери.

— Слиш, Коля, він ще ображає… учить зібрався. Ану отвалі отсюдова! — і зробивши вигляд, що Нестора взагалі нема, квадратоголовий почав роздавати карти.

— Добродії, у мене вже алергія на повторення, тому востаннє кажу, згасіть цигарки й зніміть оці заморські кепки, а то, щоби часом наша мирна бесіда погано не завершилась.

— Ето же нада! — загуркотіли стільці, всі, мов по команді, звелись на ноги, й почали обступати Нестора зі всіх сторін.

— Ти шо, мразь, нам погрожуєш?

— Ти, сєльпо, будеш нами тут командувати?

— Кому сказано, заткай хавло й бризни отам! — посунув на нього квадратоголовий, та Нестор, з лагідною усмішечкою на вустах, його випередив. Різким, непомітним для стороннього ока, ударом припасував до стіни. Той векнув і безвольно, мов лантух, сповз на підлогу.

Двоє від такого дива отетеріли, а третій схопив обома руками за ніжки крісло й замахнувся на Нестора. Ухилившись від удару, ребром долоні по шиї поклав і цього ниць. Двоє, отямившись від миттєвого шоку, заревіли, мов хижі звірі, з вискалом зубів кинулись на Нестора, й майже одночасно, коротко скрикнувши, повалились на підлогу.

Позаду зааплодували. Нестор озирнувся — усі дивились на нього, як, мабуть, дивились перші християни на свого месію. Зауваживши краєм ока, що квадратоголовий звівся на ноги, вихопив зі задньої кишені пласку пляшку, замахнувся цілячись у голову, пірнув нападнику під руку, й кидком через себе ще раз розпластав того на підлозі.

Коли всі четверо отямились, посадив їх рядочком під стіну. Хміль і бравада вишумували в одномоменті, лише переляк, страждання і біль чаївся у їхніх очах.

— Вибачте, за маленьке непорозуміння. А тепер давайте будемо знайомитись. Мене звуть Нестор Григорович, — і подав руку крайньому хлопцеві з тонкими задумленими рисами обличчя, з рудуватою поростю під красивим носом.

— Тарас.

— Колька, — буркнув квадратоголовий.

— Миша, — прохрипів худорлявий з пігментними плямами на обличчі.

— Васька, — звів колючі очі парубок з міцно стуленим зморшкуватим ротом. У розчахнутих навстіж дверях зупинилась Наталка. З-за її спини визирав ще цілий гурт нових відвідувачів. Спостерігаючи, як «пахани» ґречно подають руки й опісля потирають збілілі пальці, щиро засміялась.

— От ми і познайомились. Правда дещо екзотично, але що вдієш, моєї вини тут нема. Чи не так, Михаську?

— Еге ж, — криво всміхнувшись прохрипів хлопець.

— А зараз ще одне зауваження, ба, навіть порада. Ми живемо в Україні, сподіваюсь, вам доводилось бодай краєчком вуха коли-небудь чути, що це одна з найбільших європейських країн, у якої, на жаль, дуже сумне, трагічне й водночас славне минуле? У всіх вас гарні українські наймення, якими озвіздили вас батьки, тому ти ніяка не миша. Миші зерно трублять десь у коморах, а ти Михайло, Місько, Михайлик, Михасько… Ото ж ніколи не цурайтесь свого рідного, національного, а гордіться цим… Так, Микольцю, саме так, гордіться, бо колька в боці, чи деінде коле, а ти Микола, Миколай, Микольцьо, Миколайчик… І ти, не кіт з відомої байки Крилова. Чув що-небудь про такого російського байкаря? То в нього Васька…

— …кушаєт да єст! — підказав хтось позаду Нестора.

— От чуєш, Василю, Васильку, Василечку?.. А зараз можете різатись у дурня, заки не візьметеся за щось розумніше. Палити тільки надворі. А оце, — показав на пласку пляшку лікеру, — я ревізую для нашого майбутнього музею, аби через багато літ, дивлячись на неї, ви згадали, якими мерзенними, душевно обкраденими було багато з вас до того дня, поки сюди не прийшов я, ваш другий, після священика, духовний пастир! Це кажу вам без жартів і самозвеличення…

— Оголошення готове? — запитав у Наталки, зачиняючи одну стулку дверей. Дівчина у відповідь лиш примружила очі.

— Увага! — звернувся Нестор до загалу. — Внизу, на стенді для оголошень, висить перелік гуртків, у які ви можете записатися. Ознайомтесь, будь ласка…

Коли Нестор закінчував укладати вивернуті нутрощі відеосистеми, у двері хтось несміливо постукав.

— Заходьте!

— Це я, — пропхалась голова. — Можна?

— Заходь, Тарасе, заходь. Сідай.

— Та ні. Я на хвильку. Хочу лише запитати…

— Запитуй.

— Скажіть, Несторе Григоровичу, а у тій спортивно-мистецькій школі будуть учити штучок?

— Яких це штучок?

— Ну отих… Що ви з ними «розмовляли», — усміхнувся Тарас.

— Так, будемо вивчати деякі види бойових мистецтв.

— Тоді записуйте мене першого.

— Запишемо. Але спочатку ознайомся ось з цією програмкою, — він подав віддрукований на машинці аркушик паперу. — Покажи товаришам і сам добряче над нею подумай. У школі закон буде жорстокий, або горілка, або спорт. Середнього тут нема.

— Я не питиму…

— Тоді чому робив це досі?

— А чим зайнятись? Тут завжди усе позачиняне. У спортзалі ржавіють тренажери, з басейну витекла вода, більярдна закрита, а «Промінь» відчинений постійно.

— Все це, Тарасе, незабаром оживе.

— Коли потрібна допомога, кличте!

— Підшукуй добровольців, приходьте завтра й починаймо доводити все до ладу. Насамперед змонтуємо гральні автомати.

— Такі як у Тернограді на вокзалі?

— Еге ж.

— Завтра хлопці будуть. Це я вам гарантую. На котру годину приходити?

— Хто коли зможете. Відтепер тут буде відчинено постійно.

— От і гаразд. До побачення.

— Будь здоров!..

28

Минали дні…

Нестор крутився, мов білка в колесі й гасав по всіх усюдах: у Тернограді, на заводі «Ватра» домовився про постачання світлоприладів для оснащення казино; на радіотехнічному — про виготовлення антени та монтаж короткохвильової любительської радіостанції; заледве вдалось розшукати й виміняти на цукор кілька комплектів більярдних куль і київ…

Тимчасово, доки відкриють казино, у фойє змонтували один гральний автомат, виставили більярдний стіл, два тенісних, і в касу почали крапати гроші.

Молоді хлопці, токарі радгоспу Петро Соляр, Олег Чернець та слюсар Степан Лукавий взялись за реставрацію потрощених тренажерів; четверо з будівельної бригади сантиметр за сантиметром промацали стіни й дно басейну, заробили всі щілини й скоро можна запускати воду; ще п'ятеро хлопців, що набули під час служби у війську фах радіотелеграфіста, спільно з представником радіозаводу «Оріон» взялися за монтаж КХ радіостанції та обладнання класу для вивчення азбуки Морзе. Один з них, водій радгоспу Василь Смичак, погодився вести радіотехнічний гурток.

Не забував Нестор і про свою щоденну норму — дві сторіночки прози, допомагав Наталці розробляти статути об'єднань, складати програми гуртків.

Йому подобалась оця щира, дещо нерішуча, з відкритою душею дівчина. Не раз ловив себе на думці, що відчуває до неї щось більше, аніж звичайну приязнь, крадькома милувався її гнучким станом, типовим українським личком з чорними бровами, великими виразними очима й ледь повнуватими губами. Остерігався, аби дівчина якимось шостим відчуттям не розгадала отих його душевних поривань. Не подобалось у ній те, що як художній керівник, вона з найменшою дрібничкою прибігала до нього радитися. За браком часу ніколи було придивитися й розгадати що це? Залишки минулої хвороби, якою було заражене все соціалістичне суспільство, де за кожного думали вожді, накреслювали плани, зробивши усіх посушними виконавцями, чи, можливо, вона боїться його, як начальника, що пригнічує її своїм авторитетом?

Ось і зараз, переступивши поріг його кабінету, прийшла, він майже не сумнівається у цьому, з якимось дріб'язком. Та поки дівчина ступає до його столу, в душі буяє май, на серці легко, він приязно всміхається глибоким озерцям, милується засмагою ніг, повнотою тремких персів і глибоко зітхає.

— Що з тобою, Несторе? — гарні очі ледь затіняє мереживо брів. — Стомився, чи може уже й закохався у яку?

— Бог милував. Старію, дитинко. Оце дивлюся на тебе й думаю, що такі ось чарівні квіточки уже не для мене…

— Таке скажеш, — дівчина накрила великі ясно-сині очі напівколіщатками повік і личко взялося барвою спілої, налитої солодким соком, вишні. — Хіба ти старий?

— Уже з ярмарку, дитинко, тридцятка на носі.

— Ну то й що?

— Як що? Ти, наприклад, віддалася б за такого старого пенька?

— Засилай старостів, побачиш.

«Прости Господи, вона дійсно залюбилась у мене? Чи не звідси її нерішучість? — гаряча хвиля пройшлася тілом, і йому стало лячно. До біди, чи не наберуся клопотів у цих Вишеньках з отими закоханими дітьми?»

— У тебе знову якісь проблеми? — напускає на себе серйозності, хоча душа поривається й далі вести оцей легенький флірт. Однак Наталка — не Надійка, що своїми вигадками заганяла його в кут, ця ж візьме й ще чого доброго все сприйме за чисту монету.

— Як тобі сказати, — вона відсовує стільця і сідає навпроти. — У нас мало примірників «Журналу обліку», от я собі думаю, чи не завести для початку тимчасовий облік у звичайних зошитах?

— Непогана думка. Коли розпочнуться регулярні заняття, третя частина відсіється… Я цю публіку добре знаю. Багато з них змалпувало — записались лише тому, що так зробив товариш, сусід, чи однокласник…

— Мене перестрівають батьки й запитують, чому не утворюємо музикальних гуртків для дітей?

— І чому це вони тебе так запитують? — бере жартівливий тон.

— Я серйозно. Річ у тому, що, як тільки КСК відкрили, райком партії зобов'язав керівництво музичної школи утворити у Вишеньках філіал. Я сама два роки поспіль тягала більший за себе акордеон… Коли набрала обертів перебудова все почало занепадати, філію закрили, а інструменти залишилися, підростають менші діти, й батьки хочуть, аби ми їх чомусь учили…

— І що ти їм відповідаєш?

— Нічого конкретно, — стенула плечима дівчина, й два дозрілі яблука на мить ще більше випнулись, — скажімо гурток акордеоністів я можу вести сама, а решту хто?

— Справді, хто? — Нестор вийшов з-за столу. — Уяви, мене нема, що ти зробиш, яке приймеш рішення?

— Боже, Несторе, звідки я знаю… Насамперед потрібні вчителі…

— Вірно.

— А щоб найняти, їм потрібно заплатити.

— Добре мислиш.

— Гроші можна б знайти, якщо батьки погодяться платити за навчання дітей музики. Як платять ті, чиї діти їздять у музичну школу аж у Триболі…

— Фантастично!

— Та ну тебе! — дівчина звелась на ноги й пішла в глиб кабінету, й стала навпроти вікна. — Не насміхайся!

— І гадки не маю. Розклей оголошення про набір у платні гуртки, а там побачимо… Якщо набереш дітей, викладачів я тобі підшукаю, котрі, не виключено, згодяться працювати, скажімо за муку, цукор, крупу, м'ясо. В цьому Біляк нам допоможе… Коли зведемося на ноги, розбагатіємо, тоді відкриємо власну музичну школу.

— А розбагатіємо?

— Обов'язково! У мене є одна задумка. Якщо вдасться підмовити Біляка, до нас гроші потечуть рікою…

— Та невже? — Наталка повертається спиною до вікна, у контровому світлі навколо голови спалахнув і згаснув ореол, немов німб засяяв.

— Правду кажу, лиш би не проґавити моменту.

— Мені скажеш звідки вдарить цей фонтан?

— Ні. Лише як Біляк благословить… Так що, терпи поки.

— Та вже перетерплю як-небудь…

— Ото ж… Тепер давай домовимося, що від сьогодні, з оцієї от миті, звикайся з думкою, що ти художній керівник! Керівник, а значить рішення повинна приймати САМА, Правильні чи ні, покаже життя, воно й навчить тебе, бо з такими дрібничками, як оті журнали, необов’язково бігти до мене.

— Спасибі, — сказала тихо, й у голосі Нестор вловив нотки гіркого присмаку.

— Ти не ображайся! Мені потрібен партнер, а не бездумний виконавець. Я — господарник, а вся творча праця — твій клопіт…

— Я не ображаюся… Звідки ти взяв? — гіркота в голосі знітилась.

— На сьогодні я тобою задоволений, — підсолоджує хлопець, — оскільки ти і бухгалтер, і касир, і методист, і художній керівник… Та з дня на день прийдуть керівники гуртків і тоді вони підуть до тебе просити поради, а ти що бігтимеш до мене?

— Вибач, Несторе, — враз розрум'янилась дівчина… — Але… але ти надто високо ставиш для мене планку… Не вийде з мене такий керівник, якого ти хочеш у мені бачити…

— Вийде! Всі великі справи починаються з любові, а ти я бачу любиш свою працю… Може проведеш не одну безсонну ніч, готуючи якийсь вечір, може не раз доведеться ковтати, від власного безсилля, сльози, але пройшовши через це усе, ти виростеш. Знаю не легко це, але гадаєш твоїм ровесницям у лихі сорокові легко було покинути рідну домівку, можливо й коханого, й піти у ліси, під кулі, у небуття? А хіба легко знайти у собі мужності, аби не здатись живою у руки катів? Чи витерпіти надлюдські тортури, а не видати своїх? І все заради здобуття волі Україні…

Вона стоїть, переплівши за звичкою на грудях руки, спиною до вікна, дивиться кудись поперед себе в одну точку, й можливо бачить отих мужніх синів і дочок, що не шкодували найціннішого — власного життя в ім’я перемоги ідеї.

— Перед нами, вважай, стоїть це саме завдання — зберегти державу! Правда засоби та методи боротьби наші інші, ото ж хочеться, аби ті, що пройдуть нашу школу, вже ніколи не стали манкуртами, а злетівши увись, продовжували нашу справу — плекати мужніх людей, виховувати патріотів…

Мелодійно заграв телефон і Нестор підняв трубку.

— Так. Дякую, нормально. Що-о? Звичайно приїду, — поклав трубку на важіль, підійшов до дівчини, узяв за обидві руки, усміхнувся. — Не журися, Наталочко, все у тебе вийде, лише повір у це. От щойно телефонував заввідділом — завтра в училищі культури концерт випускників. У мене з ним домовленість, що направить у наш КСК, на отих два вакантних місця, тих, кого я виберу. І для них, учорашніх студентів, ти вже будеш наставником, їхнім шефом.

29

Старовинна наріжна садиба, в якій розташовувалось училище культури, лежала зразу за мостом на правому боці річки Грізна. На протилежному — костел кармелитів, перетворений у радянські часи на склад іграшок ялинкової фабрики. Правда, зараз склад звітам забрали, а будинок віддали автокефальній православній церкві, парафіяни якої вже розпочали ремонт, і вся споруда стояла в риштуванні. Прямо перед парадним входом до училища — невеличкий скверик з пам'ятником Т. Г. Шевченкові. Через дорогу — також у трьохповерховому наріжному особняку, розміщалась редакція районної газети, на подвір'ї якої Нестор припаркував свій автомобіль.

До початку концерту було ще трохи часу, він стояв неподалік од входу, осторонь рухливого студентського потоку, й дивився уверх на круглу гору, замаєну руїнами старовинної фортеці. Уявляв собі фігурки татар, що мурашками дерлись по крутому схилу під мури фортеці, під стріли, гостре каміння та киплячу смолу захисників…

— Божечку мій! — мов звільнена тятива лука, бренькнув знайомий голосок, і гарячі дівочі руки охопили шию, запашні вуста вліпили вологий цілунок. — Кого ж це я, нарешті, бачу! — Зеленаві очі грають веселими бісиками, кремове плаття сидить, як на манекенниці, й уся вона тугий злиток вроди та щастя. — Ти до мене приїхав?

— Не було би до кого, — усміхається зеленавим бісикам хлопець.

— Та що ти кажеш! — Невже здійсниться, нарешті, мрія баби Софійки?

— Яка ще така мрія?

— Дочекатися від тебе потомства… Виходить уже накинув на якусь оком? Зізнавайся, маєш подругу?

— Маю. А оце приїхав на оглядини, можливо ще щось виберу.

— Вже працюєш? — серйознішає Надійка. — Ким і де?

— Директором КСК у Вишеньках.

— У Вишеньках?!

— Тебе це лякає?

— При розподілі ніхто з наших випускників не хотів іти туди, у цей розсадник бандитів, де крім того, ще й директор радгоспу — звір!

— А ти, при розподілі, що вибрала?

— У свій Самборів поїду, — хитро зблиснула оком і глипнула на годинник, — ходімо в актовий зал, а то опісля не буде де сісти. Там і погомонимо…

Найсильніше враження з усього концерту на Нестора справили дві однакові на зріст дівчини з балету до гурту, що виступав останнім. Захоплений синхронністю рухів, пластикою тіл, не одривав очей од гнучких, ніби гутаперчевих танцюристок.

— Ти знаєш отих дівчат? — запитав у Надійки, коли концерт скінчився.

— То мої подруги, сестри-близнючки. Разом живемо, разом тренуємося у спорткомплексі клубу «Зона ризику».

— Скажи мені, Надю, що ж являє собою отой клуб? Звідусіль тільки чуєш: «Зона ризику», «Зона ризику»… Може щось корисного запозичив би для себе?

— Навряд… Клуб не для простих смертних… Там розважаються «нові українці», «круті» — хлопці з баксами, що прагнуть гострих відчуттів…

— Ти з подругами є членкинями цього клубу?

— Ні. Але наші спільні знайомі працюють там.

— Ким? Охоронцями?

— Не тільки, і в бухгалтерії, ресторані, медпункті… А є в клубі ще одна категорія дівчат, теж можна сказати «крутих», що заробляють чималі гроші…

— Там — бордель?

— Ні. Там інше… Я дам тобі відеокасету, рекламний ролик, й сам усе побачиш…

— Як же ти потрапила в їхній, за всіма ознаками, закритий клуб бойових мистецтв?

— Тренер клубу — добрий приятель мого батька, виступали колись разом у збірній України. На батькове прохання він домовився з керівництвом клубу й узяв мене й близнючок у свою групу…

Актовий зал спорожнів. З-за куліс з'явились сестрички: однакові на зріст, однакові зачіски, однакові плаття і не розбереш — двоє їх, чи одна йде мимо дзеркальної стіни.

— Знайомтесь: Нестор — герой нашого часу. Мої подруги — Зоряна й Неоніла.

— Хто з вас хто? — подає по черзі руку хлопець. — Як же вас розрізняти?

— Тільки по імені, — сміється Зоряна.

— Батько в нас один, — додає Неоніла.

— Що ж, Несторку, ходімо з нами, — кличе Надійка. — Такий знаменний день годиться відзначити.

— А чи зручно? У вас, мабуть, своя компанія…

— Нас троє і ти! От й уся компанія, правда з нами на квартирі ще одна, але зараз вона на чергуванні в лікарні.

— То йдемо?

— А хіба є у світі такі пеньки, що відмовилися б од спокуси побути в компанії таких чарівних дівчат?

— Тоді гайда, — беруть близнючки хлопця під руки, — навпростець, через фортечну гору…

— У мене машина.

Заскочений зненацька запрошенням у гості, Нестор завернув на ринок, і хоча дівчата протестували, купив свіжих помідорів, огірків, сметани, шоколадних цукерок і шампанського.

— Вибачте мені, сестрички, — уже в машині продовжує знайомство з близнючками Нестор. — Звідки ви родом?

— З Дніпропетровщини.

— Є там таке невеличке містечко Апостолове.

— Яке ж це лихе занесло вас аж сюди, у край бандерівський?

— Це наш свідомий вибір.

— Коли ще ми вчились у школі, ваш Рух запросив нас на Різдвяні свята.

— Нам так усе тут сподобалось: і природа, й люди, що ми вирішили поїхати сюди вчитись.

— Хоча в нашій області є аж двоє училищ культури.

— Нам хотілось пожити серед добрих людей оцього дивного краю.

— І тепер поїдете працювати у своє місто? — Несторові дещо незвично від такої мови сестричок, коли говорять по черзі, а розвиває думку начебто одна.

— Ще не вирішили.

— Нам пропонують роботу в «Зоні ризику».. — Та, коли чесно признатися, нам туди не дуже то й хочеться.

— Хоча там платять чималі гроші.

— Тільки це такий заклад, де праця, котру нам пропонують, пов'язана з ризиком для життя.

— Училище куди вас направляє?

— У нас вільні дипломи.

— Тоді ходіть обидві до мене в КСК. Платня нормальна, радгосп житлом забезпечує, село гарне, багате… Зрештою, що говорити, давайте змінимо маршрут і махнемо до мене в гості? Прямо зараз…

— Не можемо.

— У нас сьогодні чергування.

— Охороняємо одного сановника під час ділової зустрічі у ресторані «Хутір» у Тернограді.

— Звичайно, на його паршиве життя ніхто не готує замаху…

— І ми йому потрібні скоріше, як антураж.

— Будемо у ролі його «дєвочєк».

— Мовляв, погляньте, який я крутенький, які кралечки в'ються навколо моїх грошей…

— То як не укласти з таким угоду?

— Популярними стали дівчата-охоронці з нашого клубу, після того, як у Тернограді сталося перше вбивство на замовлення, — вставила слово Надійка.

— От тоді грошові мішки затряслися за своє дорогоцінне, — стріпнула чорним, як крило у ворона, волоссям Неоніла. — Довелось спортклубові терміново набирати ще одну групу в школу.

— Нас почали запрошувати на розхап.

— Адже важко припустити, що й тут, у провінційному місті, з вигляду тендітні, сопливі за віком, дівчатка і є охорона.

— До того ж про існування школи ніхто не знає.

— Нас учать володіти зброєю…

— А це вже небезпечно. Якщо дотепер мали нас за наївних дурняток, що звабилися на гроші, й брали тільки для понту…

— То відтепер, у разі чого, перші ж кулі призначені нам…

— І не страшно?

— Чому ні? Безстрашних людей нема… Ото ж ми обдумаємо твою пропозицію.

— Нас юридично з клубом нічого не зв'язує, ми працюємо на добровільних началах.

— Скільки вам потрібно часу на обдумування моєї пропозиції?

— Завтра навідаємося до тебе.

— На оглядини…

— Зустріну, мов найдорожчих гостей…

30

Нестор виїхав на пряму автостраду, що вела з міста, розтинаючи його навпіл, коли на тротуарі навпроти кнайпи з грізною назвою «Беркут» побачив знайому постать і різко загальмував.

— Додому? — прочинив передні дверцята.

— Ти Несторе? — здивувався Гриша, сідаючи в машину. — Не впізнав, багатим будеш!

— Чому піший, де «Нива»?

— Помпа полетіла, а жінка ще зранку поперла на «Тойоті» в Терноград… А ти куди гасав?

— Дивився концерт випускників училища культури.

— Вже працюєш? У Біляка?

— Атож. Маю у КСК ще два вакантні місця, то придивлявся, кого ж запросити.

— І щось вибрав?

— Вибрав. Дві сестрички-близнючки.

— Вродливі?

— Супер! Тільки є невеличке «але.»

— Вже розприділили?

— У цих вільні дипломи.

— Тоді в чому річ? Ти ж холостяк…

— Їм пропонують роботу в «Зоні ризику».

— Та-ак, — протягнув Гриша, глибоко вдихнувши. Там дівчата заробляють скажені гроші… Ти ще там не був, не бачив їхніх шоу?

— Ні. Я взагалі не знаю, що то воно за клуб такий? Правда, дівчата дали мені рекламний відеоролик, хочу переглянути, може щось почерпну для себе корисного. Я ж відкриваю у КСК казино…

— Звідти ти нічого не почерпнеш. Там розваги не для простих смертних.

— Звідки знаєш? Може, став «новим українцем»?

— Ні, Несторе, не став, але їхні шоу бачив. Мій давній знайомий, колишній інструктор райкому партії, працівник «Зони ризику» запросив поглянути розваги, як ти кажеш «нових українців»… А клуб, це насамперед нічний заклад з елітним рестораном, вишуканими стравами, першокласною обслугою, естрадою, з напівголими співачками, де лише за вхід беруть двадцять п'ять баксів… Але це не головне, в програмі розваг клубу є конкурси, в яких пропонують відвідувачам випробувати себе… Для тих, хто зацікавиться будь-яким конкурсом є спеціальна кімната, на зразок відеозалу, де за помірну ціну показують тих, хто бере участь у конкурсах.

— І ти де опинився, серед спостерігачів чи серед учасників?

— Серед спостерігачів, звичайно. — І знаєш, кого я там бачив?

— Де там?

— Серед учасників конкурсу.

— Цікаво ж кого.

— Скажу, не повіриш! Нашого колишнього директора, твого «найлєпшого друга» — Яська!

— І що той спідничник там робив?

— А що спідничник уміє? Гвалтував.

— Як це? — здригнувся Нестор, чомусь згадавши афганські жахи, коли озвірілі від крові нелюди ґвалтували жінок та дівчат-підлітків, перед тим як вбити.

— А як ґвалтують? Правда, у клубі усе відбувається по взаємній згоді…

— Чекай, яка згода, коли ґвалтують.

— Ну, учасниця знає, що її намагатимуться зґвалтувати за певний проміжок часу.

— А якщо не зґвалтують? Тобто той, що ґвалтує не вкладеться у час?

— Тоді його на цілий тиждень припнуть до ліжка, й віддадуть для забави п’ятьом лярвам.

— Чекай, як це припнуть, до якого ліжка?

— Бачиш, інтер'єр кімнати, де відбувається цей чудернацький конкурс, обладнаний під студентський гуртожиток: металеві ліжка, шафа, тумбочки, табуретки… Словом, як у справжньому гуртожитку, там його й припнуть наручниками… Ось у кімнату, обладнану під гуртожитську, увійшла дівчина, а можливо й молода жінка, рухлива, широкі стегна, повні груди, з-під короткої суконьки зблискують звабні ноги, сидиш перед екраном і відчуваєш, як твій дурний починає розпирати штанку, так і хочеться опинитись там, побіля неї…

— Тоді в чому річ? — знаючи Гришову пристрасть до жінок, злегка підтрунює Нестор. — Було взяти участь у конкурсі.

— Та ти що! Там знаєш які внески? Щоб купити квиток учасника цього конкурсу, треба мені продати 15! тонн пшениці. Та це ще півбіди, а ну, коли та, котру я собі виберу, володіє чим-небудь, і я не справлюсь, мало того, що пропаде пшениця, мене за тиждень заклюють.

— Але ж ти любиш оте патлате плем'я…

— Е-е, голубе, тільки не п'ять лярв на один раз, і щодня цілий тиждень.

— Траплялися такі випадки?

— Авжеж. Розповідав мені товариш, що його знайомий, коли програв цей конкурс, півроку не міг дивитися на жінок.

— А Ясьо?

— От слухай далі. Пролунала сирена, годинник у кутку екрану почав відлічувати час. Спритна й рухлива дівчина, раз-по-раз вислизає з рук довготелесого Яська. Ось він, ловлячи її, розпанахав навпіл суконьку, вона вмить скинула її, залишившись у бікіні, й тепер ловити її стало ще трудніше. Гасають по кімнаті, все летить шкереберть, перевертаються ліжка, падають зі стіни полички, ось дівчина, приловчившись, врізала ногою нападника у пах, аж присів бідолаха. Та відпочивати ніколи, час катастрофічне зменшується. Знову біганина, дівчина перечепилась ногою за матрац, упала й Ясьо навалився на неї усією своєю вагою. Кілька спроб звільнитися, і вона перестала чинити опір.

— Чому? Для чого ж вона тоді гасала, як ненормальна?

— Бачиш, згідно правил цього конкурсу, коли чоловік протримає одну хвилину притиснутою спиною до підлоги чи ліжка — вона піддається. Гра припиняється. Екран гасне. А переможець отримує своє: учасники займаються сексом.

— Що ж опісля?

— Дівчина отримує гроші, й готова, при бажанні, грати з новим відвідувачем, якщо він вибрав саме її.

— Де власники клубу беруть учасниць?

— У них довгий список, тут безпечніший заробіток, аніж у борделях Турції, Греції чи інших країнах. Будь яка вродлива жінка може прийти усього один раз і підзаробити…

— І що там усі такі конкурси?

— Та ні. Ти маєш плівку, то побачиш усі конкурси, що лоскочуть нерви… Та мені найбільше подобаються ті, де жінки є. Ти ж знаєш, як люблю я оце патлате плем'я… Можеш прийти з дружиною чи коханкою і взяти участь у іншому конкурсі. Досить оригінальному. Тобі затикають вуха, зав'язують очі, а дружину чи коханку роздягають і ставлять її серед десяти інших, однакових на зріст й тілобудову голих жінок, й ти мусиш лише через дотики рук чи якогось восьмого відчуття, вгадати, котра з них твоя.

— Коли не вгадаєш?

— Тоді її віддають хлопцям зі служби безпеки.

— І що вони з нею зроблять?

— Нічого. Вона мусить задовольнити когось із них. Повинен у їхньої чоловічої половини служби безпеки бути стимул до праці, окрім платні. Правда, програна жінка чи коханка має право вибору. Робиться все це під строгим медичним контролем, із запобіжними засобами, без усіляких збочень, якщо цього сама не захоче твоя жінка. За її бажанням до неї пустять двох, а навіть і трьох, яких вона собі уподобала. Перед участю у цьому конкурсі обоє дають розписку, а чоловік має можливість за допомогою прихованої телекамери, заплативши, звичайно, окремо спостерігати за розвагою власної пасії, давши ще одну розписку тримати це в секреті від своєї жінки. Скажи, хіба не лоскоче нерви, коли бачиш, як твоя половина звивається у чиїсь руках, чуєш її солодкі стогони…

— І що, жодна після такого конкурсу не була клепаною?

— Каже товариш, ще не було такого випадку. Можливо бояться потрапити, після скарги дружини, це також обумовлено правилами, на «перевиховання» до рук охоронців. Зрештою, коли ти ревнивий Отелло, то не записуйся у члени, а раз став ним, то дотримуйся розроблених правил поведінки.

— І багато їх там?

— Досить. Вважай, що всі власники отих СІЇ, барів, крамничок не лише з обласного центру, а навіть районів є постійними членами. Ось так і розважаються…

— Гаразд, про моральний не кажу, а юридичний бік справи?

— Клуб зареєстровано, програми затверджені. Тут діє тверде, всупереч назві, правило — немає смертельного ризику. Навіть після найскладніших конкурсів, всі залишаються живими, хіба що злегка підкалічені чи подряпані.

— Ми ж українці, мирна нація, а не якісь там янкі, що прагнуть крові, як це показано у фільмі «Людина, що біжить», — наголошував товариш, показуючи мені черговий конкурс. У спортзалі високо під стелею висить пачка баксів, до яких слід добратись по канату за тридцять секунд. Устигнув — твої гроші, а ні — канат автоматично відчіпляється і ти падаєш на голу підлогу спортзалу… І ще спостеріг мій товариш, що багато членів клубу, раз переживши шок серйозного випробування, стають іншими людьми. Починають цінувати життя, займаються благодійністю, дарують квартири забутим бідним родичам, а чоловіки-егоїсти, після пережитих потрясінь, починають по-іншому ставитись до власної жінки, обожнювати її, ту саму, котру ще вчора готовий був програти в конкурсі…

— Здається мені, — лукавить Нестор, — що тобі не завадило б там випробувати себе…

— Так 15 тон пшениці, — не то жартома, не то всерйоз каже Гриша й просить: — Зупини мені он на тому роздоріжжю.

— Може підкинути додому?

— Та ні, я піду погляну висадки. Он бачиш зеленіють, густі, мов сосновий ліс!

— Що ж, урожаю! Приїжджай на відкриття казино, я запрошення вишлю.

— Приїду з жінкою, з дітьми. Зіграємо кілька партій у більярд. Гадаю не забув ще колишніх наших баталій ледь не до світанку?

— Не забув. Веселі то часи.

— Еге ж. Особливо для мене, коли жінка по два дні не розмовляла, гадаючи, що я в коханки затримуюсь.

— Аж поки сама не прийшла опівночі…

— Ну що ж, бувай! — Гриша відчинив дверцята машини. — А близнючок намагайся затягнути в КСК.

— Старатимуся. Знаєш, я уже бачу в мріях їх у веселковому сяйві кольорів на підмостках сцени…

— Що ж, спасибі, що підвіз, — тисне руку й, хряснувши дверцятами, йде на своє поле.

Нестор увімкнув швидкість, і постать колишнього парторга, нині процвітаючого фермера, що крокував обніжком, почала зменшуватися, маліти…

* * *

Нестор стояв у своєму кабінеті біля навстіж розчиненого вікна, дивився униз на акуратні пірамідки темно-зелених туй, і думав, після щойно переглянутого відеоролика про клуб «Зона ризику», що ж він зможе протиставити отому паскудству? До вуха, з суміжної кімнати для гурткової роботи, доносились звуки акордеона й дитячі голосочки, що виводили гаму. На тлі чистих дискантів ще контрастніше проявлялась картина апокаліпсису української культури, в час, коли мелодійну пісню витискає низькопробна «попса», мудру книжку — бульварні романи, а економічна розруха й параліч влади лише поглиблюють ці процеси.

Ураз Нестор завважує на стежині, що плентається впоперек шкільного саду, натоптувану постать голови профкому й фігурку… Надійки.

— Оце так, — промимрив і пішов назустріч гостям.

— Добрий день, сину! — ще здалеку вітається Попель. — Познайомся: Надійка Сиволапка.

— Дуже приємно: Нестор! — хлопець подав дівчині руку. В обох з очей ледь не бризкають краплі сміху, та заклопотаний голова цього не помічає.

— Вона щойно закінчила бібліотечний відділ Трибільського училища культури й буде працювати у нас.

— Ой, Іване Михайловичу, ви навіть собі не можете уявити, який я радий цьому вашому повідомленню! — насправді радіє Нестор, бо збитошна дівчина й там, в училищі культури, навішала «локшини на вуха», що їде на роботу в свій Самборів.

— Надійка — донька сестри моєї дружини, й тепер, сину, зможеш утворити ще гурток бального танцю. Надійка, ти не зважай на фах бібліотекаря, ще прекрасний хореограф… А бачив би, як вона сама танцює! А ще зможе організувати й провести серед наших сільських дівчат конкурс краси.

— Та це ж якийсь самородок! — заледве утримується хлопець, аби не розсміятися. — Справжній вундеркінд, вірніше вундермитхен…

— Ти що, маєш у цьому сумнів? — мабуть, вловлює заклопотаний голова нотки іронії у голосі Нестора й докірливо косує на нього оком.

— То ви запропонували їй у нас роботу?

— Що там запропонував. Скажу тобі по секрету, спеціально тримав у нашій профбібліотеці місце, заки вона закінчить училище. Пощо має десь, бідолаха, тинятись по світу? А тут, як вдома. Тут вона народилась і жила, аж поки не перебрались у місто…

— Тепер житиме у вас?

— Звичайно… Правда, мушу тебе застерегти, вона дівчина з норовом, але сподіваюсь, що порозумієтесь. Вона трудяга…

— Коли перебиратиме бібліотеку?

— Скоро. Поїде додому відпочити після навчання і першого серпня приступить.

Попель поглянув на годинник.

— У мене засідання профкому. То ти, як господар, покажи їй наш КСК, коли вона тут жила, його ще в планах навіть не було.

— Хіба ніколи не приїжджала до вас у гості?

— Ні, чому, приїжджала, навіть на танці сюди бігала… Але це було одне, приїхала — поїхала, а тепер їй тут жити й працювати… Ну, я мушу бігти, — зробив кілька кроків й обернувся. — А ти гляди, не ображай отут її.

— Та що ви, я ж стерегтиму, як зіницю ока! Такий скарб, таке сонечко, — він міцно обняв дівчину й вони розцілувались, а у ошелешеного Попеля очі ледь рогом не стали. Він якусь мить простовбичив, тоді стенув плечима й заквапився на своє засідання.

— Що ж тебе принесло? Справді на оглядини? І це не чергова твоя витівка?

— Ні, Несторе. Я справді тут працюватиму, багата бібліотека. Вже сьогодні здала документи й заяву директору радгоспу.

— А що сестрички?

— Підуть до тебе, але теж поїдуть на деякий час додому.

— Ти хоч би заяви від них прихопила, аби я був впевнений…

— Вони самі привезуть. Ми ж збирались усі разом, та їх несподівано узяли на чергування.

— Могли ж відмовитися.

— Могли, але послуга за послугу… Клуб у скруті завжди допоможе нам… Не журися, ми в Триболях пробудемо ще три дні, докінчимо ремонт, аж тоді роз'їдемось… Я могла й з ними завтра приїхати, але мені терміново потрібний, зі стоп'ятидесяти відсотковою гарантією фотоапарат. Ти зможеш мені допомогти?

— Може відеокамеру?

— Ні, фотоапарат.

— Де вестиметься зйомка?

— Це секрет.

— Я не про це. У приміщенні чи на пленері?

— У приміщенні.

— Я дам тобі портативний «Кодак». Вмонтовано спалах, автоматичний відсік витримки та протягання плівки, ширококутний об’єктив…

— Підійде. Особливо добре, що ширококутний об'єктив.

— Ти назад чим їхатимеш?

— Автобусом.

— Якщо не заперечуєш, то я відвезу тебе.

— Не заперечую… А тепер показуй свої володіння, — взяла Нестора під руку. — Звідки почнемо?

— Он з того корпусу, там спортивний зал й плавальний басейн.

— Тоді ходімо.

31

Тихим липневим надвечір'ям Роман, зійшовши з тролейбуса, повертався додому. Ступав поволі, повний самоповаги, жив у ці дні передчуттям швидких перемін: заява у загсі, через місяць весілля і поїздка на Канари. Фешенебельність житла, сонце, море, пальми, зі всього світу красуні в бікіні, а той зовсім з голими грудьми — така тепер мода, лише від споглядання їхньої вроди, отримуєш море насолоди…

— Ескіз мі, — повернув його на землю приємний голосок. Поряд з тротуаром котився шикарний «Джіп-Нісан» й вродлива леді у дзеркальних окулярах приязно усміхалась до нього. — Во лив професір Кандіба?

— Отак їдьте прямо вгору, а тоді направо, — показав рукою у напрямку власного будинку, що виблискував дахом серед дерев саду. — Он, двоповерховий особняк, у садку. Там і лив професор. Зрозуміли, ю?

Романа не здивувало, що батька розшукує якась іноземка. В останні дні професора розривають на шматки: з Німеччини прибула велика група спеціалістів з клініки професора Шварцебрумера й монтувала устаткування діагностичного центру, де батько зможе, нарешті, робити найскладніші нейрохірургічні операції. Ця вродлива леді, мабуть і була однією із отієї групи спеціалістів. Він пильно подивився на іноземку й за виразом обличчя збагнув, що з його пояснень леді анічогісінько не второпала…

— Прямо вверх…

— Пліз, — леді перехилилась через сидіння і відчинила протилежні від водія дверцята. — О вел… показать…

— О, єс! — розцвів Роман від такої пропозиції, швиденько обійшов машину й вмостився поряд на передньому сидінні.

— Добрий вечір, Ромчику! — пролунало таке знайоме насмішливо-бентежне у нього за спиною, коли авто рушило. Роман озирнувся. У цю ж мить міцні руки затиснули рота мокрим кляпом, щось гидотне вдарило в горло, він захлинувся і втратив свідомість…

Отямився зовсім голий у кімнаті, схожій на лікарняну палату, міцно прив’язаний за руки й ноги до билець широкого металевого ліжка. Поряд стояло дві, в сліпучо-білих халатах, особи жіночої статі й про щось перешіптувались.

— Ага, прочумався, — сказала крайня і повернулась до нього обличчям з широкою марлевою пов'язкою.

— Привіт, любчику! — самими очима всміхнулась її напарниця.

— Не тремти! Ми не будемо розбирати тебе на запчастини.

— Нікому гнилі, зіпсовані алкоголем і наркотиками нутрощі, паршиве серце не потрібні, окрім твоєї закоханої мерочки.

— Так що з тобою все буде о'кей!

— Ми обіцяємо, ти звідси вийдеш живим.

— Лише до весілля зробимо невеличкий подаруночок, — Неоніла піднесла йому до очей блискучий скальпель. — Ми тебе, всього-навсього каструємо.

— Та ви що, вар'ятки? Ви при своєму розумі?

— А ти при чиєму був, коли намагався з наших посестер виймати печінки та серце?

— Таке зморозите… Це ж були лише жартики…

— За те ми не жартуємо! Однак, у нас залишилось трохи милосердя.

— І зробимо з тебе нутра.

— Виріжемо лише одне яєчко.

— Знай наше добре серце.

— Та ви що! Та ви знаєте, що вам за це буде?

— Знаємо… Не пахкай!

— Наркоз! — скомандувала крайня і міцні дівочі руки вже надівають маску.

— Рахуй, Ромчику, або співай.

Хлопець відчув, як у горлі щось тихо хлопнуло, одлетіли враз кудись руки й ноги, він став провалюватись у глибоку й темну безодню. На якусь мить у згасаючій свідомості ще побачив, як з бічної кімнати вийшло дві красуні, на ходу скинули халати й зовсім голими стали наближатись до нього… Крізь тихий гул ще вловлював якісь шматки розмови, сміх, аж поки зовсім не поринув у забуття.

Коли знову отямився і розплющив очі — високо в небі висів місяць. Десь поряд, у жнив'яному полі, скрипів деркач, кумкали жаби, і пахло сушеними грибами та переспілими папірівками. Довго кліпав очима, силкуючись зрозуміти, що з ним, де він, аж поки на тлі зоряного неба не вирисувався темний силует батькової дачі, тоді здогадався, що лежить у дачному садку.

Звівся на ноги, роззирнувся навкруги, ступнув кілька кроків і враз присів. Шугнуло в голову — реальність чи сон, начебто його збирались каструвати? З нервовим дрожем, плутаючись у ґудзиках, опустив штани — там було все гаразд.

— Тьху ти, і присниться ж таке! — видихнув з радістю, рушив ледь вловимою стежиною до будинку й враз зупинився, наче наткнувся на скляну стіну. — Постій, а як же тоді опинився отут?

Мов полуда почала спадати, і крізь густий морок прорисувалась картина тихого надвечір'я, престижне авто, класна леді й знайомий Надійчин голосочок.

— Ну, студенточко, ну почекай! — погрозив кулаком у далечінь, де над темним масивом лісів сяяла заграва вогнів містечка Триболі…

Вранці до Тернограда добрався першим автобусом і ламав голову, куди ж це його вчора завезли, що намагались зробити, й чому не зробили? Пожаліли, перешкодив хто, чи може ґвалтували безпам'ятного?

«Хто вони, оті дівулі? А що, коли сифілітички? Ото був би подаруночок для початку сімейного життя! Слід негайно перевіритись… А що, коли інфікували СНІДом? — від такої думки волосся дибом стало. — Оце б була хохма, оце б була ціна твоїм жартикам! Попереджав предок, що ота лярва, народжена під знаком Козерога, не подарує й обов'язково помститься, а він тільки посміхався зверхньо. Тепер смійся на кутні!»

Попередивши по телефону предків, переночував на дачі, з досвітку поїхав додому, позичив автомобіля і чим скоріше поперся у Триболі.

Переступивши поріг вестибюлю училища культури, зупинився: до самої стелі нагромаджувалося переплетіння риштувань, з-поміж лісу стійок випурхнула зграйка дівчат у заляпаних вапном спецівках і, зі сміхом, шмигнули мимо нього, За риштуванням, з глибини довгого коридору, доносились глухі удари молотка, й десь, на другому чи третьому поверсі, вищала шліфувальна машинка. Пахло свіжим вапном і сумішшю лаку та олійних фарб.

У кутку, за бар'єром, біля широкого й високого вікна, на місці вахтера сиділа молода дівчина, за всіма ознаками студентка, з чорним, як у ворона крило, волоссям.

— Вавілонська вежа? — кивнувши на риштування, зронив Роман, підступаючи до бар'єру. — Ремонт?

— Руками студентів, — охоче озвалась і приязно всміхнулась чорнявка, пригасивши довгими віями лукавий зблиск карих вогників. — Ви когось шукаєте?

— А так… Добрий день… Мені потрібна Надійка Сиволапка. Якщо можна, покличте, будь ласка.

— З якого курсу?

— З бібліотечного.

— Ви ким їй доводитесь? — цікавиться Зоряна. А це саме вона сиділа за бар'єром, підмінивши вахтерку, в якої до смерті розболівся зуб, і та пішла до дантиста.

— Рідний брат.

— Молодший, старший? — відверто кпинить, але хлопець цього поки що не завважує.

— Старший.

— Дивно.

— Що дивного у тому, що брат запитує про сестру.

— Та ні. Це в нормі речей. Адже кожну нашу студентку, особливо тих, що мешкають у гуртожитку, відвідують тільки рідні та двоюрідні брати, інколи по два на один вечір, — ховає усмішку Зоряна. — А дивне те, що тут ніяка Сиволапка ніколи не вчилась!

— Як це не вчилась?

— Дуже просто! Ось список усіх студентів, — Зоряна поклала перед ним товсту амбарну книжку у твердих палітурках. — Можете перевірити!

— Оба-на! — вигукнув Роман. — Вміють же люди жартувати.

— Я не жартую.

— Я не про вас.

— Зрозуміло, — зронила співчутливо. — Щось не надто чемною виявилась ваша сестричка!

Зоряна пильно дивиться у сині очі юнака, загадково посміхається, і йому враз здалося, що він уже десь бачив оці очі.

— Зізнайтеся, що обвела вас якась навколо пальця? А, може ще й обікрала?

— Ні, не обвела… Ви впевнені, що тут ніколи не вчилась Надійка Сиволапка?

— Я сама закінчила бібліотечний. Ось погляньте на мій диплом, — вона розщібнула сумочку й показала краєчок документу. — На курсі нас було п'ять Надійок… До речі, я одна з них…

— Дуже приємно, Жора.

— Що ж давайте, Жоро, по щирості. Може я вам і зараджу чимось. Триболі вже не таке велике місто, й практично всі дівчата знають одна одну. То кого ви шукаєте?

— Не знаю… Казала, що звати Надійка, вчиться на бібліотечному в училищі культури, родом із Самборова, й живе десь на вулиці Сакко, неподалік від редактора райгазети Григорія Кушнерика.

— Це вже ближче до істини. На Сакко справді живуть наші студентки. Там кілька хазяйок уклали договір з училищем і щороку здають студентам помешкання… А як вона виглядає? Де ви, і як з нею познайомились?

— Як познайомились? Ви не повірите, але то відбулося за дуже екстремальних умов, — зі щирим почуттям, глибоко зітхнувши, став вигадувати Роман. — Вона тонула, і я виніс її з води.

— Боже, як романтично! — лукаво грає бровами та віями Зоряна. — І після такого благородного вчинку, ота безсердечна взяла й навішала локшину на вуха?

— Навішала, якщо ви зараз сама не вішаєте, а кажете щиру правду.

— Як під присягою, правду й нічого більше крім правди! Ось погляньте сюди, — Зоряна відкрила журнал і тонким пальцем перед самим носом Романа повела по колонці прізвищ, серед яких справді не значилась Сиволапка. — Опишіть, яка вона з себе, в що була зодягнута? — дівчина закрила журнал і сховала під бар'єр. — Боже, як би мені хто врятував життя, я до самої смерті була би вдячна за це… А ще коли на його місці був би такий поставний, симпатичний, як ви, парубок, у якого не гріх утріскатись!

Роман вів оцей флірт, а самого не покидало відчуття, що не лише очі, але й голос оцей, здається, він чув також. Тільки коли й де? Надто багато було їх у нього, хіба запам'ятаєш?

— А де це трапилось? — не вгавала Зоряна.

— Неподалік від пляжу нудистів, у районі Дачного Соціалізму. Вона була там з подругою, до речі чимось схожою на вас. І трапилось це десь два місяці тому…

— Заждіть, заждіть… Білявка, середнього зросту, з високим бюстом і синіми-синіми очима?

— Еге ж… Зодягнута тоді була у футболку лимонного кольору та сині джинсові шорти…

— Постійте! Справді, на вулиці Сакко живе така дівчина й звати її Надійка. Тільки вона студенткою ніколи не була, бо щойно, в цьому році закінчила десятий… Якщо маєте бажання, то почекайте на мене: з хвилини на хвилину повернеться вахтерка, і я допоможу вам її розшукати.

— Та ні, спасибі… Я вже сумніваюсь, чи варто, після такої нещирості, її розшукувати.

— Не обманюйте себе. Коби не варто, то навіщо було пертись стільки світу? — на гарних вустах дівчини засвічується неприховане глузування.

— Звідки ви взяли, що приперся? — Роман хтивим оком ловить на темно-вишневих губах, які напевне добре знають смак поцілунків, глузи, й враз ледь не скрикнув: «Іноземка! Вона, побий мене грім!… Ну, що ж, голубонько, граємо далі… Тільки тепер ти вже від мене не втечеш, через тебе й до Надійки, й до всього вашого кодла доберусь».

— Та оно по номерних знаках на вашому автомобілі, — кивнула Зоряна за вікно, де в тупику біля скверика було припарковано кілька машин. — Вони ж не тутешні.

— Номери так. Зате я тутешній, з Тернограда, авто позичив у товариша, що приїхав у гості з Росії.

— А з вашим «Мерседесом» що?

— Продав предок! — бовкнув Роман, прикусив язика й подумки вилаявся. Та, критися далі вже не мало жодного сенсу, співрозмовниця щось про нього знала. — Звідки вам відомо, якої марки в мене була машина?

— Два місяці тому, наступного ранку, після того, як ви врятували дівчину, за світ сонця у двічі старший чоловік схожий на вас, мов дві краплі води, розпитував і в училищі, й у нас на квартирі за Надійкою Сиволапкою. Він приїжджав на чорному «Мерседесі» зі вм'ятиною з правого боку.

— Ага! — сплеснув у долоні Роман. — Усе-таки Надійка Сиволапка існує! І вона десь тут, а ви просто мене за йолопа маєте. Це не зовсім чесно.

— Може й не чесно, — зізнається Зоряна. — Але звідки мені знати Жоро-Ромчику, що ви знову не намагатиметесь розібрати її на запчастини…

— Розберу й не лише її! — сказав багатообіцяюче.

— Не мене, часом, у придачу?

— А що, й за вами водиться гріх?

— Ні, безгрішна я поки…

— То де Надійка?

— Поїхала додому, в свій Самборів.

— Цікаво коли? Вчора вона ще була тут.

— Ви зустрічались з нею?

— Ні, мав нагоду лише мигцем почути її чарівний голосочок…

— Всього-навсього? Жаль.

— Звичайно, що жаль… Так мені кортіло перед нею вибачитись.

— За що?

— За попередній жарт.

— Щось надто довго ти зважувався.

— Краще пізно, аніж ніколи… Ну, що ж, Надійцю, хоча ти така Надійка, як я Жора, спасибі за приємну високоінтелектуальну розмову. Сподіваюсь, ми ще зустрінемося?

— Обов’язково, друже! Яка ж дівчина знехтує таким красенем? Тільки поклич, я все покину й вмить прилечу…

Все, сумнівів не було. За бар'єром — одна з вчорашніх виконавиць, тепер залишилось запастись терпінням і ждати.

Він так і зробив. Покинувши вестибюль училища, сховав авто за рогом будинку, а сам примостився у парку на лавочці й спостерігав за парадним входом. Крізь велике вікно видно йому фігурку нової знайомої, та ось за бар'єр зайшла жінка, перекинулась з дівчиною кількома словами, сіла на своє місце, а дівчина вмить щезла у середині приміщення.

«Пішла попередити про мене», — вкинув здогад.

Минула година, друга нестерпного чекання, аж, нарешті, у дверях з'явилась вчорашня «іноземка» у тих самих дзеркальних окулярах.

«Що ж, голубонько, тепер тобі не втекти. Ти наведеш мене на ваше лігво.»

Однак дівчина нікуди не квапилася йти. Постояла хвилин з десять, поозиралась навкруги, глипнула кілька разів на годинник, аж тоді рішуче закрокувала до скверика, де, причаївшись, стежив за нею Роман. Вона йшла прямо на нього, й хлопець затерп, не знаючи, що ж робити, сидіти далі чи втікати? Та дівчина, не дійшовши до входу в скверик, зупинилась, а звідкись з-за дерев безгучно викотився знайомий «Джип-Нісан» й пригальмував біля неї. Роман глипнув на водія і примерз до лавки. За кермом джипа сиділа у захисних дзеркальних окулярах ота сама леді, що розпитувала вчора в нього дорогу до професора Кандіби. Він аж головою струсонув, але видіння не щезло: одна й та особа водночас стояла на хіднику й сиділа за кермом. Розчинилися дверцята, леді вийшла з машини й уступила місце за кермом тій, що на тротуарі, а сама сіла на заднє сидіння поряд з… Надійкою.

Отямившись од шоку, Роман кинувся до свого авто й, тримаючи дистанцію, почав переслідувати джип. Той, виїхавши за межі міста на автостраду, помчався у напрямку Дачного Соціалізму.

Роман їхав за джипом і ламав собі голову, хто оті «іноземки», й звідки у них, студенток училища, таке престижне авто? Інтуїція підказувала що тут щось не так, і острах, який звив холодне кубельце на спині, та тверезий глузд застерігали: «Будь обережним, друже!»

Біля клубу «Зона ризику» джип зупинився, двостулкова брама розчинилася і до авто підійшов добре накачаний коротко стрижений парубок. Відчинив дверці, й, по-джентльменському, подав кожній дівчині руку, допомагаючи вийти з машини. Вони, весело сміючись, перекинулись з ним кількома словами й направились до дверей з яскравим написом «Службовий вхід». У дверях «іноземка» обернулась, поглянула на Романа, що стишивши хід, дивився на все широко розкритими очима, й загадково всміхнулась. Коротко стрижений парубок, перехопив той усміх, скочив за кермо джипа й став з шиком розвертати машину.

«Оба-на! Оце влип! — Роман додав газу й помчався подалі від можливої небезпеки. Поглянув у дзеркало й відчув, як нудотна хвиля страху підкочується до горла, щось гостре зарізало внизу живота — джип висів у нього на хвості. — Оце вже справді вляпався! Аж тепер, друже, ти дожартувався! Для повноти щастя бракує лише побувати в руках амбалів з охорони клубу.»

Він тиснув педаль акселератора, стараючись відірватись від переслідувача, але джип, наче буксиром прив'язаний до його авто, тримався на однаковій відстані. З переляку Роман не знав скільки часу вже тривають гонки, але коли попереду замаячіли будівлі Тернограда, почав відходити. У місті йому знайомий кожен закапелок і він швидко відшиє переслідувача. Однак цього робити не довелось, на першому роз'їзді, так званому «кленовому листку», джип щез з поля зору.

— Господи, ще один жартівник! — нервово засміявся хлопець, зрозумівши, що його ніхто не переслідував і не збирався цього робити — просто їхав собі чоловік у цьому ж напрямку, й тільки. — Та все, друже, мабуть, настала пора попрощатися з усіма жартиками й готуватись до нового життя, котре розпочнеться зразу по весіллі, що призначене на першу суботу, після закінчення петрівки…

32

За безперервними клопотами місяць злетів, як один день.

Оглядаючись назад, Нестор був задоволений: за сприянням Біляка у всіх приміщеннях зроблено ремонт, у майбутньому казино дизайн-група аж зі Львова, клала останні штрихи; вже працювала колективна радіостанція, і з усіх континентів надійшли перші карточки підтвердження радіозв'язку; начальник радіостанції Василь Смичак цвів, як майський крин, оператори готувались до участі в змаганні на здобуття дипломів таких віддалених країн, як Японія і Австралія; двадцятеро дітей учили азбуку Морзе, і, як спостерігачі, полювали на картки-підтвердження; четверо колишніх армійських радистів будували власні індивідуальні радіостанції; кілька фанів не вилазили зі студії звукозапису й перші аудіокасети, продані на ринку, дали прибуток, це дозволило збільшити тиражі й відкрити свій лоток по реалізації; Павло Доскоч — керівник весільного гурту, як виявилось, писав музику на власні слова й, за намаганням Наталки, гурт завершував роботу над випуском свого першого звукового альбому; стартувало два турніри: шаховий і з настільного тенісу, й переможцям, у день державного свята, будуть вручені призи та присвоєні спортивні розряди…

Словом, мертвий дотепер КСК почав подавати ознаки здорового життя.

Здивувало Нестора те, що з вісімдесяти бажаючих займатись у спортшколі, не зважаючи на жорсткі умови, на зростаючі навантаження і об'єм тренувань, жоден, а серед них і п'ятнадцятеро дівчат, не покинули гуртка.

«Що це, справді віяння часу? Чи американські бойовики надихають отих юнаків і дівчат, що, як мовиться, зціпивши зуби, тренуються до сьомого поту?» — із почуттям великого задоволення думав Нестор. Адже, згідно розробленої ним програми, кожен член спортклубу, мусів бути учасником ще одного гуртка: музикального, вокального, танцювального, шахового, літературної студії чи образотворчого мистецтва. І ще: кожен з них мусів, за час навчання у школі, вивчити життєпис не менше півсотні найвидатніших митців, знати їхні твори, якими гордиться людство від епохи царювання єгипетських фараонів й до наших днів. Окрім цього, кожен мав засвоїти ази щоденної етики, вмінню спілкуватися, знайомитися, поводитись на вулиці, в гостях, вміти зустрічати й приймати їх самому… Словом, після дворічного навчання у школі, за задумом Нестора, з них мають виліпитися особистості, а не бездумні автомати із залізними мускулами…

Розділивши учасників школи на три категорії, проводячи двічі на тиждень заняття, він практично не мав жодного вільного вечора, й з нетерпінням ждав повернення з відпусток Надійки та близнючок, маючи намір скинути на їхні плечі тренування загалу. Собі залишить групу тих, що вже дещо знають, вміють і стане готувати команду для участі у спортивних змаганнях на першість району, котрі розпочнуться у листопаді місяці.

У будь-яке приміщення КСК тепер було любо зайти, в безчислених кімнатах, особливо у вечірні години, було людно й гамірно. Та найбільше народу збиралося у спортивних залах: скрипіли й клацали тренажери, доносились гучні виляски по волейбольному м'ячу й захоплені вигуки болільників; плавальний басейн кишів, як риба у неводі, тілами купальників; з сусіднього корпусу, крізь відчинені вікна, доносився гримкіт ВІА Найбільш нетерплячі приходили у спортшколу з усілякими посібниками по кунфу, карате, рукопашному бою, самбо й все допитувались у Нестора, коли ж, нарешті, почнуть займатися «по-справжньому?» Ті, що вже дещо знали, самостійно розучували прийоми захисту від удару ножем, палкою, звільнятись від захвату, на обличчях цвіли усмішки, лунали жарти. З чотирьох хлопців, з якими Нестор зіткнувся у перший день, лише Тарас наступного дня кинув палити й пити, через тиждень до нього приєднався Василь, Михайло й Микола ходили околяса — прийдуть, посидять, подивляться заняття й ідуть геть, оковита ще міцно тримає їх у своїх тенетах.

Вставав Нестор спозарана й сідав за машинку — роман був вже готовий, залишалось тільки передрукувати. То була нудна, рудиментарна робота, якої він страх як не любив і тому передрук посувався дуже повільно — заледве змушував себе на п'ять сторінок. Якось, відповідаючи Зої на запитання, як справи літературні, зронив, що писати ще пишеться, а от передруковувати готове для нього гірше за муки Тантала. Це краєм вуха вчула Стефка, й вибравши слушну нагоду, коли він залишився у кабінеті сам, зайшла до нього зі своєю сестрою.

— Я чула у вас проблеми з твором? — почала прямо з порога й, лукаво скинувши на нього очі, запропонувала. — Пляшку шампанського, дві плитки шоколаду і я вам передрукую.

— Ти це серйозно? — здивувався Нестор, який звик усе робити сам і випустив з уваги, що оця миловидна, під стать сестрі, дівчина, дипломована друкарка.

— Як найсерйозніше! Наберу на комп’ютері, після того, як вичитаєте, перенесу на дискету, залишиться здати в друкарню і книжка готова. — До речі, окрім цього роману, маєте ще якісь речі?

— Маю.

— Тоді я вам усе переведу на дискети.

— У мене не вистарчить грошей на шоколад та шампанське.

— Тоді я зроблю це вам задарма.

— І через що мені така ласка?

— Може, я теж закохана у вас.

— І ти? — сміється Нестор. — Змилуйтесь, я один, а вас он скільки.

— Змилувалась. Зроблю це вам, як майбутньому шваґрові, — хитро скулить око, й Нестор завважує, як сором'язливий рум'янець виповз Наталці на щічки, й та, сердито блимнувши на занадто балакучу сестру, відвернулася. — А ще, я прагну слави! Адже на кожній книжці, десь там унизу, буде написано, нехай і дрібнесеньким шрифтом: «Комп’ютерний набір Стефанії Шолудяк», а це вже безсмертя!

Розжившись на добровільного помічника, Нестор тепер щоранку, замість того, аби силувати себе вистукувати отих обов'язкових кілька сторінок, залюбки вичитував рукопис за рукописом, компонував збірки оповідань.

От і зараз він сидів за письмовим столом у своїй кімнаті в будинку спеціаліста, й завершував правку «Четвертого пришестя», маючи намір по дорозі на роботу, вступити до контори й віддати Стефці.

Раптом у коридорі почулися швидкі кроки, брязкіт ключів і дівочий щебет. Заінтригований, кого ото принесло в оцей ранковий час у цю тиху обитель, з одним єдиним жильцем на весь котедж, він устав з-за столу й визирнув за двері.

— Доброго дня, Несторе Григоровичу, — привітався завгосп, несучи два здорових чемодана до відчиненої кімнати, де біля рюкзаків стояло дві, однакові на зріст, з однаковими зачісками, в однакових платтях, з однаковою засмагою, дівчини.

— Ба! Кого моє багатостраждальне серце нарешті дочекалося! — вигукнув зраділо Нестор, широко розкинув руки, й на очах спантеличеного завгоспа, згорнув в обійми дівчат і міцно з ними розцілувався. — Знали би ви, як я за вами стужився! — відступив назад і замилувався вродою чорнявок, чиї обличчя, оголені плечі, гарні ноги виблискували шоколадною засмагою. — Що ж, розпаковуйтесь, приймете з дороги душ і до мене в гості! Саме сьогодні, спозарана, привіз я від бабці повно гостинців.

За обідом, ловив себе на тому, що весь час приглядається до близнючок, намагаючи вислідити якусь несхожість.

— Щось, Несторе, негаразд? — запримітила одна оті позиркування.

— Та ні, все нормально. Тільки скажіть мені, як у біса, я маю вас розрізняти? Ох, і наберуться тутешні парубки з вами халепи.

— Наберуться, — сміється друга.

— Нас рідна мати й та, інколи плутає.

— Особливо на відстані.

— Але ми тобі допоможемо: Нео — шульга, придивляйся і розрізнятимеш. Я ж, носитиму ось цей амулет, — Зоряна показала невеличку прикрасу, оправлений у чорне срібло кусочок яшми з дрібнюсінькими вкрапинами зернин червоного, білого й зеленого кольорів.

— А взагалі звикнеш, — усміхнулась Неоніла. — Надійка швидко навчилась нас розрізняти.

— До речі, вона вже мала бути сьогодні.

— Мала, — погоджується Нестор. — Та зателефонувала вчора, що затримається ще на один день.

Знадвору донеслося коняче форкання, і Нестор визирнув у вікно. Біля дверей котеджу зупинився на гумових колесах віз, навантажений хатніми речами.

— Агов, панянки! — загукав у коридорі завгосп. — Де ви тут? Забирайте матраци, подушки, ковдри…

— Що, Несторе, йдемо зараз на роботу? — запитала Зоряна, коли хлопець разом із завгоспом допоміг дівчатам поносити й розкласти меблі, пересунути в інший куток шафу.

— Може спочиньте з дороги, прийдете вечором?

— Який відпочинок, Несторе! — скинула на нього Неоніла очі карого зблиску. — Ми б хотіли вже сьогодні розпочати репетиції.

— І до дня Незалежності ще підготувати два-три танцювальних номери.

— Тоді йдемо, утрясемо графік занять, передамо через місцеве радіомовлення оголошення, що сьогодні, нарешті, розпочнуться репетиції танцювальних колективів.

На першій офіційній нараді у кабінеті Нестора, Наталка, Павло й близнючки узгодили графік занять, домовились, що Зоряна, окрім бального танцю, вестиме заняття у спортивно-мистецькій школі з підлітками та групою дівчат, Неоніла — дитячий та дорослий гуртки народного танцю і старшу групу спортивної школи. Нестор готуватиме перших спортсменів до осінньо-зимових змагань на першість району з кік-боксингу і вестиме літературну студію. На пропозицію Нестора, й на превелике задоволення Павла, близнючки утворять для його гурту балетну групу, а тимчасом самі виступатимуть з його «Тихим дощем».

— Давайте ми в основу сценарію, — запропонувала, під час обговорення плану підготовки свята, Наталка, — покладемо такий народний звичай, як обжинки. Акурат до дня Незалежності жнива закінчаться.

— А що, у цьому є сенс, — підтримав дівчину Павло. — Тоді тут справді буде все село!

— Що-що, а гуртом випити ми любимо! — сміється Нестор. — Та перш, аніж ми приймемо рішення, я спробую «розколоти» Біляка, на нормальні призи для отих трударів.

— Маєш рацію. В оцю пору, коли ми розсиджуємося у холодку, ті, в солоному поті, збирають у полі хліб наш насущний! — підтримує Павло. — Гадаю, що Біляк не пошкодує для них грошей. Як колишнього ідеолога, котрий знає, що таке стимули до високопродуктивної праці, тобі вдасться його підмовити.

— То справді був би клас! — зблискує оком Наталка, рада, що її, можливо перша самостійна пропозиція, сприйнята усіма.

— Ану, заждіть! — Нестор зняв трубку й набрав номер. — Стефцю, то Нестор. Ти не знаєш де Біляк? У себе в кабінеті. Ану запитай, чи зможе мене прийняти? Чекаю, — він долонею руки прикрив мікрофон.

— Зараз усе вияснимо… Так. Що? Ну тоді все о'кей! Спасибі, дитинко! — поклав на важіль слухавку.

— Біляк зараз їхатиме на десяте поле й заскочить до нас. Нестор вийняв зі шухляди стола зв'язку ключів і подав Наталці.

— Піди, дитинко, покажи сестричкам, де їхні робочі кабінети, а також кімнати для гурткових занять. А тепер усе — розбігаємося. Після аудієнції з Біляком зберемося у Наталки й допрацюємо кістяк сценарію.

33

Ласкаве серпневе сонце висить над містом.

Перетворений войовничими атеїстами, в розпал всенародної побудови комунізму, за одну ніч на купі уламків цегли, битого скла, покрученого металу, храм, що нині волею громадян міста, мов Фенікс з попелу, воскрес із руїн. І ніби фрегат, зараз гордо пливе над хвилями сірих п'ятиповерхових коробок, весело роззирається навсібіч осяйними очима вікон і щасливо всміхається до сонця п'ятьма позолоченими вітрилами бань.

Ще би! Тут сьогодні, вперше, після воскресіння з небуття, має відбутися велике дійство — злучення двох люблячих сердець церковним шлюбом.

Для затримки розвитку події, посилення читацького інтересу, годилося би детальніше розповісти, як однієї ночі червона сатана заклала вибухівку під двохсотлітній красень, і про те, як опісля, з волі Божої, руйнівники святині понесли кару, та не будемо цим зловживати.

То хто ж ота пара, котрій випала така честь першими у нововідродженому соборі, приймати Боже благословення на спільне довге й щасливе життя?

Молодий — син відомого далеко за межами області, талановитого нейрохірурга професора Іллі Кандиби, й молода — Антоніна, просто Тоня — донька мера міста. Акцією, що розпочнеться з хвилини на хвилину, зіллються воєдино два палких серця, і два потужних капітали — інтелект професора й ниций метал мера міста. Такої гармонії годі пошукати в нинішньому розтріпаному суспільстві.

У сонячному світлі сіро виблискує асфальт, тремтить гаряче повітря, і у срібному мареві танцюють дерева. Тиша, умиротворення, спокій.

Та ось, у глибині вулички, що простелилась сірою стрічкою під гору, з'явилась кавалькада машин Різнобарвною лавою влилась на передсоборний майдан і розтеклась піввіялом на ньому. Хряскіт дверцят, дзвінкий сміх, шум, гам і майдан затоплюється чорними хвилями костюмів, барвистістю строгих платтів і білосніжної непорочності весільної обслуги. У підніжжя крутих сходів, застелених килимовою доріжкою, що ведуть до храму, гуртуються гості. Наперед виходять молодята. Як дві, скупані у вранішній росі, зіроньки: поставні, милі, закохані. Мов голубки, у легких прозорих платтях, весільні дружки та подруги молодої. Оглядають, поправляють, ще мить і під урочистий спів, вони увійдуть у храм — ще різні, ще чужі, а звідти вийдуть з’єднані волею Божою у нерозривне ціле — сім'ю.

Тільки що це? На майдан влітає, кремового кольору «Мерседес» і, прокресливши на бруку темні сліди від різкого гальмування, розвертається Роман зводить на автомобіль очі й ледь не мліє: за кермом, як і того пам'ятного надвечір'я, сидить «іноземка». Хряснули дверцята і на брук майдану з машини виходить небаченої вроди дівчина з великим букетом пишних троянд і, елегантним, танцюючим — так ходять акробатки та балерини, кроком підпливає до молодої пари.

— Надю, ти-и!? — обрів дар мови наречений.

— Впізнав? — лукаво зоріють очі.

— Авжеж! — приходить в себе хлопець і сідлає свого коника. — Хіба можна, після такого приємного знайомства, забути отаке диво!.. Це — Надя! Я тобі про неї розповідав, — звертається до Антоніни, й знову до Наді. — Я відтоді, не перестаючи, тебе шукав, хотів вибачитись. Твоя подруга, що он у машині за кермом, підтвердить це… Ти ж сама розумієш, що то був всього-навсього жарт. То ж вибачай.

— Вибачаю, милий друже! І від щирого серця вітаю тебе й твою майбутню дружину з цією визначною подією у вашому житті. Гадаю, що цей гарний сонячний день запам'ятається тобі на віки-вічні! Прийми оцей букет і нехай він довго нагадуватиме про щасливі холостяцькі дні, — вона подала букет. Роман нахилився до дівчини, й цілуючи щічку почув, а може це тільки здалося, що хтось прошепотів за плечем: «Маю надто великий сумнів у цьому». «У чому?» — також запитав подумки. «Що будете щасливі,» — прошелестіла відповідь.

— А це, сестро, тобі, — звернулась Надійка до Антоніни й подала великий товстий пакет. — Дарую, теж від щирого серця.

— Що тут?

— Роман знає. Весільний презент! Дружній, у його стилі, жартик, всього-навсього…

І поки Антоніна, з допомогою весільного дружби, розірвала цупкий папір пакету й видобула з нього кольорові фотографії, за «Мерседесом» і слід простиг. Глипнувши на перші відбитки Антоніна зойкнула, враз зів'яла, пачка фотографій вислизнула з рук і розповзлась по шліфованих каміннях пішоходу. Мов голодні шакали на падло, гості накинулись на знімки. Роман підняв одну й одубів! На світлині він лежав зовсім голий у широкому ліжку, на ньому зверху, теж без одежі, сиділа вершником добре скроєна красуня, і, закинувши голову, вмлівала від екстазу. Ще одна, не менш вродливіша, стояла біля ліжка навколішках, а він, заплющивши від блаженства очі, смоктав її гостроверху пипку…

«От тобі і яєчко! — майнуло дурне в голові. — От і розгадка твого полону! Бач, шельми, бач зарази, що вигадали! Що тільки вигадали!!» — і враз опам'ятавсь.

— Тоню, серденько! Це неправда! То брехня, шантаж… Повір, я тут не винен… Я тобі все розповім…

— Матері своїй розкажи! — дзявкнула приведена до тями Антоніна, зірвала з голови фату, пошпурила в лице Романові й побігла геть.

Вслід за нею шугнули два молодики з охорони мера, хряснули дверцята, захурчав мотор, і солодка мить блаженства на Канарах закуріла вслід «Тойоті» сизим димком.

— Ну, Надійко! Ну, сучко! — від безсилої люті стиснув Роман кулаки, аж пальці побіліли. — З-під землі видряпаю, з тамтого світу поверну, але за це ти мені заплатиш! Дорого заплатиш!!

Та даремно він кілька днів товкся у Триболях, розшукував на вулиці Сакко, розпитував у відділі культури — натрапити на її слід не вдавалось. У канцелярії училища підтвердили, що Сиволапка закінчила бібліотечний відділ, отримала вільний диплом, а чи влаштувалась на роботі й де, поки що не мають інформації. Як влаштується, то повідомить свою альма-матер…

Не раз, припаркувавши авто неподалік клубу «Зона ризику», аби було видно двері з написом «Службовий вхід», годинами спостерігав за усіма що входили й виходили, але навіть тіні Надійчиної, чи котроїсь з чорнявок там не з'являлось. Вициганював у матері грошей, купляв вхідні квитки, і як глядач, спостерігав за конкурсами у клубі, сподіваючись там побачити котрусь, як учасницю якого конкурсу, чи як обслугу — намарне! Мов крізь землю усі провалились!

34

— Розминка закінчена, всім спасибі! — скомандував Нестор, почекав, поки всі розсядуться на гімнастичних лавах. — Сьогодні опрацюємо основні блоки захисту, від ударів знизу, але спершу дозвольте представити вам нового тренера вашої групи Зоряну Боднарчук.

Всі враз скерували свої погляди в дальній куток спортивного залу, де, звісивши з купи матраців засмаглі, в коричневих босоніжках ноги, сиділа чорнява дівчина, що прийшла разом з Нестором, і під час їхньої півгодинної розминки читала книжку.

— На маєш! — косує оком на зугарну постать вчорашній солдат пограничної служби, міцної тілобудови парубок, і на гарний вид вибивається розчарування. — Ви це серйозно, Несторе Григоровичу? Та я її, як муху розчавлю ненароком, лише своєю вагою.

— Люблю відчайдухів! — Зоряна скидає босоніжки й виходить на килим. — Прошу до мене.

— Вибачте, дівчино, але я не хочу брати гріха на душу. Запросіть Тараса, він удвічі легший за мене.

— Свисни, Ванька, ти дурніший! — огризається Тарас. — Нахвалився, то йди і чави.

— Що ж, «єслі женщіна просіт», — парубок глибоко зітхнув, підморгнув товаришам і в перевалочку попрямував у центр килиму, зробив поклін і зробив основну стійку.

— Тебе як звати? — відповівши на поклін, цікавиться дівчина.

— Григорій. Просто Грицько.

— Скажи, Грицю, ти твердо засвоїв попередні уроки?

— Авжеж.

— Всім увага! Ми зараз нагадаємо основні блоки захисту від ударів зверху й збоку. Ото ж, Грицю, ти б'єш, а я захищаюсь.

— А може навпаки? — починає фліртувати хлопець з новим, молодшим за віком, тренером.

— Тобі ще вчитись і вчитись, аби поставити блок моїм ударам. То ж поки побережи себе.

— Та невже? — не йме віри, що ось таке «курчатко», як він подумки назвав про себе Зоряну, може справді щось йому заподіяти. — Хотів би я це побачити.

— Ще матимеш час.

— Але…

— Все, по розмові! Урок почався, працюй будь ласка, Грицю, працюй, — владно наказала дівчина.

Вона стоїть від хлопця на відстані в якогось півтора метра, спокійна, розслаблена, підперла однією рукою щоку, поклавши другу на пояс і, порівняно зі статурою хлопця, виглядає дівчиськом, правда ладно скроєним й достобіса вродливим, мабуть саме це й збиває з пантелику й Грицько ніяк не наважується зробити перший крок.

— Я не можу, — щиро зізнається і переступає з ноги на ногу.

— Що не можеш?

— Вдарити не можу… ви хоч і тренер, але дівчина, до того ж гарненька, а я страх як люблю гарненьких. Все своє свідоме життя боронив дівчат, а тепер мушу вдарити… Куди бити, чим, як?

— Ну, що ти як шмата! — Зоряна зробила випад і пацнула розпростертою долонею по виду. — Ну ж бо бий, а ні, то вдарю по-справжньому.

— Якщо так — начувайтесь! — він затанцював, роблячи оманливі випади, а тоді б'є збоку по корпусу ногою. Зоряна уникає удару, підсікає опорну ногу, й він, під лункі оплески присутніх, падає на спину. Зірвавшись на ноги, цілиться стиснутим кулаком в обличчя. Вона перехоплює руку, й красивим прийомом перекидає парубка через себе, притримуючи, аби зменшити силу удару від падіння.

— Досить, Грицю, спасибі! — ще після кількох невдалих спроб ударити знизу, зверху, збоку, підсумовує Зоряна й звертається до всіх. — Ось ви мали змогу переконатися, що за досконалого володіння технікою захисту, а це, насамперед повинно стосуватися дівчат, ви зможете при першій же спробі нейтралізувати чи то звичайного хулігана, чи ґвалтівника. Що ж робити далі, ми будемо розучувати… Несторе Григоровичу, що вони ще знають?

— Нічого, окрім способів захисту від ударів збоку та зверху… Правда Григорій, Тарас, Василь, Іван, он і Михайлик ще, знають багато дечого, але безсистемне, шматками. Вони й складуть наш кістяк команди, котра поїде восени на змагання…

Поки Нестор говорив, Грицько, як кішка до горобця, підкрався до Зоряни ззаду й схопив руками за шию. Дівчина блискавично зігнулась, штовхнула тазом, упала на нього згори спиною і за усіма правилами зробила больовий прийом. Хлопець дико, як поранений звір, заричав, щосили замолотив рукою по килимові й замолився.

— Ой, Зоряно, мамцю моя, відпустіть! Досить!

Зоряна красивим акробатичним стрибком звелась на ноги, подала руку й допомогла піднятися з килиму.

— Не жартуй більше!

— Не буду. Прошу вибачити, я повністю визнаю свою провину.

— Яку?

— Що мені ще не під силу розчавити вас. Спасибі за науку! — він наблизився до дівчини, й під гучні оплески поцілував у руку. — 3 цієї миті я визнаю вас як свого наставника.

— Що ж, продовжимо заняття. Стали всі по парах. Тарас, Іван, прошу до мене…

— Успіхів вам! — бажає Нестор. — Бачу, всі тепер переконалися, що Зоряна не лише вчителька танців, але знаючий тренер. Прошу любити й поважати.

— Що ж, любити можна, — кидає репліку Грицько. — От страшнувато бути її хлопцем, а тим більше чоловіком. На цю роль, хіба що ви підішли б Несторе Григоровичу.

— Та ти що Грицю! — заперечує Тарас. — Уяви собі картину, що творитиметься у хаті, коли поміж ними виникне сварка! Ні, чоловіком у нашої Зоряни мусить бути тихе, покірне телятко, таке, як я, наприклад. Скажіть, Зоряно, ви б пішла за мене заміж?

— Це ж так несподівано, — усміхається дівчина. — Треба подумати.

— Подумайте, звичайно, що подумайте… Я — одинак, у мене двоповерхова хата, «Мерседес», а про портрет мій і говорити нічого — Ален Делон!

— Завтра прийду на оглядини, — обіцяє великодушно. — А зараз працюємо…

* * *

— Несторе Григоровичу! — з кінця довгого коридору загукав керівник ВІА, лише він устромив ключа у двері кабінету. — Ви кудись йдете?

— Та ні, прийшов.

— Можна до вас на хвилинку?

— Заходь, Павле.

— Кави хочеш? — ввімкнув Нестор самовар з водою.

— Ні, спасибі, тут така справа… Я помагав Надійці наводити порядок у бібліотеці й наткнувся у журналі «Київ» на добірку поезій Віктора Баранова, й, коли прочитав його вірш «До українців», хвилини зо дві не міг промовити слова… Ви знайомі з творчістю цього поета? Ось тут на шостій сторінці, — Павло подав Нестерові одинадцяте число журналу за 1990 рік. — То не вірш, оголений нерв! Наш національний біль! Дивуюсь, як це ж досить цього вірша не помітили. То як Гімн, як набат, і він має стати щоденною молитвою, як Отче Наш, для кожного українця, він, як попіл Клааса мусить стукати в кожне серце… А під силу це зробити лише пісні! Повірте мені, я, мов корок з роздротованої пляшки, вилетів від Надійки, сів до піаніно й блискавично текст ліг на музику, котра, здається, гучала вже давно в моєму серці, гучала можливо від дня мого народження…

Послухайте, що з того вийшло. Вірш, як на пісню, трохи задовгий, десять куплетів, але викинути нічого не можна, що дуже рідко трапляється… Ось послухайте хоча би оце, — тихо, але натхненно, заспівав Павло приємним баритоном:

Українці мої! Як гірчать мені власні слова…

Добре знаю, що й вам вони не солодкі гостинці.

Але мушу казати, бо серце, мов свічка, сплива,

Коли бачу, як люто себе зневажають вкраїнці.

— Ну, як вам, Несторе Григоровичу? — Павло замовк, дивився на Нестора, завважував як змінювався вираз його обличчя, коли той учитувався у текст вірша.

— Так, Павле, пісня справді вдала.

— Включимо й до програми святкового концерту?

— Авжеж.

— Тоді я побіг.

У самоварі закипіла вода. Нестор вчинив каву, сів до столу й поклав перед собою журнал. Щодалі читав, то відчував, як тиха творча заздрість пробуджується у душі до цього поета. На одному подихові дочитав…, закрив журнал, незмигно дивився поперед себе й думав, що поетам все таки легше упхати в свої твори актуальну публіцистику, чого не зробиш у белетристиці: доки прозовий твір напишеться, доки дійде до читача, — втратить актуальність. А тут ось кілька віршованих рядків, сторінка журналу чи газети, і вже перо — багнет!

У двері постукали.

— Заходьте.

— От добре, що я тебе, нарешті, спіймав! — Василь Смичак тисне руку. — Така от справа: обласний радіоклуб, на честь другої річниці від дня проголошення Незалежності, проводить змагання «Полювання на лисиць». Цікавились, чи я не зможу виставити своїх «мисливців»? От і хочу з тобою порадитись.

— А наші, що вже можуть змагатися?

— Можуть! Правда, на призові місця не сподіваюсь, але у хвості не будемо…

— Гаразд, Василю, заявляй!

— Можна? — у двері просунулась голова повнуватого на виді хлопця, що був старостою шахового гуртка, котрий за браком серйозних суперників, уже з десяток літ поспіль грає у турнірах за листуванням.

— Заходь, Сергію, заходь.

— Здоров, Радіоль! — вітається він зі Смичаком. — Ще не спіймав в ефірі якої француженки, чи американки?

— Спіймав! Тільки нічим добратися. Може позичиш коня?

— А ти її до нас у гості запроси, у них же гроші кури не гребуть, мають за що роз'їздити по всьому світу. Га, Несторе Григоровичу, ото був клас! Наш Василь і француженка… Гляди тільки, аби не попалась чорна, як чобіт, та ще й з товстими, мов п'явки, губами… А я ось з чим до вас, Несторе Григоровичу. Філько тричі підряд пропустив турнір. То що з ним зробити? Виключити з секції, чи в не зіграних партіях поставити програш?

— Що з ним, може захворів?

— Де там! У танцювальний утік… Неоніла Прокопівна його переманила.

— Що вдієш, — зітхнув Нестор і подумав, що ще не один учасник, насамперед з хлопців, утече в гуртки, де керують близнючки. — А щодо Філька, ти шаховий кодекс знаєш? Ото й дій згідно з ним…

— І ще, останній тур я хочу перенести з неділі на середу, акурат випадає свято Спаса, й зекономимо кілька днів. Я хочу, аби в районі встигнули виписати класифікаційні квитки до 24 серпня. Щоб урочисто, під фанфари, їх вручити разом з присвоєнням спортивного розряду…

— Перенось… Щодо квитків, то мій клопіт, ти вчасно здай таблицю й фотографії. А щоб більше не втікали, скажи, що всім, під час свята будуть вручені призи. Як індивідуальні, так і колективні. Зокрема для вашої секції таким колективним призом будуть демонстраційні дошки, шахові столики та годинники. Коли ж наша секція займе бодай третє місце в районних змаганнях, їй призом буде комп'ютер. Це слово Біляка, а він слів на вітер не кидає…

— Оце клас!

— Ще щось у тебе є? Нема? Тоді, хлопці, йдіть, я ще попрацюю над сценарієм. Не забудьте, усі збираємося о восьмій у кабінеті художнього керівника.

— Пацанчики, привіт! — зіштовхується у дверях з хлопцями, секретарка директора радгоспу Стефка. — Одержали втик?

— Хто одержав, а хтось таки получить! — Сергій намагається ляснути дівчину по випуклому задку, та вона, вивернувшись, уникає ляпасу.

— Ну й прудкий! — сміється білозубе. — Моя тобі рада: запишися у секцію до Зоряни, бо до тридцяти горбатим станеш через оті шахи. Теж мені спорт!

— Ось, Несторе Григоровичу, — Стефка поклала на стіл теку, коли хлопці зачинили за собою двері. — Ваше «Четверте пришестя», вичитуйте в останній раз і можете шукати друкарню.

— Спасибі, дитинко! — Нестор цілує дівчину в щічку, розв’язує тасьми й дивиться на останню сторінку рукопису. — Ти про себе не забула?

— Ні, що ви! — весело блимає оком. — Я ж, заради безсмертя, і напросилась вам.

За характером відкрита, жвава, непосидюща Стефка, підійшла до пульта, клацнула вимикачем відеосистеми. На моніторі висвітилась кімната, де вів репетицію гурт «Тихий дощ»…

— Несторе Григоровичу, що це? — притишила гучність Стефка й кивнула на монітор, де, у два голоси, пісню вели Наталка й Павло.

— Нова Павлова пісня. Готує до свята.

— Павлова? — Стефка вимкнула монітор. — Що ж, працюйте, а я біжу, бо Павло мене зжере з потрухами. Спеціально заходив до мене у контору, й наказував, аби я часом не надумала спізнитися… Вам багато часу потрібно на вичитку? Як зробите, то передасте через Наталку, — вже у порозі усміхається непосидючка, грюкає дверима й лише луна погналася за нею довгим коридором.

Технічних помилок не було зовсім. Стефка справді була висококваліфікованою друкаркою і на сторінки, що лягали зі стосика на стосик майже без виправлень, любо було дивитися. Що там дивитись — милуватись.

У двері знову постукали.

«Життя, як на вокзалі, — Нестор заклав за голову руки й потягнувся. В очі потрапили стрілки годинника, виявляється він уже добрих дві години чопів над рукописом. Задоволене посміхнувся — понад усе любив такий час, такий настрій, коли працюється, і години мигтять, як шпиці в колесі. — Що ж, на сьогодні досить…»

— Прошу, — склав прочитані аркушики текстом до тексту і зав’язав папку.

Увійшла Зоя — староста «Проліску» — літературного гуртка, засідання якого два рази у місяць вів Нестор.

За два літні місяці, що проминули від їхнього знайомства, дівчина змінилась, аж наче подорослішала: бездоганні форми набрали ще більшої привабливості.

«Боже, як швидко квітнуть дівчата! — подумав з гіркотою. — І відцвітають! Змигне, спалахне, як зірниця в небі, і згасне оця благословенна пора, пора розквіту, й починає в'янути. Ламаються гнучкі форми, округлюються до колоди, й робиться з чарівного дива розбухла, з животом, як нецьки, дебелими, мов наповнені зерном сіви, грудьми, діжа…

Як же блискавично плине час! Як плине!! Здається що ото вчора, він разом з Гришею, милувався крізь вікно радіорубки бездоганним станом Нелі, а нині її тіло вже доточують черви…»

Хлопець аж здригнувся від такої картини, уявивши, як у колись гнучкому тілі, кишать ці слизняки.

— Добрий вечір! — весело вітається Зоя, й враз усмішка сповзає з лиця. — Що з вами, ви хворий?

— Звідки ти взяла?

— Вигляд надто кислий.

— Старію, дитинко, старію.

— Так раптово? З вами справді все гаразд?

— Все, Зоєчко, все. Я, мабуть, перевтомився. Зараз піду, поплаваю у басейні й поверну бадьорість.

— Підемо разом? — під вузькими пиявками брів, розквітлими блаватами, горять темно сині очі.

«Ось і цій, мабуть, лише натякни й піде, як мовиться, на край світу… Молодість, нічого не вдієш, — зітхнув Нестор, ще не вивільнившись повністю з полону попередніх нерадісних думок. — Це ж їй скільки зараз? Господи, на одинадцять літ молодша, і я вже для неї вуйко. Ти всім, отут, голубе сиз, уже вуйко! А ще трохи і не спам'ятаєшся, як дідом станеш…»

— Кави хочеш? — стріпнув з себе залишки оцих думок, і приязно всміхнувся оцьому юному, до того ж із задатками Божої іскри, створінню.

— Ні, дякую… Ви обіцяли перечитати мої твори. То вже маєте для цього час?

— Ох, Зоїнько, я вмерти, мабуть, не матиму його. Багато в тебе?

— Повістина й кілька оповідань… Ось — вже передруковані…

— Ще почекати можеш?

— Ні! Батьків товариш післязавтра їде у Київ. Нахваляється, що в нього ціла купа знайомих редакторів, і обіцяє неодмінно десь прилаштувати… Я ж не хочу виглядати в нічиїх очах дилетанткою, і лише передам ті твори, що, на вашу думку, готові до обнародування.

— Гаразд, давай сюди! Завтра зранку зайдеш до мене на квартиру, там про них і погомонимо. Домовились?

— Еге ж! А тепер що, йдемо плавати? — густішають сині блавати.

— Плавай, лебідонько, без мене, — сміється хлопець і проводжає дівчину до дверей.

Тільки сів до столу, розв'язав папку із Зоїними рукописами, як увійшла Наталка.

— Господи, та що ж це таке! — стогне Нестор.

— Що трапилось? — зупинилась здивована.

— Нічого, проходь. Нині день відкритих дверей, ідуть, мов прочани по свячену воду.

— Така твоя доля, як каже моя бабця, — Наталка підійшла до самовара й помацала тильним боком долоні. Тоді взяла чисту філіжанку й стала робити каву. — Ти будеш?

— Ні, пив щойно.

— Тоді працюй, я не заважатиму. Посиджу трохи на канапі, щось теж стомилась сьогодні…

— Так, у ці передсвяткові тижні ми всі будемо, мов загнані коні…

У коридорі знову роздались лункі кроки, долинув веселий безтурботний сміх і до кабінету гуртом увійшли Зоряна, Надійка й Неоніла.

— Ось так би і давно! — Нестор зав'язав папку й шпурнув у верхню шухляду свого письмового стола. — А то цикають по одному.

— Наталко, що це з ним?

— Не посварились, часом?

— Та ні, я щойно увійшла.

— Сідайте вже, сороки! — Нестор відкинувся на спинку стільця. — Що скажете доброго?

— Пора, шановний директоре, на тренування! — нагадала Неоніла.

— Хіба сьогодні середа?

— Завтра буде друга, — сміється Надійка.

— Тоді — вперед! Поки гасають по області «соловейки», нам треба підтримувати форму. Дорогих гостей можна сподіватись будь-якого вечора.

— Ходімо, Наталочко, з нами, — Зоряна бере дівчину під руку. — Будеш нам за рефері, а опісля позмагаємося у плаванні.

У приміщенні комплексу було порівняно тихо, настала година телесеріалів, що майже одночасно демонструються по всіх чотирьох каналах. Хто пішов додому, хто, після репетиції, залишився у кімнатах біля телевізора, і дивився свій облюбований серіал. У фойє клацали ручки ігрових автоматів, хто з хлопчиськів мчався на авто, а хто намагався потопити кораблі. Кількоро стрибало біля тенісного стола й четверо грали у більярд.

У спортивному залі скрипіли тренажери й сошли найзавзятіпіі. На татамі з роздягальні вийшли дівчата й розпочали розминку. Враз перестали скрипіти тренажери, мокрі від поту, мов скупані, хлопці та дівчата поспішили подивитися мистецтво єдиноборств. Захоплено горіли, особливо у дівчат очі, коли Неоніла, Зоряна та Надійка, кожна окремо влучно відбивалась від двох атакуючих. Нестор ухитрявся одбиватися і від усіх трьох… Та найцікавішим для спостерігачів був момент, коли майстри закінчували тренування двома-трьома вправами з «повним контактом.» Тоді постійним об'єктом атаки, зазвичай, був Нестор. Завдяки вишколу старого японця, він значно винищувався над дівчатами, тому старався бути поблажливим і намагався менше контактувати, хіба що прийом з боку дівчат змушував це зробити…

Після плавання у басейні, коли наставала пора зачиняти КСК, усі п'ятеро йшли додому. Спочатку проводжали Надійку до житла Попеля, Наталку до її обійстя, а тоді утрьох — на котеджі.

* * *

З появою у Вишеньках цих трьох чужих дівчат, сільські найяріші парубки втратили сон, і лише усвідомлення, що красуні володіють «смертельною зброєю», утримувало від негайного зізнання у «палкому коханні», яке завжди відчувала на собі будь-яка дівчина, з'явившись у чужому селі.

«Може Грицько, Тарас та інші так до самозабуття тренуються, аби найближчим часом наважитись підступитись до котроїсь з них», — останніми днями дивні думки забрідають у голову старому парубкові. Не сьогодні-завтра, а дівчатам доведеться виходити заміж, скидати з себе напругу тренувань, бодай на той час, аби привести на світ потомство…

Можливо, саме ці хлопці стануть їм чоловіками, лише він, надалі нудитиме світом. Правда, в селі, як це мало місце у випадку з Нелею, кимось уже поширюється чутка, що він от-от засватає старшу Шолудякову дівку. Навіть баба Софійка, коли до неї прибилась ця новина, нічого не сказавши хлопцеві, потайки придибала у Вишеньки, провідала своїх ще живих колєжанок, а тоді, як сніг на голову, з'явилась у будинок культури.

— Мила моя Софійко! — зачудувався Нестор, коли в порозі побачив рухливу бабину постать. — Проходьте, сідайте, — цілує хлопець у зморшкувате лице.

Баба, роззираючись навкруги, перескакує оцінюючим оком на блискучі офісні меблі, на пульт відеосистеми, поволі підступає до канапи, хреститься перед образом Богоматері з дитятком на руках, а тоді сідає, витягнувши худі маленькі ноги, взуті в повстяні тапочки.

— Яким же вітром вас завіяло? Не могли зателефонувати, я би приїхав за вами?

— Прийшла подивитись, що ти отут витіваєш, начисто забув дорогу на хутір?

— Не забув, дорога моя людино! Все ніколи було, та вже видряпуюсь з худерлиці. Як тільки відбудемо свято Незалежності…

— … Настане пора готуватись до іншого, — сміється баба.

— І все таки з’явиться трохи часу… Тим більше гряде осінь, доведеться порати город, готувати на зиму сад… Тоді я не вилазитиму з хутора… Справді, що ви робите у Вишеньках?

— Навідалась до Горпини Гладійової. Колись партизанили разом. Уже відтоптала, небога, свій ряст, догоряє свіча, і зілля моє не допомагає… Ая, минаємося ми, дитинко, покоління моє минається. А на наше місце виповзає усіляка нечисть. Нині, вже кожен другий житель України «постраждав» від совітів, а вояків УПА з'явилось утричі більше, аніж їх було насправді в ті буремні роки…

Баба на якусь мить задумалось, очі заслав туман, вона глибоко вдихнула, зітхнувши важко, видихнула й продовжила.

— Та все це піна, колись вляжеться… Ти мене весь час мучив, хто навів енкаведистів на криївку, але я справді не знала, вірніше не була певна.

— Тепер знаєте?

— Знаю… Сьогодні Горпина, відчуваючи, що ступає на стежину до Господа, порушила клятву й відкрила цю таємницю. Вона вела протокол СБ, коли допитували нашу колишню зв'язкову Магушку, котра видала криївку, де перебував Ясень.

— Нащо вона це зробила?

— З дурного, з бабського розуму… Коли в неї під серцем забилася дитина, стала вона вимагати від нашого побратима Кирила Ясеня, аби той визнав дитину своєю. Мало того, залишив ліс і, зголосившись перед окупантами, пішов до неї жити в село.

— Дитина була його?

— Можливо. Хто сьогодні скаже. Їх справді бачили часто разом, але не міг Кирило особисте поставити вище загального й відмовився залишити загін. Розлючена Магушка вислідила бункер й навела енкаведистів саме тоді, коли хлопці повернулись з походу.

— Не розумію її дурного вчинку.

— Як згадує Горпина, Магушка на допиті весь час твердила, що емгебісти обіцяли нічого групі не заподіяти, а Кирила відпустять… Саме тоді був такий період у політиці совітів, що вони для того, аби зломити відчайдушний опір повстанців, відпускали додому тих, хто прийшов до них з провиною. Вони тоді широко трубили, що це були неграмотні селяни, котрих бандерівці силою затягнули в підпілля, їм совітська влада все прощає, нехай сміливо зголосяться… Вони насправді відпускали тих, хто ховаючись від призову до совітської армії, пішов у ліси, а молодих хлопців брали на службу до армії… Одного лише не враховували, що такі, як Кирило Ясень, твій дідусь та їхні товариші, живими не здавались…

— Що Магушці присудили?

— Стратили, — глибоко зітхнула баба Софійка.

— Жорстокою же була ваша служба безпеки.

— Така була пора. Цього вимагав Декалог, кожен, хто прийняв присягу, знав, що і як має робити, й що його чекає у випадку свідомої зради…

— Що ж сталося з дитиною Магушки?

— Хлопчик виріс біля маминої сестри, вивчився, став професором.

— Ви його знаєте?

— Його багато знає. Це — Іллярій Кандиба.

— Що-о?! Пан професор — син поклепачки? А він хоча про це здогадується?

— Ні. Цього до сьогодні ніхто не знав, тепер знає двоє: я і ти. Іллярію відомо, що його маму вбили бандерівці. Її прізвище викарбовано на стелі біля пам’ятника загиблим у другій світовій війні. Там вказано, що загинула від «рук буржуазних націоналістів». Довгий час більшовики підносили її на щит, як «героїню», — це ж усім відома Люба Балабан. Її іменем називали піонерські дружини, згадували на всіх урочистостях з нагоди більшовицьких свят, і лише наприкінці сімдесятих винюхали, що вона довгий час була націоналісткою, і про неї перестали згадувати…

— Несторе Григоровичу! — хряпнувши за собою дверима, в кабінет стрімко ввірвалась Надійка, й, мов на стіну невидиму наткнулась, зупинилась на долю секунди, а тоді, з розпростертими руками, кинулась старенькій на шию і тричі поцілувала.

— Ой, бабо Софійко! Невже це ви? Ну, як ви там у своєму Едемі?

— І ти тут, донечко? — стара докірливо поглянула на онука. — А отой бусурмен, хоч би заїкнувся.

— Він не винен! Я, бабцю, щойно тиждень, як прийшла сюди.

— Що нога?

— Клас! А щодо Нестора — він ґречний і гарний ваш онук.

— Еге ж, хоч до рани прикладай! Вишеньки гудуть, що от-от одружується, а мені хоч би слово сказав…

— Може хоча скажете з ким? — Нестор глипає на бабу й стенає плечима.

— Звичайно скажу, зі старшенькою Петра Прокопового… Його батько, до речі, був у боївці з твоїм дідом… Правда, загинув на тиждень скоріше…

Увійшла Наталка й теж з несподіванки зупинилась біля дверей.

— Прошу любити й жалувати, старшенька Петра Прокопового, — напускає серйозності Нестор, — а це, Наталю, знаменита цілителька баба Соня.

— Бабцю Соню, то ви його бабуся?! А оце і є отой жених, якого ви мені сватали? — зашарілась Наталка.

— Що все це має означати? — на лиці в Нестора деяка розгубленість. — Звідки ви знаєте одна одну?

— Її і Стефцю я знаю от з такісіньких, — баба Соня підняла долоню сантиметрів на тридцять від сидіння канапи.

— Коли наш батько впав зі скирти, і сам Іллярій виявився безсилим, його, через рік поставила на ноги твоя бабуся… Ви давно з дому? — враз, наче щось пригадавши, питає Наталка.

— Вранішнім автобусом.

— Вип'єте кави? З моїм, за вашим рецептом, пляцком?

— Вип’ю, дитинко, й пляцка скуштую… Люблю працьовитих…

— Ну, майбутня жіночко, похвалися перед бабою своїм кулінарним таланом, то дітей наших бавитиме, — сміється Нестор.

— Краще візьми отой столик і перестав сюди, — командує Наталка, — а ти, Надю, дістань цукор, ложечки… Я біжу до себе за пляцком…

— Скажіть, бабо Софійко, — уже сидячи навколо столика за ароматними філіжанками напою, цікавиться Наталка. — Правду кажуть, що ви не справжня його бабця?

— Правда, донечко, Нестор — сирота, й доводиться онуком моєму рідному братові…

— Що на хуторі нового? — змінює напрям неприємної, для себе розмови, хлопець.

— Ой, дитинко, ледь не забула! Скарав Господь твого кривдника Стакана Гавриловича.

— Як це? Був з вигляду здоровий, як бугай.

— Від надміру горілки віддав дияволові душу. Захворів на цукровий діабет… А оце з весни почала чорніти нога…

Сара навколішки мене просила, але я, нехай простить мене Матінка Небесна, не пішла. Завезли в лікарню, а там свою справу знають, — іронічно всміхається Софійка. — Давай на стіл і будуть втинати. Стакан відмовився.

— Чому? — запитала Надійка.

— Він знав, що ампутація нічого не допоможе. Нога не заживе, а продовжуватиме гнити далі… Отож, повернувшись додому, послав одного ранку Сару до крамниці, а сам перехилив пляшку горілки, доповз до криниці й кинувся сторч головою!

«Що ж, — подумки зітхнув Нестор, — і ще й така сторона медалі!»

— Спасибі діти, за гостину, а пляцок твій справді преподобний! — стара підвелась з канапи, повернулась і перехрестилась до образу. — Буду я помаленьку йти, а то автобус останній утрачу…

— Не кваптеся, ми вас відвеземо, — Нестор вийняв зв’язку ключів і подав Надійці. — Збігай у гараж і прижени машину. А ти, Наталю, тим часом покажи бабі наші володіння…

35

Загрузлий у трясовині справ, пов'язаних з відкриттям центру, Іллярій на диво байдуже сприйняв Романове фіаско з одруженням. Бо навіть, десь, у найдальших закапелках душі, відчував невеличке задоволення від того, що мав рацію там, на дачі, коли казав синові, що ця дівчина йому не подарує. Починало тривожити інше, Роман став водити компанію з якимись слизькими типами, й тепер Іллярію залишилось лише терпеливо ждати, коли Ромчик і від них одержить урок, бо ніякі репресивні заходи, як от продаж авто, обмеження в грошах, на нього не впливали.

От і зараз, крізь відчинене вікно кабінету Іллярієві видно, як до Романа, що сидить внизу на лавочці, прямує патлатий, з блудливими очима й синцями попід очі, тип.

«Це ж стовідсотковий алкаш, а, можливо, й наркоман», — подумав професор і вирішив послухати, які ж спільні інтереси пов’язують Романа з оцим нещасним.

— Чим закінчились твої пошуки? — хриплуватим голосом цікавиться прибулець.

— Її ніде нема.

— І в «Зоні ризику»?

— Востаннє бачили її там, ще як в училищі навчалась.

— Може поїхала додому?

— І там її нема. Сказали, що поїхала на роботу за направленням.

— А що в училищі?

— У неї вільний диплом і вони також не знають, де вона…

— Та-ак, — протягнув патлатий. — Кепські твої справи. Не могла вона крізь землю провалитись, правда ж? Але я можу тобі зарадити.

— Яким же чином?

— Зведу тебе з Флібустьєром, його соловейки знайдуть тобі її.

— І в що це мені обійдеться?

— Сто п'ятдесят баксів за пошук. За викрадення й доставку — такса окрема.

— Гаразд.

— Приходь завтра з грошима у «Бістро», о восьмій…

* * *

— Ти вдома? — щиро здивувався Роман, заглянувши крізь прочинені двері до батькового кабінету. — Можна зайти?

— Заходь.

— Скажи, ти ще любиш свого сина?

— Не виляй, як собака хвостом, і кажи, що тобі треба.

— Сто п'ятдесят баксів.

— І коли ти вже вгомонишся? Мало тобі ще?

— Про що ти?

— Про те, що сам добре знаєш…

— Ти що, підслуховував?

— Вікно ж було відчинене.

— Тим краще.

— Що ти на цей раз збираєшся зробити?

— Нічого. Прагну подякувати за вдалі знімки.

— Битимеш дівчину?

— Та їй голову одірвати мало! Замість Канарів, я маю тухнути в оцій провінційній ямі.

— Сам винен! Я ж тебе, ще там, на дачі застерігав! Чекай, — раптом усміхнувся Іллярій, а тобі кого шкода: Антоніни чи Канарів?

— Таке зморозиш! Антонінами вулиці кишать, а Канари єдині.

— Я би цього не сказав.

— Чого?

— Антоніна поїхала стажуватись у Кембридж, а ти зв'язався з покидьками. А від них одна дорога, знаєш куди?

— Знаю, за грати. Від самої весни, відколи у тебе стався зсув по фазі, ти лише мрієш побачити мене за ґратами.

— Хіба я винен, що тебе туди невпинно штовхає якась сила… Ну, не вийшло з Антоніною, одружися з іншою, хоча б з отією ж Надійкою, і за такою дружиною не пропадеш… Мені, синку, вже не довго топтати ряст, а ти досі не маєш місця у житті. Я у твої роки…

— Наслухався я про твої роки… То даси мені грошей?

— Навіть і не подумаю!

— То як мені до неї свататись, коли навіть не знаю, де вона зараз? — міняє тактику Роман.

— Якби справді для серйозних намірів, я б тобі допоміг.

— Ти-и? — сміється Роман. — Усім відомо, що з отим центром у тебе поїхав дах, і для підтвердження цього факту тобі бракує лише впекти за грати рідного сина. А, зрештою, постій цікаво, як би ти це зробив?

— То моя справа. Але лише за однієї умови. Ти знайдеш у собі мужності визнати, що в першому раунді у вас була нічия, в другому ти програв, а коли не послухаєшся моєї поради, не порвеш з отими покидьками, й таки полізеш на рожен, тебе в третьому — просто нокаутують!

— З якими це ж покидьками?

— Як отой твій новий товариш, — Іллярій кивнув за вікно.

— Тамбовський вовк йому товариш!

— Тоді нащо водишся?

— Я помсти прагну, реваншу. Для досягнення мети всі засоби підходять. Послухай, батьку, — усміхається Роман. — Хочеш заробити сто п’ятдесят баксів?

— У кого, в тебе?

— Еге ж.

— Припустімо.

— Скажи мені її адресу й тобі не доведеться витрачатися.

— Нізащо.

— Тоді дай мені грошей.

— Не дам.

— Ні?

— Ні!

Роман різко розвернувся, хряснув дверима кабінету й пішов шукати матір…

* * *

У цю ранню пору бар «Бістро» ще був напівпорожній, й коли Роман переступив поріг, то зразу відшукав очима серед нечисленних відвідувачів, у дальньому кутку за столиком, патлатого ще з одним кремезним хлопцем.

— Ну що, приніс? — запитав патлатий, як тільки Роман плюхнувся у крісло біля столика.

— Про що мова!

— Знайомся, Герц — права рука Флібустьєра.

— Жора, — подав руку Роман приземкуватому з низеньким чолом, короткою стрижкою і глибоко посадженими очима кремезному парубійкові.

— Тут адреса й телефон, — підсунув вузеньку стрічечку паперу Герц. Роман поклав на стіл конверт. Герц, не перелічуючи заховав у кишеню, підніс угору два пальці й біля столику з'явився усміхнений офіціант.

— Васьок, «Президента», закусон і кльову музику…

Після третьої чарки склали угоду: цієї суботи соловейки нанесуть візит у КСК, а там — Герц навіть руки посукав — є чим поживитися, швиденько роблять свою справу, Жора свою і змиваються. Ця послуга обійдеться ще в п'ятсот баксів. У нього таких грошей зараз нема? Соловейки почекають…

Заледве дочекавшись ранку, Роман з хвилюванням набрав номер телефону контори радгоспу «Вишневий», і, коли трубка озвалась дзвінким мелодійним голосом, ввічливо поцікавився:

— Скажіть, будь ласка, у вашій бібліотеці працює Надійка Сиволапка? Так… Давній й щирий приятель Роман… Що? Та ні… Передайте палкий привіт й нехай зустрічає гостей! — поклав на важіль трубку й задоволене посукав руки.

— Що ж, лапонько, незабаром побачимось!

* * *

— Ой, Надієчко! — влетіла в бібліотеку Стефка. — Тобі отакенний привітик!

— Від кого?

— Ану вгадай? Якийсь Ромчик з Тернограду.

— Що-о? — Надійка, яка стояла на стрем'янці, по-дивному глипнула на Стефку, поклала на полицю книжки й спустилася униз. — Що він конкретного сказав?

— Просив передати, аби чекала на гостей.

— Гостя, чи гостей?

— Гостей… — Стенула плечима Стефка, вражена такою переміною у настрої подруги.

— Де Нестор, ти не знаєш?

— Сперечався з малярами біля входу до казино.

— Ходімо до нього.

— Щось погане з дому пишуть? — пробує перевести розмову на жарт Стефка.

— Навіть дуже!

— Отакої, дитинко! Чому на очах в тебе сльози тремтять? — кепкує Нестор з дещо стурбованого вигляду завжди життєрадісної дівчини.

— Погане з дому пишуть, як каже Стефка, — усміхається силувано. — Мене вичислив мій найліпший приятель Ромчик-Жора й нахваляється приїхати в гості!

— Що ж зустрінемо з хлібом-сіллю.

— Тобі смішки, а вони можуть налетіти будь-коли, навіть сьогодні…

— Хто налетіти, про що ви? — глипає то на одного, то на іншого, зчудована Стефа.

— До нас, Стефцю, цієї суботи збираються навідатись соловейки.

— Звідки ти знаєш, що у суботу? — вже у свою чергу дивується з Нестерових слів Надійка.

— Мене попередив професор. Я ж тобі говорив, що ми з ним стали добрими приятелями…

— Нічого не розумію.

— Хіба забула, що цей чоловік дещо завинив переді мною і тепер старається згладити свій гріх?… Але це вже деталі.

— То що, готувати зустріч? — оживає Надійка й зблискує оком.

— Гідну, дитинко!

— Ось такий, Стефцю, «палкий привіт»! — стріляє двома бісиками у подругу Надійка.

— Якби то знаття… Сказала б, що такої тут нема, й по кіні.

— Ти не винна, у Надійки з цим Ромчиком давні приятельські стосунки, — заспокоює хлопець стривожену дівчину.

— І що тепер буде? — все ще переймається Стефка. — Викличете міліцію?

— Ні! Я вже заручився підтримкою свого доброго приятеля. Колись ми разом служили у Афгані, а зараз він у Триболях командир «Беркуту» й у суботу його загін чергує. Якщо соловейки справді нападуть, викличемо їх на підмогу… А зараз, дітки, йдіть і займайтеся своїми справами. Зберемось увечері й усе конкретно обмізкуємо.

36

У тиху серпневу ніч, над принишклим селом, стомленою спекою землею, крізь навстіж відчинені вікна, лине з танцювального залу пісня у чудовому виконанні солістів гурту «Тихий дощ» Стефанії Шолудяк та Павла Доскоча. У вакханалії спалахів різнобарвних ліхтарів італійської світломузикальної установки, кружляють пари, пливучи на легеньких хвилях такого старого й такого вічно юного вальсу…

А в кабінеті Нестора, як у фронтовому штабі, витають слова: «напад», «контратака», «оточення», «знешкодження»… Ще і ще раз уточнюються варіанти можливого розвитку подій, якщо справді соловейки налетять на КСК. Усі з нетерпінням чекають повідомлення, як на фронті донесення розвідки, із залізничного переїзду за півтора кілометра від Вишеньок, де виставлено дозір. Над розгорнутою переносною радіостанцією чергує Василь Смичак.

Ось, нарешті щось клацнуло, зашипіло й у гучномовці забринів Тарасів голос.

— Несторе Григоровичу, щойно проскочили! Шість тачок, це щонайменше півкопи рил… Ми за ними…

— Дійте! Як тільки в'їдуть на територію КСК, закривайте капкан.

— «Кобза», я «Струна», — почав Василь. — Повідомлення чув?

— «Струна», «Кобза» на зв'язку, все чув. Уже сиджу в кабіні «Камаза».

— «Чуб», я — «Струна». Як у тебе?

— «Струна», «Чуб» стирчить з кабіни «Кіровця».

— Ждіть команди від Тараса, кінець зв'язку.

— Ну, друзі, як що це справді соловейки, а не просто випадкова група легківок, то через хвилину-півтори, вони вже будуть тут. Можливо, ще все обійдеться миром. «Беркут», Василю, викликай, як розпочнеться бійка. Діємо, особливо на початку, строго за планом: усі тихі, смирні, налякані до смерті овечки. І щоби соловейки не робили, ніхто передчасно не ув'язується. Розпочне Сиволапка, це й буде сигналом для вас усіх!

— Несторе, їдуть! — кивнув Василь на монітор, де вже гойдалися відблиски фар.

Сподіваючись на соловейків, Василь, зі своїми гуртківцями, змонтував ще одне «телеоко» на в'їзді до суточків, що вели до КСК. Виїхати назад звідси можна було лише цією ж вуличкою, або прошмигнути у просвітку повз корпуси КСК — просто в поле. Цим і вирішили вони скористатись, утворивши «капкан».

Вискочивши з вулички, легковички, мов для параду, вишикувались на площі перед входом до КСК. Одночасно, наче крила в хрущів, почали розпростиратись на обабіч дверцята, й на площу висипало біля тридцяти лобуряків. Група, десь у півтора десятка, направилась до вхідних дверей, а решта, перебіжками, почали розсмоктуватися попід розчинені вікна танцювального залу.

— Ну й жуки! — вигукнув Грицько. — Ти бачив, Василю, що вони собі гадають? Сподіваються, що ми коміть-голів будемо втікати крізь вікна…

— Пора! — сказав Нестор. — Ще раз нагадую: жодних передчасних дій! Усі смирні, тихі…

— Ягнятка! — сміється енергійний Грицько. — Все, Несторе Григоровичу, зіграємо, як по нотах! Ето будет їх послєдній решітєльний бой!

— Прошу, Грицю, тільки зі своєю вдачею не зарвися передчасно! Пам'ятай — розпочинає Сиволапка…

— Ну, соколи! — командує Грицько й півтори десятка «сакурівців» зводяться на ноги. — За мною!

— Сокіл солов'ю не товариш! — кинув навздогін репліку Михайло.

— Василю, як відеосистема? — ніяк не вгамується Нестор.

— Працює у режимі запису.

— Що ж, сестрички, ходімо! Ти, Неоніло, мигцем змінюй у дверях контролера, а ти, Зоряно, — в танцзал, — розпорядився Нестор, коли «сакурівці» безгучно розсмокталися в численних лабіринтах КСК, аби в потрібний момент дати відсіч соловейкам. Ще раз глипнув на монітор — з десяток здоровенних рил уже піднімались сходами до парадного входу.

Перша дія розпочалася…

Пливуть, кружляють у вальсі пари.

Неоніла вже стоїть на місці контролера, у дверях до танцзали. Нестор причаївся у закутку на сходах, що ведуть з другого поверху до фойє, і спостерігає за вхідними дверима.

Ось група соловейків укотилась до середини й розбрелась по фойє, четверо, ігноруючи Неонілу, намагаються увійти до танцзали.

— Е-е, перепрошую! — Неоніла перед самим носом зачинила двері. — У нас вхід по квитках. Он — каса.

— Потім, кицюнько, потім, — здоровенний гевал міряє зверху вниз зугарну постать дівчини й широко усміхається. — Ми тільки глянемо…

— Нема на що глядіти, це ж не концерт, — впирається дівчина.

— На вроду тутешніх кицьок позиримо…

— Візьміть квитки й зирте хоч до ранку.

— А ти не піддатлива, хоч і вродлива…

— Ану, брись отсюдова! — опецькуватий з таранкуватим лицем замахнувся, мов довбешкою, на дівчину рукою і вона, зробивши на лиці смертельний переляк, відскочила від нього й плачливим голосом скривдженої дитини загукала:

— Несторе Григоровичу! Несторе Григоровичу-у!

— Що сталося? — збіг зі сходів хлопець.

— Ось ці, четверо, — добре грає роль переляканої Неоніла, — прорвались без квитків…

— Заспокойся! — Нестор гладить дівчину по плечі, вловлює в оці бадьорий вогник, вступає услід за четвіркою до танцювальної зали, встигає краєм ока завважити, як кілька тіней, що знаходились у фойє, потягнулось за ними. Неоніла, переступивши поріг, зупиняється збоку дверей і, підперши лівою рукою щоку, вже готова щомиті блокувати вихід.

— Агов, панове! — гукнув Нестор у спину четвірці. Враз, на півслові увірвалась пісня, стихла музика, спалахнуло верхнє світло й танцюючі пари застигли у подиві.

— Хто ви такі? Чому, не берете квитки, ображаєте контролера…

— А ти що за єден? — повернув до нього мармизу таранкуватий.

— Директор КСК.

— Ага, це добре. Ти саме нам і потрібний!

Тіні, що тягнулись за Нестором, підскочили до нього, скрутили назад руки, а гевал, з кривим носом на вуграстому обличчі, тицьнув під ніс фотографію.

— Де оця сука?

— Прошу вибирати вирази, ви ж у будинку культури.

— Послушай, дєрєвєнщіна, культурой мінє мозгов не кампастіруй, а гаварі де вона? — прийшов на поміч гевалу таранкуватий.

— Я такої не знаю.

— Не врі, мать твою…

— Зачекай, Барсе, — з-за спини Нестора з'явився Ромчик, що дотепер десь никав непоміченим.

«Ага, ось і ти, голубчику! — тішиться подумки Нестор, бо все йде, як вони й передбачали. — Зараз ти отримаєш свою „суджену“, потерпи ще трошки».

— Ми справді люди цивілізовані й знаходимося у колишній обласній гордості-показусі: сільському КСК, котрий нині очолює майже відомий письменник І.Грек.

— Доброго тобі вечора, Жоро! — вітається Нестор. — Як самопочуття?

— Коли по-чесному, то хреново! Давай домовимося по хорошому. Ти віддаєш її мені, й ми швиденько змотуємося.

— Її тут немає. Поїхала додому.

— Ай, Несторе, негарно. Я ж по щирості, а ти вудила закусив. Не треба цього, адже сам знаєш, що залишиться від твого КСК.

— Правду кажу, нема її тут.

— Ти чо, не відіш? Он жє не понімаєт человеческого язика! — випхався знову наперед таранкуватий і з розмаху тріснув Нестора в лице.

Компанія весело заржала, навколо них утворилось велике коло — усі танцюристи принишкли, притислись попід стіни, й мов уклякли.

— Ну, згадав?! — вишкірився таранкуватий. — Кажи, де вона, а то счас усе перевернем…

— Скільки разів ще потрібно повторити, аби дійшло до вас, що її тут нема.

— Ну й тупуватий же ти, а єщо борзопєісєц! — підступив до них кривоносий і став демонстративно натягувати на пальці масивний кастет. — Скажеш, чи попросити?

— Тут я! — чистим сопрано злетів над занімілою залою Надійчин голосок.

— О, моє серденько! — вигукнув Ромчик-Жора. — Знала б ти лише, як я за тобою скучив! Ну, тюпай до мене, кицю, тюпай…

— А я за тобою як! А ти і не телефонуєш, і не приїздиш! — дівчина сплигнула з естради й рушила до них.

— Надю, не йди, утікай! — далі грає Нестор.

— Закрой стручок! — гаркнув таранкуватий, розпустивши руки, наче справді збирався зловити кицьку й навприсядки пішов назустріч дівчині. — Киць, киць…

Очі в нього захлано горіли, мармиза плавилась в улесливості, а Надійка ступала пружним граціозним кроком з легкою усмішечкою на ледь зблідлому лиці. Нестор добре знав ціну отій посмішечці, коли всі сили, вся енергія концентрується для нанесення одного єдиного удару, й навіть дещо співчував таранкуватому.

Наблизившись на потрібну відстань, Надійка, мов дзиґа, крутнулась на лівій нозі, й правою врізала нападника по таранкуватій пиці! Бризнули шмарки, туша беркицнулась назадгусь, і по залу рознісся сморід.

Ті, що тримали Нестора, з подиву, аж роти роззявили й цієї ж миті скорчились на підлозі від його ударів.

Останнє, що запам’ятав Ромчик, це, як удруге, мов блискавка, спалахнула перед очима Надійчина нога, вдарив грім, якась невидима сила відірвала від землі й він полетів у безвість.

«Один — нуль! Третій раунд!» — сяйнуло й згасло в свідомості…

Ті, що товпились за вхідними дверима, рвонули на допомогу в середину зали, та знову, майже одночасно, залпами, мов постріли, ляснули удари, двоє розпростерлись ниць, а ще двоє відлетіло аж під стіни й скорчились від болю. Це близнючки продемонстрували свою майстерність.

У наступні миті усі четверо кількома ударами поклали на землю решту нападників, що були у середині… Усе йшло, як і було задумано, лише одного не врахував Нестор — ті, що знаходились у танцзалі, враз вийшли із заціпеніння, зірвалися зі своїх місць і почали гамселити соловейків чим попало. Дівчата позривали з ніг туфлі й лупцювали ними, як праниками. Били осатаніло, до нестями, аж поки соловейки перестали подавати ознаки життя…

Ті, що чатували під вікнами, рвонулись на поміч і напоролись на Грицькову групу. Зрозумівши, що непереливки, кинулись до автомашин. Заляскали дверцята, заревли мотори й перша легківка шмигнула у вуличку, але там, перегородивши її впоперек, стояв камазівський самоскид. Заверещали гальма, легківки розвернулись й шарахнулись у другу сторону, та просвіт — виїзд у поле — між корпусами КСК надійно заблокував «Кіровець»…

Лускали лобові скла, тріщали щелепи, знетямлених соловейків витягували з машин. Найбільше перепадало тим, хто устиг схопити в руки приготовлені заздалегідь металевий прут, чи кусок ланцюга…

Через десяток хвилин сакурівці, під командою Грицька, заспокоїли всіх.

Коли приїхав «Беркут», у танцзалі, в переливах світляних барв, кружляли пари. Крізь навстіж відчинені вікна линула у вечірнє небо бадьора мелодія у виконанні Стефанії Шолудяк і Павла Доскоча…

З роз'юшеними носами, вибитими зубами, потовченими, а, можливо, й поламаними ребрами, міцно зв'язані за руки та ноги, соловейки шеренгою лежали під вікнами танцзалу на прохолодній травичці, й насолоджувались майстерністю співу гурту «Тихий дощ».

Не було серед них лише одного Ромчика-Жори…

37

Робочий день закінчився. Іллярій скинув халат, причесався перед дзеркалом і намірявся іти, коли в двері постукали.

— Заходьте!

Поріг переступив молодий чоловік з виразними очима, що як зорі, світилися крупинками карих іскорок. За ним — синьоока пишногруда молодиця з вогкими, повними чуття вустами на вродливому обличчі, вела за руку хлопчика у великій шапці кучерявого волосся.

— Чим можу служити?

— Нічим! — чоловік підступив до столу, поклав пляшку шампанського й коробку цукерок. — Ми от були в місті, вирішили вступити і подякувати вам.

— Мені, за що?

І враз Іллярій пригадав, як ранньої весни, ці двоє, вихудлі, змучені горем істоти, дивились на нього з розпачем, як на останній порятунок, а він, відчуваючи свою безпорадність, через брак необхідного обладнання, нічим не міг запобігти їхньому горю.

— Вибачте, ви так змінились, що й не впізнав зразу.

— Завдяки вам, професоре, та милосердним людям, ми воскресли. Ось наш синочок!

Хлопчина вийшов наперед, не відпускаючи маминої руки, примружив одне око, й запанібратськи підморгнув професорові. Усі дружньо засміялись.

— Можу сказати, що там, похвалитись, що вже сьогодні подібному лихові я зміг би зарадити й в нашій клініці. До речі, ви може маєте з собою синову справу?

— Звичайно, — чоловік подав професорові товстий пакет. Іллярій швидко погортав, у кількох місцях затримався, помугикав щось собі під ніс, а тоді повернув.

— Прекрасно! Тепер до сто літ житиме. Чи не так, козаче?

— До двісті! — поправив хлопчина й додав. — Я не козак, а Стефанко.

— А цукерки, Стефанку, любиш?

— Люблю.

— Тоді візьми, — Іллярій подав малому подаровану коробку цукерок. — А ви заберіть шампанське…

— Та що ви, професоре! Що шампанське в порівнянні з оцим дивом! — жінка взяла сина на руки. — Скажи професорові дякую.

— Данке шон!

— Рости великий! — усміхається професор і не дивується з хлопчини, що майже півроку перебував на лікуванні у німецькій клініці.

— Вибачте нам, професоре, ми від щирого серця, — глухо озвався чоловік, відмовляючись узяти назад шампанське, — на щось більше…

— А Господі! — похопившись, вигукнув професор. — Та хіба я про це!

Він відчинив дверцята шафи, вийняв фужери, розкоркував пляшку й наповнив їх.

— За здоров'я вашого сина, за ваше сімейне щастя і за майбутнє благополуччя для нас усіх! — тихий подзвін розлився у кабінеті.

— Ну, ми підемо, — по хвилі сказала молодиця. — А то, аби часом, наш автобус не втік.

— Ходімо, я вас підвезу на автостанцію.

— Та що ви, професоре!

— Ходімо, ходімо, мені ж додому їхати повз автостанцію…

* * *

Щось сьогодні Аду турбувало — Іллярій це зрозумів, лише переступив поріг будинку: на ще не зів'ялому виді дружини вляглася тінь смути.

— Вечеряти будеш? — зустріла у дверях.

— Щось не хочеться зараз. Може трохи пізніше. Роман уже повечеряв? — пильно поглянув на Аду.

— Його нема, поїхав кудись. Ну з'їж хоч що-небудь, дивися, як ти з отою клінікою змарнів.

— Скоро поправлюсь, уже все позаду… А зрештою, зроби мені кави.

— До кабінету чи вип'єш на кухні?

— Ходімо на кухню.

— Іллярію, я хочу з тобою поговорити, — почала несміливо Ада, запаливши конфорку на газовій плитці. — Про Романа. Дивний він якийсь став…

— Та невже? — кинув гострої іронії з-під кущуватих брів. — І коли ти це завважила?

— Я серйозно.

— І я серйозно! Цілий рік те й роблю, що намагаюсь серйозно на вас вплинути, і ніяк це мені не вдається. Весь час тільки чую від тебе: «Дитина… дитина…» А ти хоч знаєш, де зараз твоя дитина?

— Казала ж тобі, що поїхав.

— Куди, з ким, ти цим поцікавилась?

— Не маленький же! Треба ж розвіятись, дитині, після такого скандалу.

— Еге ж розвіятись! Дуже вже це його пече: йому хотілось в Канари, а не дружини. Сам мені в цьому признався. І давно поїхав?

— Зразу пополудні. Іллярію, з ним справді щось коїться. Нехай раніше були пустощі, а тепер він став неврівноваженим, дивним. Сьогодні, чогось никав по всіх кімнатах, а то подовгу стояв у задумі, втупившись в одну точку… Як тільки вчув шум машини, кулею вилетів з хати! Ох, не подобається мені ця його нова компанія! А ти, бачу я, зовсім збайдужів до нього, й цим потураєш у всьому.

— Еге ж, потураю! Цікаво, хто йому позавчора дав сто п'ятдесят баксів?

— Ну, я дала…

— Цікавилась нащо?

— Казав, у казино заборгував.

— Ну й молодчина! А тепер поцікався у мене, нащо були ці гроші йому потрібні? Гадаєш, він їх у мене не канючив? Ти хоча туманне поняття маєш, де він зараз перебуває і що робить?

— Звідки мені знати! Тільки чує моє серце, що з ним щось не все гаразд.

— Добре воно чує! Та, на жаль, трохи запізно проросло в ньому це почуття тривоги. Він, з бандою якогось Флібустьєра, поїхав грабувати будинок культури в село Вишеньки.

— Як грабувати?

— А як грабують? Влітають у зал серед розпалу танців, під страхом зброї ставлять усіх лицем до стіни і здирають годинники, кульчики, персні, дорогі кофти, шапки, куртки, взуття і змиваються… Ти коли-небудь чула про банду соловейків?

— На базарі… Якась жінка розповідала… Там ще одного хлопця з їхнього села вбили…

— Ну от! А зараз твій син може вже душить за горло якусь нещасну жертву!

— Іллярію! — скрикнула Ада й безсило опустилась на кухонну табуретку. — Як ти можеш!

— Можу! Закони банди жорстокі, новачка випробовують на вірність і доручають у першій же справі довести її ділом. Я довго й вперто намагаюсь зупинити Романа, а ти все, через свою сліпу любов, йдеш мені наперекір! — Іллярій підійшов до плити й вимкнув газ. — Не дала б ти йому грошей, він не взнав би адреси дівчини, а не знаючи, сидів би десь у кнайпі, чи вештався містом.

— Якої ще дівчини?

— А тієї самої, що весною тріснула його щипцями по башці й втекла з дачі, а оце недавно піднесла Антоніні весільний дарунок…

— Чого ж він ще від неї хоче?

— Відкрутити голову! Правда, як я розумію, чужими руками. А тим покидькам це зробити, як раз плюнути. За гроші вони рідного батька заріжуть.

— Хіба у тієї дівчини є такі великі гроші?

— Господи! — стогне Іллярій. — За гроші твого сина. Вірніше, за твої гроші! До речі, він у тебе багато на цей раз виканючив?

— Просив п'ятсот баксів.

— Ось бачиш! Це бандитська вартість людського життя! І ти дала йому їх?

— Звідки вони в мене?

— Приобіцяла?

Ада опустивши голову, підвелась з табуретки, підступила до плити й стала готувати каву. Лице її палало.

— Невже насправді вони хочуть вбити дівчину?

— Це залежатиме від настрою твого сина! А він обіцявся переді мною, відкрутити їй голову.

— Господи! То чому ти сидиш і нічого не робиш?

— А що маю робити?

— Як що! Виклич міліцію!

— І що їй сказати? Що мій син у складі банди соловейків поїхав грабувати, а, можливо, й убивати?

— А що ж тепер буде? — великі очі наповнились слізьми, котрі от-от рясним дощем поллються на землю. — Іллярію, та зроби щось! Може ще не пізно?

— Заспокойся, — сказав розважливо. Йому стало жаль Аду, що в порівнянні з його віком, життєвим досвідом, була теж ще дитиною. — Я вже зробив усе що міг! Готуй каву, ідемо в кабінет і будемо ждати.

— Ждати?! На що, Іллярію ждати?

— Якщо все складеться так, як передбачалось, то з Романом і тією дівчиною нічого не станеться.

— Ти в цьому певен?

— Я певен у людині, котра пообіцяла мені це. Наберися терпіння, мила, — розчулився Іллярій і цілуючи Аду в лице, відчув під губами солоний присмак сліз. — Справді, все буде гаразд!

У кабінеті Ада вмістилась на канапі, підкупивши під себе ноги, задумалась, на личко вибилась осмута, куточки вуст опустилися. Складалось враження, що всю зграбну постать чавив невидимий тягар.

Чекати довелось довго. Лише десь пів на першу, коли Ада, скрутившись калачиком міцно спала, а Іллярій намагався зрозуміти зміст того, що читали очі, тишу розітнув міжміський дзвінок. Ада схопилась на канапі й залупала з спросоння очима, як сова на світлі.

— Слухаю. Ага. Трошки пом'ятий? Це піде йому лише на користь! Обезболююче? Прихоплю… Що? Ні, виїжджаємо негайно… Коли зачиняєтесь? О другій? — Іллярій зиркнув на годинника, — хвилин через сорок будемо.

— Збирайся, ідемо! — поклав Іллярій трубку. — Заберемо своє чадо.

— Заберемо? З ним що, не все гаразд?

— Трохи… Може хоч це його спам’ятає?

— Спам'ятає! Це я тобі обіцяю, — враз весело сказала Ада, з плечей якої наче гора звалилась.

— Еге ж… А як поплачеться тобі в камізельку, знову будеш потурати…

Було за північ, коли з тихенького завулочка виїхала пошарпана професорова «Лада», вилетіла на автостраду й мимо клубу «Зона ризику», Дачного соціалізму, взяла курс на велике осяйне коло місяця, що висів над обрієм, зачепившись краєм за зазубні старовинної фортеці княжого міста Триболі…

38

Роман розплющив очі, якусь хвилю лежав нерухомо, дивився у високу стелю, намагаючись зрозуміти де він. Тіло охопила страшенна втома, боліла кожна кісточка, кожен м’яз, дерев'яною була права вилиця. Зціпивши зуби, перемагаючи біль, повернув голову й очманів: поряд, у низенькому для відпочинку кріслі, закинувши ногу на ногу, сиділа «іноземка» й мило всміхалась.

— Тут івнінґ, містер Кандіба! — привіталась і щиро поцікавилась. — Ґав ду ю ду?

— Ти-и?! — ледве продихнув.

— Ю лук нот вері вел?

— Та хто ти в біса така? — запитав з притиском і скривився: пекучим болем озвався кожен мускул, важким каменем висіла права вилиця.

— Надійка, одна з п'ятірки… Пригадуєш, ти обіцяв їй ще зустрітись? От і зустрілись.

— Лжевахтерка, еге ж?

— Ну як він? — запитала, увійшовши в кімнату, Надійка. — A-а, вже прочумався герой нашого часу! Як твої справи?

— Жити буде, — сміється Зоряна. — А кохати навряд…

Роман намагається сісти, та гострий пронизливий біль прошиває усе тіло, щось нестерпно пече внизу живота, й він залишається лежати навзнак.

«Що ж це вони зі мною на цей раз зробили? — пересилюючи хвилевий біль, викликаний різким рухом, думає Роман і враз волосся ледь не стало дибки. — Невже справді кастрували?»

— Вибач, Ромчику, — Надійка підступила до нього, поглянула на здоровезний синяк, що залишився після її «привітання», і видихнула співчутливо, — але то не я вдарила тебе в пах.

— Хтось з танцюючих, коли ти вже лежав, зашпортався за тебе, — кпинить Зоряна. — Скажи спасибі Нео, що хоч напівживого витягнула з халепи.

— А це ще хто, отой мій рятівник Нео?

— Зараз познайомишся. Телефонує Кандибі, нехай поквапиться, то, може, ще врятує твою чоловічу гордість…

— А чи варто? — Надійка підсунула крісло й сіла поряд із Зоряною. — Казала ж, вивеземо в лісосмугу й нехай там здихає…

— Так бачиш, Нео закохалась у нього.

— У кого, в оцю купу м’яса? До того ж це не людина, а вампір.

— Присмоктався до тебе й цмолить кров, — глузує Зоряна, — начебто інших дівчат навкруги мало!

Знетямлений Роман лише очима лупає і поглядом перескакує з однієї дівчини на іншу. Враз знову спалахує перед очима блискавка, роздається удар грому, й він на якусь мить втрачає притомність.

— Це, мабуть, я сплю, — шепочуть ледь чутно вуста й до горла підкочується нудотна хвиля. Роман шарпається і розплющує очі: та сама висока стеля, канапа, він у товаристві вродливих дівчат, нудота відступає і у вухах поволі стихає дзвін.

— Ні, не спиш, друже.

— Тоді де я?

— У мене в гостях, — усміхається Надійка. — Спасибі, що попередив заздалегідь.

— Інакше, ми б не змогли підготовити тобі таку врочисту зустріч! — додає Зоряна.

З філіжанкою у руках увійшла Неоніла, зупинилась поряд Зоряни, а в Романа аж щелепа обвисла від подиву.

— А ти хто? — прошепотів, ледь повертаючи язиком.

— Надійка. Ми ж зустрічались з тобою в училищі.

— Твоя рятівниця! — вставила Сиволапка. — Цілуй ручку, невдячний!

— На ось, випий, — Неоніла присіла поряд з хлопцем на канапі й піднесла до рота філіжанку якоїсь бурої рідини.

— Що це?

— Еліксир кохання. Пий, не помреш.

— Хто має висіти, того не отруїш.

— Знай її щире серце!

— Якби вона вчасно не втрутилась, не знаю, чи й батечко зібрав би тебе докупи. Роман малими ковтками випив липкої, гіркої та зате пахучої, як липовий мед, рідини. Тілом пройшлася гаряча ознобна хвиля, затерпнув біль внизу живота, у вилиці, відійшла нудота, й в очах загорівся жвавий вогник.

— Ну як? — Неоніла підвелась з канапи. — Ожив?

— Трохи. Ні, справді стало значно краще… Що це в тебе?

— Я сама не знаю.

— Жива вода. Чув коли-небудь про таку?

— Чув! А ті… Де вони?

— Соловейки?

— Еге ж.

— Там, де їм і місце — за ґратами!

— Усі-і?

— Окрім тебе.

— І завіщо мені така ласка? — Роман, за всіма ознаками, оклигує, на лице вибивається рум'яність, і він, зціпивши зуби, спустив з канапи ноги й сів.

— Сподобався ти мені! — і не второпаєш, підтрунює чи серйозно каже Неоніла.

— Яких тільки див не витворює любов зі слабкою статтю, — зітхає Надійка, продовжуючи сидіти в кріслі.

— Та невже? — дивиться Роман у непроникливе личко Неоніли й намагається жартувати. — Тільки нащо тобі інвалід?

— Звідки ти це взяв?

— Твоє дзеркальне відображення щойно сказало.

— На моє щастя, там у тебе все гаразд.

— До весілля виздоровієш.

— Молися Богу, що вдарив дилетант…

Романові значно краще. Хоча болить ще вилиця, ниють ребра, пече у пахві, але випита рідина подіяла на його настрій цілюще.

— Голубоньки мої, хто ви всі в біса такі? І що ви маєте спільного з клубом «Зона ризику», й що ви тут робите?

— Сизокрилий орле! Стільки запитань! — сміється Надійка. — Чи не занадто? Для початку скажи, що ти намірявся зі мною зробити?

— Або я знаю, — стенув плечима.

— А хто знає?

— Може побили б, може б зґвалтували, можливо й убили б… Я палав жадобою помсти, адже ти мені всі плани поламала!

— І які ж то плани були?

— Поїздка на Канари, щорічні круїзи…

— А хто в цьому винен, хто кому перший причинив капость? — Неоніла поглянула на годинник, підійшла до хлопця і взяла під руку.

— Ану встань на ноги.

Роман зробив кілька нетвердих кроків і знову опустився на канапу.

— Боже, Надійко! — продовжує кпинити з нещасного, побитого хлопця Зоряна. — Я досі не перестаю дивуватись, як ти піддалась оцій безвольній купі м'яса?

— Де я сподівалась, що він скористається газом.

— А чим же іще було скористатися! Поглянь лише на мускули! — Зоряна підступила до хлопця взяла за руку й підняла догори. — Як у горобця!

— І це сильна половина називається! Ти хоч раз підтягнешся на турніку?

— Зате фотопичка яка!

— Красень! Як манекен у Кардена…

— Сестри, як справи? — голосом Нестора озвався переговорний пристрій.

— Усе гаразд! — відповіли разом близнючки.

— Потрібні ноші?

— Ні, піде сам.

— Тоді виходьте.

— Куди ви мене поведете?

— На плаху! — вставила Надійка.

— Здамо у люблячі руки татуся та матусі.

Близнючки підхопили під руки дещо ошелешеного Романа й повели по сходах униз, де вже чекав професор…

39

— Пані й панове, сенсація віку! — мов порив вітру, ввірвалась у кабінет Зоряна, розгорнула обласну газету й стала читати:

«Кримінальні неприємності!

Минулої суботи, під час чергового розбійницького нападу на село Вишеньки Трибільського району, працівниками карного розшуку затримана організована злочинна група, на рахунку якої біля півсотні крадіжок з магазинів, кіосків, аптек, а також ряд зухвалих розбійницьких нападів на сільські клуби.

У бандитів при обшуку за місцем проживання, вилучені награбоване: відеотехніка, золоті вироби, предмети туалету й десять крадених автомобілів. У ватажка банди, тричі рецидивіста Панаса Скуця під кличкою „Флібустьєр“, вилучено значну суму доларів, знайдено пістолет марки ТТ і двадцять патронів калібру 7,52 мм… Ведеться слідство.»

— Ну й молодці! — саркастично вигукнув Грицько.

— Два роки невтомних полювань, — продовжив у цьому дусі Василь Смичак, — наших славних стражів громадського порядку, нарешті успішно завершилися!

— Хто ж у тій міліції ловитиме, коли туди, заради високої платні, як і до речі в попи, посунули всі ледарі, що не хочуть працювати?

— Про нас, хоч би слово зронили…

— Друзі, — всміхнувся Нестор. — Не прагніть передчасної слави! Це я попросив командира «Беркута» ніде, жодним словом не згадувати, особливо у пресі, що до затримання причетні наші «сакурівці». І не через зайву скромність. Не лиха година, стукне в голову якомусь чиновникові — приїдуть і закриють секцію! Таке вже не раз мало місце в історії цього виду спорту. Знову ж, слідство триватиме довго, багатьох з вас викликали б, як свідків… А так, нехай собі соловейки думають, що в залі були перебрані у цивільне беркутівці. Нам працювати потрібно, а не по судах їздити…

— Все правильно, Несторе Григоровичу, — підсмішковується Тарас. — Що менше знаєш, тим корисніше для здоров'я! Повернімося до сценарію…

— Отож, у показових виступах задіємо шість пар сакурівців. Хто конкретно, вирішуйте самі. Ти, Зоряно, постав бій так, щоб видовище вийшло кращим, аніж по телевізору… Залишилось п'ять днів, тренуйтесь у камуфляжній формі. Зверніть увагу на відпрацювання підстраховки, там тверда земля, аби не перетворили виступ на посміховисько, коли хто гепнеться й не зможе підвестися…

— Ми останні два тренування зробимо на місці, — знову озивається Грицько. — Мужчини, чи не так?

— Козаки! — додає Василь.

— Що ж, нам пора на тренування, — дівчина підвелась на ноги й скомандувала. — За мною козаки!

— До речі, Зоряно, — вже у дверях зупиняє дівчину Нестор, — через твою сенсацію, ледь не забув. Як же ти з'їздила?

— Добре. Будуть дві козацькі гармати й похідна солдатська кухня.

— Що, Павле, в тебе? — запитав Нестор, коли Зоряна пішла зі своїми «козаками».

— Боюсь, що вийде накладка. Зразу, після виступу «сакурівців», йде пісня в супроводі балетної групи. Чи встигне Зоряна натягнути на себе пачку?

— Перевіримо під час прогонки… Що в тебе, Василю?

— Останню «лисицю» хочу заховати на естрадному майданчику, неподалік від трибуни для почесних гостей…

— Добре, став. Все? Тоді наша остання нарада завершена, сценарій я підписую. Постановник — Наталка, й усі питання, що ще виникнуть, вирішуйте з нею. Вчіться діяти самостійно.

— Тільки в рамках сценарію! — сміється Надійка.

— Знаєте, Несторе Григоровичу, — під час війни задіяні всі служби: штаб, начштабу, командири з'єднань, полків, але останнє слово — за командуючим фронтом.

— Тоді вважайте, що мене викликали в Ставку! — сміється Нестор. — Повернусь аж у суботу. Ото ж, дійте й усі проблеми вирішуйте з начштабу Наталкою…

40

Лише сонце піднялось над, замаєними стягами, селом, що потопало в густих садах, злегка покраплених жовтизною спілих плодів, як на стадіон почав сходитися народ.

На імпровізованій сцені — з двох бортових камазів — учасники гурту «Тихий дощ» настроювали апаратуру; зблискуючи розмаїттям вишивок, походжали учасники світсько-парохіяльного хору; швендяли, пурхаючи, мов метелики, хлопчики та дівчатка з танцювальних гуртків; розіславши на траві, схожі на арбалети, з рамочними антенами приймачі, кружком сиділи юні «лисолови»…

На футбольному полі, поближче до воріт, розкинули курені козаки, виставивши біля чавунних гармат дозорців з піками, з шаблями та пістолями при боці.

На біговій доріжці розгорнули лотки продавці з усіляким крамом. Стояли тут візочки з морозивом, соками, газованою водою та хлібним квасом. У затінку дерев диміла похідна солдатська кухня, біля якої поралось два кухарі в білих халатах; поруч з кухнею шкварчали шашлики.

За межами футбольного поля, у тіні струнких тополь, що кільцем охопили стадіон, розкрили великі барвисті парасолі над яскравими пластиковими кріслами та круглими столами, представники пивзаводу «Бровар».

Біля високого, вкопаного в землю, навоскованого стовпа, на якому вже розгойдувались призи, крутились дітлахи й навіть пробували залазити на нього…

Розгорялась тиха серпнева днина, люд усе прибував і прибував. З’явились перші делегації від сусідів, прибули представники з тресту та райдержадміністрації.

З репродукторів линули народні, стрілецькі та сучасні українські пісні…

Десята година. Під зазивну й бадьору мелодію пісні: «Ой, у лузі червона калина…» на імпровізовану сцену, де вже вишикувався хор, піднімаються керівники радгоспу, села, тресту, передовики виробництва, гості, представники райдержадміністрації.

— Шановна громадо, співвітчизники, українці! — злетіло жайворонком увись патетично-патріотичне слово диктора. — Сьогодні ми зібрались на оцій, осяяній літнім сонцем благословенній землі, аби під шелест, милих кожному українському серцю, знамен кольору неба й стиглого зела, урочисто відзначити знаменну подію — другу річницю від дня проголошення АКТУ про незалежність.

— А зараз, — далі бринить патетично голос диктора, — право підняти прапор нашої незалежної України надається: Матвієві Кибі — старшині січових стрільців, Володимиру Фурику — члену УПА, Василю Трачу — воїну другої світової війни, кавалеру трьох орденів Слави, Мирославі Головко — доярці, ветерану праці, представникам молодої генерації: Тарасу Смалю — механізатору радгоспу, Зої Барабаш — майбутньому прозаїку, учениці одинадцятого класу…

Лунає Гімн. Повзе угору синьо-жовте полотнище, гримить салют з козацьких гармат.

— Зараз до слова запрошується, — знову бринить голос диктора, — директор радгоспу Віталій Пилипович!

— Дорогі односельці, трудівники ланів та ферм, робітники радгоспу, — почав Біляк, — словом усі ті, хто самовідданою працею, я не постидаюсь цього затертого слова, спромігся на трудовий подвиг! Ми вперше, за всю історію радгоспу, виростили й зібрали в цьому році нечуваний урожай: 70 центнерів з кожного гектара. З кожного! Це і є нашим найкращим подарунком молодій державі. Для мене, як керівника, найбільше щастя привітати вас з оцієї трибуни з такою чудовою перемогою!

Складаю слово подяки гостям, що прийшли розділити радість потрійного свята: Дня незалежності, Свята обжинків, і, так би мовити, другого відкриття спортивно-культурного комплексу.

Колись казали: буде хліб — буде й пісня. Сьогодні, живучи серед таких працелюбів, я сміливо кажу: є пісня — хліб буде! Тому прийміть усі мій низький сердечний уклін! Віталій Пилипович поклав на груди руку й низько вклонився. Коли вщухли оплески, нарешті можна було розчути голос диктора: «Наказ директора радгоспу „Вишневий“ 23 серпня 1992 року… З нагоди другої річниці від дня проголошення Акту про незалежність НАКАЗУЮ: за багаторічну сумлінну працю, за найвищий намолот серед жниварів не лише району, але й області, нагородити комбайнера радгоспу Василя Ходака автомобілем „Нива“, за друге місце — Михайла Левицького мотоциклом „К-71Ю“, за третє — комбайнера Петра Довганя нагородити кольоровим телевізором…»

Диктор читав прізвище за прізвищем; несподіванкою для Нестора стало, коли в наказі прозвучало і його прізвище: за відродження КСК нагородити персональним комп'ютером; спеціальним призом від відділу внутрішніх справ, фотоапаратом «Кенон» було нагороджено керівника спортивно-мистецької школи «Сакура» Неонілу Прокопів, за сприяння у ліквідації злочинної банди; членам шахового клубу «Гамбіт» вручили кваліфікаційні квитки, призи й обладнання…

Після закриття офіційної частини свята, розпочався концерт. Найбільший успіх випав на гурт «Тихий дощ» — морозом поза шкурою і рашпілем по нервах продерли дошкульні слова пісні «До українців». Коли ж балет у складі чотирьох дівчат, що супроводжував виконання інших пісень «Тихого дощу», кланявся ошелешеній публіці, що ревла й свистіла од задоволення, на підмостки по трапу збіг високий чорнявий хлопець з цілим снопом квітів. Розділивши снопа на великі букети, вручив кожній виконавиці, й сказав у мікрофон не зовсім зрозумілу загалові фразу:

— Дівчата, давайте жити дружньо! — і під новий сплеск емоцій, збіг униз…

Після концерту розбрелися хто куди: чоловіча половина роїлась навколо бочки з пивом; жінки з дітьми тирлувались біля продавців ласощів: цукерок, жувальної гуйки, печива, морозива та газованої води; підлітки намагались, під підбадьорливі вигуки, видертись на стовпа; група парубків, натхнена показовим виступом сакурівців, змагались у атлетизмі, піднімаючи штангу та гирі; проводився бліц-турнір з настільного тенісу, волейболу, бігу, стрибків у висоту та довжину; в басейні усі, хто краще плавав за сокиру, також виборювали нагороди; власники щасливих лотерейних квитків тягнули на мотузках свої виграші: хто теличку, хто вівцю, а хто ніс у мішку кувікаючий приз…

Під вечір для любителів бойовиків та мультиплікаційних фільмів, розчинили двері два відеозали; перші відвідувачі товпились у вході до казино. Хоча вхідні квитки не були дешевими, бажаючих потрапити у такий незвичний для села заклад, спробувати щастя у рулетці, чи обіграти автомат, а то просто замовити столик, послухати пісні у «живому» виконанні, й потанцювати, не бракувало.

Не обійшлось без невеличкого й смішного інциденту: дещо захмелілий водій радгоспу, повнуватий середнього зросту старий парубок, прозваний Колобком за свою огрядність, розштовхуючи усіх, намагається без квитка пройти у казино.

— Моє село, мій радгосп, мій клуб і ти ще будеш з мене гроші правити? — суне сто кілограмовою тушею на Надійку, котра, в перші хвилини напливу маси людей, допомагала контролеру. — Ану поступися, а то ненароком розчавлю!

І враз наче уперся в стіну, роззявив рота й застиг. Дівчина, під сміх присутніх, поклала на голову долоню, а пальці другої руки на підборіддя й, клацнувши щелепою, закрила рота. Парубок зі шумом втягнув повітря і відступив у сторону.

— Міль пардон, мадам! Мій клуб, мій радгосп, моє село і я йду за квитком… Напруга останнього тижня, а особливо сьогоднішнього дня, спала, й Нестор відчув себе, мов породілля: розслабленим, стомленим, і… страшенно голодним.

— Ось де він! — наче з-під землі, біля шинквасу казино виріс Гриша, коли хлопець замовляв собі обід. — Ходи до нас. Таку подію варто, як слід замочити!

— Що правда, то правда! — погоджується Нестор, ступаючи за Григорієм до столика, де вже сиділи Микола з дружиною, Гришова донька та жінка. — Нині справді можна!

— Ну, оскільки ти іменник, — Микола подає Несторові ледь не повний фужер пуншу, — мчи до дна!

— У здоровому тілі — здоровий дух! — додає Гриша. Лише встиг Нестор пообідати, перекинутись кількома словами зі старими приятелями, як до столу підбігло патлате біляве хлоп'я.

— Несторе Григоровичу, — шморгнуло носом, — казала Наталка, аби ви негайно прийшли до репетиційної.

— Щось трапилось?

— Не знаю… Казала негайно…

— Що ж, вибачайте, мушу йти — робота! — Нестор підвівся з-за столу. — Приїжджайте в будь-який вихідний. Тоді у мене буде час погомоніти з вами.

— А погомонимо! — згоджується Гриша. — На відміну од «Зони ризику», я тут буватиму часто…

У коридорі Нестор зіштовхнувся з Наталкою. Перегнувшись у стані, дівчина несла важкий пластиковий кульок.

— Що трапилось? — забрав у дівчини вагу.

— Нічого… — чомусь сором'язливо опустила очі.-Ми от всі зібралися… Може пообідаєш разом з нами? Якось не гарно без тебе…

— Що ж ти мені про це раніше не сказала! — Нестор відчуває приплив ніжності, вільною рукою бере дівчину за стан і злегенька притискує до себе. Вона не пручається, пригортається до парубка всім єством, хлопець відчуває упругість її перс, нахиляється й цілує у смачні дівочі вуста. Пристрасно відповівши на поцілунок, Наталка вивільнюється з обіймів, обсмикує суконьку, глипає оком вподовж довгого коридору, чи часом хто не побачив і йде попереду хлопця.

Увійшли до репетиційної кімнати, де, за накритим столом, уже сиділи близнючки, Павло, Стефка, Василь, Надійка і… Роман, що натхненно щось нашіптував у вухо Неонілі.

— Та-ак! — весело протягнув Нестор, віддав Наталці пакет і, киваючи на стіл, що вже вгинався від усякої всячини серед батареї пляшок, додав. — Невже ми, браття, все це подужаємо?

— Щоб не було мало!

— Сьогодні можна!

— Розслабитись..

— Ну й колективчик підібрався!

— Ціни йому нема! — озвався Роман. — Коли можуть на сцені, тоді чому бути слабаками за столом? До того ж у них сьогодні свято, одне з тих, що ніколи не забудеться! А це, — показав рукою на батарею вишуканих напоїв, — аз грішний жертвує на олтар власної провини з вдячністю у знак цілковитого взаємного примирення! Все забуте, ніхто не в кривді! Правда, дівчата, мої ви сестри дорогії? Ото ж прошу наповнити сі кришталеві чари й випити за мир, за щастя і добробут кожного з нас зокрема й усіх разом!

Наступного ранку Нестора викликав до себе Біляк і, лише той переступив поріг, запитав:

— Скільки коштуватиме видання твого роману?

— Я не знаю, — стенув плечима здивований Нестор. — Гадаю десь біля двох, двох з половиною мільйонів.

— Ось тобі рекомендаційний лист, їдь у «Збруч» і привозь рахунок.

— А яким тиражем видавати?

— Хоч з десять-п'ятнадцять тисяч! Як гадаєш?

— Вистачить і п’ять, — мнеться Нестор, — коли ж буде попит, тоді можна перевидати…

— Ти на це не бери! Ніхто не знає, що буде завтра. Є нагода — видавай!

— Що ж, спасибі! Я зараз же поїду…

— Ти що, хворий? Чому в тебе такий засмучений вигляд?

— Минеться. Мабуть перевтома виходить… Погуляли вчора трошки…

— Не крути, я ж по очах бачу, мучить щось. Кажи в чому річ?

— Засіла мені в голову одна ідея… Її реалізація дасть змогу швидко заробити гроші для повного фінансування КСК.

— Це вже цікаво, — Біляк прискалив око. — І що для цього потрібно?

— Позика. Бажано безпроцентна…

— І багато?

— Навіть дуже… Десять тисяч американських доларів!

— Та-ак! — Біляк зловив себе рукою за підборіддя й на якусь мить задумався. — Сума кругленька. І на який термін ти збираєшся позичати?

— Максимум на два роки.

— І що ж це за ідея?

— Хочу придбати автоматизовану фотолабораторію.

— А що воно таке, просвіти мене трошки?

— Комплекс з двох машин, що обробляють кольорові фотоплівки й друкують фотознімки. В Тернограді вже встановлена така машина, то там клієнтів тьма, двері не зачиняються. А погляньте, яка якість друку, яке насичення кольорів! — Нестор поклав перед Біляком кілька фотографій.

— Та-ак, — знову протягнув Біляк. — Далеко ми, друже, залишились, коли їхні машини роблять такої якості фото.

— Ваша правда! Поки в нас кібернетику називали продажною дівкою імперіалізму, закривали наукові центри, експериментальні лабораторії, кляті імперіалісти, без всесвітнього єдиновірного вчення, забігли в технології так далеко вперед, що навряд ми коли-небудь їх наздоженем.

— То кажеш, десять тисяч? — Біляк вийшов з-за столу й закрокував по кабінету. — Знаєш що, я позичу тобі ці гроші, але за однієї умови… Тільки зрозумій мене правильно, оскільки це стосується твого особистого. Я волів, аби ти чим скоріше одружився. Це буде стовідсотковою гарантією, що нас не покинеш, надто ти вже припав мені до душі! А ми тобі, як у старі добрі часи, справимо весілля, вручимо ключі від котеджу, і дружині, якщо це буде наша сільська дівчина, подаруємо легкове авто. Що ти скажеш на це?

— Я, Віталію Пилиповичу, звідси нікуди не втечу, будьте певні! — усміхається Нестор. — Щодо одруження, хоча я уже раз попікся, але ж не залишусь у вічних холостяках…

— Тоді домовились! Я даю, тобто позичаю, грошей, а до кінця року, максимум до весни наступного, ти одружуєшся. Згода?

— Слово джентльмена!

Час летів.

Зрушений з місця маховик набирав обертів і гроші почали робити гроші.

Василь Смичак, зі своїми радіолюбителями, відкрив телерадіомайстерню; кіно-фотостудія обслуговувала, за викликом, весілля, інші родинні свята, знімаючи на відеоплівку; прибуток від фотолабораторії покривав витрати на утримання усього персоналу КСК і сплати ренти; звільнили від оплати за навчання дітей у музичній школі для батьків-робітників радгоспу; запрацювали самоокупні курси машинопису, комп'ютерної грамоти та крою і шиття…

— Ну, Несторе! — ледь не просльозився Біляк, коли Нестор повністю розрахувався за взятий кредит. — Ти перевершив усі мої сподівання! Що то значить, коли людина вільна, розкріпачена й має з того власну вигоду й зиск!

— Без жодних гасел!

— І треба ж було стільки літ брести наосліп!

— Накреслюючи світлий путь іншим! — й обидва розсміялися.

— Віталію Пилиповичу, я перед вами боржник, поки що не виконав умови нашої попередньої угоди, але як ще дасте один кредит, у суботу несу заяву!

— А тепер на що?

— Змонтуємо в райцентрі ще одну машину… В Тернограді вже встановили шість, скоро почнуть по райцентрах монтувати. Хотілося б їх випередити…

— І знову не дотримаєш слова?

— На цей раз дотримаю! Запитайте в Стефки, сьогодні ввечері йду до її батьків…

— Ти з нею одружуєшся?

— З її сестрою…

— Гаразд, бери ще одну машину…

З огляду на навколишні події, коли в Тернограді над соловейками закінчився суд, у районі почали коїтись дивні речі: ні з того ні з сього в своєму кабінеті повісився прокурор, подейкували, що влип у якусь фінансову махінацію і збанкрутував; через деякий час, утопився у річці суддя, поїхали веселою компанією на пікнік з ночівлею і повернулися без одного; спалахнули й згоріли дві бензозаправочні станції «нового українця», колишнього директора радгоспу, Яська…

Словом, незалежна Україна пливла у невідоме життя.

Content

Мирослав Сивицький
Жартівники

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40