Милошевский Зигмунт

Безцінний

Зиґмунт Мілошевський (нар. 1976) — польський письменник і журналіст, чиї романи перекладено тринадцятьма мовами світу. Дебютував у 2005 році трилером «Домофон», у 2006 році вийшла його повість-казка для дітей «Зміїні гори». Славу письменникові приніс цикл детективів-бестселерів про прокурора Теодора Шацького: «Терапія злочину» (2007), «Зерно правди» (2011) та «Гнів» (2014). Романи «Терапія злочину» та «Зерно правди» були удостоєні найвищої польської нагороди за найкращий детектив року — «Премії великого калібру» (2008 і 2012 роки) — і екранізовані.

Трилер «Безцінний» побачив світ у Польщі у 2013 році. Права на екранізацію цього роману оцінено у мільйон доларів.

Зиґмунт Мілошевський

Безцінний

Марті

Я вже зіпсував тобі відчуття Європи, а ти ж її ще не бачив. Можливо, зіпсував тобі й відчуття мистецтва, хоча сподіваюся, що ні. Важко звинувачувати митців у тому, що їхні прекрасні, зазвичай невинні витвори з незнаних причин тільки завдають нещастя європейцям і посилюють їхню кровожерливість.

Курт Воннеґут. «Синя борода»

Частина I

Заметіль

Другий день Різдва, 1944 рік

Сніг. Сніг і нічого більше. Не чарівні сніжинки, що м’яко кружляють. Не весняний лапатий сніг, що падає важко й волого, танучи на теплих газонах. Найгірший татранський сніг, ці мікроскопічні кришталики льоду, що їх несе поривчастий вітер, які вдаряють звідусіль, забиваються під одежу, наче лезом січуть кожен незахищений шматочок шкіри, зухвало набиваються в ніздрі й рота, не даючи дихнути. Цей сніг не падав, він просто був усюди, займав кожну дещицю простору, позбавляв відчуття реальності, не дозволяв визначити напрямок. Перетворював нічний похід на неприємне борсання в крижаній, наділеній свідомістю оскаженілій матерії, яка будь-що хоче замордувати непроханого гостя просто заради самої втіхи від чийогось страждання.

Чоловікові, що опинився в полоні заметілі, видавалося, що він наполегливо піднімається вгору, що з кожним кроком стає чимраз ближче до краю Західних Татр. Переконував себе, що погода — його спільник, що завдяки їй йому вдасться оминути німецькі патрулі й дістатися словацького боку. Планував з’їхати на сідницях в долину, залишивши позаду заметіль, заховатися під смереками й трохи перепочити, аби перед світанком дістатися людських осель. Сподівався бодай на дрібку везіння, що натрапить на порядного словацького ґураля, а не на зрадника-колаборанта, яких було чимало по обидва схили Татр.

Відчував, що слабне, але обов’язок гнав його вперед. Обов’язок, а ще звірячий страх. Тільки на світанку всі дізнаються, що один хлопець із готельної обслуги зник, пов’яжуть це з нічними подіями й пошлють за ним у погоню на всі сторони світу. Продертися на словацький бік і замести сліди — його єдиний шанс урятувати власну шкуру й виконати завдання.

«Ти наша єдина надія», — почув перед тим, — як вирушити в дорогу. Думав про це, і його накривала така потужна хвиля патріотичного піднесення, що на якусь мить переставав відчувати пронизливий холод у кістках. Перед очима поставали різні картини. Черчилль, що скрушно дивиться на куксу після ампутації відмороженого пальця (на таку пожертву був готовий) і запитує тремтячим голосом, чи це сталося саме тоді. Генерал Кемеровський, що поважно й урочисто чіпляє йому на груди орден Virtuti Militari, а тоді всміхається у вуса і підморгує йому, даючи зрозуміти, що жоден орден не здатен відзначити його внесок у справу батьківщини. Якщо хоч якийсь бог існує, він повинен дозволити йому дістатися словацького лісу. Цієї миті він надто поважна особа для долі світу, щоб йому це не вдалося.

Мандрівник, якому видавалося, що він увесь час піднімається, мав лише двадцять один рік, і цим можна було пояснити його патріотичне піднесення. Звався Романом Клосовичем, був родом із Познані, а звістку про початок війни дістав під час альпіністських навчань у Татрах на східних скелях Костельця: її прокричали туристи з дороги. Мав повернутися до Познані, але родичі, переконані в тому, що гірський курорт буде безпечніший, аніж Великопольща, через яку мав промарширувати кожен німецький солдат, телеграмою категорично порадили йому залишитися на місці.

Родичі ніби й мали рацію, а ніби й ні. Німці блискавично зайняли Закопане, на гірських туристичних базах посадили прикордонників, на скелі Мніха повісили свастику, а людей тримали в залізних лабетах, щоб нікому дурні думки до голови не лізли. Декому з ґуралів нова влада подобалася менше, декому більше, а сам Роман трохи підробляв кельнерством, а трохи діяв підпільно, намагаючись прислужитися Польщі.

Польщі, яка за своєю звичкою вкотре перестала існувати. Землі на заході включно з рідною Романові Познанню були анексовані Рейхом, східні прикордонні області зайняли радянці, решта окупованої Польщі з Варшавою і Краковом була об’єднана в дивне утворення під назвою Генеральне губернаторство. Губернатором став Ганс Франк, доктор права й улюбленець Гітлера, який любив називати себе королем Польщі й справно виконував свою місію, розв’язуючи єврейське питання остаточно, а польське питання ефективно — так, щоб нація перетворилася на збіговисько тупих рабів.

Франк, як і належить королю Польщі, зазвичай хазяйнував у Вавелі, але щойно відкрив для себе розташоване біля підніжжя гір Закопане, що нагадувало йому баварське Шлірзее, одразу відчув себе там як удома. Негайно наказав перейменувати найрозкішніший татранський готель на Калятівках — винятковий, розташований на галявині, в серці гір, оддалік від курортної цивілізації — на Берґхауз Кракау, оточив його есесівцями і влаштував там шикарну резиденцію, в якій проводив майже кожний вік-енд. Сидів на терасі, вдивлявся у Каспровий Верх і посьорбував свій улюблений до холери міцний чай із дещицею молока, який йому подавав Роман Клосович.

На другий день Різдва 1944 року Роман до пізньої ночі снував між кухнею й апартаментом номер сімнадцять на другому поверсі. Тут ніхто не розважався, ніхто не святкував, на диво не було навіть жодних шльондр. Роман бачив і чув речі, що їх бачити й чути не повинен був, але мешканці апартаментів потилицями відчували подихи червоноармійців, що дислокувалися вже не за сотні, а за десятки кілометрів від Кракова й готувалися до подальшого наступу. Це вони були проблемою, а не кельнер із «великими» вухами.

О другій ночі нервово метушився по своїй кімнатці під дахом і не міг вирішити, чи йти до Анелі, чи, може, це все-таки було не на часі.

О другій п’ятнадцять прийняв рішення. Триває окупація, ніхто не знає ні дня, ні години[1], тож усе-таки піде і власне так і пояснюватиме, що триває окупація і так далі. Аж раптом прочинилися двері, й він побачив у них не Анелю, а знайомого йому лише з вигляду симпатичного есесівця, одного з головних преторіанців Франка.

Роман подумав, що якби пішов до Анелі раніше, то, мабуть, його однаково знайшли б, але, принаймні, не довелося б помирати незайманим.

— Слухай уважно, двічі не повторюватиму, — озвався есесівець чистою польською мовою, передаючи йому металевий предмет. — Маєш негайно вийти і втекти з цим до Словаччини, у Закопаному надто багато ґуралів діють на два фронти. Сховайся, війна за декілька місяців закінчиться. Не уявляю, що тоді буде, але як настане кінець, ти мусиш передати це Каролеві Естрейхеру з уряду в Лондоні. Повтори.

— Каролеві Естергазі.

— Естрейхеру. Повтори.

— Естрейхеру.

— Добре. А тепер забирайся. Вдягнися тепліше, погода псується.

— Але…

— Забирайся.

Роман розглядав предмет, який на вигляд був як звичайнісінький металевий термос, коли есесівець ще раз вистромив голову з-за дверей.

— Я не повинен тобі цього казати, але в тебе в руках найбільша таємниця цієї війни. Тож не розчаруй мене, хлопче. Ти наша єдина надія. А тепер забирайся.

Одягнувся й вийшов у ніч, почувався як герой.

О третій удосвіта віяло вже жахливо, але сніг тільки починав падати, бачив навіть впродовж якоїсь миті вогник проміжної станції канатної дороги на Мисленіцьких Турнях. Вершина Каспрового Верху вже тоді була у полоні хуртовини, що шаленою лавиною накочувалася на долину.

О четвертій заметіль досягла долини. Перший удар снігової стіни звалив його з ніг, від цієї миті він безперервно почувався як шматок м’яса, вкинутий до міксера зі жменею снігу й кількома грудками льоду. Людський крижаний коктейль, авжеж, майн гер, уже готую.

О п’ятій уперше подумав про смерть. Не як про певне закінчення, а як про підступну іронію долі. Було б навіть смішно, якби саме цієї миті його не взяла в полон татранська погода. Почав уявляти собі Анелю, аби не думати про те, скільки пальців йому доведеться ампутувати після цієї пригоди. І стало йому прикро, що він, такий рафінований міщанин із порядної родини, не годен поводитися з дівкою так як годиться. Перший-ліпший ґураль вже давно б їй засадив, а він цілий рік підлещувався, розводив теревені, правив компліменти, голубив косу. І тепер виявляється, що помре незайманим. Пречудово.

О п’ятій тридцять вирішив описати своє становище за допомогою простої математики. Влітку, за сприятливих обставин, перехід із Калятівок до кордону триває якихось дві години. Взимку залежить від снігу, але навіть за доброї погоди треба рахувати три-чотири години. А він? Навіть не певен, чи йде в потрібному напрямку, єдине що, здається, вгору. Певно, перехід триватиме шість чи, може, навіть сім годин. Отож не подолав іще навіть половини шляху. Тож може собі дозволити кілька хвилин відпочинку, спробує трохи відновити сили.

Уже давно жодне рішення не викликало у Романа такого полегшення. Ступив ще три важкі кроки в сипучому снігу, що сягав йому до колін, і зупинився, важко дихаючи. Зігнувся, обіперши руки об коліна, відсунув шалик з обличчя, щоб сплюнути й набрати трохи повітря. Це було помилкою. Заметіль ударила його в лице, наповнила рот кришталиками льоду. Замість того, щоб дихати, почав захлинатися як потопельник. Відчуття було таке сюрреалістичне, що, коли минув напад, істерично засміявся. Потонути в заметілі, що за дурниця. Знову затулив обличчя, спробував заспокоїти віддих і пульс.

І неабияк перелякався.

Коли йшов, задихався і страшенно мучився, трусився від холоду й виснаження, але зусилля розігрівали організм. Коли зупинився, не минуло й хвилини, як відчув себе голим. Один порив вітру видмухнув усе тепло з-під хутряної куртки і фланелевої сорочки, другий замінив шар поту на крижаний болючий компрес. Роман затрусився, як під час нападу епілепсії, трохи від холоду, трохи від страху. Не знав, де він є, не знав доконечно, куди йде. Знав, що сили йти немає, а зупинка означає неминучу смерть.

Рушив далі.

О шостій перестав перейматися тим, чи йде вгору. Йшов, аби не померти від холоду, решта його не обходила. Прагнення вижити приглушило інші емоції, передусім патріотичне піднесення. Як це взагалі влаштовано, думав. Яке це має значення, який ми народ і якою мовою говоримо. Або я живу, пригортаю дружину, гойдаю дітей на гойдалці, почепленій на дереві в садку, — або ні.

Розплакався, бо тієї миті втратив надію на дружину, дітей і гойдалку в садку. Нахилившись уперед, насилу пересував ноги, бредучи в снігу, як човен серед уламків криги. Весь час подумки відтворював сцену дводенної давнини, коли сидів із Анелею вдосвіта в порожній тихій кав’ярні. Проговорили цілу ніч. Не було вже сенсу йти спати, за годину мали з’явитися на кухні й почати підготовку до сніданку. Чарівна ніч, заздалегідь задмухав свічку, щоб було добре видно, як краєвид чітко ділиться на густо всіяне зорями небо й чорний контур гір. Нарешті небо трохи посвітліло, а потім межа між ним і горами перетворилася на тоненьку червону палаючу смужку. Коли мовчки спостерігали цей спектакль світла, Анеля торкнулася його долоні. Досить було її схопити, тихо провести нагору й кохатися, а потім дозволити світанку видобути їхні тіла з мороку. Натомість забрав руку, бо засоромився, що від нервів рука трясеться, наче у старого п’янички, і він ніяк не може себе опанувати. Його тіло тремтіло, ніби кожен м’яз хотів прокричати, як сильно Роман боявся зближення.

І зараз подохне в якомусь заметі незайманим. Пречудово.

Роман Клосович був переконаний, що блукає в завірюсі десь високо в горах, тимчасом насправді ходив по колу неподалік від готелю в Калятівках; навпростець до місця, де ставив перед доктором Франком до холери міцний чай із дещицею молока і де йому було довірено ключ до найбільшої таємниці Другої світової війни, було не більше кількасот метрів. Йому видавалося, що йде вгору, оскільки прокладання собі шляху в сипкому снігу під час заметілі було таке важке й виснажливе, як підйом на прямовисній скелі. Насправді йшов по рівному, іноді вниз, і його власна трагедія вмираючого від виснаження борця за волю вітчизни розігрувалася у обмеженому просторі частини лісу й клаптика галявини між Калятівками й Кондратовою полониною, де влітку й узимку розважаються родини з малими дітьми, не вважаючи це високогірними змаганнями.

О сьомій ранку десь понад чорно-сірими хмарами, обважнілими від снігу й льоду, починало світати, хоч до сходу сонця залишалося ще півгодини. Два дні тому о цій порі Романа відділяло від кохання стільки ж, скільки тепер відділяло його від смерті.

Тихо зойкнув, коли з наступним кроком права нога пробила снігову кірку, провалилась у порожнечу й потягла за собою все тіло. Роман пошкандибав коротким крутим узбіччям і, важко дихаючи, зупинився в заметі внизу. Падіння, удар страху й пов’язаний із цим приплив адреналіну на мить притлумили втому й дали змогу мислити тверезо. Настільки, щоб зрозуміти, що в жодному разі не можна залишатися в заметі. Підвівся, обтрусився, сперся об дерево, щоб перебороти слабкість, і чекав, поки серце хоч трохи заспокоїться й перестане шуміти у вухах. Розумів, що якщо знепритомніє, буде кінець.

За хвилю серце поступово зійшло з рівня спринтера на рівень марафонця, але шум не вщухав, і Роман спочатку відчув напад паніки, а потім збагнув, що шумить не в голові. Шум ішов десь іззовні й був настільки гучний, що продирався крізь пульсування у венах і завивання вітру. Спираючись на густі зарості дерев, щоб утримати рівновагу, рушив у бік, звідки, як йому видавалося, долинав звук. За кілька кроків опинився на невеликій галявині.

На жаль, знав це місце. Це був витік Бистрої, місце, де підземний потік виносить на поверхню тисячі літрів води, які спливають униз долиною Бистрої до Кузниць і далі до Закопаного. Улітку тут було казково, завжди прохолодно, волого, в повітрі плавав ніжний туман, а проміння сонця, що пробивалося між смереками, перетворювало його на веселку. Тепер витік скидався на чорну діру, оточену снігом і язиками льоду. А десь під кригою та камінням невпинно шуміла вода.

Роман зрозумів, що за весь цей багатогодинний марш не віддалився від Калятівок навіть на кілометр. Усе намарне.

Не уявляв, що робити далі. Повернення до резиденції Франка означало смерть. Спроба пробитися до міста — так само. Йти у гори — тим паче.

Подивився на чорний як смола отвір печери й подумав: «Чом би й ні?» Ніколи не ходив печерами, але пригадалися йому уривки знань. Взимку безпечніше, бо сухо. Коридори. Кімнати. Вузькі проходи. Сифони. Стала температура. Чом би й ні?

Навкарачки заліз до печери, ковзання на крижаних язиках мало вигляд добровільної самопожертви міфічній потворі. Якоїсь миті рука зісковзнула, і він ударився губами об лід, відчув біль у розтрощеному зубі й металічний смак крові. Сплюнув і рушив далі в суцільну темряву. За кілька метрів скінчився лід, а також скінчилося комфортне пересування навкарачки й почалося повзання вапняковими скелями. Весь час важко дихав, весь час шалено гупало серце і невпинно тремтіли від холоду ті частини тіла, які він іще відчував. На додачу знайшов собі компаньйона: чорну, липку й огидну паніку, яка першої миті штовхнула його вперед у пошуку жаданої сталої температури. Повз швидко, роздираючи рукавички та штани, ранячи тіло об каміння. Навіть не усвідомлював, як безглуздо чинить, повзучи в глиб печери, схлипуючи й голосно повторюючи: «Ні, будь ласка, ні». Намагався присвічувати собі бензиновою запальничкою, але вода, що лилася звідусіль, заважала втримати вогонь.

Потім паніка переконала його, що жодної сталої температури не існує і що він мусить повертатися. Зробив кілька різких відчайдушних рухів, розпанахавши собі голову й вибивши надщерблений зуб і ще два біля нього. Думав лише про те, що усе на світі краще від цієї крижаної пітьми й що мусить повернутись у Калятівки, адже робочий день іще не розпочався, він просто з’явиться на кухні, наче нічого не сталося.

Тільки мусить заховати посилку.

Дістав з-під куртки термос. Досі навіть не зазирнув досередини, такий уже він порядний конспіратор, що не ставить зайвих запитань. Що там? Документи? Ключі? Фотознімки?

Енергійно потрусив термосом. Усередині щось закалатало.

Боротьба між цікавістю та почуттям обов’язку тривала недовго, тремтячими руками відгвинтив ковпачок термоса і витягнув з нього щось, що на дотик нагадувало гладенький різьблений шматок мармуру.

Дістав запальничку, кільканадцять разів мусив енергійно крутнути коліщатко, поки зміг викресати слабеньку іскру. Вологий ґніт якусь мить іскрився, врешті запалав. Роман наблизив до невеликого вогника камінь із термоса, що виявився блискучим шматком бурштину, вирізьбленим у формі листя аканту. Внизу хтось невправно видряпав свастику.

Здивування Романа Клосовича було таке велике, що він на мить забув про свою ситуацію.

На дуже коротку мить.

Сховав бурштин, термос заховав за якийсь камінь, переконуючи себе, що повернеться по нього, тільки-но трохи відпочине, й одразу відчув полегкість. І хоча теоретично у повній вузьких відгалужень печері не мав шансу знайти дорогу до виходу, по кількох хвилинах безвольно зісковзнув крижаними язиками ледве живим закривавленим віхтем, вириганим потворою, якій жертва не припала до смаку.

О восьмій десь над хмарами зійшло сонце, але в лісі, що вкривав узбіччя долини Бистрої, все ще панувала ніч. Плачучи, сопучи й спльовуючи кров, Роман подерся навкарачки угору, в бік розташованих на високій морені Калятівок. Нарешті вийшов із лісу, вітер якраз дмухнув сильніше, відкидаючи сніг убік, і перед Романовими очима постала важка брила готелю. Величезні вікна кав’ярні та ресторану світилися жовтим на знак того, що в Берґхаус Кракау прокидалося життя.

Роман, замість того, щоб скрикнути від щастя, тільки сильніше зайшовся риданням, цього разу від радості. Він був занадто ослаблений, щоб підвестися, однак зрозумів, що опинився так близько, що спокійно добреде до будинку. Перестав несамовито тремтіти, перестав відчувати біль і оніміння, відчув навіть щось на зразок тепла та приємну сонливість.

Від готелю його відділяло кілька десятків метрів, уже чув брязкіт посуду, що долинав із кухні, коли руки занурились у глибокий, навіяний вітром замет. Не мав сили підвестися. Але це нічого, подумав, хвильку перепочине. Пишався, що пригадує татранські тренування, на яких дізнався, як поводитись у випадку, коли накриває лавина. Тоді у снігу слід вирити трохи місця біля обличчя, щоб мати чим дихати, і чекати, коли надійде допомога.

Тож вигріб маленьку ямку біля рота, зітхнув з відчуттям добре виконаного обов’язку і помер.

Надворі погода змінилася так швидко, як це буває тільки в Татрах. Сніг перестав падати, вітер розвіяв хмари, сонце освітило прямокутну брилу Берґхаус Кракау і сліпуче відбилося від незайманої снігової пустелі, залишеної нічною хуртовиною. У долині відлунювали звуки автомобілів, що під’їжджали до готелю, було чутно голоси польської обслуги, німецьке ґелґотання та сміх гвардії посіпак Ганса Франка.

Сам губернатор прокинувся після трьох годин сну з відчуттям неприємного присмаку в роті, наче там побувала онуча, та з почуттям добре виконаного обов’язку. Як і щоранку, його першим заняттям було укладання залишків рідкого волосся. Зачесане назад і змащене брильянтином, воно ще мало якийсь вигляд, натомість коли жалюгідно стирчало в усі боки, він скидався на кумедного антагоніста з творів Діккенса чи Андерсена. З укладеним волоссям стояв біля вікна кімнати й дивився на білий світ. Гарно, однак уже сумував за своїми Альпами. На щастя, якщо все піде добре, незабаром буде вдома, а там з американцями вестиме вже іншу розмову. Мав для них і батіг, і пряник, разом вони абсолютно гарантуватимуть йому безпеку та спокійний сон.

Губернатор не міг знати, що в кімнаті якраз над ним тим самим краєвидом милується його вірний приятель, завдяки якому батіг для американців, так само як і пряник для них, перетворяться на марні вигадки. Самого Франка буде висміяно і визнано на історичному процесі воєнним злочинцем, не мине й двох років, як його повісять у Нюрнберзі, тіло спалять, а попіл розвіють — згідно з офіційним американським повідомленням — «над однією з річок на території Німеччини».

Тимчасом унизу польська обслуга Берґхаус Кракау накривала столи до сніданку. Анеля сервірувала стіл у кутку заскленої веранди. Робила це автоматично, не думаючи про тарілки, столові прибори та чашки, не помічаючи штовханини колег, не відчуваючи запаху кави чи навіть дискомфорту, який зазвичай бував від вигляду величезної свастики, намальованої на стіні. Була розлючена, що Роман укотре пошив її в дурні; Позавчора злякався, нехай, відомо ж, які ці чоловіки, тим паче міські. Була певна, що йому вистачить доби, щоб наважитися. Аж ні, цього разу зник назовсім. Їй здавалося, що ніколи нікому так не дошкуляла цнота, як отепер їй. Ніби ж окупація, ніби всі можуть загинути будь-якої миті, а раптом що, то ховаються по кімнатах. Усі дівки нагорі говорять тільки про одне, кожна або має свого хлопця тут, або в місто ходить, лише вона дозволяє безкінечно голубити свою косу.

Випросталася, машинально погладила заплетене волосся, задивилася на запорошені снігом вапнисті скелі Гевонту, на Сухий Жлеб, який саме перетинало сімейство сарн, на галявину перед готелем, сніжно-білу, як глазур на весільному торті.

Вона перша помітила мертве тіло.

Свято праці, 1946-й

Тимоті Біґлі стояв якраз на тому самому місці, з якого молода ґуралька Анеля кілька місяців тому помітила у снігу труп свого майже коханця. На противагу їй Біґлі не милувався краєвидом за вікном. По-перше, була глупа ніч, і єдине, що можна було побачити в шибах, — відбиток жовтих ліхтарів, які тьмяно освітлювали інтер’єр кав’ярні на Калятівках. По-друге, мав значно цікавіші речі для оглядання: спрямоване в його бік дуло британського «Енфілда»[2], худу руку, що тримала револьвер, і фрагмент табірного татуювання, яке визирало з-під рукава грубого вовняного светра.

— Повторюю, — повільно проказав англійською. — Мене звати Тимоті Біґлі, я рядовий Американської армії, рота Бейкер, п’ятсот шостий піхотний полк, сто перша бригада…

Чоловік з пістолетом зітхнув.

— Ви знаєте, — промовив досконалою англійською, — я сидів у таборі тільки рік, мене визволила родина. Але відтоді інакше дивлюся на час. Зауважую кожну хвилину, намагаюся її використати, оцінити, посмакувати нею на випадок, якщо вона буде останньою. А ви безсоромно марнуєте мої хвилини. Це правда, що ваше ім’я Тимоті Біґлі і що ви американець. Але ви не рядовий у якійсь бригаді, а офіцер відділу секретних операцій Управління стратегічних служб у званні лейтенанта, якщо вірити моїм джерелам. І якщо вірити тим-таки джерелам, не якийсь там офіцер, а права рука пана Шепардсона, шефа Таємної служби розвідки. Одне слово, ви не просто шпигун, а велике цабе серед шпигунів. Супершпигун.

На якусь мить Біґлі замислився, чи розігрувати виставу далі. Його співрозмовник видавався доброю людиною і не був схожий на комуніста.

— Наші британські друзі мають задовгі язики, — сказав він нарешті.

— Наші британські друзі просто сплачують старі борги. Навряд чи зараз хтось іще так робить, чи не так?

Знизав плечима. Не знав, чи вдалося їм, окрім нього та Денієлса, захопити ще тих двох, що залишалися. Якщо ні, то, вміло використовуючи елемент несподіванки, вони повинні впоратися з цим худим екс-табірним поляком в окулярах і його супроводом, що складався з трійки бороданів, які мали такий вигляд, ніби останні кілька років просиділи в лісі.

Вирішив тягнути час.

— Ви хочете поговорити про борги? — запитав глузливо. — Ми саме привезли до Кракова цілий потяг національних пам’яток, що їх у вас поцупили фрици. Вівтар Віта Ствоша[3], Леонардо, Рембрандт. А на додачу двадцять шість вагонів, по самісінький дах заповнених безцінними скарбами. Мало?

Чоловік завагався.

— І про що ви думали, лейтенанте Біґлі, коли їхали через Польщу своїм потягом, наповненим скарбами?

Уперше побачили юрби в Дзедзицях. Потім люди були вже скрізь. На станціях, на залізничних переїздах, навіть біля колій, прокладених посеред лісу. Здебільшого схвильовані діти, жінки, вбрані як до танцю, трохи сумних і виснажених чоловіків, беззубі старенькі, що хотіли побачити прибульців із країни справжньої свободи. Звичайнісінькі люди. Жодних офіційних осіб, жодного війська, жодної міліції. На пероні у Тшебіні потяг сповільнив рух, тут-таки перед його носом підстрибував на одній нозі — другої не мав — хлопець симпатичної простої вроди Орсона Веллса. Усміхався так, ніби це був найщасливіший день у його житті. Біґлі помахав йому рукою, і тоді хлопець повернувся, демонструючи американський прапор, досконало вишитий на сорочці. Знав, що приїдуть, і попросив когось, може, матір, може, сестру, щоб приготувала до приїзду янкі сорочку із зірчастим прапором.

Тоді подумав, що йому шкода цих симпатичних людей. Шкода, що вони народилися в цій країні, яка постійно котилася шкереберть. Справді, не хочеться вірити, що стільки років мешкали тут разом із євреями. Два найупослідженіші народи світу біч-о-біч, наче в якійсь резервації невдах. Якщо Бог існує, то він має своєрідне почуття гумору.

— Думав, добре, що війна скінчилася. Ця країна забагато настраждалася.

— Настраждалася? Це я можу робити граматичні помилки, але ви? Корінний американець! Ця країна не стільки настраждалася, скільки ще настраждається. Бо ж не досить, що віддали радницям пів-Польщі, так ще й залишаєте нас Сталінові. Вбивці, гіршому за Гітлера. Який із примхи за рік заморив голодом вісім мільйонів українців.

— Я не був у Ялті.

— Звісно, за велику політику ніхто не відповідає. Врешті усі ми лише гвинтики історії, яка сама собою так склалася. Як це зручно.

— Поводьтесь як дорослий.

— Та я й поводжусь як дорослий. Пристосовую свої бажання до можливостей. Залюбки всадив би кулю Труменові, але мене цілком влаштує і найвищий чиновник американської адміністрації, який є під рукою.

Бородаті охоронці окулярника ворухнулися й грізно посміхнулися, зброя в їхніх руках ледь здригнулася.

— Але спершу хочу дізнатися, де воно.

— Про що ви? — Біґлі був так щиро здивований, що полякові це видалося дурнуватою театральною грою американця.

— Де воно?

— Хвилинку, хочете мені сказати, що ви не знаєте…

— Даруйте, але я не маю на це часу, — не дав йому договорити поляк і кивнув людям із лісу, які схопили американця і болісно розіпнули на довгому столику з кав’ярні, який для Біґлі неприємно асоціювався зі столом для розтинання трупів. — Не ображайте наші з вами розумові здібності, вас точно тренували і ви знаєте, що кожен врешті, починає говорити. Надто коли знає, що ніхто не прийде йому на допомогу, оскільки перебуває у відрізаному від світу гірському готелі, де ніхто не почує його крику. І цей хтось навіть радіє з цього, бо знає, що іншим виходом є різники з НКВС.

— Це якийсь абсурд…

Зброї не марнували. Один з бороданів затулив йому рота, другий схопив за литку і викрутив стопу на дев’яносто градусів. Хруснуло.

— Пане лейтенанте, — провадив далі поляк, коли Біґлі припинив пручатися. — Ви інтелігентна, вихована людина. Ви знаєте, що ми мусимо це мати. Не ви, не британці і вже точно не червоні. Мусимо це мати, бо для мого народу це єдиний шанс вибратися з чорної дірки історії, до якої силкуєтеся нас запхати.

— Але…

— Кожне «але» коштуватиме вам суглоба. Де воно?

Зрозумів, що його становище безнадійне. Цей шалений поляк ніколи не повірить, що він приїхав сюди, щоб запитати його про те саме. Катуватиме, доки не вб’є. Перелічив у пам’яті суглоби, від того гомілковостопного, що залишився, до плечових; здригнувся, згадавши про лікті, і подумав, що, можливо, треба щось зробити, аби його чимшвидше пристрелили.

Раптом брязнули розбиті пострілами шибки, всередину вдерся ще холодний о тій порі гірський вітер і двійко виділених на допомогу Біґлі у справах УСС спецагентів.

За мить бородаті охоронці лежали мертві на підлозі, окулярник стояв навколішки з притиснутим до скроні «Велродом»[4], а Біґлі намагався підвестися й не виблювати від болю. Це тривало якусь мить.

— Пане…

— Лоренц.

— Пане Лоренц, мушу запитати, де воно, але це не має сенсу, адже так?

Поляк лише глянув на нього. Навіть не з ненавистю. Зі спокійним смиренням людини, яка протягом останніх кількох років стільки разів уникала смерті, що коли кирпата врешті до неї дісталася, то не справила жодного враження.

Тимоті Біґлі пошкутильгав у бік сходів, які вели до виходу з готелю.

— Зв’яжіть його, щоб нікому не повідомив, — наказав.

Не зміг засудити на смерть людину з витатуйованим номером на передпліччі. Навіть коли цього вимагали державні інтереси.

Частина II

Юнак

Розділ перший

Татри

1

Анатоль Ґмітрук висів за кількадесят метрів над землею, притулившись обличчям до теплої скелі й намагаючись утримати рівновагу на сантиметровому гранітному виступі. Одну руку всунув до розколини, а другою намагався зачепити в цій розколині металевий гак для страхування. Коли пересвідчився, що ця штукенція надійно закріплена, припнув до гака линву ядучого помаранчевого кольору, що з’єднувала його з партнером, який був на вісім метрів нижче. Зітхнув з полегшенням. Якщо тепер нога зісковзне, його втримає вбитий у скелю гак, а не голова партнера.

— Вільно! — крикнув і поліз угору.

Лазив по скелях понад двадцять років, радше заради розваги, а не задля великих досягнень. Під час цього походу з прикрістю зауважив, що прокидається щодня в таборі з надією на негоду. Світло означало, що мав вставати вдосвіта і тягти наплічника на скелю, а ще — виснажливе фізичне напруження та страх. Соромився в цьому зізнатися, але з кожним наступним сезоном боявся щораз сильніше; як і кожен сорокарічний чоловік, життя й здоров’я цінував більше, ніж пересічний юнак. Бути припнутим до нейлонового шнурка, прив’язаного до шматка металу, вбитого в брилу замшілого каменю, коли маєш над собою кількадесят метрів повітря — що ж, напевно, є ситуації, які краще ілюструють турботу про життя та здоров’я.

Трьома метрами вище вбив у розколину черговий гак і рушив далі. Ця ділянка скелі видавалася легшою, швидко подолав чергові кілька метрів прямовисної стіни й дістався до монолітної скелі, гладенької, як травертинова підлога в резиденції новобагатька.

Олаф щось крикнув знизу.

— Що?!

— Не па-а-адай!

Чудова порада, так ніби він тільки й мріяв про польоти, удари лобом об скелю і перевірку міцності спорядження. Відхилився на витягнутих руках, щоб крикнути напарникові щось дошкульне. Подивився вниз, і йому дуже не сподобалося те, що побачив. Два гаки, які він раніше так дбайливо забивав, вискочили зі скелі, з’їхали по линві до Олафа і гойдалися біля його рук, наче якісь індіанські оздоби. Линва висіла вільно, теліпаючись на вітрі.

Подумки вилаявся так брутально, як тільки вмів. Уголос ніколи не розпускав язика під час підйому, луна розносила звуки далеко, а гірський savoir-vivre[5] був єдиним, якого дотримувався.

Ситуація була так собі. Між ним і Олафом було п’ятнадцять метрів линви. Це означало, що якщо линва відпаде, він летітиме вільно ці п’ятнадцять метрів. Якщо не пощастить, впаде товаришеві на голову, і обоє загинуть. Якщо поталанить, промине його й пролетить ще п’ятнадцять метрів, долаючи висоту десятиповерхового будинку, аж поки линва його затримає. Або ні.

Проте Анатоль знав, що спуск не має сенсу. Був тільки один шлях. Усього чотири метри зусиль відділяло його від рятівної горизонтальної тріщини, за яку він міг ухопитись, як за щабель драбини.

— Вільно! — крикнув. — Іду!

Ступив чотири крочки вдало. Намагався не думати про те, що не має права навіть на найменшу помилку.

— Як там? Вдалося? — долинуло знизу.

Не відповів. Краплина поту скотилася йому на кінчик носа, на мить затрималася там і впала на скелю. Голову пронизала безглузда думка, що так утвориться калюжа, на якій послизнеться.

До розколини ще півтора метра. Жахливо боявся, ліва нога вибивала дрижаки, від страху й напруження м’язи дрібно й неконтрольовано тремтіли. Кілька разів повільно напружив і розслабив м’язи литки. Тремтіння припинилося.

Цієї ж миті задзвонив і завібрував почеплений на амуніції телефон, висвистуючи мелодію з «Мосту через річку Квай»[6].

«Ф’ю-ф’ю, ф’ю-ф’ю-ф’ю-фіть-фіть-фіть».

— Не бери! — розпачливий крик Олафа означав, що він усвідомлює серйозність ситуації: будь-якої миті бомба вагою вісімдесят кілограмів може впасти йому на голову зі швидкістю п’ятдесят кілометрів на годину.

Ще кілька крочків. Клятий телефон вібрував як шалений, б’ючись об ногу, що за мить до того відмовлялась його слухатися.

«Ф’ю-ф’ю, ф’ю-ф’ю-ф’ю-фіть-фіть-фіть».

Литка знову засіпалась, але цього разу тремтіння було не так легко втамувати. Що ж, де розвага, там ризик.

— Вільно! — вигукнув Анатоль і скочив останні півметра, вмощуючи обидві руки в розколину, зручну, як щабель драбини. Зачепився за залишений у скелі татранськими першопрохідцями старий гак і ввімкнув гаспидський телефон.

2

Канатна дорога на Каспрів Верх складається з двох ліній. Перша забирає невеликий гурт людей, що юрмиться біля підніжжя гір, і везе в спокійну подорож над високими смереками до пересадкової станції на Мисленіцьких Турнях. Там подорожні мають пересісти до наступного вагончика, який рушає повільно, але згодом стрімко летить угору вздовж прямовисного урвища Каспрового Верху вершини, яка попри свої скромні два кілометри висоти є туристичним центром Татр, брамою високих гір, священною горою лижників, а передусім місцем, де продають пиво по дванадцять злотих, а до вбиральні пускають за два злотих.

Декілька годин додатковими елементами обладнання канатної дороги були камери російської фірми «Полюс-СТ», відомої з мобільних бездротових систем безпеки. Вони були змонтовані в такий спосіб, аби постійно можна було спостерігати за всіма вагончиками і перонами дороги. Найголовніша, встановлена нагорі, показувала стіну, в якій зникали носійні троси — по два на кожний вагончик, — а також значно тонший тягловий трос, завдяки якому вагончик рухався. Показувала також прикріплені до носійних тросів невеликі чорні кружальця, що мали вигляд гумових відбійників. Насправді це були контейнери з нанотермітом — поліпшеною у лабораторних умовах сумішшю оксиду заліза та алюмінію, що горіла при температурі три тисячі градусів за Цельсієм. Речовини у непримітних кільцях цілком вистачало, щоб протягом секунди перепалити сталевий трос діаметром у сорок п’ять міліметрів.

Чоловік на ім’я Джаспер Леонґ готувався до евакуації з маленької технічної будівлі біля пересадкової станції на Мисленіцьких Турнях. Перевірив на моніторі картинку з усіх камер. До вагончика на Мисленіцьких Турнях набивались останні туристи, а той, що на Каспровому, був порожній, опріч особи, що обслуговувала вагончик. За такої погоди люди прагнули або якнайдовше залишатися на горі, або спуститися до Закопаного туристичними стежками;

Двері зачинились, і вагончики одночасно рушили: один угору, другий униз. Вікна вагончика, що їхав угору, виглядали так, наче були обклеєні фотошпалерами з портретами — так багато дорослих і дітей попритискали обличчя до шибок.

Чоловік залишив технічну будівлю і вийшов із лісу на шлях. Усміхався вибачливо, як людина, що мусила відійти на хвильку — ну, розумієте, природна потреба. Не розводячи теревені, поправив наплічник і швидкою ходою рушив донизу, в бік цивілізації. Нікому з людей, яких проминав на шляху, не спало на думку, що може бути не туристом, із тих, закордонних: польські чоловіки у п’ятдесят років не мають такої сухорлявої статури, чорної чуприни просто від перукаря, сніжно-білих зубів і зелених очей, настільки яскравих, що жінки, які зазирали в них, підозрювали, що він користується контактними лінзами.

Дехто з туристів вітався з ним, відповідав приязним «хелло». Іноземний турист, що закохався в Польщу й польські гори. Називався Джаспером Леонґом і був мешканцем Гонконгу, що мало пояснювати сліди дивного акценту в його майже бездоганній англійській. Працював у телекомунікаційній галузі, ще б пак, смартфони й планшети — це майбутнє цивілізації.

Небагато людей знали його справжнє прізвище, походження та історію. Навіть більшість його бізнес-партнерів були переконані, що Гермод — це назва організації, їм видавалося неможливим, щоб одна людина могла виконати їхні часом дуже делікатні доручення. Тому поширювали плітки про злочинний картель, який діє під виглядом великої корпорації, має філії в найбільших столицях світу, мережу агентів і таємні бази на підводних човнах зі скляним днищем.

Насправді ж Гермод завжди діяв сам.

З

Олаф дістався до Ґмітрука за декілька хвилин, швидко і вправно подолавши шматок скелі, що розділяв їх.

Глянув угору.

— Труднощі скінчилися, але це був мій останній підйом. Наївся страху на всю поїздку. Півгодини уявляв собі, як твій пенсіонерський задок падає мені на голову, мало в штани не напудив зі страху.

— Тільки не пенсіонерський.

— Даруй мені, старий. Це не я буду пенсіонером за три тижні. Так, знаю, ще сорока не маєш, це військова пенсія, попереду в тебе ціле життя, сповнене професійних викликів у ролі старого шкарбана, працівника охорони в супермаркеті або сторожа на паркінгу. Можна сказати, що життя для пана майора тільки починається.

— Я обіцяв собі, що закінчу по двадцяти роках служби… От і закінчую.

— Я думав, ти звільнився від обітниць.

Жарт розчинився у порожнечі, і Олаф більше не чіплявся: розумів, що тема дражлива. Лише тепер він помітив, що Анатоль замість того, щоб готуватися до подальшого підйому, пакує спорядження в наплічник.

— Ти збожеволів?

Анатоль глянув на приятеля, і в його очах не було ні жалю, ні вибачень. Лише холодна зосередженість професійного солдата.

— Ні. Телефонували. Мусимо спускатися. Негайно.

— Ще тільки один підйом і потім можемо зійти дорогою. Може, з якимись харцерками[7] познайомимося.

— Негайно.

— Жартуєш.

— Ні.

Олаф зітхнув і заходився пакувати своє спорядження. Роззирнувся, шукаючи, де можна розпочати спуск.

— Можеш хоча б сказати, що сталося?

Ґмітрук заперечливо похитав головою.

— Довелося б мене застрелити?

— Ні. Шкода куль. Застосував би секретний смертельний прийом Збройних сил Речі Посполитої.

Долали скелі разом стільки років, що не було потреби узгоджувати, що мають робити. За кілька хвилин спакувались і були готові до спуску. Приготували линву, кинули у прірву обидва її кінці. Помаранчева змія гойдалася на дедалі сильнішому вітрі, погода псувалася.

Олаф приєднав до линви пристрій для спуску.

— Смертельний прийом Збройних сил РП. Напевно, цироз печінки.

— Спускайся.

Олаф відштовхнувся ногами від скелі і з’їхав униз. За мить Ґмітрук у чотири стрибки здолав дистанцію, яка недавно вартувала йому стільки нервів.

— Скільки ти взагалі матимеш тієї пенсії після двадцяти років служби? Копійки якісь.

— Маю надбавки.

— Які?

Ґмітрук зітхнув так, як зітхають дорослі, коли малі діти на самому початку подорожі вкотре запитують їх, чи ще далеко. Мовчки стягнув линву й приготувався до чергового спуску. Від підніжжя скелі їх відділяло ще три таких відтинки.

— Довелося б мене застрелити?

Замість відповіді Анатоль зробив рукою непевний жест.

— Облиш-но ці секрети. Напевно, такі надбавки регулює якась постанова, а не секретне розпорядження НАТО, видане в п’яти пронумерованих копіях.

— З’їдеш врешті?

Олаф кивнув головою й увімкнув пристрій.

— За участь у фізичній боротьбі з тероризмом два відсотки від основної винагороди за кожен рік і один відсоток за кожний рік розвідницької служби за кордоном. Дещо назбирується.

Олаф поблажливо усміхнувся.

— Боже, за такі гроші можна цілий тиждень фестивалити з харцерками.

— Спускайся.

4

Погода швидко псувалась, але на Януша Гауптманна це не справляло особливого враження. Сперся на бар’єр оглядової тераси на Каспровому Верху, щоб не налягати на хвору ногу, і дивився на вершини, назв яких не знав і які його не цікавили. Крім однієї. Кам’яна піраміда на першому плані — це Костелець, головний об’єкт на знімку в його кухонному календарі за лютий місяць 2008 року. Мав дивитися на цю гору двадцять вісім днів, а дивився майже рік, бо після несподіваного карнавального від’їзду своєї тодішньої дружини до її студента — до того ж студента другого курсу! — впав у тяжку депресію, і коли врешті відчув у собі сили перегорнути сторінку на календарі, виявилося, що вже настав 2009-й.

Ніколи не любив гір, однак доля весь час пов’язувала його життя з цими дурними купами каміння. Це в горах він познайомився з майбутньою дружиною Ізабеллою (справді через два «л», так було написано в її паспорті). Це з гір походив студент Мацей, що викрав у нього Беллу як справжній ґураль. Ця новина радше добра, бо схоже на те, що тепер він жлуктить до нестями алкоголь і регулярно дубасить дурнувату бабу. Це в гори привела його кар’єра професора геології, спеціаліста з досліджень карсту і пов’язаних із ним явищ. У горах два тижні тому на нього напав якийсь підгалянський опришко, поцупив портфеля і наостанок так його копнув, що йому наклали гіпс на праву ногу. І в горах нещодавно познайомився з жінкою. Першою з часів Ізабелли. Неочікуване знайомство переросло у щодень інтенсивніший флірт в інтернеті й привело його на оглядову терасу цієї немилосердно заюрмленої гори з пивом по дванадцять злотих і туалетом по два злотих. Радше помре від спраги і в штани напудить, аніж дасть їм сатисфакцію.

Часом навіть думав, що доведеться сконати в цих розрекламованих горах. Тоді, у 2008 році, думав про самогубство і після довгих роздумів вирішив удатися до гіпотермії. Забрести взимку десь високо, роздягнутися, спершу трохи поцокотіти зубами, а потім спокійно заснути. Приємна, безболісна смерть.

Глянув на годинника. Від часу зустрічі, на який домовлялися, минуло дві години. Віяло чимдалі дужче й холодніше, сіра хмара швидко сунула до Каспрового, накриваючи собою чергові пасма гір. До того ж йому кортіло до вітру. Час врешті усвідомити, що його надурили, й вертатися.

Купив квиток і підійшов до канатної дороги. Схоже, решта туристів не переймалася змінами погоди, бо, крім кондуктора, вагончик був геть порожній. Януш Гауптманн із полегшенням сів на вузеньку лавку й випростав хвору ногу. Намагався не дивитись у бік прірви.

5

На станції пересадки на Мисленіцьких Турнях шістдесят туристів терпляче очікували, поки автоматичні дверцята впустять їх до вагончика. Серед них переважали новачки, тож ціла група мовчки дивилася в бік Каспрового Верху на троси, що стрімко піднімалися вгору. Може, це не йшло в порівняння з реактивним пасажирським літаком, однак ідея довірити життя чомусь, що мало вигляд розвішеної між скелями волосіні, викликала в більшості певний дискомфорт.

Йоанна Банашек цього дискомфорту не відчувала, їй було байдуже. Після п’яти років самостійного виховання двох синів нарешті познайомилася з чоловіком, настільки чудовим, що вирішила представити його дітям у спільній поїздці в гори.

Це була помилка. Почалося з істерик, закінчилося відвертою агресією. Кожен жест був категоричним, кожне слово мало вагу апокаліптичного одкровення. Щоденні справи й звичайні розмови перетворилися на жахіття.

Дверцята розчахнулися, впускаючи їх досередини. І добре, бо почала мерзнути, зірвався холодний вітер, все-таки гори — це гори. Поривчасто ступила вперед, і кінець довгої парасольки застряг у решітці перону, люди обминали її, лаючись і невдоволено пирхаючи.

Антоній допоміг їй витягнути парасольку й делікатно підштовхнув досередини, двері за ними зачинилися. Старший син різко вирвав у нього з рук парасольку, кривлячись так, ніби забирав її у прокаженого жебрака. Потім із посмішкою віддав мамі забрану річ.

Подивилася на скелясту вершину й подумала, що там, на горі, щось має статися. Або хтось когось зіпхне у прірву, або домовляться, у кожному разі не уявляла собі, щоб зворотна подорож могла відбутися в такій самій атмосфері.

6

Довкола панував святковий настрій, і чоловік, досі відомий як Джаспер Леонґ, насилу переборов бажання випити кухоль пива. Цмулив уже другу колу в найвіддаленішому кутку бару «Юрта», що поблизу нижньої станції канатної дороги в Кузницях, і скидався на одного з тих містян, що не можуть відклеїтися від своєї мобілки.

Насправді ж Гермод по колу перемикав картинки з російських камер, не бажаючи проґавити належний момент. Його непокоїла погода. Хмара означала, по-перше, туман і відсутність видимості, а по-друге, дощ, який міг викликати збій у зв’язку з камерами і детонаторами.

Треба квапитися.

Мовчки спостерігав на екрані, як кульгавий чоловік, пересуваючись маленькими крочками, так ніби йому дуже кортіло до вбиральні, самотнім пасажиром заходить у вагончик на гірській станції.

Потім хвилину дивився на гарну й доглянуту, але дещо скуту жінку років тридцяти, яка боролася зі своєю міською парасолькою і останньої миті сіла у вагончик на Мисленіцьких Турнях, насилу втиснувшись у юрбу туристів.

Відклав планшет і поліз у наплічник по телефон.

7

Майор Анатоль Ґмітрук залишив усе спорядження Олафові, за винятком невеликої фляжки з водою, яку засунув до бічної кишені штанів, і послав його на базу з наказом чекати й пильнувати, щоб туристи не видудлили все пиво. Сам розміреним темпом біг у бік Каспрового. Біг наразі рівною дорогою, без наплічника, оповитий прохолодним гірським вітром, — це було б навіть приємно, якби не знайоме напруження, що супроводжувало його на завданнях. Ще раз поговорив зі своїм командиром, ще раз його запевнили, що це не навчання.

Біля підніжжя Каспрового, яке взимку було зручним пунктом збору лижників, розташованим з протилежного від канатної дороги боку вершини, уповільнив біг до швидкого маршу. Якщо хтось спостерігає за місцевістю, то чоловік, який біжить угору серед вайлуватих туристів, може привернути увагу.

8

Кондуктор вагончика тихо посвистував у ритм сучасного польського шлягеру, що лунав по радіо. «Я дихаю тобою, в мені твоє єство», — фальшиво підспівувала якась дівчинка-підліток; разом із посвистуванням це перетворювалося на жахливий вінегрет. Втім, Януш Гауптманн радше волів слухати радіо, ніж милуватися краєвидами за вікном. З дитинства страшенно боявся висоти, а цей відрізок шляху був найгірший. Вагончик стрілою вилітав з перону гірської станції і прямував донизу, швидко віддаляючись від скелі й теліпаючись майже за двісті метрів над землею. Гауптманна зусібіч огортало повітря, й усвідомлення цього явно впливало на діафрагму, бо йому стало важко дихати.

Кілька хвилин, мусить витримати дурнуваті кілька хвилин. Вагончик мчав далі в бік Мисленіцьких Турнів, високо над кам’янистими осипами. Гауптманн зрадів, побачивши вагончик, який прямував у протилежний бік. Коли вони порівняються, це означатиме, що половину шляху подолано.

9

Болісно відчувала цей дисонанс. З одного боку, зусібіч милувала око сувора краса гір, безмежний простір, свобода. З іншого — тиснява, як у вагоні для худоби, несвіжі подихи та інші неприємні запахи, усе в супроводі незугарної музики, текст до якої відстукотіла, мабуть, мавпа на машинці. «Заповнюю простір звичним повітрям, шукаючи те, що називають удаваним щастям». Йоанна Банашек зітхнула, не могла дочекатися, коли простір довкола наповниться нормальним повітрям, наразі не потребувала більшого щастя.

Протерла ледь запітнілу шибку, щоб глянути на своє улюблене татранське місце, — пансіонат на Калятівках. Зведений на великій галявині незграбний будинок звіддаля виглядав як цілковита протилежність того, що відчувала зараз. Тут усе було легке, повітряне, чистісінько тобі мала бляшанка, підвішена на тоненьких шнурках. Там гранітні стіни міцно стояли на морені, символізуючи стабільність і безпеку. Приємно буде повечеряти в такому місці, хто знає, може, навіть чоловіки її життя поспілкуються між собою.

— Мамо, дивись, дивись! — Алойзо потягнув її за рукав, показуючи щось за вікном з іншого боку.

У їхній бік з гори вільно летів другий вагончик, і здавалося, що він пливе в повітрі.

— Їде просто на нас! — істерично зойкнув Адась, її старший син. — Буде зіткнення!

Молодший ураз притулився до її ноги.

— Я не хочу!

Відчула себе старою й змученою.

— Не буде ніякого зіткнення, — сказала спокійно й нахилилася до Адася. — А ти вгамуйся, — шикнула, — бо першим же вагончиком поїдеш униз і там на нас чекатимеш.

Хотіла зараз опинитися нагорі. Їй подобався простір, фунікулери, підіймачі, польоти літаками, але тільки тоді, коли була сама. З дітьми завжди почувалася невпевнено. Завжди хотіла бачити їх на твердій землі, подалі від небезпеки. У голові роїлися тривожні думки, в літаках згадувала про катастрофи, зграї птахів, що влітають у двигуни, спідометри, які виходять з ладу. Зараз пригадала Кавальєзе, військовий літак, який перерізав троси канатної дороги. Запам’ятала, що пасажири загинули не так через падіння, як через тритонний гак канатної дороги, що розчавив вагончик разом із людьми.

Зраділа, що половина шляху вже позаду.

Дивилася на вагончик, що наближався і був геть порожній, якщо не рахувати кондуктора й кумедного типа в старомодних окулярах із тонкого дроту.

«Лиш тоді знайду я спокій, коли згине ніч жорстока», — завило в динаміках, і вагончик раптово зупинився. Люди з несподіванки попадали одне на одного, бурмочучи вибачення.

За мить обидва вагончики гойдалися один біля одного.

10

Здолав половину шляху з Долини на Каспровий, уже виразно бачив людей, що стояли на оглядовому майданчику, коли задзвонив телефон. Енергійно набрав у груди повітря, щоб не відхекуватися під час розмови, й озвався.

— Не зможеш зайти через головний вхід. Усе погано.

— Наскільки погано?

— Встановив з нами контакт і наказав зупинити обидва вагончики на гірському відтинку. Пригрозив катастрофою, якщо не виконаємо його вимоги чи вдамося до якоїсь дурниці на кшталт відправлення гвинтокрила, війська чи спроби евакуації пасажирів.

— Скільки?

— Двоє їдуть донизу, шістдесят один угору. Багато дітей. Ґмітрук навіть не питав, які вимоги висунув терорист.

По-перше, це для нього не мало значення, по-друге, і так не дізнався б. Гроші, можливо, якісь політичні справи. Від часу вступу до НАТО Польща, багата на лісові пущі, надавала союзникам усілякі послуги. Справа з літаками ФБР — то була дрібниця порівняно зі справами, про які знав навіть він, а він знав небагато. Такою була ціна вступу до союзу, про яку громадська думка ніколи не довідається. Так само як і про те, скільки разів уже велися перемовини з терористами. Офіційно жодна держава з терористами у переговори не вступає, насправді ж багато зібраних із платників податків мільйонів витрачають на залагодження таємних справ. Таємні переговори, таємні виплати, іноді таємні ліквідації. Спокійний сон громадян ніколи не буває безкоштовним. Здогадувався, що в цьому випадку держава піде на будь-які поступки, аби тільки в усіх телепрограмах світу не показували наповнених дитячими трупами вагончиків гірської канатної дороги.

— Який шанс, що блефує?

— Нульовий. Ми саме піднімаємо на Калятівки телескоп, через який ретельно обстежимо внутрішнє приміщення перону на Каспровому і підпори, тоді знатимемо більше. Що думаєш?

Ґмітрук замислився на хвилину, намагаючись міркувати, як терорист.

— Підпори навряд. Надто міцні. І поруч проходить туристична стежка, забагато свідків. Троси. Найслабша ланка.

— Де?

— На вершині, в місці кріплень. Пересадкова станція знаходиться в лісі, її важко контролювати і туди непомітно можна відправити цілий взвод саперів.

— Є ідеї?

— Одна. Спробую через тильний вхід.

— Інформуватимемо тебе по ходу.

I сигнал. Жодного побажання удачі, вдячності, жодного «ми з тобою». За це найбільше цінував армію. І навіть лишився б іще на якийсь час, але обітниця є обітниця. Двадцять років — і пенсія. Бачив на власні очі, на які руїни перетворювалися ті, для кого служба ставала залежністю.

11

— І мови бути не може, — кондуктор проказав ці слова дуже повільно і дуже виразно.

— Але я не витримаю, — у тому ж тоні відповів Гауптманн.

— Шановний, не поводьтесь як дитина. Треба було відлити на горі.

Гауптманн гордо випростався, аж болісно шпигнуло йому в хворій нозі.

— За два злотих? Не знаю, як ви, але я ніколи не відливаю за два злотих.

Кондуктор нахилився в його бік. Дужий чолов’яга, з таких, кому не треба тренуватися, ходити до спортзалу, хто цілими днями може сидіти на дивані й жлуктити пиво, а як буде потреба, то підкову зав’яже у вузол.

— У штани безкоштовно, — посміхнувся кондуктор. — Бажаю успіху.

Гауптманн мав замалий міхур, аби злякатись.

— Не діждетесь. Віділлю в кутку, та й край.

Відвернувся і пішов у куток порожнього вагончика, підтягнув куртку й розіпнув зіпер. Напружився, чекаючи, що здоровань кинеться в його бік і почне його бити. Але ні, у вагончику панувала сповнена напруження тиша. Не рахуючи чергового шлягера, яким обдарувало їх радіо.

«Ти казав мені, що дратую тебе, що моя невинність для тебе нічого не значить», — завела якась співачка, але здоровань урвав її.

— Гаразд, — зітхнув він. — Уявляю, як воно тобі.

Повернув ключик на приборній панелі й підійшов до дверей. Розсунув їх на кілька сантиметрів.

— Тільки швидко.

Гауптманн рушив до щілини з краєвидом на Гевонт, з якої віяло холодом, притулився до дверей, заплющив очі, щоб не дивитися назовні, й учинив щось, що було найдовшим випусканням сечі, яке коли-небудь із ним траплялося.

«Дивився ти, як легко скочуюсь і падаю в бездонну прірву», — прокоментувала співачка.

12

Гермод злегка звів брови, коли помітив, що у вагончику відхиляються двері. Не сподівався, що так швидко почнуть вдаватися до якихось штучок. Набрав у телефоні код детонації, заніс палець над кнопкою виклику й чекав. Це змінило б його плани, але, скажімо так, незначним чином.

Двері розсунулися, проте лише на кілька сантиметрів. Замало, щоб протиснулася людина. Що ці поляки виробляють?

Крізь щілину хтось вистромив палець. За мить із пальця порснула вода. Дивився зачудовано, не розуміючи, що відбувається, потім важко зітхнув і скасував код, натиснувши відбій.

13

Увесь вагончик вибухнув сміхом, спостерігаючи за тим, що відбувається в сусідів, істерична реакція на зростаюче напруження. Лише Антоній не сміявся і намагався витягти з кондуктора якусь інформацію. Той виглядав дезорієнтовано.

-- Я не знаю, що сталося, — пояснював він. — Але запевняю, що ми на сто відсотків у безпеці. Погода чудова, канатна дорога має власне аварійне живлення, у найгіршому випадку спеціальним візком нас відвезуть до найближчої підпори, і там ми спустимося по драбинах. Підкреслюю: у найгіршому можливому випадку; таке ніколи за час моєї роботи не траплялось, а у фірмі я працюю тринадцять років. Трапляються невеликі перерви, викликані поривами вітру, вони ніколи не тривають довше, ніж чверть години. Будь ласка, трохи терпіння.

-- Розумію. Не розумію тільки, чому ви не знаєте. Адже у вас є рація, телефон, зв’язок із колегами. З’ясуйте, чого стоїмо.

-- Заради Бога, потерпіть чверть години. — У голосі кондуктора почулися благальні нотки. Чоловік намагався приховати неспокій. Звісно, перебої в курсуванні й зупинки траплялися часто, але завжди відбувалися в атмосфері веселих суперечок з колегами. Йому не подобалося, що зараз почув від них лаконічне й холодне прохання почекати. І ані слова більше.

14

Говорячи про тильний вхід, Анатоль Ґмітрук не мав на увазі жодних запасних дверей, технічних приміщень чи кухонних вікон. Це не мало жодного сенсу, за входом на перон з боку будівлі станції точно спостерігали. Мав на увазі єдиний вхід, який на місці терориста він не пильнував би — скелясту стіну під пероном канатної дороги. Стрімке кам’янисте урвище, де ніхто не ходив і не піднімався.

Пройшов під сидіннями закритого влітку лижного підіймача й дістався одного з відрогів Каспрового. За спиною залишилися долини й туристичні стежки, попереду була прірва. Ген унизу лежало Закопане. Місто було залите сонцем, але раптом хмари затулили світло і погода почала швидко мінятися. За кількасот метрів, може, за кілометр перед ним плавно погойдувались у просторі вагончики канатної дороги.

Скинув червону куртку й запхнув під камінь. Змерзне, але в сірій футболці й темних штанях буде менш помітним на тлі скель. Навіть якщо терористи встановили камери на вагончиках, це були невеличкі пристрої на батарейці, що не могли фокусно обертатися і транслювали чорно-біле зображення поганої якості. Шанс, що його помітять люди з вагончиків, був дуже мізерний, а шанс, що його зафіксує камера, — нульовий.

Перетнув хребет і почав нескладне сходження траверсом у бік гірської станції канатної дороги, яка притулилася на скелі за якихось сто метрів вище і двісті метрів праворуч. Спочатку це не було складно. Уступ, розколина, зручна щілина, фрагмент не надто стрімкої скелі. Короткий відтинок, який більше скидався на туристичний шлях, ніж на доріжку для альпіністів. Трохи перешкоджало те, що місце не мало попиту. На популярніших альпіністських шляхах немає ні каменів, що ледве тримаються, ані несподіванок на кшталт «побутової техніки», тобто скельних брил завбільшки з холодильник, які тримаються на чесному слові й готові звалитися вниз від найменшого дотику — найімовірніше, разом зі скелелазом.

За чверть години він уже був під станцією, бачив перед собою випнуту решітку перону та троси, на яких висіли вагончики канатної дороги.

Ще сімдесят метрів підйому, і буде біля мети. Знав, що робити далі. І хоч тремтів від холоду, його втішило перше пасмо хмар, яке з’явилося над хребтом, сіре й пошматоване, мов брудна цукрова вата.

15

Хтось із сусіднього вагончика мав зателефонувати на радіо, оскільки в новинах о п’ятнадцятій «ув’язнені дороги» були найважливішим повідомленням. Висловився турист із Каспрового, дуже засмучений, що не може з’їхати донизу. Був із вагітною дружиною, погода псувалася, і він не мав наміру йти з нею кілька кілометрів по камінню. Виступив і якийсь директор із Польських канатних доріг: тимчасові технічні проблеми, незабаром усе владнається. Втім, запрошуємо спускатися до туристичної бази на Гонсеніцовій полонині, звідки спеціально надіслані місцеві автомобілі заберуть вас до міста. Якщо комусь за станом здоров’я не можна здійснити навіть такий перехід, то врешті-решт прилетить гвинтокрил. Коментатор новин категорично відказав, що коли жінка народить на горі, то дитина має отримати довічний вхідний квиток на Каспровий, а далі перейшов до якоїсь політичної перепалки.

Януш Гауптманн знизав плечима. Тепер, ставши легшим на три літри фізіологічної рідини, був набагато спокійніший.

— Ну і треба вам воно було, з такою ногою на гору? — запитав кондуктор.

Гауптманн якийсь час мовчав.

— Ви знаєте, загалом ми не знайомі, та дарма, розповім вам…

— Марцін.

— Януш.

Потиснули один одному руки. Кондуктор Марцін відійшов від приборної панелі і сів на лавочці навпроти Гауптманна.

— Я, правду кажучи, не захоплююся горами, це довга історія, не має значення. Працюю, але нижче, в долині.

— Щось пов’язане з туризмом?

— Ні, з геологією. Я розробив такий метод дослідження підземних водних артерій, який стане в нагоді під час картографування ходів печер, одержав замовлення від якихось звихнутих шукачів скарбів, а втім, не набридатиму вам. Важливо, що живу тут уже п’ять років сам, окуляри такі, як ви бачите, апаратура така, як ви бачите, єдина вечірня розвага — це коли телебачення зглянеться й покаже щось пристойне.

Марцін із розумінням похитав головою. Певно, таке життя було і його долею.

— Два тижні тому сиджу на Крупівках у Маленькій…

— О, де б іще!

— Ага. Тож сиджу в Маленькій і сьорбаю юшку, всі столики, звичайно, зайняті, якась жінка запитує, чи можна підсісти. Біля сорока років, чорнява, ну, такого типу… я не знаю… Як ота, на телебаченні, Коленда’. Тільки волосся коротке.

— Така без вогнику.

— І без сорому. З’їли юшку і млинці у складчину, десерт, півтори години сиділи й балакали. Уявлення не мав, що робити далі, але вона й так мусила повертатися до Кракова, дала мені візитку і сказала, що буває в Закопаному регулярно.

— А чим займається?

1 Катажина Коленда — відома польська теле- і радіоведуча.

— Торгівлею. Я потім подивився в інтернеті, якась фірма екологічного опалення.

Марцін глянув на Гауптманна, заохочуючи продовжувати.

— Увечері написав їй повідомлення. Потім іще розмовляли в інтернеті, якось усе добре складалося, дуже добре.

Гауптманн замовк і задивився на людей у другому вагончику. Схоже було, що там почалась якась колотнеча. Скоріше за все, скандал.

— Секстинг?

— Прошу?

— Таке паскудство на відстані. Двоюрідний брат розповідав, що це тепер модно. — Марцін кашлянув і почервонів.

— Скажімо так, це не завжди було дуже вишукане і пристойне спілкування. Ну але знаєш, і ми не дошколярики, щоб тижнями триматися за руки.

— Ні, ну звісно, звісно.

— І врешті вона придумала, щоб було романтичніше, зустрітися на Каспровому. Після всього того, що писали, і так опинимося в ліжку, але якщо зустрінемося тут, то буде ще час погратися і, як вона казала, створити напруження.

— Супер.

— Слухай далі.

Гауптманн знову замовк. У сусідньому вагоні колотнеча перетворилася на шарпанину. Люди збилися під стіну, в центрі хтось когось штурхнув, вагончик небезпечно захилитався.

16

Емоції Гермода були дуже глибоко приховані й ніколи не заважали йому в роботі. І хоч навіть оком не повів, не завагався й не загаявся, приємним це не було. Набрав на телефоні дев’ять цифр коду і натиснув кнопку виклику.

17

Сходження виявилося важчим, ніж думав напочатку. Тріщини були повні мокрого моху, кожен другий камінь залишався в його руках, віяло дедалі дужче, й пальці поступово дерев’яніли. Не поліпшував самопочуття і той факт, що не мав ані спорядження, ані линви, ані партнера. У цьому не було необхідності, але щонайменша помилка чи прикра несподіванка — і людина перетворилася б на купку поламаних кісток сто метрами нижче.

Трьома швидкими рухами подолав не дуже стрімкий відтинок і опинився на чомусь, що нагадувало кубик леґо, приліплений до стіни. Кам’яне утворення трохи виступало зі скелі і мало дуже чіткі зачіпки, якими можна було піднятися, як по вузькій драбині на горище. Зненацька йому здалося, що кубик не такий уже й стійкий. На мить завмер, очікуючи нових коливань, але обійшлося, мабуть, переплутав вітер з порухом скелі. Про всяк випадок далі рухався менш енергійно.

Спершу блиснуло. Десь далеко небо розітнула блискавка. Мимоволі глянув угору й побачив, що блискає не в небі, а на пероні канатної дороги, так ніби десь усередині спрацював спалах. Яскраве біле світло вирвалося з будівлі станції, вирізняючи в тумані низької хмари молочну призму.

А потім усе сталося блискавично. Два носійні троси одного з вагончиків здригнулися — першої миті навіть подумав, що це запрацювала дорога — й почали опадати, набираючи швидкість. Вдарили в металеву решітку перону, з неприємним скреготінням зсунулися по ній, і за частку секунди Ґмітрук побачив щось, до чого абсолютно не був готовий. Кінці тросів перетворилися на два білі батоги розпеченої сталі. Вони спали з решіток і заковзали по скелі, прямуючи в його бік, звиваючись і плюючись увсебіч краплями розплавленого металу. Припав до скельного уступу і втягнув голову у плечі, сподіваючись, що батоги його не зачеплять. Краєм ока бачив, як обидва троси танцюють по скелі, підскакуючи на камінні.

Спробував відсунутися хоча б трохи ліворуч, і це стало найкращим його рішенням того дня. Один розжарений кінець тросу із сичанням і шкварчанням ляснув за півметра від нього, засліплюючи його білим сяйвом, схожим на блиск палаючої магнезії. Другий ударив точнісінько в те місце, де за мить до того була його голова.

Крапля жевріючої сталі відірвалася від троса й упала на долоню Ґмітрука в м’якому місці між великим і вказівним пальцями, пропаливши навиліт шкіру та м’яз. До мозку Ґмітрука одночасно полетіли два сигнали. По-перше, немислимий сигнал з ока, інформація про те, що в його тілі з’явилася наскрізна дірка. По-друге, імпульс паралізуючого болю, які передали понівечені нервові закінчення до центру.

Біль виграв ці перегони, удар був такий сильний, що Ґмітрук зойкнув і змахнув рукою, втрачаючи рівновагу. Відсахнувся від скелі, наче двері на шарнірах. Ліва нога стояла на виступі, лівою рукою тримався за виступ, натомість праві кінцівки зависли над порожнечею. Удару важкого сталевого троса було достатньо, щоб не надто стабільна брила здригнулася і почала повільно відділятися від стіни.

Ґмітрук, який намагався втамувати млість, що підкочувала до горла, зрозумів, що діється. Маятниковим рухом йому вдалося повернутися до скелі і вхопитися за виступ пораненою правою рукою. Втім, ситуації це не поліпшило. Тепер він тримався за брилу завбільшки з пікап, яка ще недавно стояла вертикально, а зараз відхилилася від скелі уже на десять градусів. Униз сипалися дрібні скельні уламки, і Ґмітрук, не бажаючи піти вслід за ними, за два рухи дістався до лівого боку брили й перевалився через край. Перед собою тепер мав скельний блок, який падав і за який він тримався, праворуч — порожнечу, а ліворуч — скелю Каспрового, яка дедалі швидше віддалялася.

На вагання не мав часу. Зібрав усі залишки сили і стрибнув ліворуч, у бік скелі, що була на відстані вже понад два метри.

Не вдалося. Ковзнув кінчиками пальців по камінню, ламаючи нігті — гравітація потягла його вниз.

«Кінець», — подумав.

Але це не був кінець. Скеля в цьому місці була похилою, тож замість впасти на осип, врізався грудьми у скелю й почав сповзати наввипередки з валуном, який тієї самої миті полетів у прірву.

Якусь хвилю падали з однаковою швидкістю, Ґмітрук і валун, двоє суперників, після чого Анатоль зненацька зупинився на замшілому виступі, а брила від цього самого виступу відбилася і, вже не маючи іншої опори, крім повітря, помчала назустріч осипам. Анатоль побачив, як вона вдаряється об землю. Оглушливий гук кам’яного вибуху долетів до нього з незначним запізненням.

18

Януш Гауптманн і кондуктор Марцін стояли всередині розгойданого вагончика, обабіч, наче вуса, звисали два носійні троси канатної дороги. Враження було таке сюрреалістичне, що Марцін чув скрегіт у мозку. Кільканадцять років бачив у цьому місці троси, спрямовані вгору, до станції на Каспровому. Тепер бачив, як м’якою дугою вони спадали до землі, а їхні кінці досі світилися червоним, два діоди посеред скельного розвалища за сто метрів нижче.

— Чому ми не падаємо? — прохрипів Януш.

— Нас тримає тягловий трос.

— Що?

— Вагончики їдуть по двох нерухомих тросах, як по рейках. А їдуть тому, що є третій трос, який тягне вагончики вниз або вгору. Саме він тепер нас тримає.

— Втримає?

Марцін тільки глянув безпорадно. Звідки він міг знати?

19

Ґмітрук важко дихав, припавши до скелі. Від надміру адреналіну кожен м’яз був напружений, серце калатало, мов шалене, до горла підкочувалася хвиля жовчі, а перед очима літали білі й чорні метелики. «Тільки не зомлій, — шепотів собі, — якщо зомлієш, буде кінець».

За хвилину настільки заспокоївся, що міг оцінити свої ушкодження. Рана на руці мала жахливий вигляд і нестерпно боліла, але принаймні не стікала кров’ю, розжарена сталь запекла рану. Нігті були поламані, деякі потворно, але пальці вціліли. У лівому боці шпигало за кожним віддихом, мабуть, через потрощені ребра. Легенько поворушив ногами, перевіряючи, чи нічого не тріснуло під час удару об виступ. Праве коліно трохи смикало, але схоже було, що все функціонувало. Що ж, на пенсію він виходить гучно.

Повернув голову, щоб глянути на вагончики дороги. Один висів нормально, другий опав на кілька метрів, рештки тросів звисали з нього, як нитки з розпоротого светра. Мав триматися на третьому тросі, який приводив у рух канатну дорогу.

Не встиг замислитися над тим, чи витримає, коли з гори до нього долинув тужливий звук луску гітарної струни.

20

Не змогла вимовити й слова, на щастя Антоній залишався холоднокровним.

— Цей трос навряд чи витримає. Хутчіш, зробимо линву з одягу. Там тільки двоє, втягнемо їх сюди. Мерщій, мерщій!

Деякі пасажири одразу схаменулися й почали скидати куртки і зв’язувати їх за рукави. Йоанна стояла мов паралізована, тулила до себе молодшого сина й дивилася на вагончик, який іще хвилину тому висів на відстані витягнутої руки, а тепер — за кілька метрів нижче.

— Йолько! — Антоній називав її Йолькою. Бо ж була Йоасею з Олецька, такий собі шифр коханців. — Прокинься й гукни їм, що ми їх втягнемо! Нехай вилізуть на дах.

Отямилася, з подивом і гордістю зауважила, що її старший син стоїть у самій білизні, подаючи куртку і штани Антонію.

Прочинила кватирку, подмух холодного повітря допоміг їй зосередитися. Вдихнула повітря й наблизила губи до вікна, щоб крикнути, що вони надумали. Не встигла. Тієї миті, коли кондуктор з другого боку відчиняв вікно, усвідомлюючи, що від нього чогось хочуть, вагончик полетів униз.

Йоанна дивилась, як він падає — ідеально прямовисно, навіть величаво, щоб за кілька секунд ударитись об землю. Маса гака сплющила кабіну, як картонну коробочку, зминаючи пасажирів. Подумала, що вони, принаймні, не страждали.

21

«Ф’ю-ф’ю, ф’ю-ф’ю-ф’ю-фіть-фіть-фіть».

Ґмітрук з тяжким серцем увімкнув телефон.

— Діти? — прохрипів.

— Ні. На всіх носійних тросах є термічні прилади, два вже спрацювали, два чекають на сигнал. Ми помітили також камеру на стіні біля тросів, яка дивиться у твій бік.

— Має бути друга, яка контролює прилади.

— Так. Але ми її не знайшли.

Протягом миті по обидва боки слухавки панувала тиша.

— Ти казав, що в тебе є якась ідея. Бажано, щоб ти поквапився з її реалізацією.

— Слухаюсь.

Відключився, поклав телефон до кишені й розпочав сходження. Можливо, це була омана, але в нього склалося враження, що йде набагато, набагато швидше.

22

Антонію катастрофа підтяла крила. Він сів на підлозі в кутку вагончика подалі від сварливої істерії, що охопила пасажирів. Чоловіки кричали, жінки квилили, діти плакали. Ніхто не хотів умирати, ніхто не уявляв, що робити далі. Злість вихлюпнулася на безпорадного кондуктора канатної дороги.

— До курви всі воші! — про ґречність уже давно забули. — Ти ж допіру казав, що є якийсь аварійний візок, то нехай його пришлють і заберуть нас звідси. Або, курва, нехай підтягнуть вручну до найближчого стовпа, або пришлють гвинтокрил, або розкладуть внизу на землі спеціальний рятувальний надувний матрас, або ще щось. Люди, чому ви нічого не робите?!

— Я не знаю, не хочуть зі мною розмовляти, мені шкода, — кондуктор мов заведений плаксиво повторював одні й ті самі слова, сам не розумів, чому ніхто з ним не розмовляє і не дає жодних вказівок.

Йоанна присіла біля Антонія.

— Малий обпісявся. А стає дедалі холодніше…

Подивився на неї невидющим поглядом, кілька разів кліпнув, повернення до дійсності вартувало йому неабиякого зусилля.

— Стривай, зараз щось придумаємо. — Потер обличчя руками, глянув на заплаканого хлопця й підморгнув йому. — Роздягни його, надінемо на нього мої штани, підкотимо штанини, принаймні буде сухим.

— Ти впевнений?

— Так, впевнений, адже зараз вересень, а не середина зими. Моя гордість потерпить, виглядатиму як ідіот, але не більше.

Усміхнулася.

— Не перебільшуй, виглядатимеш сексі.

— На мені боксери у качкодзьоби.

— О’кей, скидатимешся на ідіота.

23

На щастя, останній відтинок був найпростіший. Не так сходження, як перехід дуже стрімкою долиною, всіяною камінням. Дійшов до рогу будівлі й притулився до гранітної скелі. Від перону його відділяло три рухи. Потрібно було вийти з-за скелі, вхопитися за алюмінієвий каркас і підтягнутися. Стільки ж часу відділяло його від того, щоб потрапити під приціл камери навіженого, який тримав палець на кнопці й кожної миті міг відправити шістдесят одну особу в небуття.

Знав, що не має права на помилку, й це певним чином додавало йому спокою. Дістав телефон і подзвонив.

— Камера на вагончику? — запитав.

— Так. Та сама система, спрямована на дах.

— Треба відвернути його увагу. Сконтактуйте з людьми з вагончика, нехай щось вигадають. Може, відчинять люк на даху, почнуть роззиратися, давати знаки на камери. Так, щоб протягом кількох секунд дивився тільки на них.

— Вистачить?

— Сподіваюся. Повідомте, коли почнете.

Відключився і став обмірковувати черговість рухів. Підтягтися й перескочити за скелю, стрибнути на перон, три кроки до драбини, чотири кроки вгору до тросів. Один погляд на прилад.

Почав заспокоювати дихання й готувати м’язи до операції. Довго дивився на отвір у долоні, на його обпалені краї. Треба було звикнути до його вигляду, щоб не відвертав уваги, коли поратиметься біля приладів.

«Ф’ю-ф’ю!» — одразу ввімкнув телефон.

— Вперед!

Глибоко зітхнув і вискочив з-за скелі, побоюючись, що побачить білий блиск, знак, що задум не вдався, і шістдесят одна особа попрощається з життям. Та нічого такого не сталося. Пробіг через перон, скочив на драбину й за мить уже стояв на вузенькому хідничку, який використовували для перевірки носійних і тяглових тросів. Чорні кільця із зарядом були керамічні, з них стирчали тоненькі антени, які мали отримувати сигнал детонації. Одразу висмикнув їх, хоча й знав, що це навряд чи допоможе.

Раніше думав про те, що терорист не міг мати достатньо часу для встановлення кілець. Їхні частини мали бути або закриті, або сполучені в якийсь інший простий і надійний спосіб. Настільки надійний, щоб не розпалися на початку реакції.

Побіжний огляд підтвердив його припущення. Половинки кільця були скручені грубим керамічним гвинтом із хрестоподібною головкою. Надійний спосіб, стійкі до високих температур керамічні елементи гарантували ефективність дії запалу.

Якби ще мав чим це відкрутити. Спробував нігтем, але марно. Дістав з кишені жменю дрібняків і виловив один грош. Він мінімально чіпляв шліц гвинта. Спробував відкрутити, тримаючи монету великим і вказівним пальцями правої руки, але понівечені м’язи відмовлялися слухатися — монета випорснула з-поміж пальців, відскочила від перону й полетіла у прірву.

24

Терпець йому уривався. Замовник мовчав. Було зрозуміло, що після катастрофи поляки запанікують, і треба буде або реагувати, або зникнути. Хотів, щоб це рішення прийняв замовник.

Оглядав перон, але все було нерухоме, як і досі.

Перемкнув камеру на вагончик і звів брови. Хоч тут щось діялося. Люк на даху вагончика здригнувся, потім відскочив, показуючи з’юрмлених усередині людей. Задерті обличчя дивилися в камеру телячим поглядом, властивим більшості представників людського роду. Смерть під час катастрофи була б напевне найважливішим моментом життя цих людей. Сім’ї давали б інтерв’ю, чорно-білі портрети з’явилися б у всіх газетах, зрештою прізвища були б викарбувані на якомусь мармуровому пам’ятнику, і люди приїздили б з усієї країни, щоб запалювати свічки й множити теорії змови. Кілька моментів відділяє їх від єдиного потенційного безсмертя, яке колись може бути їм дано.

25

На паніку часу не було. Знову дістав пригорщу дрібняків, які як на зло дрібними взагалі не були. Лише товсті п’яти- і двозлотівки, жодної одногрошівки.

Безпорадно роззирнувся. Він знав, що від моменту, коли терорист побачить його в камері, до миті, коли підірве заряд, спливе щонайбільше секунда.

26

Гурт людей під люком заворушився, приставив драбину, і на дах повільно піднявся молодик у самих трусах.

Гермод зітхнув і вирішив для себе, що ніколи вже не прийме замовлення від дивних країн Східної Європи. Хіба що мине кілька років, і вони стануть цивілізованими настільки, що будуть готові боротися з тероризмом.

Молодик невпевнено стояв на даху вагончика, вхопившись за гак, який з’єднував кабіну з тросами, і жестикулюючи в бік камери. Першої хвилини Гермод намагався зрозуміти, що там діється, але швидко вилаяв себе за те, що спостерігає дивний спектакль замість того, щоб зосередитись.

Перемкнув камеру. І побачив людину, яка поралася біля заряду.

Тієї ж миті задзвонив його телефон.

Замовник підтвердив.

27

Терміт горить за надзвичайно високої температури, але також потребує дуже високої для запалювання. Застосований у зарядах на Каспровому нанотерміт потребував нижчої температури, та все одно йшлося про сотні градусів, що за умови малих розмірів приладу є великим обмеженням. У цьому випадку радіосигнал приводив у дію електродетонатор, який єдиною іскрою запалював вузеньку смужку порошку магнезії, що горить за температури, достатньої, аби запалити терміт. Терміт, який згорів би великим яскравим полум’ям, але, вміщений у керамічну оболонку, пропалює трос і примушує сталь кипіти.

Здавалося б, те, що робив Анатоль Ґмітрук, абсолютно не мало сенсу в контексті кипіння сталі й однієї з найбурхливіших термічних реакцій, відомих хімікам. Вузенькою цівкою лив воду зі своєї альпіністської фляжки на чорне кільце. На перший погляд це мало стільки ж сенсу, скільки хлюпання водою зі склянки на палаючу стодолу — але тільки на перший погляд. Майор пригадав почуту мимохідь інформацію під час одного з натівських навчань: реакція терміту не відбудеться, якщо субстанція буде мокрою чи навіть вологою.

На жаль, він забув про інший факт: якщо до вже розпочатої реакції додати воду, станеться вибух.

Саме це й відбулося, коли надісланий із пивнички в Кузницях радіосигнал дійшов до детонатора.

В обох зарядах спалахнула іскра, сліпучо блиснула магнезія, запалюючи терміт. Потім один почав пропалювати сталевий трос, а другий вибухнув, розірвавши керамічну оболонку, пошкодивши носійний трос і жбурнувши Анатоля на підлогу перону, як ганчір’яну ляльку. Ґмітрук покотився до краю решітки, перетнув його і, вже падаючи донизу, схопився пораненою рукою за алюмінієвий бортик.

Біль пронизав усе тіло, йому здалося, що в долоні та передпліччі порвалися всі сухожилля й м’язи, але зміг утриматися.

Подумав, що це без сумніву найвидатніше досягнення в його дотеперішній альпіністській кар’єрі. Схопився за бортик другою рукою саме тієї миті, коли охоплений полум’ям носійний трос під своїм двадцятивосьмитонним тягарем упав, полетів униз, труснувши пероном і мало не скинувши Анатоля у прірву, після чого понісся у бік осипів, як і раніше, човгаючи по скелі й тягнучи за собою обрубок, який прискав навколо краплями сталі, що кипить за температури чотири тисячі градусів і здатна пропалити людське тіло так, як запальничка пропалює сигарету.

За мить, яка, здавалося, тривала роки, Ґмітрук наважився розплющити очі. Передусім подивився в бік гір — вагончик висів там, де й раніше. Потім глянув на троси. Один зник. Другий висів на своєму місці, хоча був пошкоджений і досі жеврів червоним у місці, де вибухнув терміт. Частина сплетіння стирчала в цьому місці на всі боки. На його очах стрельнуло кілька чергових дротів, з яких був сплетений трос. Хрясь, хрясь, дзеньк! — ніби дитина грала на розстроєній гітарі.

Стогнучи від болю, підтягнув зранене тіло й насилу видерся назад на решітку перону.

«Не марудься, роби щось!» — крикнув подумки. У нього було щонайбільше кількадесят секунд, аби щось зробити, до моменту, коли вагончик зірветься у прірву з усіма пасажирами.

Глянув на трос, глянув на вагончик. І метнувся до машинного відділення.

— Тягніть його в інший бік! — підскочив до враженого машиніста канатної дороги. — Мерщій тягніть униз!

Вусатий чолов’яга років п’ятдесяти дивився на нього спантеличено.

— Донизу, курво, бо всі загинуть!

Машиніст отямився, повернув ключик і підняв відповідний важіль; електродвигун рушив із виском, тягловий трос задрижав і почав висуватися зі стіни.

Від вібрації й руху сплетіння єдиного троса, на якому трималося життя шістдесяти однієї особи, почали рватися швидше.

«Хрясь, хрясь, дзеньк».

28

Антоній не мав уявлення, що сталося. Він стояв на даху вагончика і гримасував до малої камери, як категорично наказав таємничий військовий, що несподівано зателефонував до кондуктора. Мав надію, що боксерки з качкодзьобами допоможуть привернути увагу того, кого треба.

Він жестикулював у бік об’єктива, коли почув крики, що долинали з центру кабіни. Озирнувся і помітив біле полум’я, яке вирувало на гірській станції канатної дороги. Це була майже та мить, коли життя пролетіло в нього перед очима, бо знав, що це полум’я означало раніше для двох чоловіків у вагончику, який тепер був шматком понівеченої бляхи. Майже, бо відповідна мить настала за дві секунди, коли луснув один із тросів. Вагончик зненацька загойдався, і Антоній не полетів униз тільки тому, що притулився до гака, який з’єднував кабіну з тросами. Втім, коли зірваний трос долетів до землі, його тягар так різко шарпнув вагончиком, що Антоній не зміг утриматись, із криком звалився на дах і покотився до його краю. В останню мить йому вдалося схопитися за приварене до даху металеве вухо. Так і завис ногами в повітрі, ялозячи боксерками по шибці, за якою лементували пасажири.

А потім вагончик повільно рушив на одному тросі в бік Мисленіцьких Турнів і всі закричали від радості, бо з кожною секундою наближалися до порятунку. Крім Антонія, який відчував, як у нього слабнуть руки. І коли подумав, що не зможе вилізти нагору, двері вагончика розсунулися і кілька пар рук — серед них руки його коханки і двох її дітей, які раптом видалися йому цілком симпатичними, — затягли його всередину.

Подумав, що безглуздо було б прожити таку кінематографічну мить тільки для того, щоб секундою пізніше загинути в катастрофі.

На другому плані кондуктор розмовляв по мобільному телефону, а люди дивилися на підпори, що наближалися, так, ніби силою колективної волі могли переправити туди вагончик.

29

«Хрясь, хрясь, дзеньк, дзеньк», — сплетіння троса лускали щоразу швидше, із сорока чотирьох міліметрів залишилося не більше двадцяти.

— Коли крикну, — Анатоль звернувся до вусатого машиніста, ні на мить не відриваючи погляду від троса, — вимкни двигун, а кондуктор нехай увімкне гальма. Тільки коли крикну, чекай, чекай…

«Хрясь, хрусь», — два сплетіння стрельнули одне за одним так швидко, що звук злився водно. Потім лускання припинилось, і всім на якусь мить здалося, що трос усе-таки витримає. Однак він затріщав, остаточно зірвався і полетів геть.

— Зараз! — гукнув Анатоль.

30

Кондуктор у вагончику почув вигук Анатоля ще до того, як команду повторив машиніст. Швидко натиснув кнопку, зафіксувавши гальмівні колодки на обох тросах. Від підпори їх відділяло близько п’яти метрів.

— Тримайтесь! — крикнув і заплющив очі.

Спершу ніхто з пасажирів не помітив, що щось не так. Якусь частку миті думали, що їм це примарилося, протягом наступної почувались, як у ліфті, що їде вниз, а потім зрозуміли, що падають, і почали істерично кричати, чекаючи удару й очевидної смерті.

31

Анатоль дивився, як вагончик удалині починає падати вниз, і міцно стиснув кулаки. Подумав, що після того всього, що він сьогодні пережив, було б явно несправедливо, якби ця історія не мала щасливого завершення.

Марно було сподіватися, що наповнений людьми вагончик зупиниться, як попередній, зависнувши на тонкому тягловому тросі. Він стрельнув ураз, як резинка від трусів, анітрохи не запобігаючи катастрофі.

Вагончик падав, набираючи швидкості, але, на противагу своєму братові-близнюку, не долетів до землі, оскільки був досить близько від підпори. Летів, припнутий гальмами до двох тросів, які з одного боку лежали на осипах, але з другого досі були прикріплені до спеціальних барабанів станції на Мисленіцьких Турнях. Упав на кілька метрів, які відділяли його від підпори. Троси вирівнялись, напружились, і вагончик перетворився на великий маятник, завішений на коліщатах підпори.

Конструкція не була розрахована на таке навантаження. Коли вагончик розгойдувався в обидва боки, на всі гори було чути, як деформуються металеві елементи. Підпора гнулася, наче пластилінова, троси позлітали з усіх можливих коліщат і напрямних, у багатьох місцях тримаючись на чесному слові. Маятниковий рух вагончика уповільнювався, нарешті під згасаючі звуки ураженого металу кабіна зупинилась.

32

Якусь мить усі боялись навіть дихнути.

Антоній усе ще лежав у смішних трусах на бляшаній підлозі. І тоді як інші, вбрані у флісові й водонепроникні штані, могли вдавати із себе сміливців, він не міг приховати, що банально обісцявся зі страху.

Йоася завмерла з хлопцями, що судомно притулилися до неї з обох боків, мала вигляд, як на переможному знімку у World Press Photo.

Решта перебувала в позах, які свідчили, що помираємо ми, можливо, завжди самотніми, але рідко коли на самоті. Закохані й друзі стали одним організмом, батьки пригортали до себе дітей, незнайомі люди трималися за руки. Єдиним, хто стояв окремо, був кондуктор і, може, саме тому він перший зреагував.

Повернув ключик на приборній панелі, підійшов до дверей і розсунув їх навстіж. Сів на порозі й зіскочив на поросле гірськими соснами пологе узбіччя, що знаходилося двома метрами нижче. Поглянув навколо, обернувся й витягнув руки, щоб допомогти пасажирам виходити.

Лише тоді почали радісно кричати.

Розділ другий

Варшава

1

Є такий тип жінок, до яких чоловіки ніколи не підходять у барах, щоб пофліртувати, почастувати випивкою і знайти собі компанію на вечір. Навіть якщо ці жінки в туфлях на шпильках і в декольтованих червоних сукнях, а алкоголь настільки притупив самокритичність чоловіків, що з будь-якою іншою почувалися б гарними, дотепними, мужніми й красномовними, — а все одно не підійдуть. Так само як учень середньої школи безцеремонно не зіпреться на стіл вчительки й не кине: «Як у тебе минув учорашній вечір, моя королево?» Таких речей просто не роблять.

Докторка Зоф’я Лоренц була однією з таких жінок. Ніхто не звертався до неї «Зосенько» чи навіть «пані Зоею», бо «пані докторко» просто пасувало їй якнайкраще. Здалеку нічого особливого: мініатюрна білявка зі звичайною фігурою, округлим личком і золотистим волоссям, підстриженим «під пажа» — середньоєвропейський стандарт. Зблизька дивували її темні, як у азіатів, очі, зіниці та райдужки зливались у дві чорні цятки, тож неможливо було збагнути, дивиться вона зі співчуттям, докором чи осудом. А після короткої розмови виявлялося, що докторка Лоренц є особа запальна, непоступлива, саркастична й не здатна до компромісів. Усе разом примушувало в її присутності стежити за мовою, уникати сексуальних жартів і не ототожнювати її з жінкою, що з блаженною усмішкою смажить яєчню недільного ранку, крутячись у куцому халатику по залитій сонцем кухні.

У віці тридцяти чотирьох років докторка Зоф’я Лоренц була самотньою, бездітною й відносно щасливою жінкою, яка навчилася інвестувати енергію лише в ті активи, що їх вважала корисними. Іноземні мови, наукова робота, кінний спорт, лижі та біг на середні дистанції — бігала марафони, але відчула, що через це фігура втрачає жіночність. Десять років тому молоденькою випускницею Інституту міжнародного права й історії мистецтва потрапила до Відділу в справах повернення втрачених предметів культури Міністерства закордонних справ. Зараз керувала невеликим — бо одноособовим — відділом, що займався пошуком і виявленням спадщини, втраченої Річчю Посполитою в різні періоди її історії.

Польські посли відгукувалися про неї з повагою і захватом, директори музеїв обожнювали її, колекціонери про всяк випадок підлещувалися, а власники аукціонних домів, разом із найвідомішими антикварами Європи, що постійно балансували на межі закону, скуповуючи крадене, мали на неї зуб.

Вона належала до незамінних державних чиновників середньої ланки й чудово усвідомлювала, що свою функцію може виконувати, поки має на те бажання, спостерігаючи, як на другому поверсі модерного будинку, що на алеї Шуха, на мідних табличках регулярно змінюються прізвища міністрів і віце-міністрів. Вони знали, що не можуть зачепити особу, завдяки якій до польських музеїв повертаються безцінні твори мистецтва, й не заступали їй дорогу, а вона навзамін дозволяла сфотографуватися час від часу зі знайденим Геримським[8] або Вичулковським[9] у момент передачі їх зворушеному директорові одного з музеїв.

Убрана в спідницю й чорний жакет по фігурі, цокала підборами чобіт, ідучи коридором міністерства разом із нинішнім міністром. Вважала його непоганим політиком, досить далеким від набожно-патріотичного духу, що багато років задавав тон польській міжнародній політиці. По-своєму навіть поважала його — за харизму й політичну активність.

— Я хотіла б знати, в якій справі нас викликано. Марную час, коли не готова.

— Пані докторко, прем’єр особисто зателефонував і просив, щоб ми негайно завітали до його канцелярії. Такі накази зазвичай не обговорюються.

Глянула на нього, не уповільнюючи ходи. Із розумінням, співчуттям чи жалем — не знав, важко було щось прочитати в її холерних чорних очах.

— Прем’єр, напевно, має сказати щось важливе й конкретне. — Начальник марно силкувався щось пояснити.

— Це честь для мене.

Міністр ніколи не знав, коли докторка Зоф’я Лоренц жартує, а коли ні, й не міг визначитися, що його більше скомпрометує: мовчання, яке могло свідчити про те, що він не зрозумів жарту, чи регіт, який би вказував на те, що він не оцінив серйозності сказаного. Про всяк випадок обрав мовчання.

Проминули гардероб, одягли пальта й вийшли на алею Шуха. Зима цього року прийшла раніше, ще не настав грудень, а у Варшаві сніжило протягом цілого тижня. Так було в усій Європі, науковці на телебаченні аж зі шкури пнулися, щоб довести, що це один із наслідків потепління клімату.

За п’ять хвилин минали ворота в будівлі канцелярії Голови Ради міністрів, а ще за десять хвилин докторка Зоф’я сиділа в секретаріаті прем’єра і підписувала заяву, у якій засвідчувала, що вона усвідомлює факт, що розмова торкатиметься закритої інформації під грифом «цілком таємно» і за розголошення якої їй загрожує до восьми років ув’язнення.

— Прем’єр чекає на вас у «кубику», — повідомила секретарка, перевіривши документи.

Лоренц раніше чула про «кубик» — так на міністерському жаргоні називали спеціальну звукоізольовану кімнату для таємних нарад, облаштовану кілька років тому. У товаристві офіцера Бюро охорони уряду піднялися на другий поверх і зупинилися посередині коридора перед якимись дверима. Табличка повідомляла, що це вхід до «Конференц-зали 4.15». За дверима замість конференц-зали був невеликий прохід, у якому Зоф’я Лоренц мала пройти перевірку на металодетекторі й процедуру обшуку, а також залишити в шафці, яка нагадувала маленьку камеру схову, все, що не було вбранням: сумочку, телефон, ключі, гроші, прикраси. Крім позірного холоду, відчувала наростаюче збудження, їй передавався настрій таємниці, секретної зустрічі на найвищих щаблях влади. На жаль, попросили зняти й чоботи, через що відчула себе низькою, оголеною і роздратованою.

— Прем’єр теж сидить у шкарпетках? — запитала вона молодого офіцера охорони.

Той лише знизав плечима і натиснув кнопку, відчиняючи чергові двері.

Зайшли до наступного приміщення. Докторка Лоренц з цікавістю роззирнулася. Це була простора зала площею сто п’ятдесят чи двісті метрів, абсолютно порожня.

Стіни, підлога й стеля були вкриті матеріалом на кшталт сніжно-білого лінолеуму, площини плавно переходили одна в одну без виражених стиків і кутів, у стелі було заглиблено численні люмінесцентні лампи.

Навіть шпильку приховати тут було б неможливо.

Посеред зали стояв знаменитий «кубик» — прозоре приміщення з грубого штучного матеріалу, зі стінами десь у п’ять метрів у довжину, в якому за столом, ніби клони, сиділи троє чоловіків у однакових костюмах. Тільки прем’єр був у черевиках.

Крім прем’єра, у «кубику» сиділи міністр культури і якийсь незнайомий їй чоловік. Кивнула головою на знак привітання і зайняла одне з вільних місць якнайдалі від міністра культури, якого вважала шкідливим телепнем. Від призначення, під час якого щиро зізнався, що хотів би очолити відомство оборони, але як немає того, що до вподоби, то що ж, буде важко; відтоді було тільки гірше.

Прем’єр зачекав, поки колір лампочки, встановленої посеред конференційного столу, зміниться з червоного на зелений — знак, що ввімкнено всі звукоізоляційні пристрої — і звернувся одразу до неї:

— Пані докторко, ви здогадуєтеся, в якій справі ми зустрічаємося?

— Очевидно, у справі фонду, за який я борюся від початку моєї каденції.

Її шеф поруч застогнав.

— Фонду? — Прем’єр був явно здивований.

— Фінансового фонду з внесків від антикварів та аукціонних домів, що дозволили б нам фінансувати пошуки втрачених творів мистецтва, а потім оплачувати послуги найкращих правників, щоб повертати їх Речі Посполитій.

Прем’єр дивився на неї з усмішкою політика, який усе розуміє і з усім погоджується.

— Отже… — почав він.

— Отже, ви навіть не знаєте, про що я кажу. Правда, пане прем’єре?

— Річ у тім, що це не є темою нашої розмови, — втрутився міністр культури. — До того ж, ми і без фонду чудово даємо собі раду. Безцінні твори повертаються до країни.

Подумала, що порахує від п’яти до одного й лише потім озветься, але вибухнула вже на трьох.

— Якщо ви не можете не шкодити, то хоча б помовчте. Держава не повинна вести переговори з терористами й платити злодіям, щоб повернути свою власність. Ваша діяльність призвела до того, що місяці праці пішли намарне. Я вважаю, що пан прем’єр має знати про це.

Прем’єр подивився на решту співрозмовників, ніби чекаючи, що хтось йому пояснить, про що йдеться. Допоміг міністр закордонних справ:

— Докторка Лоренц має на увазі, що ми повинні повертати знайдені твори юридичним шляхом, через визнання нашого права власності, таким чином, кожен виграний процес полегшує повернення наступного твору. Наслідком виплат антикварам чи власникам є те, що в світ іде сигнал: Польща платить. То чого хтось має погоджуватися на переговори?

Міністр культури безпорадно розвів руками.

— Але чи це моя провина, що якась приватна фірма хоче передати трохи своїх бабок на державну спадщину?

— Ви називаєте «Орлен»[10] і PZU[11] приватними фірмами? — невинно запитала Лоренц.

— Та годі вже, годі, не присікуйтеся одразу до слів.

Чоловік, який досі мовчав, досить промовисто вказав поглядом на прем’єра, і міністр культури припинив дискусію.

— Шановні, перепрошую, але питання про те, яку процедуру використовувати під час повернення наших утрачених скарбів, ми вирішуватимемо іншим разом залежно від компетенції міністерств. А зараз перейдемо до скарбу номер один. — Прем’єр глянув на Лоренц, аби побачити, яке враження це на неї справило.

Навіть не змигнула.

— Пані докторко, прошу познайомитися з генералом Марком Ґаґатеком, шефом Агентства розвідки. Пане генерале, докторка Зоф’я Лоренц керує відділом у справах реституції[12] творів мистецтв у МЗС.

Зоф’я з поваги до найвищої влади проковтнула коментар, що «відділ» був за інших урядів, а нині це одноособова комірчина, і ледь кивнула генералові. Він не скидався ані на генерала, ані на військового, доглянутий п’ятдесятилітній чоловік, від якого віяло духом приватної фірми, спортзалу, сквошу та автомобіля за півмільйона.

— Пані Зоею, — почав з приємною усмішкою генерал Ґаґатек.

— Докторко Лоренц, — виправила вона.

— Докторко Лоренц, — провадив далі генерал уже без усмішки. — Який, на вашу думку, найважливіший утрачений нами твір мистецтва?

Знизала плечима.

— У Польщі ми завжди мали загалом тільки дві картини. Звісно, якщо дивитися з перспективи світового мистецтва, йдеться не про сентиментальну вартість з народної точки зору, про цей суцільний дзенькіт зброї та засапаних коней. Обидві картини завжди висіли поряд у Кракові. «Пані з горностаєм» Леонардо да Вінчі й досі там висить, а від «Портрета Юнака» залишилася сама рама. Це загалом найважливіша й найдорогоцінніша серед коли-небудь розшукуваних картин. Я не побоялася б назвати її чоловічою версією «Мони Лізи».

— Яка її вартість? — міністр культури доводив, що, окрім відомства оборони, міг опинитися й у Міністерстві фінансів.

— Вона безцінна і може бути продана лише на чорному ринку, але, судячи з інших транзакцій, можна припускати, що коштує від ста мільйонів доларів і вище. А тепер я хотіла б знати, навіщо ви мене викликали до цієї скляної домовини.

Ґаґатек мовчки подав їй течку з документами. Відкрила, всередині було кільканадцять знімків формату А4. Переглянула їх і розклала на столі. На всіх був чудово відомий їй з репродукцій портрет. Юнак з ніжними жіночними рисами дивився на глядача так само, як Мона Ліза зі стін Лувру. Голова повернута на три чверті, чорні зіниці втупились у глядача, легка усмішка блукає на устах. День, мабуть, був холодний, хлопець накинув на білу сорочку коричневе хутро, неслухняні чорні кучері, які вільно спадали аж до ключиць, накрив шапкою.

Зоф’я Лоренц дивилася в чорні очі ренесансного молодика, портрет якого написав Рафаель, і боролася з емоціями. Знала всі довоєнні фотографії цієї картини. Серед них декілька кольорових. Знала всі деталі, від витонченого рисунка нігтів до веж містечка, яке ген далеко за вікном притулилося під невисокими пагорбами. Знала цю бешкетну усмішку, якою він, здавалося, промовляв: «Ніколи мене не знайдете», і яка — хоч нікому ніколи в цьому не зізнавалася — була викликом, що йому віддала перевагу перед усіма іншими можливостями кар’єри. Могла стати експертом в аукціонному домі на заході, могла працювати комерсанткою у сфері продажу творів мистецтва, могла консультувати заможних світу цього під час купівель та інвестицій, могла зараз гріти свій задок на власній яхті, пришвартованій біля Генуї, замість того, щоб переживати з приводу останнього перед квітнем сонячного дня. Могла, однак завжди, коли її обсідали сумніви, дивилася на цю бешкетну усмішку на заставці свого комп’ютера, й думала: «Я знайду тебе, негіднику!»

Єдиний випадок у житті докторки Лоренц, коли вона дозволяла собі вжити таке ординарне слово.

У неї було багато причин, щоб знайти «негідника». Більше, ніж хотіла б.

Ті знімки, на які дивилася зараз, без сумніву, були сучасними. По-перше, знала всі архівні. По-друге, хоча ці знімки й були дещо нечіткі, зроблені наче з-під поли, але їхня якість не викликала сумніву, що зроблені вони нещодавно. По-третє, на одному із знімків з загальним планом «Портрет Юнака» висів на стіні поряд з великим телевізором LCD.

— Є якісь запитання? — Прем’єр не міг витримати її мовчання, видно, всі очікували жіночої емоційної реакції з вигуками й непритомністю.

— Два. Їх перевірили?

— У двох різних криміналістичних лабораторіях, — відповів Ґаґатек. — Експерти погодилися, що це знімки тієї самої картини, яку фотографували перед війною. Немає жодних варіантів, що це копія. Це одна й та сама картина.

Лоренц затарабанила нігтями по стільниці з дешевої меблевої дошки.

— А друге? — Прем’єр знову не витримав.

— Що за дурноголове створіння повісило Рафаеля біля телевізора?

Прем’єр зітхнув і відкинувся у кріслі. Решта дивилися на нього з очікуванням.

— І тут доходимо до суті нашої зустрічі. Нам, тобто Речі Посполитій, вдалося дістати інформацію, що картина не була знищена під час війни й що вона перебуває у приватних руках. Нам вдалося, як ви бачите, підтвердити існування картини. Іншими словами, ми знаємо, що вона є, і знаємо, де вона. І на сто відсотків знаємо, що немає жодного шансу повернути її в легальний спосіб. Якщо зробимо найменший рух у цьому напрямку, Рафаель цього разу зникне капітально, ще до того, як факс із нашим листом закінчить рухатись телефонним кабелем.

— Ну гаразд. Але в кого він? Де його тримають?

Прем’єр нахилився в її бік.

— Шановна пані докторко, прошу мене уважно вислухати, бо я зроблю вам пропозицію, на яку не можна не погодитися. Ви можете скільки завгодно палити мене поглядом, але я знаю, яка у вас заставка на комп’ютері. Я знаю історію вашої родини. І знаю, чого зі своїми здібностями ви й далі сидите в тій комірчині. А ви напевне знаєте, що для нас означало б перед виборами сфотографуватися в Музеї Чарторийських у Кракові разом з віднайденим скарбом. Ну і є, звичайно, близький нашому серцю національний інтерес, усміхнені польські діти на екскурсії в музеї і так далі.

Зоф’я звела брову. Цікаво.

— Я казав, що немає можливості повернути його легально. Але польська держава охоче допоможе вам настільки, наскільки зможе, щоб знайти його, ну, так, просто.

— Нелегально?

— Скажімо, так.

— Маю стати злодійкою?

— Ну навіщо одразу так. Ми теж іноді мусимо щось знайти або повернути, ну, так просто, зазираючи заради доброго діла до кишені платника податків. І ніхто не називає нас злодіями.

Зоф’я з кам’яним обличчям витримала погляд прем’єра, міркуючи, що не вибухнути зараз сміхом — це найбільший виклик у її професійній кар’єрі.

— Ви станете почесною пошукачкою, пошукателькою… — прем’єр глянув на міністра культури. — Як правильно сказати?

— Уявлення не маю.

— У будь-якому разі ви знайдете для вітчизни те, що повинно бути на батьківщині. Визволите останнього в’язня Другої світової війни й повернете його додому.

Лоренц мовчала.

— А якщо мені не вдасться? — запитала врешті.

— Рафаель для нас важливий, ви для нас архіважлива, але інтереси держави понад усе.

— Тобто успіх буде спільним, а поразка — моєю.

Прем’єр скривився.

— Можна й так сформулювати, якщо вам подобаються неделікатні вислови.

Сиділа нерухомо, нервово потираючи ногу об ногу й намагаючись прогнати набридливу думку, що без високих підборів її литки завжди здаються товстими.

На щастя, на білому просторі навколо звукоізольованого «кубика» не було нікого, хто міг би це помітити.

— Де це?

— Так чи ні? Я мушу почути чітку відповідь.

Хвилину зволікала, щоб потішитися виразом облич усіх чоловіків, які втупили у неї погляди. Це був свого роду еротичний досвід. Знали, що вона єдина, хто може повернути Рафаеля. І вочевидь вирішували, чи змагаються в ній тепер патріотка й гаряча прихильниця мистецтва з ґречною дівчинкою, яка не діє поза законом. Тимчасом вона не вагалася. Місце ґречних дівчаток у романах для вихованок пансіонів, а місце Рафаеля — у Кракові, не біля якогось там телевізора. Крім того, мусила подивитися йому в очі. Нехай знає, хто його знайшов і повернув додому.

— Так. Де він?

— У союзника, — відповів прем’єр. — Генерал Ґаґатек ознайомить вас з усіма подробицями, представить також команду, з якою працюватимете.

Зрозуміла, що деяка інформація призначена тільки для неї, навіть її безпосередній начальник, не кажучи вже про телепня від культури, щойно випали з кола втаємничених.

— Про команду мушу подумати.

— Не мусите, — миттю відповів Ґаґатек. — Усіх відібрано, чекали лише на ваше рішення, щоб їх зібрати. Тут немає місця для випадкових осіб.

Помітив небезпечну зміну у виразі її обличчя, і, перш ніж встигла щось сказати, додав:

— Віднині всі остаточні рішення ухвалюєте ви. Ми розуміємо, що стовідсоткова відповідальність має означати стовідсоткову свободу. Ми почали діяти, бо не маємо часу на багатомісячне приготування і переконані, що вистачить і тіні натяку на витік інформації, щоб картина зникла.

Якусь мить змагалася поглядом з Ґаґатеком, потім глянула на прем’єра. Голова Ради міністрів терпіти не міг паузи — секунда тиші, і він починав соватись і тарабанити пальцями по столу.

Тимчасом їй були потрібні кілька секунд.

Кілька секунд, аби заплющити очі й пригадати сцену з дитинства. Любила думати, що це її перший спогад, але зі спогадами буває по-різному. Ми ніколи не знаємо, чи насправді щось пам’ятаємо, чи вважаємо родинним спогадом стільки разів почуту родинну оповідь. У цьому спомині чотирирічна чорноока дівчинка з волоссям, зібраним у два хвостики, тримає за руку свого дідуся — це для нього непросто, бо другою рукою він спирається на ціпок і йому важко втримати рівновагу — й дивиться на порожні рами, що висять у музеї. Дідусь питає, чи знає вона, чому в рамах немає картин, і вона відповідає з непохитною певністю дошкільнятка: «Бо кожен може намалювати, тільки треба мати крейду».

Потім багато років за родинним столом усі невтомно переказували кумедну історію, як Зося хотіла крейдою намалювати Рафаеля.

Ну от, будь ласка, збулася її дитяча мрія, прем’єр якраз вкладає їй крейду в руку й каже: «Ось, дитинко, намалюй». Питання в тому, чого він їй не каже. Відставка? Ув’язнення? Небезпека? Смерть? Що їй загрожує в цій-авантюрі?

— Стовідсоткова свобода? — запитала безпосередньо у прем’єра.

— І відповідальність. Правильно. І ще блискавична швидкість, хотілося б сфотографуватися з Рафаельком на Різдво.

До свят залишалося кілька тижнів.

— То хто у мене в команді? — запитала.

Ґаґатек назвав три прізвища, з кожним наступним її чорні очі ставали чимраз більші.

— Це скидається на якийсь невдалий жарт, — насилу вимовила вона, не в змозі приховати емоції.

2

Берлінерштрассе нагадувала йому Вроцлав. Широка вулиця обсаджена деревами, обабіч кам’яниці, побудовані на зламі дев’ятнадцятого й двадцятого століття, іноді вілли з садками, іноді повоєнні блоки, прості й функціональні. Він був на півдорозі від центру Берліна до Потсдама, і, якщо вірити навігатору, від мети подорожі його відділяло вже не більше кількох сотень метрів.

Коли зупинився на світлофорі, роззирнувся. Кам’яниця по правий бік, з величезними лоджіями на трохи скошеному фасаді, виглядала так само, як будинок його батьків у Вроцлаві. До такої міри, що на якусь частку секунди намагався зрозуміти, що сталося і чому в кутку лоджії не стоїть червоний чохол, у якому батько тримав лижі. Мусив хвилину дивитися на пекарню на першому поверсі й велику жовту вивіску «Backerei Konditorei Strauch», щоб думки повернулись у звичне русло.

Позаду хтось посигналив. По-німецькому, делікатно, звучало це як: «Вибачте, шановний, але ви, мабуть, не помітили зміни світла», а не як польське: «їдь, мудило, бо зараз до тебе вийду». Рушив, вистромивши у вікно руку на знак вибачення.

— Гарна околиця, — зауважив чоловік, що сидів на пасажирському сидінні.

— Пристойний Західний Берлін, жодних лівацьких кав’ярень, гей-клубів і яток із кебабами. Пенсіонери в піджаках вигулюють собак, така атмосфера Зелендорф — це як в Біскупін у Вроцлаві.

— Я з Варшави.

— Як Офіцерський Жолібож.

— Ага, розумію. Далеко ще?

— Два квартали.

Минули заправку й перехрестя, за яким Берлінерштрассе стала Потсдамерштрассе. Знаючи німців, напевно саме на це місце припадала вирахувана до метра половина відстані між двома містами. Ще трохи проїхав вглиб району і, проминувши казково всипаний снігом парк, повернув на бруківку Кверштрассе. Пасажир скривився на вигляд бруківки й розчулено погладив панель автомобіля.

Не прокоментував, бо звик до того, що його автомобіль збуджував неабиякі емоції в усіх, окрім нього самого. Їхав повільно. Під двадцять четвертим номером була розкішна вілла на кшталт тих, що їх у Польщі можна знайти в найкращих місцях Сопота, Ґданська чи Вроцлава. Триярусний будинок з темно-червоної цегли з пофарбованими у білий колір елементами оздоблення: одвірками, напівкруглими рамами вікон, рустовкою і бордюрами. А також еркерами, що асоціювалися з восьмикутними вежами в середньовічних замках. Гарна міщанська архітектура, можливо, трохи занадто декоративна.

Кароль Бознанський вимкнув двигун, вийшов з автомобіля, поправив манжети сорочки й застібнув верхній ґудзик піджака.

Був готовий до бою.

З

Професор Даґоберт Фрей почув гостей задовго до того, як побачив автомобіль, що паркувався під казково білим о цій порі каштаном, який ріс на самісінькій межі його саду. Заздалегідь навів довідки про молодого польського торговця творами мистецтва. Дехто згадував про його дивацьке авто. Як висловився кузен Стефен з Дортмунда, «цей навіжений поляк їздить найнавіженішим у світі спортивним автомобілем». Отож, крутячись по кухні в очікуванні гостя, Фрей непомітно припав до фіранки, тільки-но почув звук двигуна. Чекав на те, що під’їжджало з боку Фішергутенштрассе, слухаючи низький звук, який нагадував гул танка, що проїжджає забитим ватою тунелем. Ніби гуркіт низьких обертів був притишений, ніби елегантно прихований, але водночас настільки виразний, що дрижали кришталеві келишки.

Нарешті авто виринуло з-за сусідньої вілли і припаркувалося перед хвірткою Даґоберта Фрея. Господар насупив брови, оскільки сподівався побачити якогось монстра завбільшки з кам’яницю або спортивний болід, який би ледве виднівся над бордюром. Тимчасом автомобіль був схожий на японський комбі, і то швидше старої моделі, оскільки мав великий і довгий капот, з-під якого долинало глухе металічне клекотання, трохи ніби ображене, що не може перетворитися на ревіння. Блискуче сріблясте лакове покриття на тлі засніженого Берліна нагадувало пародію на Казимира Малевича — замість білого на білому срібне на срібному.

З боку водія вийшов високий чоловік, здалеку було видно тільки чорне волосся й темно-сірий костюм. З боку пасажира — огрядний чоловік із залисинами у чорному піджаку.

Професор пригладив сиве волосся, поправив кашеміровий шалик і застібнув верхній ґудзик піджака.

Був готовий до бою.

4

Не встиг подзвонити, як Фрей відчинив двері. Пишномовно привітав антиквара словами, що їх завчив напередодні в готелі. Німецька Кароля була майже бездоганна, але для нього було важливо не стільки не помилитися під час привітання, скільки намагатися говорити «високою німецькою», щоб від його мови не тхнуло еміграцією, а пахло повагою до німецької цивілізації. Ще в дверях відрекомендував свого товариша Єжи Маєвського з адміністрації ПКН «Орлен».

Фрей запросив їх до будинку. Звиклі до помешкань колекціонерів, очі Кароля відмічали всі характерні деталі. Дві камери зовнішнього спостереження, броньовані двері, покажчики руху в передпокої й невелика камера в кутку, пульт сигналізації. Йому було цікаво, що висіло в коридорі, зазвичай саме коридор у домівках любителів мистецтва є візитівкою господаря. Така собі інформація: не тримаю тут жодних скарбів, але це мій стиль і вхід до мого королівства, розшифруй це правильно.

Ніхто з представників антикварної галузі не знав, що у варшавському помешканні Кароля стояв наповнений трилерами стелаж із фанери і висіло кілька любительських знімків з єдиної відпустки, яку провів із жінкою, яка тоді видавалася йому дуже важливою. Через те ніколи нікого не запрошував до себе, і це, звісно ж, обросло легендою по всій Європі. Одного разу трапилося так, що хтось, не уявляючи, з ким розмовляє, розповів йому, що буцімто у Варшаві є один молодий арт-дилер, який має японські мініатюри з такими неподобствами, яких навіть в інтернеті не побачиш. Що ж, з іншого боку, добра легенда — це вигідна річ.

У коридорі Даґоберта Фрея трохи скривився. Або професор має поганий смак, або пожертвував своїм смаком заради клієнтів, роблячи ставку на найбільш ходовий товар. Такі картини Кароль називав «гітлерами», оскільки вони чудово пасували до міщанського смаку фюрера. Реалістичне, навіть натуралістичне малярство XIX і початку XX століть, краєвиди або оголена натура, без релігійної тематики. Має гарний вигляд у вітальнях таких вілл, як оця, коли вечорами на лискучому лаковому покритті бігають відблиски вогню з каміна. Для професіонала коридор був своєрідним тестом, тому зупинився біля єдиної вартісної речі: графіки Каспара-Давида Фридриха[13], якого, щоправда, Адольф цінував, але, скоріше за все, не звернув би уваги на таку збляклу графіку. Самотній мандрівник з підзорною трубою сидів на дюні і вдивлявся в море, за спиною в нього були білі скелі. Дуже романтично, як зазвичай у Фридриха, але так делікатно, що все видавалося ледве вималюваним у серпанку, надзвичайно поетично, як на цього чудового, але все ж таки точного художника. Наскільки пам’ятав, графіку було придбано торік на аукціоні «Крістіз» більше ніж за триста тисяч фунтів. Здогадувався, що вона поїхала до Німеччини, але не сподівався побачити її саме тут.

— Вітаю, чудове надбання, — сказав. — Залишиться в колекції?

Німець злегка посміхнувся.

— Хотів би, та боюся, це не для мене. Трохи потішуся й шукатиму хорошого покупця. Така вже доля арт-дилера, чи не так?

Кароль кивнув, демонструючи професійне розуміння. Фрей, так само як і решта світу, не мав знати, що відомий арт-дилер Кароль Бознанський не має вдома жодної картини. Ну, майже. У його кабінеті висів портрет тієї самої жінки, яка у передпокої усміхалася з пляжного килимка. Фангор[14], справді надзвичайний.

Перейшли до міщанської вітальні на обов’язкову розмову за кавою. Ритуальні нарікання на фатальний смак клієнтів, податки й аукціонні виплати, спекулянтів, що маніпулюють цінами на ринку, ліві аукціони й продиктована медіями мода, яка псує довготривалі стратегії. Словом, вдавали, що вони не є корисливими мінялами і перекупниками, якими насправді були. Кароль видавав своєю гладенькою німецькою банальні фрази, водночас оцінюючи господаря. Смішно, але щоразу, коли йшов на зустріч із німецьким колекціонером, сподівався побачити когось у стилі молодіжних фільмів з часів свого дитинства. Коричнева сорочка, застібнута під шию, тонкий пуловер з V-подібним вирізом, зачесане набік сивувате волосся й окуляри в дротяній оправі. Даґоберту Фрею було десь під сімдесят років, але до цього образу йому було дуже далеко. Елегантні чорні штиблети, цупкі штани з сірого вельвету, бавовняна сорочка кольору виварених джинсів і кашеміровий шалик теплих тонів. Доповнювало образ зібране у хвіст довгасте волосся та окуляри в червоній оправі. Дивовижно, але Фрею, як арт-дилерові, вдалося справити навіть симпатичне враження.

— Гарне у вас прізвище, пане Каролю. — Німець підморгнув йому, доливаючи всім кави.

Єжи Маєвський поїхав до Берліна тільки тому, що розмовляв німецькою. Колись навіть спостерігав за приходом ПКН «Орлен» на терени колишньої НДР, на жаль, не зовсім вдалим. Втім, про мистецтво не мав жодного уявлення і тепер вирішив долучитися до розмови, в якій врешті щось зрозумів.

— Я навіть думав, — сказав менеджер, — чи це не ваша прабабця або її сестра. Це пояснювало б ваше зацікавлення.

— Це було б прекрасно, хоча й малоймовірно, — відповів за нього Фрей, струшуючи з рук крихти від тістечка. — Тому що пані Бознанська померла в солідному віці старою панною. Раніше, на жаль для себе й на щастя для історії мистецтва, вона присвятила усю себе малярству і не помітила, коли минула пора для одруження. Натомість її єдина сестра, потенційна пратітка пана Кароля, була бездітною вар’яткою та алкоголічкою, яка наклала на себе руки.

Віце-голова Маєвський з розумінням покивав головою, намагаючись сховатися за своєю порцеляновою філіжанкою.

— Ходімо нагору й поговоримо про справи, — запропонував Фрей.

Заховане за броньованими дверима з кодовим замком приміщення нагорі мало справляти враження магічного храму мистецтва, хоч тут і не було нічого ліпшого чи ціннішого за Фридриха з коридора, а на додачу для ефекту все було перемішане з копіями великих майстрів. Крім цього, оббиті плюшевим матеріалом стіни, добре приховані камери, світло, що створювало інтимну обстановку, й атмосфера, що обіцяла нещасному дурнуватому нуворишеві, який залишав тут свій чек, можливість забрати з собою часточку елітарного світу. Разом з одним із «гітлерів», які рясно окупували — excusez le motl[15] — тутешні стіни. Кароль оглянув інтер’єр і раптово зрозумів, що щойно виграв переговори, які тільки починалися.

— Ви не повинні були собі таке дозволяти, — мало не гримнув, показуючи на стіну над каміном.

Фрей помітно здригнувся, не чекаючи такої раптової зміни тону.

— Звісно, дуже перепрошую, я не подумав. Даруйте, я обожнюю Тиціана і його учнів, тож просто повісив копію картини, яка мені дуже подобається.

— Не дуже розумію, — озвався Маєвський.

— Ця картина — це «Венера й Амур», копія Бордоне[16], оригінал висить у Національному музеї у Варшаві, — промовив Кароль, дивлячись на полотно розміром десь із метр на півтора, на якому Амур зі злостивим обличчям іде зі стрілами в бік розпростертої на покривалі Венери з апетитно великою дупкою. Що ж, Бордоне мав однозначно конкретніший смак, ніж Боттічеллі.

— Ага, але це, мабуть, не злочин — мати копію якоїсь картини. У мене в самого є «Лілії» Мане, і я їх дуже ціную.

— Звичайно, це не злочин, — відповів цього разу Фрей, поблажливо не виправляючи помилку. — Незручно вийшло, і я ще раз перепрошую. Річ у тім, що перш ніж американці передали картину Польщі, багато років її власником, який, між іншим, часто експонував її у своїй резиденції…

— Над каміном, точнісінько, як і ви, професоре, — ущипливо докинув Кароль.

— … був певний джентльмен, який залишив в історії світу винятково чорний слід.

— Боже милостивий! — вигукнув польською Кароль, заливаючись сміхом. — Тільки німець може в такий спосіб охарактеризувати Гітлера. Певний джентльмен…

Маєвський покрутив головою з недовірою, а Фрей перестав виглядати як чарівний представник німецької богеми. Стиснув вуста, відвернувся і провів їх у глиб приміщення, де була картина, по яку вони приїхали.

За спиною Фрея віце-голова Маєвський подавав Бознанському знаки, натякаючи, щоб той опанував себе: він не хотів смертельно образити німця й повертатися до Варшави з порожніми руками. Кароль у відповідь заспокійливо махнув рукою.

— Прошу, панове, ось те, по що ви приїхали. — Німець показав рукою на простий мольберт, на якому стояла картина, освітлена точковим прожектором.

Олійний портрет був завбільшки приблизно з аркуш паперу формату А4 і навіть якщо не був прекрасний, то принаймні дуже гарний. Це було погруддя жінки з неймовірно буйними чорними кучерями, яка грайливо дивилась на глядача й ніби хотіла сказати, що вистачить легкого протягу чи делікатного поруху руки, щоб опав шматок легкої прозорої тканини, що ледве приховував її бюст і був єдиною накидкою. І що вона насправді нічого не має проти того, щоб хтось оцей рух зробив. Етюд до цієї картини, олія на картоні, був проданий кілька років тому в Агрі майже за п’ятдесят тисяч злотих. У порівнянні з цим портретом він виглядав як звичайна вправа. Дівчина з етюду нагадувала знуджену шльондру, а ця була втіленням спокуси, художник навіть сховав її очі в тіні, щоб поглибити таємницю. Гарна річ, багато чоловіків хотіло б, аби ця кудлата красуня водила за ними поглядом з кабінетної стіни.

— Принагідно прошу прийняти мою пошану, — звернувся Фрей до Маєвського. — Великі корпорації відомі радше тим, що заощаджують кожен пфеніг, тобто євро-цент, інвестують, виплачують дивіденди, переказують кошти на рахунки в офшорних зонах. Той факт, що ви хочете придбати цей чудовий портрет і подарувати його музею, гідний похвали.

Маєвський легенько вклонився.

— Хоча це трохи принизливо, що мусимо викуповувати твір, який було викрадено під час війни з польського музею, у німецького антиквара, — невимушено проказав Бознанський, опускаючись на канапу. — Я, пане голово, не певен, наскільки добре ви знаєте долю цієї картини. Висіла у Захенті[17], звідки на початку окупації потрапила, як і багато інших польських творів мистецтва, до Національного музею у Варшаві. Бідолахи думали, що там колекції будуть у безпеці. Звичайно, дуже швидко з музею повитягали найкращі екземпляри, а решту, як цей портрет, потрошку розграбовували. Найгірше було під час повстання. Німці, — спеціально підкреслив це слово, знаючи, що політкоректність сусідів дозволяє називати учасників тієї війни не інакше, як «нацистами», — наче блекоти об’їлися, вдиралися до музеїв, наче до безкоштовної крамниці з пам’ятками. Ця красуня має виразні семітські риси, але, очевидно, на тому етапі нікому на заваді це вже не стояло.

Професор Даґоберт Фрей заклякнув біля портрета.

— Так, війна була страшною для мистецтва, — сказав він, не звертаючи уваги на зухвалий тон Кароля. — Нацисти крали у завойованих народів, союзники — у переможених німців, росіяни — від усіх поспіль, до того ж процвітало нечуване мародерство, і в оцих умовах французькі перекупники вирішили продати все, що тільки можливо, користуючись європейським рейвахом. Дивний час, добре, що він уже позаду. Добре, що не все було знищено, що вигулькують картини, які можуть повернутися до законних власників.

— Якщо тільки ці власники заплатять п’ятдесят тисяч євро.

— Арт-дилерові, який її не вкрав і не успадкував, а лише легально купив на аукціоні.

— Користуючись тим, що польський уряд не встиг заявити претензії, бо картину було виставлено на аукціоні у якомусь селі, а перед тим дуже ретельно стерто з неї музейні печатки і підпис художника.

— Я арт-дилер, а не експерт. Я придбав цю картину як портрет молодої жінки невідомого художника, скоріше за все, дев’ятнадцятого століття. І зазначу, що міг би її продати кому завгодно, але погодився, щоб першість належала транзакції, яка уможливить повернення картини до музею.

— І принагідно заробите на цьому тридцять п’ять тисяч євро.

— Що ж, я ніколи не казав, що зроблю це безоплатно. Крім того, ви добре знаєте, що якби я виставив її на аукціоні у Польщі, скоріше за все заробив би значно більше, а портрет опинився б у приватній колекції. Я маю приготувати документи, чи у вас є якісь запитання?

— Одне. — Познанський вмостився ще зручніше, склав руки на грудях, на зап’ясті сталево блиснув годинник Audemars Piguet із серії Royal Oak Offshore, який Фрей упізнав; незважаючи на те, що атмосфера псувалася, Кароль побачив схвалення в очах арт-дилера. — Що ваш батько робив під час війни?

— Йому поталанило, його не послали на фронт. Служив у резервній роті Вермахту під Ганновером. На кухні.

— Як усі, — прокоментував Бознанський.

— Це була винятково велика кухня у винятково багаточисельній роті.

— Так, стільки років подорожую Німеччиною, а ніколи не зустрічав близьких родичів есесівців, які служили у Варшаві і спершу замордували за кілька тижнів двісті тисяч осіб, потім пустили з димом ціле місто, і, нарешті, взяли собі на пам’ять Вичулковського, щоб за кілька десятиліть онуки могли замазати підпис і, скориставшись допомогою таких, як ви, фахівців, заробити ще трохи грошей на відпустку в Таїланді.

Віце-голова Маєвський стояв блідий і нерухомий, тепер був впевнений, що єдиним, що він привезе з цієї подорожі, буде звіт делегації.

Професор Даґоберт Фрей підійшов до столу, що стояв біля вікна, і дістав із шухляди стосик паперів.

— Кілька рядків, наприклад, із ціною, я залишив порожніми. Гадав, що будемо домовлятися. Хочу повідомити, що, оскільки ви не захочете піти ні з чим, ціна виросла до сімдесяти п’яти тисяч євро.

Маєвський зітхнув, коли Фрей кинув документи на декоративний столик, що стояв перед канапою.

— Ви помиляєтесь. — Жоден м’яз Бознанського не здригнувся, він виглядав знуджено. — Ціна впала до символічного одного євро. Прошу приготувати картину до перевезення і долучити накладну, віце-голова Маєвський простежить, аби ПКН «Орлен» якнайшвидше сплатив належну суму.

Фрей розреготався.

— Ви збожеволіли.

— Анітрохи. Вислухайте мене уважно. Факт продажу вкраденого німцями польського твору мистецтва плюс копія Бордоне з Бергхофа над каміном, плюс усі ці картини, які виглядають як наживо перенесені з нацистських Grosse Deutsche Kunstausstellung[18], — усього цього вистачить для європейських медій, щоб зробити з вас перекупника краденого СС. Що, очевидно, вам до дупи, адже усі ми в цій галузі більшою чи меншою мірою є перекупниками краденого. Але я не знаю, чи розумієте ви, на що ви щойно кинули угоду.

Збитий з пантелику Фрей придивлявся до декоративного інкрустованого столика.

— Не знаю його походження, купив з оказією кілька років тому в антикварній крамниці, — обережно сказав, не розуміючи, до чого веде поляк.

Кароль, оцінивши драматичне значення паузи, старанно поправив манжети так, щоб вони виглядали з рукавів піджака на ідеально однакову довжину.

— Пушкін написав, що батьківщиною росіян є Царське Село. Чули про це? А втім, навіть якщо ви про це не чули, то точно знаєте, що росіяни схиблені на ґрунті Царського Села. Це їхня національна святиня, святіша від Кремля, святіша навіть за мавзолей Леніна. Відтворили Бурштинову кімнату, постійно відбудовують палаци, зали, експонати. Певна річ, що віднайдення творів мистецтва, викрадених з Царського Села тими вашими предками, які на хвилину вийшли з кухні під Ганновером, — це для їхніх чиновників від мистецтва пріоритет номер один.

Погляд Фрея свідчив, що він одночасно хоче і не хоче продовження цієї історії.

— Цей столик у стилі Людовика XVI — оригінал кінця вісімнадцятого століття, зроблений в Росії за кресленнями самого Чарлза Камерона, придворного архітектора цариці Катерини II і одного з головних проектувальників палаців у Царському Селі. До 1941 року стояв у Єкатерининському палаці в Блакитній кімнаті, якщо пам’ять мені не зраджує.

— Ви так добре знаєте Росію? — вражено запитав Маєвський.

— Ні, я так добре знаю виданий російським Міністерством культури каталог їхніх найважливіших воєнних втрат. А цікавинкою вже з-поза каталогу є факт, що на сьогодні найбільшим шанувальником Камерона та його робіт у Петербурзі є Сергій Лавров, нинішній міністр закордонних справ Російської Федерації.

Маєвський і Фрей мовчки дивилися на Кароля, чекаючи продовження.

— Який якраз післязавтра прибуває до Берліна, щоб іще більше зміцнити стосунки між вашими країнами, тобто впевнено обіцяти найвищим політикам вигідні пенсії у газових компаніях. І тут з’являєтеся ви, професоре. Людина, яка може заробити одне євро на Вичулковському, але водночас забезпечити собі довічну вдячність федеральної влади завдяки тому, що дасте їм можливість обдарувати Лаврова. Або можете заробити на Вичулковському сімдесят п’ять тисяч, для нас це загалом невеликі витрати, але коли сюди прилетить Серьожа, він прочитає в усіх газетах про берлінського перекупника, який за кілька кілометрів від рейхстагу переховує на зло Росії вкрадені нацистами пам’ятки, а на додачу його улюбленого Камерона зі святого Царського Села.

Професор Даґоберт Фрей уже мав камінь на шиї й опускався на дно річки, однак, попри це, намагався махати руками.

— Не поводьтеся як аматор. Один такий вибрик, і ви втратите весь авторитет у галузі.

Бознанський щиро засміявся.

— Не поводьтеся як аматор. Допоки матиму добрий товар, жоден вибрик мені не зашкодить.

5

Авто, яке професор Даґоберт Фрей — нині багатший на одне євро — прийняв за старого «японця», мчало автострадою номер 12 у напрямку кордону з Польщею. Спереду сиділи Кароль Бознанський і надзвичайно задоволений віце-голова ПКН «Орлен» Єжи Маєвський; позаду, у спеціальній скриньці, пристебнутій ремінцями до заднього сидіння, схована під пухирчастою плівкою і пінопластом, подорожувала спокуслива красуня з пишними кучерями й семітськими рисами. Напевно шкодувала, що не може виглянути у вікно й оцінити, як сильно змінився світ від 1884 року.

Кароль стягнув з руки годинника й подав Маєвському.

— Можете кинути це в бардачок? — запитав, розтираючи зап’ясток; терпіти не міг ходити з годинником на руці.

— Це справжній «Аудемарс»?

— Так, мистецтво — це не політика, де можна красуватися у позиченому. Стиль має значення.

Маєвський відчинив бардачок, з якого повисипалися якісь диски, викрутки й обгортки від м’ятних цукерок. Трохи покопирсався.

— Немає коробочки, — сказав.

— Я знаю, що немає, запхніть його кудись.

— Але… але ж це справжній «Аудемарс».

Кароль так промовисто глянув на Маєвського, що той без подальших зволікань поклав годинника в бардачок, хоча при цьому мав такий вираз обличчя, ніби мусив втопити яйце Фаберже у гної.

Проминули табличку, яка інформувала, що в’їжджають на територію Речі Посполитої. Перебування на батьківщині почали з правопорушення. Стрілка спідометра твердо зупинилася на ста вісімдесяти, хоча від мосту над Одером на автостраді не повинні були перевищувати швидкість сто тридцять кілометрів на годину.

— Хочете трохи перекусити? — запитав Кароль. — Знаю гарне місце за Тожимом.

— Ви ще питаєте. Беззастережно погоджуюсь на будь-яке місце, яке ви порекомендуєте. Це прозвучить дивно, але я ще ніколи не зустрічав людини такого, як би це сказати, класу. От справді.

Кароль із вдячністю кивнув головою.

— Яка там кухня?

— Міжнародна.

За три чверті години, закутані в пальта, шапки й шарфи, сиділи на дерев’яній колоді на галявині над Лаговським озером, подекуди скутим кригою, а сріблясте авто стояло на лісовій просіці на тлі засніжених ялинок і в цій обстановці виглядало наче з рекламного каталогу.

— Кави? — спитав Кароль, простягаючи термос рум’яному від морозу віце-голові.

— Авжеж. Курка ще є?

— Одну мить, перевірю. — Кароль зазирнув до пластикового кошика для пікніків, але алюмінієва фольга, у якій лежали шматки смаженого курчати, була порожня. — Немає, можу запропонувати мисливські ковбаски або зварені на твердо яйця.

— О, тоді попрошу ковбаски й помідор. Де ви купили такі чудові помідори? Смачні, наче їм усередину вприснули підсилювач смаку.

— Виростив сам у своєму господарстві під Мщоновим. Гектар фруктового саду, одна теплиця. Небагато, але на власні потреби вистачає, щоб не їсти того, що в магазинах із натяжкою називають їжею. Коли мене немає, там господарюють дядько з тіткою.

Кароль посипав перцем зварене на твердо яйце (від власних щасливих курочок, до речі) і заходився їсти. Вдавав, що не помічає погляду віце-голови, який вдивлявся в нього з відкритим ротом і який на цій галявині в костюмі, лакових черевиках, шитих на замовлення, і в непристойно дорогому кашеміровому пальті, зі шматком надкушеного помідора в одній руці і мисливською ковбаскою, що вигиналася на вітрі, як тростина, — в другій, мав досить кумедний вигляд.

Позаду розляглося озеро, вузьке й довге, а ще виднівся ліс із червоною вежею замку госпітальєрів, що здіймалася над деревами. Кароль задивився на засніжений краєвид, скупаний в останніх променях сонця, і подумав, що майже зовсім не знає любушської землі, такої, виявляється, прекрасної. Людина їздить по всьому світі, думає, що пізнає нові місця, а насправді часом прокидається і не уявляє, де вона є; усі люксові готелі схожі між собою як дві краплі води, що однаково смердять кондиціонерами. Чи то Дубай, чи то Ванкувер, чи Гонолулу. А за два воєводства далі, будь ласка, такі неймовірні місця. Мати якось нещодавно запитала його, чи він справді чогось шукає, чи просто тікає від усього як божевільний. І чи, на відміну від неї, має докази існування реінкарнації, і тому вирішив розтринькати одне життя і лише в наступному взятися до роботи.

Обтрусив з рук крихти, підвівся. Треба їхати.

Освітлене надвечірнім сонцем авто, здавалося, світилося внутрішнім сяйвом.

— Чудовий механізм, — прокоментував Маєвський. — У житті не подумав би, що саме ця фірма випустила комбі.

— Справжнє щастя. У купе навіть один ящик з яблуками не помістився б.

6

Майор Анатоль Ґмітрук і капітан Кліфтон Патридж сиділи в кав’ярні готелю на Калятівках, не підозрюючи, що відтворюють сцену майже сімдесятирічної давності, коли в цьому самому місці зустрілися офіцери польської та американської розвідок. Цього разу, однак, ніхто нікого не тримав на мушці, а на зміну погрозам і пострілам прийшла сердечна атмосфера, цмулення останнього перед від’їздом пива і доповнення офіційної союзницької люб’язності приязню — наскільки це взагалі можливо між шпигунами.

— Усього найкращого на пенсії, — сказав американець, цокаючись запітнілими склянками з Анатолем.

Ґмітрук подякував, удаючи, що не помічає кепкування. Йому не хотілося вступати у дискусію і пояснювати, чому його рішення остаточне. Мусив би сказати, що від початку хотів піти після двадцяти років служби, що давав обіцянку, що це останні події, що життя попереду і так далі. Кліфтон мусив би повторити слова про геройство, союз, безпеку громадян і про те, що шкода такого таланту. Однак це не мало жодного сенсу.

— Ніяк не збагну, чого ти не хочеш відкритися, якщо йдеш зі служби. Не вважаєш, що люди потребують таких символів? Справжніх героїв, ангелів, які стоять на сторожі їхнього спокійного сну. Ти міг би працювати в якомусь фонді, можливо, піти в політику або просто їздити по школах і розповідати дітям, що вони повинні поводитися порядно. Ти не вважаєш, що це вартувало б більше, ніж оця твоя непотрібна скромність?

Спершу хотів було випалити, що оскільки не має для кого бути героєм удома, то не має бажання бути героєм і для решти світу, але це надто особисте. За кілька тижнів, проведених разом у горах, полюбив Кліфтона, але завжди пам’ятав, ким вони обидва є й чим займаються. І що багато знають один про одного. І що в кожного з них є свої приховані мотиви.

Кліфтон офіційно наглядав за командою американських спеціалістів, не лише військових, які допомагали полякам у слідстві у справі першого терористичного замаху в історії країни. Насправді ж Польща була йому до дупи, і цікавила його тільки інформація, важлива для безпеки Сполучених Штатів.

Анатоль офіційно був зв’язковим між американцями та поляками, а насправді безперервно стежив за союзниками, щоб вони не приховали якоїсь ключової для себе інформації. Підозри були небезпідставні. Янкі мали поставитися до справи серйозно, якщо прислали капітана Патриджа, командира шістдесят шостої бригади Військової розвідки — найважливішого американського розвідувального підрозділу в Європі.

— Це дивовижна країна, — врешті відповів Ґмітрук. — У перший день я був би героєм, іменем якого хочуть називати вулиці. Другого дня хтось би зауважив, що це дивний збіг обставин, що саме в момент безпрецедентного нападу офіцер спецслужби сидів собі неподалік у горах. Третього дня я був би героєм, але конспірологічних теорій, елементом таємного порозуміння нашої влади з росіянами. Четвертого дня, якби побажали запросити мене до муніципальної школи, то через село промарширували б дві демонстрації: за героя і проти зрадника. Ні, дякую.

Підніс склянку здоровою рукою, підвівся й підійшов до вікна, дивлячись на безлюдну, припорошену снігом галявину. Подумав, що ніколи вже не матиме Татр тільки для себе, як зараз. Від дня, коли стався терористичний акт на канатній дорозі на Каспровий Верх, гори були закриті для всіх, окрім невеликої групи польських та американських слідчих. Навіть гірським рятувальникам і працівникам національного парку було заборонено заходити на територію, яку стерегли розставлені в долинах пости. Використовував це, щоб ходити на самотні, по-справжньому самотні прогулянки, подалі від доріг. Блукав лісом, піднімався на скелі, стежив за звірами, які відчули відсутність людей і з дня на день поводилися дедалі сміливіше.

Знав, що такий досвід не повториться і що це слушний момент, аби завершити гірський етап свого життя. Мав намір навчитися ходити під вітрилами і змінити середовище, тримаючись подалі від цієї купи каміння, де лише дивом уникнув загибелі.

7

За тиждень майор Польського Війська і новоспечений пенсіонер Анатоль Ґмітрук замість того, щоб чекати в залі відльотів на літак до країни, в якій о цій порі року є сонце, сидів у добре знайомому йому кабінеті військової адміністративної будівлі у Варшаві, а точніше — у резиденції Служби військової контррозвідки, і подумки лаявся на всі заставки. Якби не вийшов на пенсію, його б тут не було. А оскільки вийшов, то його швидко призначили до місії, настільки таємної, що з політичної точки зору діючий офіцер не міг брати в ній участі.

Привітно усміхнувся до жінки, що сиділа по той бік столу й мала очі настільки чорні, що це скидалося на результат генетичних маніпуляцій.

Протягом усього професійного життя його командирами були чоловіки, а тільки-но став цивільним, його начальницею стала жінка. З цього випливало, що життя по інший бік насправді керується іншими законами.

8

Це неймовірно, подумала докторка Зоф’я Лоренц, але цей чоловік має вигляд працівника податкової, із тих, хто змирився з тим, що назавжди залишиться працівником податкової. Тих, які спершу думають, що це тимчасово, що втечуть у приватний бізнес, а за п’ять років виправдовують брак розвитку тим, що стануть чесними чиновниками на боці громадян і що хтось-таки мусить служити Речі Посполитій. Через десять років уже мріють лише про підвищення в тій самій установі, а через п’ятнадцять — аби хтось урешті запропонував їм хабаря. Худорлявий чоловік, що сидів перед нею у завеликому, погано підібраному костюмі, мав вигляд людини, яка зрозуміла: що вдієш, у інших іще гірше. Мав вибачливу, лагідну посмішку, рідке біляве волосся і великий, не надто шляхетний ніс, характерний для мешканців Центральної Польщі. Не вирізнявся б абсолютно нічим, якби не відстовбурчені маленькі вуха, які робили його, може, й не гарним, але якось по-зухвалому привабливим.

А може, тільки вона так думала? Може, ніколи не звернула б уваги на чоловіка з відстовбурченими вухами, якби Ґаґатек не переконував її протягом двох годин, що Анатоль Ґмітрук для її команди просто конче необхідний. І що він ніякий не солдафон з пальцем на спусковому гачку, який перетворить тактичну операцію на пригодницький фільм. По-перше, він висококласний спеціаліст розвідки і провів роки у закордонних місіях. Знає союзника і його методи діяльності, і це знання у вирішальні моменти може бути безцінним. По-друге, вони потребують когось, хто — висловився за допомогою евфемізму — зможе впоратися з чимось серйознішим, ніж степлер. А по-третє, і тут Ґаґатек зробив паузу і змовницьки нахилився в її бік, а вона подумала, що всі ці чоловіки з військовими званнями напевно не мають клепки в голові, а по-третє, це він — той самий Таємний Покровитель з Каспрового.

Загалом це справило на неї враження. Протягом двох місяців катастрофа на Каспровому, що стала причиною смерті двох людей і вразила все суспільство тим, що стала першим справжнім терористичним актом у Польщі, була в заголовках усіх газет. І разом з нею Таємний Покровитель. Чоловік, який з’явився нізвідки, як Бетмен, і врятував життя всіх людей у вагончику, після чого зник. А єдине, чим влада почастувала своїх громадян, була лаконічна інформація, що це був офіцер однієї з державних інституцій, що займаються безпекою громадян Речі Посполитої, «який побажав залишитись анонімним».

Звісно, що він став героєм у суспільній уяві, з’явилися навіть кухлі та сорочки з біло-червоним прапором і абревіатурою ОПЗА. Як в Америці.

Уся Польща говорила про ці події, вона теж захоплювалася Покровителем і уявляла його подібним до Брюса Вілліса, який у знаменитій майці сидить верхи на тросах канатної дороги, червоним ножиком знешкоджує заряд і тихенько насвистує американську мелодію з «Міцного горішка»: When Johnny comes marching home again, hurrah! hurrah!

Що ж, Брюс, тобто Ґмітрук, не виглядав як працівник податкової з відстовбурченими вухами. Та коли Ґаґатек їй сказав, що Покровитель може бути в її команді, не залишилася байдужою до сили міфу. І тепер хотіла поділитися з ним усіма цими думками, а потім вирішила, що не варто захоплюватися тим, хто має бути її — підлеглим. Радше підпорядкованим, виправилася подумки, бо ця кампанія мала більше спільного з військовою операцією.

— Зачекаємо на решту, зараз мають з’явитися, — холодно запропонувала докторка Зоф’я Лоренц Анатолю Ґмітруку, не спускаючи з нього чорних очей, що, як завжди, не виражали жодних емоцій.

Ґмітрук спокійно кивнув головою — як чиновник, який підтверджує, що так, було обрано потрібний бланк для звіту.

За хвилину відчинилися двері. Лоренц і Ґмітрук підвелися.

— Познайомтеся, панове, — сказала Зоф’я Лоренц. — Майор Анатоль Ґмітрук зі Служби військової контррозвідки і Кароль Бознанський, міжнародний арт-дилер і знавець ринку мистецтв. Пропоную всім одразу перейти на «ти», так буде легше.

— Справді? Не муситиму говорити тобі «докторко Зоф’є»? — Кароль усміхнувся, був сама чарівність. — Зосенько?

Не удостоїла його відповіддю.

— Прошу вас, — «вас» прозвучало дуже офіційно, — ще трохи терпіння. Генерал Ґаґатек, який безпосередньо відповідає за все перед прем’єром, приведе ще одну особу і пояснить подробиці справи. Якщо погодитеся на співпрацю, решту вечора проведемо разом.

— Приведе? — Бознанський звів брови. — Я думав, ти працюєш у Міністерстві закордонних справ, а не внутрішніх. Приводять засуджених на зустріч із прокурором, Зосенько.

Не удостоїла його відповіддю.

Подумала, що зустріч з «приведеною» особою буде для неї найважчою. Ґаґатек, знаючи це, найбільше часу присвятив рекламуванню четвертого члена їхньої команди. Ліза Тольґфорс була найстаршою серед них усіх, їй було майже п’ятдесят, хоча ніхто при здоровому глузді не дав би їй стільки, судячи з фотографій у досьє.

«Справжня аристократка, — сказав Ґаґатек. — І йдеться не тільки про стиль, це принцеса, у якої тече кров Габсбурґів, донька однієї з найзнаменитіших шведських родин, промисловців з Далекої Півночі. Звісно, її виперли, але кров є кров. Справжня дама, чудово володіє сімома мовами, здобула добру освіту, не кожний знає, що свого часу їй пропонували очолити кафедру в університеті в Уппсалі. Їй тоді не було й тридцяти років! Звісно, що не погодилася, бо, по-перше, не мусила, а по-друге, як відомо, її захоплення й зацікавлення геть не відповідали будь-якому навчальному закладу. Я розумію, що з очевидних причин ви не повинні бути її прихильницею, але подивімося правді в очі: хтось такий вам конче необхідний. Ви повинні на хвилю визнати, що мета виправдовує засоби».

Що ж, докторка Зоф’я Лоренц фактично це визнала. Хоча якби складала список осіб, з якими ніколи не хотіла б мати нічого спільного, то славетна Роня опинилася б на другому місці. Одразу за Каролем Бознанським.

А тепер, будь ласка, яка несподіванка, саме ці двоє будуть її товаришами в найважливішій справі у її житті. Неймовірно.

Ґаґатек завів Лізу Тольґфорс до кабінету. Жінка ні на мить не сумнівалася в тому, хто тут головний. Впевненою ходою, ніби юристка міжнародної фірми, що починає перемовини, а не особа, що перебуває на утриманні польських платників податків, підійшла до Лоренц і подала їй руку.

— До манди дверцята, — сказала майже без акценту і приязно посміхнулася.

Справжня шведська аристократка, відома як Роня, що зажила слави найвинахідливішої в історії крадійки творів мистецтва, провела останні вісім місяців у в’язниці для жінок у Ґрудзьондзі, відбуваючи вирок за крадіжку картини Моне з Познанського національного музею. Мабуть, саме тому польська була єдиною знаною Роні мовою, якою вона не послуговувалася як літературною.

9

Боялася цього візиту. Мабуть, це був логічний вибір. Найкращим місцем була приватна квартира когось із них, бо де б ще мали зустрітися? Вона сама мала дві невеличкі, забиті книжками кімнатки на Мокотові. Таємний Покровитель мешкав у Жирардові. Шведка залишила свою готельку в Ґрудзьондзі з двома співмешканками на додачу. А Кароль — як завжди перший у будь-яких змаганнях, шляк би його трафив, — мав величезне порожнє помешкання на Бейській. Це була радше однокімнатна квартира і водночас робоче приміщення, бо все ж таки віддавав перевагу своєму господарству під Мщоновим.

Подумала, що тут навіть вишукано, піднімаючись ліфтом на п’ятий поверх модернової кам’яниці, в якій на першому поверсі розміщувалася відома «Книгарня Читача», що утворювала разом із розташованою неподалік кав’ярнею один із небагатьох уцілілих осередків інтелігентської Варшави. Втім, вийшовши з ліфта, недовірливо похитала головою, побачивши латунну табличку з гарно вигравіюваним написом «Кароль 3. Бознанський — арт-дилер». Який несмак.

Постукала, сподіваючись, що всі вже зібрались. Однак прийшла перша.

Безтурботно усміхнулася, побачивши господаря, і зайшла всередину, напружена так, що болів кожен м’яз. Вона пам’ятала, як востаннє пройшла цим коридором, у якому не було нічого, крім стелажа з детективами та їхніх спільних знімків на стіні з відпустки у Франції. Грюкнула дверима, аж відпав з них номер (латунної таблички тоді ще не було), збігла сходами і не бачила його аж дотепер. Це було чотири роки тому. Точно, на свято Поклоніння Волхвів буде рівно чотири.

Їй було байдуже, але боялася, що, коли побачить на стіні коридора знімок іншої жінки з іншої відпустки, то це буде важко.

Проте на стінах коридора нічого не було. Тільки стелаж із детективами стояв, як і колись, на своєму місці.

— Вітаю з Вичулковським, — сказала, віддаючи Каролеві пальто. — Я чула про Фрея, це виняткова падлюка навіть як на перекупника. Не люблю стереотипів, але, схоже, він їздив би вантажівкою по окупованій Європі зі списком творів для «збереження». Справді віддав? З доброти сердечної?

— Боюсь навіть казати, знаю, що ти терпіти не можеш відшкодування витрат.

— Ти, мабуть, жартуєш? — Насуплені брови збіглися над очима в одну товсту лінію. — Не кажи, що ви йому заплатили. Чудово знаєш, що це означає, і тебе це зовсім не обходить, правда? Поки загрібаєш свої комісійні. — Почала йому докоряти так, ніби тих чотирьох років перерви взагалі не було. — Зараз ПКН «Орлен» заплатить кілька тисяч, за місяць PZU — кільканадцять, а що, як вирине щось по-справжньому цінне? Королівська скринька, приміром? Або Бордоне? Кранах? Пуссен? Рубенс? Яка фірма викладе мільйон? Або й кілька мільйонів?

— Євро, — промовив.

— Євро, чи доларів, чи фунтів, яка різниця. І так ніхто не дасть. А інакше не захочуть розмовляти, бо через таких недолугих…

— Одне євро! Я заплатив одне євро. Буквально: сто євро-центів. Чотири кома двадцять три соті злотого. Ходімо!

Узяв її за руку й потягнув у глиб квартири. Зціпила зуби, бо на мить опинилася у хвилі теплих спогадів. Він завжди був нетерплячим. У крамницях, у музеях, у галереях. У спальнях. Ходімо, і тягне, бо вже йому урвався терпець, вже дратується, вже йому шкода часу на пояснення, хоче показати, про що йдеться.

Зайшли до темної вітальні, одна зі стін якої повністю складалася з шибок, за якими над дахами кам’яниць на протилежному боці було видно нове середмістя Варшави, середньоєвропейський горе-Мангеттен, купку багатоповерхівок зі скла довкола все ще домінуючого у краєвиді міста радянського Палацу культури.

— Поглянь, — промовив, умикаючи світло.

Вона побачила картину, що висіла на порожній стіні. Красуня, що складалася переважно з чорних кучерів, здавалося, була задоволена новим місцем прописки. Настільки задоволена, що охоче дозволила б стягнути з себе легке покривало.

Лоренц підійшла ближче. Чудовий портрет, не захоплював її, але був чудовим. Із задоволенням подумала, що її власний, написаний Фангором портрет, який висів колись на тому самісінькому місці, мав набагато більшу мистецьку цінність.

— Що за варварство, вирізали підпис Вичулковського і дату. Погань паскудна. Що вона взагалі тут робить? Має бути в музеї.

— Мій приятель з «Орлена» позичив її мені на вік-енд. Ми вчора повернулися з Берліна, церемонія передачі до Національного музею в понеділок… Чого їй сидіти у скриньці. Така гарна дівчина. Не знаю чому, але мені весь час здається, що вона трохи недотрахана.

Засміялася.

— Ну знаєш, такими словами ти ображаєш метра Вичулковського. З того, що я знаю, навіть якщо у його ательє і з’являлися якісь дами, що страждали через статеве незадоволення, то довго їхні недуги не тривали. Просто неймовірно побачити це в кольорі.

Казала правду. Каталог утрат, яким займалася докторка Лоренц, був досить похмурим. Довоєнні чорно-білі знімки малих форматів, подекуди лише описи. Після років праці легко було забути, що за тими сірими картками стоять кольорові, часто величезні полотна. Добре знала знімок цієї чорнявої красуні Вичулковського, бачила кольорову репродукцію в журналі, коли випливла справа німецького аукціону, але тільки тепер відчула, яку силу має цей портрет. Що на знімках було звабливим поглядом, наживо здавалося викликом. Ну ж бо, доторкнися до мене, якщо маєш сміливість.

З утіхою дивилася на Вичулковського, але подумки гадала, чи Кароль за її спиною дивиться на олійний портрет, чи на її фігуру. Рвучко повернулася, щоб захопити його зненацька, але він стояв спиною до неї й дивився у вікно. Бачила його постать, на другому плані в шибці відбивалося обличчя Кароля, потім вона, потім натурниця Вичулковського. Утрьох дивилися одне на одного в цих каламутних відображеннях, викривлених вогнями міста по той бік. Хотіла щось сказати, але не знала що. Дивилася на стару блакитну сорочку з цупкої бавовни, зім’яту на худій спині, й подумала, що це буде справді жахливо, якщо під час цієї пригоди виявиться, що досі не викинула його з голови.

— Цю сорочку я отримав від тебе, пам’ятаєш? — запитав, не повертаючись.

Невдоволено пирхнула.

— Розумію, що це певного мірою має мені полестити, але… Я що, маю пам’ятати, що висіло в твоїй шафі? Що у вас, чоловіків, у головах? Краще налий мені води.

— Такої, як ти любиш? З лимоном і кубиком льоду?

— Я дуже тебе прошу, Каролю, щоб ти просто налив мені склянку води. У нас не вечір спогадів і його ніколи не буде.

Дзвінок у двері позбавив їх можливості продовжити розмову. За чверть години всі сиділи за столом у їдальні, Кароль морочився з підключенням ноутбука Лоренц до мережі. Решта троє дивилися на нього так, ніби хотіли забрати в нього дроти, з якими він радше не мав уявлення, що робити, і нарешті налаштувати, щоб усе запрацювало.

— Ти все розумієш польською? — запитав Ґмітрук Лізу.

— Так, знати російську і легко добрати слова. Гірше говорити, польська дрімучо хардкорна.

Лоренц завжди уявляла собі шведську аристократку інакше. Висока, з міцною будовою тіла, великим бюстом, очима кольору неба з акварелі для туристів, великою щелепою і довгим білявим волоссям. Ліза Тольґфорс мала зовсім іншу вроду, північну. По-хлоп’ячому кремезна, з чоловічою статурою, мала спортивний вигляд, ніхто при здоровому глузді не назвав би її тендітною. З ніг до голови була типовою мешканкою північних країн. Однак вище проявлялися її аристократичні гени, оскільки обличчя Лізи Тольґфорс — Зоф’я відзначила це не без заздрості — було феноменально гарне. Її очі були по-японському розкосі, але саме того блакитного кольору з акварелі. У поєднанні з витонченими класичними рисами й чітко окресленими вустами це надавало їй рис ельфійської принцеси, істоти іншого виду, яка на хвилину покинула Середзем’я, щоб побачити, як виглядає світ людей. Було в її рисах щось таке, що не дозволяло відвести від неї погляду. Вона це точно усвідомлювала й тому врівноважувала цю здатну роззброїти чарівність коротко підстриженим і недбало укладеним чорним кучерявим волоссям.

Що ж, мала вигляд як доросла версія Роні з класичних ілюстрацій Ілон Вікланд[19].

— Ти справді намалювала це за один день? Як це в тебе вийшло? — Ґмітрук розкручував тему крадіжки, за яку шведка потрапила до польської в’язниці.

Ліза запитально подивилася на Лоренц.

— Що ж, це не таємниця, що ми перебуваємо по різні боки барикади, — відповіла докторка Зоф’я. — І мене не захоплюють мальовничі байки про винесення з бідних і частково знищених польських музеїв найцінніших експонатів. Щиро сподіваюся, що всі злодюжки з липкими рученятами врешті опиняться в Ґрудзьондзі, і то на довгі роки. Але зараз мені важливо, щоб ми швидко й надійно зробили те, що маємо зробити. Це зрозуміло?

Ліза сприйняла ці слова як дозвіл.

— Щодня я йшла до музею як різна я, вкумарюєш? Увечері дивилася попкарів[20], усі попкарі щодня зникають десять хвилин до кінця робочого дня, щоб вийти додому. Жодного попкаря нема, а це єдина безпека в музеї. Потім писала факс до директора на фальшивий папір з університет в Уппсалі, що я доктор мистецького знавства і роблю копії акварелями для наукової праці. Вкумарюєш?

Ґмітрук кивнув головою. А Лоренц подумала, що в чому-чому, а в «мистецькому знавстві» Ліза вільно могла мати докторський ступінь.

— Ну, додала фото свого фізії, і він погодився. Цілий день сиділа в музеї і робила копії, але акрилами. Попкарі йшли й навіть дивувалися, яка це офігенна хрінь. Потім попрощалися, я теж. В десять хвилин вийняла мій Клод Моне, — вона справді сказала «мій», голос у неї тоді потеплішав, наче говорила про коханця; — і вклала в раму своя копія. І пішла геть.

Лоренц мала надію, що шведка не розвиватиме далі делікатну тему про те, як у наступні два тижні ані працівники музею, ані відвідувачі, ані керівництво не зорієнтувалися, що в рамі висить невдала копія, у приморському краєвиді сяк-так збігалися тільки обриси пляжу й бляклі кольори. Хтозна, як довго б іще висів там причеплений на двосторонній скотч шматок картону, можливо, довгі роки аж до наступної ревізії, якби не випадок.

У Ґданську пограбували Лізин Сааб, а оскільки в автомобілі було трохи арт-деко з ґданських антикварних крамниць, злодії вирішили, що це старожитності, і замість віднести до звичайного перекупника, принесли їх до «чорного» антиквара. Незважаючи на те, що він був «чорним», антиквар, щойно побачивши вирізаного з рами Моне, злякався великих проблем і зателефонував до поліції як чесний громадянин, якому підкинули підозрілий товар. Уранці до кімнати в люксовому готелі «Голландський Дім» замість обслуги зі сніданком постукав слідчий поліції із заспаною перекладачкою.

— Зараз сама не знаю, навіщо туди йшла й вкрала. Мій Клод була такий гарний, що я не витримала. У цюпі[21] малювала собі ще один такий з дурощів, але попкарі забрали, — голос у неї посмутнішав. — Гади-попкарі не вкумарюють.

Почувши останнє речення, Лоренц здивовано підняла очі. Звісно, що гади не вкумарюють, це ж плазуни.

— Наглядачі не розуміють, — пошепки переклав Ґмітрук.

Лоренц зберігала кам’яний вираз обличчя, що ж іще їй залишалося.

Замислена шведка ненав’язливо почухала литку й коли підкотила штанину, Лоренц побачила на її кісточці щось на кшталт невеликого годинника зі штучного матеріалу без циферблата. Електронний наглядач. Ґаґатек пояснив їй, що вони не можуть собі дозволити випустити Роню з ока. Подумала тоді, що треба бути невиправним оптимістом, щоб повірити, що за допомогою шматка пластику він встереже славетну злодійку.

Теоретично вона була просто шведкою, яка влипла під час спроби вивезення Моне з познанського повіту. Прокуророві сказала, що любить імпресіоністів, але родинних грошей на жодного з них не вистачить — зрештою, це саме на них найвищі ціни на аукціонах, — а цей у Познані був найближчий і найслабше охоронявся. Щира правда, деякі сільські халупи ліпше захищені, ніж польські національні зібрання.

Лише згодом Лоренц неофіційно довідалася, що Ліза Тольґфорс — це, можливо, Роня. Фантомас у спідниці, таємнича злодійка, якій приписували найзухваліші крадіжки останніх років. Та, яка одержала своє прізвисько після крадіжки картини Сезанна з музею Ешмола в Оксфорді; тоді у порожню раму вклеїла ілюстрацію з книжки Астрід Ліндґрен «Роня, донька розбійника». На малюнку дівчинка йде темним лісом, несучи на спині невеличкий клунок. Що це мало означати? Ніхто не знав, але цього вистачило, щоб дати таємничій злодійці прізвисько Роня.

Це був хитрий хід у новорічну ніч 31 грудня 1999 року. Усі святкували прихід нового міленіуму, до чергування нікому не було охоти, море феєрверків надійно глушило всі підозрілі шуми. Такої ночі ніхто не виглядає підозрілим, замаскованій злодійці щонайбільше можуть запропонувати келишок шампанського, навіть якщо вона несе під пахвою Сезанна.

Під час акції в Ріо-де-Жанейро ніхто не залишив картинки, але modus operandi був надзвичайно схожий. Був лютий 2006 року, і цього разу скористалися рейвахом під час карнавалу в Ріо, щоб винести безцінні твори вартістю кількадесят мільйонів доларів. І знову імпресіоністи: Моне і Матісс. Плюс Пікассо і Далі. Карнавальна процесія проходила під вікнами музею, злодій чи злодії могли просто з вікон вискочити на танцювальні платформи й махати картинами, як віялами, ніхто б на них не звернув уваги.

Потім Цюріх у 2008 році, Колекція Фонду Еміля Бюрле — знову Сезанн. І знову Моне. І Деґа.

Далі Париж у 2010 році, Міський музей сучасного мистецтва — Матісс і Браге.

Потім Роттердам у 2011 році, Кюнстгал — знову Моне і Матісс. І ще Ґоґен.

А потім Познань. І знову Моне. «Мій Клод». І провал.

Питання: провалилася примхлива шведка, якій припала до смаку картина в польському музеї, чи королева мистецьких злодіїв, яка протягом останнього десятиліття винесла з музеїв імпресіоністів на загальну суму близько мільярда доларів?

Ґаґатек стверджував останнє. З точки зору Лоренц, це була добра звістка. Вона просто покаже їй місце, де висить Рафаель, і зачекає в найближчій кав’ярні, поки та повернеться з пакунком.

— Вдалося! — сказав Кароль, показуючи на готове обладнання.

Ніхто милосердно цього не прокоментував.

Було вже пізно, закінчився ведлівський[22] тортик, усі лампи було вимкнуто, і єдиним джерелом світла, яке видобувало з темряви обличчя четвірки, що сиділа за столом, був висвітлений на стіні юнак, легковажно прикритий хутряною накидкою. Ніхто не звернув уваги на те, що він дивиться поверх їхніх голів на спокусливу красуню Вичулковського, ледь помітно усміхаючись до неї.

— Ми ж усі дивилися «Рядового Раяна»[23], безнадійну подорож по єдиного вцілілого сина родини, правда? — Після такого вступу всі подивились на Зоф’ю Лоренц з легкою підозрою. — Я думаю про це подібним чином. Не всім має подобатися наше завдання, спосіб його виконання, не всі б зголосилися на таку місію добровольцями, — суворим тоном вела далі Зоф’я Лоренц. — Але я б хотіла, щоб ви знали, в ім’я чого ми це робимо. Бо, повірте мені, це не тільки плями на дошці. Цей хлопець, — Лоренц тільки подумки дозволяла собі називати Юнака[24]«негідником», — бачив більше, ніж мусив, був свідком драматичних подій, довіреним секретів, другом видатних і в’язнем негідників. Ми не рятуємо кольорові плями на шматку дерева. Ми рятуємо останнього в’язня двадцятого століття, головного свідка історії. Розумієте?

10

Докторка Зоф’я Лоренц забрала б свої слова назад, якби знала, наскільки вони влучні. Як досконало їхню ситуацію відображає метафора з хранителем великих таємниць і головним свідком в історичному процесі. І що саме цієї хвилини, коли вона, виблискуючи чорними очима, збиралася розповідати про неймовірну історію картини, в зовсім іншому кінці світу один чоловік прийняв рішення. Рішення про те, що за будь-яку ціну не можна допустити, щоб хто-небудь знайшов головного свідка історії і розкрив його таємницю. З точки зору цього чоловіка, висока ціна означала дипломатичні скандали, міжнародні кризи та збурення на світових ринках. Це була ціна, якою варто було перейматися. Життя кількох осіб, які готували змову в бридкій метрополії десь у Східній Європі, для нього не були ані ціною, ані навіть перешкодою. Хіба що клопотом.

Цей чоловік зиркнув на годинника. Було вже майже по тринадцятій, є шанс, що залагодить справу і встигне піти на ланч, вкотре доводячи собі, що основне — це добра організація праці. Трохи розуму — і вдасться так провадити життя, щоб не отримати виразки.

11

Початок шістнадцятого століття, десь близько 1510 року. Саме тоді Юнак з’являється на світ у Римі, в дуже хорошій родині. Його батьком є двадцятисемирічний Рафаель Санті, матір’ю — дух епохи ренесансу, а хресними батьками — двоє інших геніїв того місця й часу, обіч Рафаеля: Леонардо да Вінчі та Мікеланджело Буонарроті. Коли Юнак іще пахне свіжою фарбою і тільки призвичаюється до життя на дошці розміром сімдесят п’ять на п’ятдесят дев’ять сантиметрів, Мона Ліза вже має декілька років. Згадую про неї не без причини. Та сама техніка, та сама основа, майже ідентичні розміри, те саме погруддя, обернене ліворуч, таємнича усмішка, що блукає на вустах. Мона і Юнак — це духовна спорідненість, це два найдосконаліші портрети в історії малярства.

Що відбувалося після народження? Батько швиденько його продав і зайнявся вигідними замовленнями для Папи. Невдовзі помер, не доживши до сорока. А Юнак висів собі в різних palazzo, як сир у маслі купався, відвідував Рим, Геную, Мантую, Модену і врешті потрапив до Венеції, до родини Джусті. І тоді настав у його житті поворот, після якого все змінилося. У салоні Джусті з’явився тридцятирічний князь Адам-Єжи Чарторийський (прекрасний, як молодий бог, таких чоловіків нині немає), посол імператриці Росії при королі Сардинії. Знуджений і злий, бо до Італії Катерина II вислала його на знак покарання за те, що розважався в Петербурзі, залицяючись до молоденької дружини її онука Александра, майбутнього царя. Час в Італії проводив переважно в пошуках творів мистецтва для своєї матері Ізабелли, яка в цей час створювала перший польський музей у маєтку Чарторийських у Пулавах, виставляючи в ньому національні та світові пам’ятки.

Князь привіз своїй матері з Італії дорогоцінні подарунки: «Пані з горностаєм» Леонардо і «Портрет Юнака», який тоді вважав автопортретом Рафаеля. Був саме початок дев’ятнадцятого століття.

Юнак мусив нарікати на надвіслянський клімат, але якщо вже мерзнути, то в добірному товаристві. А він мав, з одного боку, прекрасну італійську bella ragazza,[25] а з другого — милосердного Самарянина, якого написав сам Рембрандт на тлі чудового краєвиду. Протягом наступних ста п’ятдесяти років ця трійця, яку називали ЛРР чи ВРР[26], не розлучалася й була визнана найбільшим скарбом світового живопису в Польщі. Ніколи ми не мали нічого ціннішого.

Можна води? Дякую. Ні, без лимона й без льоду.

Що ж, легко припустити, що разом із переїздом до Польщі скінчилося dolce vita[27] і почалися пригоди. Минуло тридцять років, вибухнуло Листопадове повстання, швидко й криваво придушене росіянами. Царські війська зайняли й пограбували палац у Пулавах, але старенькій Чарторийській вдалося евакуювати найцінніші твори до Сеняви, маєтку в нинішньому Прикарпатті, тобто трохи далі на південь. У сенявському палаці нашу трійцю було замуровано в алькові, там вона провела наступні вісім років, аж доки було вирішено, що ситуація настільки стабільна, що ЛРР знову можна повісити на стінах. Не знаю, що вони робили в укритті, але хто знає — можливо, це тоді Пані з Юнаком почали так двозначно усміхатися, а Самарянин заховався ще глибше у свій краєвид. Минуло трохи часу, у 1848 році вибухнуло повстання в Угорщині, росіяни вирушили з братньою допомогою, а князю Адаму-Єжи вистачило одного погляду на мапу, щоб упевнитися, що найкоротша дорога з Москви до Будапешта лежить через Сеняву. Тож забрав нашу трійцю до Парижа, до свого новопридбаного палацу, «Готелю Ламберт». Гадаю, що для Юнака це був цікавий час, оскільки паризька резиденція князя була серцем польської еміграції, інтелектуальним і мистецьким центром народу, позбавленого держави. Шопен і Жорж Санд, Міцкевич, Делакруа, Берліоз, Ліст, Бальзак… У Чарторийського бували абсолютно всі.

Світське життя ЛРР не тривало довго, у 1861 році у похилому віці дев’яноста одного року помер Адам-Єжи Чарторийський, з яким Юнак був пов’язаний як із батьком. На щастя, двоє дітей князя належним чином успадкували скарби, особливо донька Ізабелла, яка пішла в тезку бабцю, якщо говорити про смак і пристрасть до колекціонування. Завдяки їй через двадцять років після смерті князя Юнак разом із Пані та Самарянином повернулися до Польщі, до будинку, купленого Чарторийськими у краківських отців-піярів[28] спеціально для колекцій творів мистецтва. Утім, музей стоїть там донині.

Отож почав вести життя експоната, яким усі захоплювалися. Чи подобалося це йому? Мабуть, так, хоча на його місці я сумувала б за пригодами й паризькими балами, для яких Шопен спеціально створював свої полонези.

З’їмо що-небудь? Піца годиться. Мені без печериць, без морепродуктів і без ананаса.

12

Капітан Кліфтон Патридж народився й виховувався в родині військових, в армії провів усе своє професійне життя, але не належав до того типу солдатів, які вважають, що тільки чітка ієрархія і мундир гарантують право, порядок і безпеку, а цивільні — це барани, яких треба захищати від себе самих. Може, тому, що мав дружину-гіппі й анархістку, яка завжди ефективно лікувала перші прояви хвороби, описуючи її словами: «Закостенілий кий стирчить у мене з дупи! yessir! thankyousir!»

Незважаючи на це, капітан Патридж мав проблему з людьми із «цивільного контролю- армії». Президент є головнокомандувачем збройних сил, але після нього мають бути вже тільки генерали, що видають накази, чітка та зрозуміла військова ієрархія.

На жаль, що довше служив і що вище просувався по службі, то більше в його оточенні з’являлося цивільних, переконаних, що вони його начальники. Службовці НАТО, службовці Департаменту оборони, шефи ЦРУ, працівники Білого Дому, — а тепер на додачу чванливий і бундючний Державний департамент, який у Вашингтоні небезпідставно і злосливо називали Фоґґі Боттомом за назвою дільниці, де знаходилася його будівля. Туманне дно, справді, пасувало ідеально.

— Усе є в рапорті, — відповів на запитання держсекретаря, нахабного чинуші, якому у своїй ієрархії чинуш, що псують кров, Патридж присудив звання чотиризіркового нездари.

— Пане капітане. Ви розумієте, що ми повинні це мати. Ми. Не поляки, у жодному разі не німці і вже точно не якісь росіяни чи китайці, які б із цього зробили пилку і цією пилкою відпиляли б наші дбайливо плекані від часу проголошення Декларації Незалежності яйця.

— Пане державний секретарю. Я знаю лише, що ми цього не знайшли. Так само, як не знайшли жодного сховища, жодного легендарного скарбу чи картини. І прошу мені повірити, що ми зазирнули під кожен камінь, перетрусили кожну будівлю і кожен намет у цих, на щастя, невеликих горах, а пошуки у печерах коштували життя двом нашим.

— Знаю, читав рапорт. Не будьте занудою, капітане. Тільки скажіть мені, яка є вірогідність того, що це знайдуть наші улюблені союзники з Третього світу. Хоч нам і не вдалося.

Патридж подумав про Ґмітрука, про їхній останній вечір у кав’ярні на Калятівках. Про холодне пиво, чорну рукавичку на пропаленій під час геройських дій руці поляка, про його мрії про нове життя на пенсії. Чи може він йому зашкодити своєю відповіддю? У війську справи були прості, з нашого боку добрі союзники, з іншого — лихі вороги. У світі чотиризіркових нездар усі між собою були ворогами, за їхніми рішеннями не стояв тактичний аналіз, лише параноя, нахабство і боротьба за столи з червоного дерева.

Польський майор урятував шістдесят одну особу. Кожен, хто вдягає мундир, мріє про геройський учинок, але ніхто ніколи не отримує шанс втілити цю мрію. У найкращому випадку проводить життя на навчаннях, у найгіршому його посилають кудись мордувати якихось бідолах в ім’я навіть не вітчизни, а політичних та економічних інтересів. А Ґмітрук одержав свій шанс і використав його на сто відсотків.

Але Ґмітрук був далеко. А його власна вітчизна, міркував Патридж, сидить за столом і виблискує штучними зубами у фальшивій посмішці.

— Чи зможуть поляки це знайти? — повторив запитання, щоб виграти час. — Мені було б простіше відповісти, пане державний секретарю, якби хтось мене нарешті поінформував, що саме ми шукаємо. Не хочу бути уїдливим, але якби я знав це у Польщі, може, ми не мусили б повертатися з порожніми руками.

— Ви хочете бути поінформованим чи живим, капітане? Бо якби я вам сказав, що ми шукаємо, ви б не дожили до свого вечірнього пива. Це питання національної безпеки. А тепер прошу відповісти на запитання.

Патридж зрозумів, що тема відомої йому інформації — це глухий кут і немає сенсу рухатися далі.

— Мені не відомо, щоб вони щось шукали. Але якщо хтось узагалі має це знайти, то тільки вони. Їхня територія, їхня таємниця, їхній, за браком іншого слова, скарб. У них є мотивація, знання, непогано вишколені люди. Та, правду кажучи, уявлення не маю, як можна їм це заборонити чи принаймні їх розхолодити. Дамо їм кілька додаткових F-16? Скасуємо візи? Знову пообіцяємо якісь ракети?

— От цим ви, пане капітане, не заморочуйте свою військову голівку. Можете йти.

«Сам ти йди до своєї нори, щуряко», — подумав Патридж і залишив кабінет, не обтяжуючи себе поданням руки, а тим більше віддаванням честі.

13

Не думайте, що Юнак дожив до тридцять дев’ятого, як знуджений експонат. Тим часом поїхав на шість років до дрезденської Галереї старих майстрів, щоб перечекати там Першу світову війну. Чарторийські вислали туди найкращі зібрання, остерігаючись росіян. Утім, коли вибухнула Друга світова, маневру з Дрезденом з очевидних причин повторити було неможливо. Три картини запакували до цинкової скрині, нанесли літери ЛРР й відправили, як сто років тому, до Сеняви. Однак цього разу на Пані та Юнака не чекало вісім років інтимної темряви. Вже 15 вересня солдати Вермахту зайняли Сеняву й розпотрошили палац у пошуках скарбів. Золото забрали, картини покинули в руїнах, а відходячи, оздобили Пані відбитком військового черевика.

Наших героїв зібрала економка Чарторийських тільки для того, щоб негайно віддати їх німцям, які приїхали «зберігати» твори мистецтва. Були досконало підготовлені, до війни їхні історики проводили спеціальні дослідження, щоб вибрати найкращі твори. ЛРР, звісно ж, опинилися на початку списку. Уся трійця мала потрапити до нового музею фюрера в Лінці разом з іншими перлами світового мистецтва, викраденими й купленими по всій Європі. Юнак поїхав до Берліна.

І ось перша несподіванка: Юнак швидко повернувся до Кракова. Тільки вже до резиденції Ганса Франка, нового володаря Польщі, перейменованої на Генеральне губернаторство. Франк, лиходій і воєнний злочинець, вважався видатним поціновувачем мистецтва, досить зауважити, що свою штаб-квартиру він наказав розмістити у Королівському замку на Вавелі і що зібрав із крадених творів справді солідну колекцію.

Певна річ, Юнак не поїхав до Кракова сам, разом із ним були його товариші по щастю й нещастю Пані й Самарянин. Насправді ми не знаємо, як так сталося, що Ганс Поссе, мистецтвознавець музею в Лінці, віддав Франку, якого нацистська верхівка недолюблювала, такі першорядні твори. Для Франка це мало велике значення, всі пам’ятки генерал-губернаторства він вважав своїми, мабуть, наполягав на цьому, але фюрер і Поссе мали абсолютну першість. Кажуть, що на момент окупації німцями Франції польські зібрання втратили своє значення, тільки це ніяк не стосувалося ЛРР. Кажуть, що, замучений Франком, Поссе заради святого спокою позичив йому картини й, напевно, захотів би їх повернути, якби музей у Лінці все ж таки був створений. Кажуть також, що це був подарунок Гітлера для вірного слуги, який завзято реалізовував політику партії, перетворюючи колишню Польщу на розплідник невільницької робочої сили. А може, просто Франк мав на когось компромат, і цього вистачило.

Так чи інакше, доблесна трійця зависла у Вавелі, і тут починаються загадки й таємниці.

Так, звичайно, забери піцу. Я скористаюся нагодою й сходжу до вбиральні.

Авжеж, починайте, я зараз прийду.

14

Салат із курчати-гриль, мусу з авокадо і маринованих у бальзамічному оцті цибулинок був чудовий, такий чудовий, що американському держсекретареві, якого дехто називав чотиризірковим нездарою, певні речі повкладалися в голові. Ніколи не довіряв людям з Пентагону, з усіма їхніми нашивками, девізами, присягами, істеричною міфологією і казарменою дружбою до могили, оповитою гейським душком. Їхні мундири були схожі на купальні костюми для плавання в каламутній патріотичній ідеології, а іноді потрібно було бути просто ефективним.

Секретар належав до тих людей, які платять юристові, навіть якщо дружина працює в найкращій юридичній фірмі, і які переплачують за будівництво будинку чужим, навіть якщо брат має будівельну фірму. Він не вірив у добрі послуги, надані знайомими, друзями чи родиною. Вірив, що добру послугу і добрий товар можна мати лише тоді, коли дістанеш тверду готівку, укладеш надійний контракт і з залізною витримкою простежиш за його виконанням.

Саме так збирався зробити зараз, даючи зелене світло останній фазі операції «Гугеноти».

15

На чому це я зупинилась? Ага, загадки й таємниці. Юнак висить разом із Пані і Самарянином у Вавелі й слухає. Попервах про тріумфи, про непереможну армію, про Норвегію, Голландію і Францію, про те, як німці увійшли на територію Радянського Союзу, як дійшли аж до Сталінграда. Він одним із перших довідується про остаточну розв’язку. А потім, із надходженням відомостей про бої на східному фронті, про висадку союзників на Сицилії й пізніше — в Нормандії, про повстання у Варшаві, наш Юнак стає дедалі самотніший. Оскільки Франк швидко втратив віру в тисячолітній рейх і зрозумів, що устрій повоєнного життя є важливішим за поширення нацистської ідеології, він досить рано, ще в сорок другому, почав висилати награбовані, пардон, збережені зібрання до своїх маєтків у Баварії. Робітники розповідали про таємничі металеві скрині, до яких нікому не можна було наближатися. Конспірологічних теорій навколо цього існує безліч, утім, це не є темою на сьогодні.

Найбільші скарби Франк тримав біля себе до кінця.

Улітку сорок четвертого такий собі Вільгельм Палез’є, уповноважений губернатора у справах творів мистецтва, або, іншими словами, найбільший злодій на окупованих територіях, знайшов місце для евакуації найцінніших зібрань: палац Манфреда фон Рихтгофена у місцевості Зайхау, нині Сихів, маленькому селі між Леґницею і Валбжихом. Вони думали, наївні, що для того, щоб почуватися безпечно, досить вивезти щось на територію Німеччини.

Потім починаються ускладнення. Німці тікають від радянців, намагаючись вкрасти якнайбільше, але щодня мусять коригувати свої плани, міняти повні скарбів потяги на вантажівки, потім на легкові машини, а насамкінець, — на те, що поміститься у валізі. Логічно було б припустити, що тоді, на зламі сорок четвертого і сорок п’ятого років, ЛРР не полишають Ганса Франка, що губернатор тримав найцінніші твори як свій останній поліс безпеки. Разом виїздять з Кракова 17 січня, проводять з Вільгельмом Палез’є тиждень у Рихтгофена в Сихові, сортуючи скарби та висилаючи їх у подальшу дорогу.

А тепер увага. Я розмовляла колись із донькою Рихтгофена, тоді малою дівчинкою. Їй було всього кілька років, але вона добре запам’ятала ті дні, мабуть, через атмосферу страху, небезпеку, чутні вже звуки радянської артилерії. Розповідала, що одного дня мати витягла її з ліжка й звеліла одягтися. Потім вони спустилися до «великої зали», як вона висловилася, бо мати хотіла показати їй картини, настільки прекрасні, що вдруге вона такі не побачить.

Що бачила? З її опису випливає, що Рубенса, зрештою досі не знайденого, і «Пані з горностаєм» Леонардо, «Портрета Юнака» там не було, я показувала їй знімки, вона божилася, що такої картини не бачила.

З Сихова наші герої вирушають далі через Дрезден до Баварії, де 4 травня Ганса Франка заарештовують американці. Його поплічника у злодійстві Палез’є теж невдовзі хапають; підлещуючись до союзників, він повідомляє, де на віллі Ганса Франка заховано Леонардо й Рембрандта, і справді, дві картини там є. А де Рафаель? Де Юнак? Тут починаються спекуляції.

Гіпотеза номер один, підтверджена сином Ганса Франка, Нікласом. У своїх спогадах, написаних на основі батькових нотаток, він припускав, що під кінець війни Юнак був на віллі у Фішгаузені і, як це незворушно описує Франк-молодший, «потім десь зник, напевно, висить у якійсь сільській хатині після того, як мати виміняла його на масло». Варіант із сільською хатиною малоймовірний, значно вірогідніше, — якщо, звісно, Рафаель фактично перебував у Фішгаузені, — що його потайки заховали американці. Які люблять хвалитися, як вони рятували твори мистецтва, і не люблять нагадувань, що не завжди поверталися за океан з порожніми руками.

Гіпотеза номер два, підтверджена Едуардом Кнайслем, віденським консерватором, який допомагав пакувати зібрання в Сихові й транспортувати їх до Баварії. Кнайсль у шістдесятих роках зізнався ФБР, що відразу після війни бачив Юнака в домі Палез’є. Згодом, на жаль, раптово втратив пам’ять і відмовився від цих зізнань, але припустімо на мить, що Рафаеля привласнив підручний Франка Вільгельм Палез’є. Це цікава постать, бо він єдиний відповідав перед судом за грабіж творів мистецтва на території Польщі. Американці передали його нашим, наші блискавично його засудили — якщо комусь цікаво, під час процесу він страждав на цілковиту амнезію, — й посадили на кілька років до Монтелюпіха[29].

Що з ним було далі? Нічого, бо після вироку не прожив навіть двох місяців. Не повірите, але за офіційною версією, поширеною тоді червоними, в ув’язненні його вбив американський шпигун. Звідки він там узявся? Знову не повірите, але приїхав до Польщі, супроводжуючи потяг, яким до нас із американської окупаційної зони поверталися викрадені німцями скарби. Мушу визнати, що навіть в умовах сталінської пропаганди версія про імперіалістичних шпигунів, які вбивають німецьких бандитів у польських тюрмах, — це вже занадто.

Франка повісили в сорок шостому, тож не минуло й півтора року від кінця війни, а всі свідки найбільшого воєнного грабунку вже годували хробаків.

Так чи інакше, мені здається, що найвірогідніше Рафаеля або викрали американці, або Палез’є встиг випустити портрет на чорний ринок. Не вірю в решту гіпотез: що він загубився під час евакуації Ганса Франка, що залишився десь у Нижній Сілезії, що його з’їли миші або спалили росіяни. Це німці могли покинути в трактирі Матейка[30], якого не цінували і який мав для них значення лише з політичних міркувань, бо їм колола очі прусська присяга й поразка під Ґрюнвальдом. Але Рафаеля? Нізащо.

Можливість, що Юнак потрапив на мистецький чорний ринок, є зрештою стовідсотковою. Так само як і те, що протягом останніх сімдесяти років змінював власників. Це могло статися в сімдесяті роки, коли раптом з’явилося підозріло багато пліток з приводу Юнака. Одна з них вела до НДР. Тоді ж з’явився таємничий «американець з техаським акцентом, для якого гроші не мали жодного значення», що шукав науковця, який би погодився таємно провести експертизу картини. Шукав у Варшаві, шукав у Нью-Йорку, припускав, що згода провести експертизу означала б подорож до Австралії. Нічого більше не знаємо.

Я не раз задумувалася над тим, яке життя припало на долю Юнака в останні кілька десятків років. Чи помирав з нудьги, тужачи за Пані й Самарянином, роками вдивляючись в обшиті стінки якогось сейфа? Чи, може, висів в оточенні інших загублених творів, ставши свідком того, як найутаємниченіші друзі господаря зустрічаються в таємному кабінеті, щоб пити дороге вино й обговорювати долю світу. А може, вицвітав від надто яскравого сонця на стіні у спальні якогось шейха, милуючись щораз новими красунями, що спали обіч нього?

Так, я уявляла собі багато речей, але ніколи не могла уявити, що якась жалюгідна істота повісить його біля телевізора. Гляньте. Такий вигляд має найсвіжіший знімок Юнака, який доводить, що наш герой досі існує, досі стежить за долею світу й іронічно посміхається. Прикрашаючи пофарбовану в помаранчевий колір стіну заміської резиденції якогось американського бізнесмена, дуже впливового і дуже тісно пов’язаного з демократичною партією. Більше розповім після того, як опинимося за океаном.

Ми з Каролем полетимо за тиждень, офіційною причиною нашої поїздки й співпраці є картина, яка з’явилася в антикварному магазині на Мангеттені й на яку звернув увагу один із польських дипломатів. З опису вона нагадує одну з картин Брандта, яка фігурує у списку втрат. Полотно не підписане, але дипломат звернув на нього увагу, оскільки лише одна нація милується зображеннями стомленої й задрипаної кавалерії, що брьохається в снігу.

Анатоль скористається натівськими каналами.

Ліза до моменту вильоту перебуває під опікою держави, полетить за океан як польська громадянка з нормальною американською туристичною візою. У неї вже є польський паспорт, і не питайте мене, як це так, що Річ Посполита займається фальшуванням документів.

Кароль забезпечить нам житло, користуючись мережею своїх знайомих, які також мають знайомих. Там ми будемо покладатися тільки на себе, після того, як перетнемо кордон, це абсолютно приватна операція, нас можуть витурити, перш ніж пролунає перше запитання.

16

Стояла в усе ще темній вітальні, чекаючи, поки Ліза повернеться з убиральні, й дивилася на досі проектований на стіну знімок. Ледь похитала головою, кинувши погляд на телевізор. Неймовірно, тільки американець міг зробити щось подібне: ось мій телевізор, ось мій Рафаель, ось дитина на бейсбольних змаганнях. Тобто не знала, чи це дитина і чи на змаганнях, але з іншого боку від Юнака було видно шматок рамки зі знімком, трохи зелені і округлий шматок дерева, який мав вигляд фрагменту бейсбольної битки.

— Непогана композиція, еге ж? — запитав Кароль, підійшовши до неї. — Справді, непогана композиція. Тільки у Штатах таке можливе.

Відчула несподіваний укол неспокою. Може, через те, що Кароль висловив її думку? Чи просто врешті усвідомила, що збирається поїхати до чужої країни задля зухвалої крадіжки, і злякалася, що все закінчиться американським вироком: чотири довічних ув’язнення плюс сто вісімдесят три роки тяжких робіт.

Ні, йшлося про щось інше, щось на знімку. Щось було не так. Але що? Чогось їй бракувало. Якогось відчуття, що зазвичай супроводжувало її, коли дивилася на віднайдені твори мистецтва. Дідько, щось крутилося у голові, якась думка тікала від неї, важлива думка. Почуття, про яке почуття може йтися?

Не помітила, як Кароль наблизився до неї.

— Може, залишишся? — запитав. — Приготуємося до від’їзду.

Навіть не глянула на нього. Тільки з недовірою похитала головою й вийшла. Яка б думка її не переслідувала, вона зникла у хмарі роздратування.

17

Понишпорив у порожніх коробках і знайшов останній шматок холодної піци. Витягнув пиво з холодильника й подумав, що ще пошкодує, що вплутався в цю аферу. Коли замовляли піцу, вже передчував, який вигляд матиме ця пригода. Зося хотіла без печериць, без морепродуктів і без ананаса. Ліза — без падла, цей жаргонізм він, мабуть, вірно розшифрував як декларацію вегетаріанства. Анатолю було все одно, але раптом що, він без фанатизму ставився до кукурудзи та артишоків. Справжній командос. Врешті замовив три великі піци з подвійним сиром і довго розтлумачував операторові, що не хоче жодних інших додатків. Томатний соус і сир. Подвійний.

Це було вдале рішення, холодна піца з подвійною порцією сиру смакувала попри все краще, ніж холодна піца зі стандартною кількістю сиру. Якусь мить міркував, чи не вкинути це до мікрохвильовки, але передумав.

Сидів на підлозі й дивився на обидві картини. На Юнака, як його називала Зося, й кудлату натурницю Вичулковського. Вони дивились одне на одного, ніби чекали, аж поки хтось нарешті скаже: у мене чи в тебе?

З прикрістю подумав, що він за чотири роки не створив обставин, за яких могло б виникнути таке запитання. А непогано йому відьма, як би це гарно сформулювала Ліза зі своїми жаргонізмами, підтопила дах. Тепер він ще й мусить з нею працювати, а як щось піде не так, то опиняться на довгі роки у двох різних в’язницях.

От і добре. Нарешті буде вільний.

Позіхнув, допив пиво, перед тим як погасити світло, машинально помандрував поглядом до портрета Зосі. На частку секунди здивувався, що хтось його підмінив, адже портрет завжди висів на цьому місці.

Потім пригадав, що сам його вранці зняв і повісив там Вичулковського, щоб не давати відьмі задоволення.

18

Докторка Зоф’я Лоренц вийшла з таксі перед терміналом аеропорту в Окенчі й, зіщулившись, перебігла до скляних дверей. Сніг сипав шалено, віяло немилосердно, мала надію, що зима тисячоліття, як її називали медіа в усій Європі, дошкуляє тільки їй, а для літаків та їхніх пілотів це не має жодного значення.

Заздалегідь вирішила, що десять годин польоту проведе на самоті. Не хотіла жодних дрімот на плечах, близькості, зумовленої розміром крісел у літаку, притулянь одне до одного дорогою до туалету. Крім того, про що мали б розмовляти? Про справу не могли, про щось інше не хотіли, балачка про чтиво та політику була б у їхньому випадку такою кумедною, що вона вмерла б зо сміху, не долетівши до Познані.

Тому приїхала раніше й підійшла до автоматичного посту контролю вильоту. Ввела своє прізвище, номер рейсу, отримала запит на вибір місця. Вибрала ЗОЄ — позаду і, як завжди, з боку проходу. Вид з вікна ставав нудним уже за годину після злету, а так мала можливість випростати хоча б одну ногу й не була змушена проштовхуватися між людьми дорогою до туалету. Взяла посадковий квиток, звірила дані й пішла здавати багаж.

Любила подорожувати.

Коли Зоф’я Лоренц котила свою валізу на коліщатках у бік реєстрації, вона не звернула уваги на чоловіка за її спиною. Згорблений біля своєї валізки, він мав вигляд типового пасажира, змореного очікуванням, який убиває час, бавлячись телефоном. Чоловік зачекав хвилину, поки докторка Лоренц зникне за рогом одного з пунктів контролю, і підійшов до того самого автоматичного пункту відльоту, яким вона скористалася за мить до того.

З мобілкою в руці, він справляв враження пасажира, що перевіряє номер резервування. Тимчасом чоловік номер резервування ввів із пам’яті, а на телефоні збільшував знімок, зроблений хвилину тому. Якби хтось зазирнув йому через плече, подумав би, що чувакові справді нудно у відрядженні, бо на екрані з’явилося зображення симпатичного задка докторки Лоренц, який незичливі до неї жінки вважали надто огрядним супроти решти її тендітної фігури. Одначе чоловіка цікавив не вміст джинсів. Пересунув нігтем картинку, і ще сильніше збільшив клаптик паперу, який вона тримала в руці. Зображення було нечітке і змазане, але не настільки, щоб не зміг прочитати великі літери.

Вимкнув телефон, і на запит автомата вибрав собі місце ЗОА на борту боїнга-787, що летів до Нью-Йорка.

Він для різноманітності любив сідати біля вікна.

19

Двигуни загули, й сила прискорення втиснула її в крісло, коли літак стрімко почав набирати швидкість на злітній смузі, а краплі дощу зі снігом, що спливали по овальній шибці, замандрували щораз швидше у бік хвоста літака. Подумала, що без жалю покидає зимову Варшаву, і дійшла абсурдного переконання, Що мусить подумки загадати бажання, перш ніж колеса відірвуться від землі.

«Нехай пощастить, а якщо не пощастить, то нехай принаймні я не потраплю до в’язниці», — подумала і саме цієї миті відчула, як літак відривається від землі. Червоний напис «Варшава», розмитий через сніг, дощ і туман, посунувся вниз, ніби це не вона піднімалася, а її місто западало під землю.

За мить літак пробив хмари й уже при повному сонці ліг на бік, щоб повернути на захід, а люди, що сиділи в літаку з її боку, приклеїлися до вікон і почали щось одне одному показувати. Зацікавившись, усміхнулася вибачливо до чоловіка, що сидів поруч, і визирнула у вікно. Вид і справді був незвичайний. Густа хмара висіла дуже низько, настільки низько, що з моря білої вати виступали найвищі будинки центру Варшави. Бачила шпиль Палацу культури, оточений верхівками навколишніх хмарочосів, бачила будівельний кран біля одного з них і довгі тіні, що падали від конструкції на хвилі туману. А крім цього, наскільки вистачало погляду, розливалося море білизни. З якого тільки в одному місці виступала труба електростанції, викидаючи високо вгору клуби пари.

— Дивовижно, — сказав сусід англійською мовою. — Літаю кілька десятків разів на рік і ніколи не бачив чогось подібного.

Приємно усміхнувся.

— Я ніколи не вважав Варшаву красивим містом, але щойно вона стала героїнею найпоетичнішого явища, яке я бачив у житті… Спробую відсьогодні обережніше формулювати судження.

Відповіла усмішкою, бо їй подобалися слова незнайомця. Незнайомця, який говорив англійською з легким, важко вловимим акцентом і який був дуже симпатичний. Високий, сивуватий п’ятдесятилітній чоловік із природною засмагою та яскраво-зеленими очима мав вигляд яхтсмена або альпініста. Курйозна думка, враховуючи те, що насправді він скоріше за все був менеджером, що повертався прямо із спортзалу, таких було повно на трансатлантичних рейсах. Вбраний невибагливо, але з дорогою спортивною елегантністю, пахнув хорошим парфумом, якому було однаково далеко як до олд спайсу, так і до сучасних солодкавих ароматів, якими користуються чоловіки в рожевих сорочках і фордах фокусах.

Докторка Зоф’я Лоренц подумала, що їй трапився непоганий сусід. Аби тільки не був надто балакучий.

Ніби почувши її думки, незнайомець дістав із сумки книжку. «Отакої», — подумала й здригнулася, коли глянула на назву. Сусід одяг окуляри й розгорнув роман Кристофера Брукмаєра «Священне мистецтво крадіжки».

Прочитавши повністю смертельно нудне видання «Політики» та двісті сторінок оповідань Еліс Монро[31], Зоф’я Лоренц пошкодувала, що вирішила заповнити прогалини в освіті, замість того, щоб узяти Тесе Ґерритсен[32]і дозволити, щоб під медичний трилер подорож за океан промайнула як три трамвайні зупинки. Монро писала, може, й гарно, але натужно, і Лоренц увесь час здавалося, що замість героїв бачить особу авторки, яка дуже старається написати справді цікаву, глибоку прозу. Читаючи Кормака[33] та Рота[34], думала так само: претензійність, і тільки.

Кароль вирішив демонстративно її зігнорувати, відколи на ранкову смс-ку «То де зустрічаємося?» вона відповіла: «Н.-Й.». Сидів у середній групі крісел за кілька рядів перед нею, біля якоїсь американки, яку чарував своїм британським акцентом, розважаючись наслідуванням Г’ю Гранта. Американка почувалася на сьомому небі. Проходячи повз них до вбиральні, Зоф’я почула уривок розмови.

— Ні, це неможливо… Працюєш, мабуть, для якоїсь корпорації. Не можна бути професійним Індіаною Джонсом. Пудриш мені мізки, Чарлі, неґречний Чарлі…

Почувши грайливе американське «Чарлі», сказане так, ніби хтось замовляв дуже солодкий десерт, Зоф’я відчула напад млості й мусила швидко повернутися на своє місце.

— Роман чи посібник? — запитала в сусіда, показуючи на книжку.

— Звісно, посібник, — відповів він, знімаючи окуляри. — Ми, професійні злодії, мусимо постійно вдосконалюватися. На щастя, відколи доступні такі посібники, все стало значно простіше. А ви чим займаєтеся?

Вона засміялася.

— Ви не повірите. Моя робота полягає у відшукуванні викрадених з Польщі творів мистецтва.

— А оскільки я краду тільки прикраси, то, мабуть, можу почуватися безпечно?

— Тільки якщо прикраси не є стародавніми.

Загнув кутик сторінки роману в місці, де читав, і заховав книжку.

— Це справді ваша робота?

— Справді. Але це тільки звучить романтично, я просто чиновниця у міністерстві.

— У міністерстві? Мабуть, у поліції?

— Ні, в Польщі це дещо складніше. Звісно, поліція шукає викрадені твори, я ж більше маю справу з тими, які зникли під час війни.

Незнайомець видавався по-справжньому зацікавленим, а вона відчула, що пускає бісиків. Чому для неї було так важливо справити враження на цього типа? Не хотіла бути гіршою за Кароля?

— Але, мабуть, це трапляється не так часто. Я бачив документальний фільм про спеціальний американський підрозділ, який усе знайшов і віддав.

— Еге ж, Monuments Меn.[35]

— О, точно.

— Фактично союзники знайшли копальню, повну творів мистецтва, десятки кілометрів коридорів, заповнених скринями, картинами, скульптурами, золотом, найціннішими скарбами з усіх завойованих країн. Іноді я думаю, що німці витратили більше часу на викрадення й придбання творів мистецтва, ніж на війну.

— Як це — придбання? Я думав, вони все просто вкрали.

Її тішило його зацікавлення.

— Німці ділили народи на кращі й гірші. Ось, приміром, у Польщі, країні упосліджених і невільників, брали все як своє. Тобто не стільки брали, скільки «зберігали», щоб захистити спадщину європейської культури від диких слов’янських людей. Але в Голландії та Франції вже було інакше. Попервах «зберігали» єврейські колекції, але потім стримувалися, бо на Заході хотіли мати вигляд джентльменів, а не різників. І рушили до антикварних крамниць, де витратили мільярди марок на своїх улюблених художників. Для перекупників у Парижі й Амстердамі це був найкращий період в історії мистецтва. Коли американці прогнали німців, там усі плакали рясними сльозами.

— Ви жартуєте?

— У жодному разі. Адже саме тоді з’явилися знамениті фальшивки Вермеєра, такі якісні, що нині їх вважають витворами мистецтва. Маршал Ґеринґ мав таку манію на ґрунті художника, що всім було відомо: купить будь-якого Вермеєра за будь-які гроші. Найвпливовіші нацисти купували через посередників для себе, менш впливові для того, щоб давати хабарі більш впливовим, ніколи бізнес не крутився так добре, як тоді. Німці заплющували очі навіть на єврейське походження торговців, якщо ті мали добрий товар.

— Ну гаразд, але твори мистецтва були викрадені в Польщі, вивезені до Німеччини, а згодом американці вам їх віддали, так?

— Якщо кількома словами. Але шістдесяти тисяч пам’яток усе ще бракує. І коштують вони, за приблизними підрахунками, замалим не двадцять мільярдів доларів.

— Та ви що? Як це? Де вони можуть бути?

— Скрізь. Частину німцям, напевно, вдалося сховати. Частину було знищено свідомо або випадково під час воєнних дій. Трохи забрали союзники, багато — радянці, частину розікрали люди в різних місцях Європи, користуючись безладом. Досі багато такого з’являється на аукціонах і в антикварних крамницях, але найцінніше точно мандрує чорним ринком.

— Незвичайна історія. І ви керуєте відділом, який цим займається, чи працюєте в ньому?

— І те, й інше.

— Як це?

— Це одноосібний відділ польського Міністерства закордонних справ.

Незнайомець недовірливо похитав головою. Тема йому сподобалася, бо вирішив похизуватися.

— Може, ви випадково знайдете всі ті зниклі континенти, що їх шукали нацисти. Знаєте ж, Шамбала, Гіперборея, Туле.

Скривилася.

— Я шукаю пам’ятки, а не теми для пригодницьких романів.

— Я думав, що нацисти шукали в Тибеті загиблі цивілізації.

— Справді, у них була така організація Аненербе, спадщина предків. Гіммлер вистежував по всьому світу сліди стародавньої германської могутності, зокрема і у Тибеті. Навіть Гітлер з нього сміявся.

— Чому?

— Бо це з певної точки зору було смішно. Гіммлер і його Аненербе вихвалялися тим, що знайшли якусь кам’яну сокирку, доводили, що це свідчення вищості народів Півночі. Ось тільки кожна більш-менш освічена людина знає, що коли на Півночі виготовляли кам’яні сокирки, навколо Середземного моря процвітали прекрасні розвинуті цивілізації. Література, філософія, право, мистецтво. А там сокирки. З цієї точки зору Гіммлер особливо не допомагав справі. Але мав інші чесноти.

— Наприклад?

— Був дуже старанним і ефективним масовим убивцею.

— Божевільний?

— Найбільший з усіх. Інші робили це заради влади і грошей, хотіли бути володарями нового світу. Він насправді вірив, що арійська раса колись панувала над цілим світом, а євреї стоять на їхньому шляху до повернення всесвітнього панування. Гітлер поряд із ним був нормальною людиною, ну, диктатор, таких багато, який наклепав собі безліч танків і в якого повилітали клепки. Гіммлер був утіленням зла. Якби я вірила в Бога, сказала б, що це антихрист, інкарнація Люцифера.

— Сильні слова.

— Мабуть, я надто добре знаю історію, іноді таке знання — це прокляття. Скажу так: якби я мала машину часу й опинилася над колискою Гітлера, сказала б його батькам: знайдіть йому доброго вчителя живопису, інакше він буде капосний і нещасливий. Якби ж опинилася над колискою Гіммлера, зачекала б, поки батьки вийдуть, а потім власними руками задушила б немовля. І оком не змигнула б.

— Я справді щойно сказав — сильні слова?

Незнайомець зробив таку смішну перелякану міну, що Лоренц розсміялася. Подумала, що він гарний, навіть дуже гарний. Такою класичною чоловічою, брутальною красою, яка не потребує доброго кравця, модного перукаря та косметички. Вистачить трохи мила, джинсів і лляної сорочки, щоб більшість жінок відчула приємне тепло у грудях. Це була врода мисливця з бездоріжжя, не сучасного блідого чоловіка в напівпрозорій сорочці, який страждає на невроз і неспокій, допоки його не підключать до крапельниці з кавою-лате.

Їй спало на думку, що Кароль має такий самий тип вроди.

— А ви кого останнім разом обікрали? — Змінила вона тему. — Якщо це не таємниця.

— Чесно?

— Ага.

— Одну вашу телекомунікаційну фірму.

— Це їй напевне не зашкодило. Як?

— Домовився про угоду з моїм клієнтом, який виготовляє мобільні телефони. Це було нескладно, в цій частині Європи всі нетерплячі й короткозорі, політиків і начальників не цікавить нічого, що виходить за межі їхніх каденцій. Тож аби виграти в перемовинах, достатньо запропонувати якусь сенсаційну моментальну вигоду. Там, звідки я родом, думають інакше, у перспективі кільканадцяти чи кількох десятків років. От чи погодилися б ви протягом десяти років купувати черевики однієї й тієї самої фірми, незважаючи на їхню якість і ціну, лише тому, що зараз я запропоную вам одну пару задарма?

— Звісно, ні.

— Ну то як громадянка Центрально-Східної Європи, ви належите до меншості. Мені здається, що ви маєте схильність до занурення в різні клопоти й пригоди тільки тому, що не уявляєте, якими страшними можуть бути наслідки. Ви шукаєте щось, аби підперти стіл, і витягаєте зі стіни цеглу, від чого валиться весь дім.

Останню фразу незнайомець вимовив так серйозно, що вона прозвучала як погроза.

— Узагальнення завжди є неправдою, так само як і народна мудрість, — прокоментувала. — А ви звідки родом? У мене таке враження, що англійська для вас рідна, та все ж таки відчувається певний акцент, якого я не можу прив’язати до якоїсь певної місцевості. Даруйте, якщо це прозвучало неґречно.

— Пусте. — Симпатичний незнайомець поліз до кишені й дістав елегантну візитку.

Зоф’я взяла в нього картку й прочитала: «Джаспер Леонґ, консультант з переговорів. Остін Роуд Вест, 1, Ковлун, Гонконг».

Розділ третій

Нью-Рошелл

1

Кароль відписав. Домовився про житло для них у старій п’ятиповерховій кам’яниці в Нижньому Мантгеттені на Мерсер-стріт, поруч із Г’юстон-стріт. Будинок був як із фільмів про Аль Капоне. Фасад із червоної цегли, спотворений протипожежними сходами, величезні вікна, чавунне оздоблення, таке характерне для індустріальної архітектури дев’ятнадцятого століття. Ще кілька десятків років тому тут, мабуть, шуміли ткацькі верстати, нині ж унизу була крамниця з лахами і нью-йоркська гіпстерська кав’ярня, де на столиках вироби фірми Apple вели нескінченний бій за місце з мафінами та чашками лате. Вона посоромилася б дістати там свою нокію. На верхніх поверхах були величезні, варті цілого статку лофти, і власне в одному з них завдяки зв’язкам Кароля вони облаштували свою операційну базу.

Помешкання належало модному художникові, який у цей час розважався зі своєю дружиною в Європі. Величезне, зі стелями заввишки п’ять метрів, воно мало десь під чотириста метрів площі. Чавунна конструкція будинку не передбачала носійних стін, лише кілька вузьких колон, що давало велику свободу в проектуванні інтер’єру. Господарі влаштували все таким чином, що більшу частину площі займало одне приміщення, яке було одночасно художнім ательє, вітальнею, кухнею та бібліотекою — і все ще залишалося достатньо місця, щоб улаштовувати перегони на велосипедах. Освітлення інтер’єру забезпечували вікна, що займали дві стіни майже від підлоги до стелі. У дальній частині лофта на двох рівнях були розташовані дві ванні кімнати й чотири спальні. Висота поверху давала змогу розмістити спальні блоками — дві внизу і дві нагорі, до верхніх вели короткі сходи. Прості, по-спартанському вмебльовані, вони мали вигляд нежилих кімнат для гостей. Очевидно, господарі воліли спати в головній залі, яку називали artectory — від поєднання англійських слів, що означають мистецтво і трапезну.

Кароль уже за два дні навчився використовувати еспресо-машину, химерний хромований релікт п’ятдесятих років, і зараз вони вчотирьох сиділи за столом у їдальні, попиваючи чорну каву.

— Перед тим як почати, — голос докторки Зоф’ї Лоренц звучав надзвичайно серйозно, — востаннє запитую, чи всі знають, у що ми вплутуємося і на що ми всі підписались? Віднині кожна наша дія може бути розцінена американською владою як участь у злочині або намір вчинити злочин. У разі проблем наші навіть пальцем не поворухнуть зі страху роздратувати союзника. Тож якщо хтось хоче відмовитися, це останній шанс.

Уважно подивилася на Кароля, на Ґмітрука, який, здається, був у тому самому костюмі, що й раніше, і на Лізу.

— Не кожна може смиконути[36], — сказала вона.

— Якщо хтось планує щось устругнути, що загрожуватиме всім, то я також хотіла б знати про це зараз, — Лоренц сказала це, дивлячись на Лізу.

— Це ніби до мене цей базар? — Шведка встала й зовсім не аристократично потягнулася. — Мій вибір то простий. Глісану[37] якнайшвидше, що є до глісанути, і можу бути тут, мушу тільки віддати польський паспорт. Така от умова. Щось зкрисячу[38], то межи, міжи, міжна… damn, international search warrant[39]. І йду на довше відсиджування. Тож ніяких «встругнути». Ага, і візьми свій повідець, гаде.

Промовивши останні слова, кинула Ґмітрукові свій браслет, який весь цей час надсилав сигнали системі електронного нагляду. Анатоль спіймав його на льоту, його обличчя застигло, і Лоренц на мить побачила в ньому загартованого в боях військового, а не приземкуватого чоловіка з відстовбурченими вухами.

— Не плутай мене зі своїм попкарем, злодійко! — гримнув. — Добирай слова!

— Моя польська… — почала вона.

— Din polska ar mycket battre an vad du vill att vi ska tro, — перебив її Ґмітрук, а Лоренц і Кароль здивовано перезирнулися. — Sa javlas inte med mig. Forstatt?

Хвилину злодійка і командос мірялися поглядами.

— Це неможливо зняти без спеціального пристрою, — нарешті сказав Ґмітрук. — Як ти це зробила?

Ліза лише знизала плечима.

Ґмітрук заспокоївся, відкрив свою валізку й витягнув з неї торбу, повну однакових невеличких мобільних телефонів.

— Віднині ваші телефони мають бути в готельних сейфах, не приносьте їх сюди й головне — не беріть на локацію, вечорами можете телефонувати до родин, щоб поговорити про дрібниці, це навіть бажано. Зараз кожен із вас одержить новий телефон, там записано номери усіх. Завтра ввечері поміняємо їх на нові, і так щодня. Під час розмов не вживайте слів, пов’язаних із кримінальною сферою, особливо англійською мовою, портрет називаємо не інакше як Юнак. Ясно?

Кивнули.

Зоф’я Лоренц відкрила свій комп’ютер, устромила в один із портів ключ USB і попросила Ґмітрука вставити свій. Тільки ця комбінація гарантувала, що після надання відповідних паролів можна буде прочитати зашифровані дані. Якийсь час дивилися на рядок стану, потім Зоф’я відкрила потрібну папку.

Показала їм фото чоловіка віком близько сімдесяти років, що мало вигляд знімка до місцевої газети. Стояв усміхнений перед якоюсь бібліотекою, оточений гуртом людей. Ставний, із черевцем, з сивим волоссям, зачесаним на лисину, і американською посмішкою, схожий на політика. Викапаний Джон МакКейн, тільки огрядніший.

— Це пан Даррен Ричмонд, — почала Лоренц, — нинішній власник Юнака. На вигляд політик, але насправді лише пов’язаний з політиками, як це буває у великому бізнесі. Близький приятель нинішнього віце-президента, обидва родом із Пенсильванії, разом навчалися в університеті в Ньюарку, де, вочевидь, більше займалися спортом і тусувалися, аніж по-справжньому вчилися. Але вони з багатих родин, тож вийшли в люди, татусі допомогли.

— На чому заробляє?

— Деревообробний промисел. Лісопильні тут і в Канаді, одна дрібна афера з вирубкою кількох гектарів лісу в заповіднику, але він вийшов з неї чистим. Філантроп, вигадав собі, що коли вже має справу з деревообробним промислом, то фінансуватиме різні заходи, пов’язані з книжками. Має фонд, який надає літературні стипендії, фінансує бібліотеки і програми, що популяризують читання. Сам доволі начитаний, здається, колекціонує також різні перші видання.

— Стародруки?

— Перші видання. Хоча з американської точки зору перше видання Тома Соєра — це вже стародрук.

— То звідки Юнак?

— Офіційно його цікавлять книжки, в Пенсильванії має навіть щось на кшталт музею літератури, відкритого для відвідувачів. Але він знає, що є найкращим вкладенням коштів. Його прізвище кілька разів з’явилося на аукціонах десять років тому, потім зникло, можливо, купував через посередників. Американські імпресіоністи, другорядні європейські художники дев’ятнадцятого століття. Але жодних старих майстрів. Може, Юнак — це подарунок; може, він його успадкував, батько Ричмонда був офіцером і брав участь в операції «Market Garden»[40] у Європі. Я не знайшла підтверджень, що потім він бував у Німеччині чи був пов’язаний з Monuments Men, але хтозна. Може, куплений як інвестиція. Та це не так важливо, ми приїхали сюди не вивчати походження, лише… — подивилася на Ґмітрука, — зберегти нашого дорогого молодого приятеля.

— І де цей наш приятель? — запитала Ліза.

— У Ричмонда є будинки і квартири в кількох місцях, серед них родовий маєток у Пенсильванії й апартаменти у Вашингтоні; хоча найчастіше сидить або на своїх лісопильнях, або в Гольфстрімі, яким курсує поміж ними. Втім, нас цікавить його улюблене місце, назвемо його ізолятором, а саме котедж у Нью-Рошелл, плюс-мінус тридцять миль від Нью-Йорка.

— Ізолятор — це о’кей, — зауважила Ліза. — Ліпше, ніж хата для сосюрок чи стара і п’ятеро виродків.

Ґмітрук голосно зітхнув, але нічого не сказав.

— Що, я неправа? — запитала шведка.

— Права, звісно, права, тільки іноді твій добір слів нас шокує. — Лоренц подумала, точнісінько як раніше Кароль, що взаємодія їхньої четвірки може бути найскладнішим елементом усього задуму. — Володіння Ричмонда знаходиться у Рошелл-Хайтс. Це досить виняткове місце, одне з перших вишуканих заміських поселень у Штатах, засноване на зламі дев’ятнадцятого й двадцятого століть. Парковий проект, великі ділянки, просторі будинки у вікторіанському або колоніальному стилі. З їхньої точки зору це пам’ятка найвищого класу на кшталт ренесансних палаців у Європі. Виглядає так.

Показала їм знімки поселення з висоти пташиного польоту і зроблені з вулиці фотографії окремих будинків. Справді, Рошелл-Хайтс було забудоване триповерховими будинками із червоної цегли, з рельєфними димарями, дещо в стилі малих англійських містечок, і просторими котеджами, обкладеними камінням і білим дерев’яним сайдингом, із верандами, підпертими колонами. Навколо росли гарні старі дерева.

— Дивна назва Нью-Рошелл, — буркнув Кароль.

— Від La Rochelle у Франції, пригадайте Дюма. Тамтешні протестанти мусили тікати від католиків і подалися до Нового Світу. Звідси й назва.

— Gated community?[41] — запитала Ліза.

— Ні. Має характер закритого поселення, але завдяки консерваційній охороні пам’яток багатії не можуть заховалися за мурами чи високими парканами. Це справді гарна звістка. Поганою є те, що там купа приватної охорони, яка регулярно патрулює околицю. Гляньте, який вигляд має нинішнє житло Юнака.

Будинок був не дуже великий, але старовинний і справді гарний. Лоренц розуміла, чому Ричмонд надав перевагу такому місцю перед палацом для новобагатьків на березі океану з критим басейном і тенісним кортом. Вона б теж обрала цей скромний, але просторий дім, захований за крислатими кленами, весь із сірого каменю, критий шифером подібного кольору, з яким гарно контрастували зелені віконниці, а також густо порослий виноградом масивний димар. Дім був вибудуваний у вигляді квадрата й мав прості стіни, багато вікон, серед них три мансардні, обіч було щось на кшталт зимового саду. Цей стиль тут називали Tudor revival. Уявляла собі, що всередині — темний паркет і масивні гвинтові сходи, якими колись піднімалися жінки в сукнях із стоячими комірцями.

— Не розумію, — почула Кароля, який нависав тут-таки над її плечем. Ніби випадкова близькість роздратувала її. — Суб’єкт — багатий американець, теоретично повинен збудувати собі палац на власному острові, з полем для гольфа й охороною, що патрулює його гектари з гелікоптера. Але чувак має смак і купує тюдора в Новій Англії. А потім фарбує там стіни у помаранчевий колір і вішає на них один із двох найславетніших портретів світу, та ще й біля телевізора. Він якийсь божевільний.

— Не має значення. — Ліза відчутно перейшла у режим завдання. — Який то адрес?

— Серпентин, 12, Нью-Рошелл.

— Це диво польська розвідка має інтернет? — запитала, дістаючи свій новий телефон.

— Нині двадцять перше століття, — відповів Ґмітрук з кам’яним обличчям, хоча було видно, що шведка діє йому на нерви.

— Пошукаю вільний квадрат, — сказала, клацаючи щось у телефоні.

— Завтра ти повинна зустрітися з агентом, щоб оглянути нерухомість за три ділянки далі, — сказала їй Лоренц. — Тобі вельми сподобався будинок з оголошення, і ви з чоловіком дуже б хотіли його оглянути. Чоловік — британець, останні кілька років ви мешкали в Європі, а тепер вирішили перебратися сюди. Вам до вподоби ця халупа, бо так ви нібито живете в Англії, а насправді в передмісті Нью-Йорка. Отримаєш гроші на авто, гарні лахи і необхідні дії.

Ліза сховала телефон і вперше з повагою подивилася на Лоренц.

— Твоїм чоловіком буде Анатоль, ви вдвох повинні обстежити район.

— Хочу моїм чоловіком Кароля. Анатоль кращий, але гад не дивиться як мій чоловік.

2

Проїхали через Бронкс і виїхали на автостраду 1-95, що перетинала все східне узбережжя Штатів, від Флориди на півдні до кордону з Канадою в Мені.

— На елітний район не схоже, — буркнула Ліза англійською.

Ствердно кивнув головою. Їхали повз похмурі житлові масиви, просторі паркінги, промислові райони, гори металобрухту й рекламні щити на гігантських стовпах, і це все анітрохи не справляло враження вишуканого передмістя столиці світу. Лише коли минули річку Гатчинсон, стало привабливіше, обабіч ріс ліс.

Саме Нью-Рошелл спершу не здавалося цікавим. Низька забудова, товсті негри у спортивних костюмах на лавочках перед ресторанчиками з індійською їжею, салон краси «Ольга» з неоновою вивіскою, пральня із самообслуговуванням. Аж раптом стало непогано. На П’ятій авеню вже було добре, на Гамільтон-авеню — чудово, а Серпентин, що звивалася між захованими в маленьких парках котеджами, була казковою. Не дивно, що будинок, який вони збирались оглянути, — хоч і криза, хоч і невеликий, як на американські стандарти, а на додачу без ремонту, — коштував півтора мільйона доларів.

Зупинив орендований Субурбан біля вивіски бюро нерухомості з гаслом «Нью-Йорк — Новий Дім — Нове життя». Ліза штовхнула його й показала в глиб вулиці. За сто метрів далі, між деревами, стояв котедж Ричмонда. Не встиг нічого сказати, оскільки цієї самої миті двері з його боку раптово відчинилися навстіж. Здивувався: ззовні нікого не було.

— Ти, мабуть, Чарлі! Як я обожнюю британський акцент, він такий чарівний!

Опустив погляд. Поряд з авто стояла Карлиця, що мала не більше ста тридцяти сантиметрів зросту й усміхалася так радісно, ніби тільки від неї залежало, чи існуватиме далі уявлення про американців як про завжди оптимістичну націю, що, неабияк переймаючись, запитує «Як життя?» в кожного нового знайомого.

— А ти Рейчел! — Карлиця мусила підстрибнути, щоб побачити Лізу, яка сиділа з іншого боку величезного авто. — Я Бриджет. Як життя? Усе гаразд?

— Краще бути не може, солоденька! А що в тебе? Сподіваюся, ти вже продала сьогодні якийсь палац симпатичному шейхові! — відгукнулася шведка з американським акцентом.

Бриджет зайшлася таким сміхом, ніби в житті не чула вдалішого дотепу. А Кароль відчув себе ніяково, сидячи отак за кермом і дивлячись згори на маленьку жінку. Вискочив з авто і відрекомендувався як Чарлі Волтерс, наслідуючи англійський акцент. Бриджет театрально ляснула в долоні й подивилася на нього так кокетливо, що він не міг не розсміятися. Багато разів чув, як люди критикували фальшиву американську сердечність. Та, мабуть, йому був більше до душі світ удаваної сердечності, ніж автентичної європейської фрустрації, що йшла з глибини душі.

Бриджет, без упину щебечучи, як і належало професійній ріелторці, провела їх до будинку. Дорогою розповідала про вади дому в такий спосіб, що кожна звучала як достоїнство, а Кароль відчув себе справді винятковим клієнтом.

— Я трохи непокоюся за продаж цього замку, бо він виглядає інакше, ніж звичні американські будинки. Вітальня більше нагадує бальну залу з великим каміном, вікна величезні, як у церкві, а замість традиційного саду — старий парк. А звичайні люди надають перевагу нормальній веранді, садочку, вітальні з кухнею, посередині невеличкий бар. А тут… Зрештою, самі побачите.

Зайшли досередини й почали роззиратися. Це був цілком пристойний дім у колоніальному стилі початку двадцятого століття, який потребував реставрації, але мав чудову атмосферу, Каролеві він асоціювався з проклятими будинками з американських горорів.

— Чудовий парк, — сказав, стоячи біля вікна, що виходило в сад. — Я й не думав, що побачу щось таке поза межами Англії. Тепер тільки треба протягом п’ятисот років добряче поморочитися з газоном, і буде як удома.

— Ой, благаю, не припиняй говорити! — Бриджет засміялася, а він раптом усвідомив, що дуже хоче справити на неї добре враження, оскільки ця на вигляд майже тридцятилітня жінка, що сягала йому до пояса, була найзвабливішим утіленням життєрадісної сексуальності, яку він коли-небудь бачив. Стала перед ним, і він зрозумів, що вона знає, про що він думає. Сперлася плечем на підвіконня, схрестила ноги на монструозних — як же інакше — підборах і кокетливо глянула на нього.

Ліза підійшла до нього й обійняла.

— Знаю, знаю, теж мене цим купив, ох же ж ці британці, чорти б їх ухопили. Скільки ванних кімнат?

— Усього три. Одна внизу, одна нагорі й одна тільки для головної спальні. І три каміни. У вітальні, в їдальні й один у головній спальні.

— Що думаєш? — звернулася до нього.

— Що легко буде загасити пожежу в спальні.

Відірвався від обох жінок і почав кружляти по кімнаті.

— Бриджет, можна тебе дещо попросити? — запитав.

— Твоє прохання для мене як наказ, — відповіла низьким голосом, від чого мусив ковтнути слину.

— Такі рішення не ухвалюють отак, після п’ятихвилинної прогулянки. Цей дім же можна орендувати, правда?

— Можна. Єдине тільки, що власники не робитимуть ремонту, тож розраховуватимете на себе.

— Ага. Думаю, ми його винаймемо, але… — він завагався, — я знаю, що це незвичне прохання, але чи не могли б ми тут залишитися до завтра? Ми зрозуміємо, якщо відмовиш, адже ти нас не знаєш, але нам це завжди допомагало. Щоб перевірити місце, треба там заночувати.

В очах карлиці засяяли грайливі вогники.

— Ех ви, невиховані європейці. Я вас, звичайно, розумію, але в нас немає такої традиції…

Кароль, як типовий син слов’янського народу, знав, що треба зробити.

— Ми усвідомлюємо, що просимо забагато. Тому залюбки напишемо якусь розписку, що не винесемо, — він роззирнувся, — жодного з трьох камінів. І заплатимо за послугу відповідно до тарифів вашої фірми.

Витягнув портмоне й почухав голову.

— Триста доларів готівкою вистачить? — запитав.

Бриджет елегантним рухом взяла банкноти з його руки й заховала їх до своєї течки з паперами.

— Ключі я вам не залишу, і хтось із вас має бути завжди тут, гаразд? Побачимося завтра о восьмій ранку. — Підморгнула їм і вийшла, похитуючи задком.

Коли двері зачинилися, повернувся до Лізи. Шведка схрестила руки на грудях і дивилася на нього з докором.

— Справді, Чарлі?

Знизав плечима.

— Не збуджуйся так наступного разу, бо в тебе зникає акцент. На щастя, брак у вимові ти компенсував доларами.

Надвечір прогулялися околицею, дуріючи на камеру. Кожен сторонній перехожий прийняв би їх за закохану пару, що переживає другу молодість. Ліза навіть була аж так легковажна, що попросила патруль, який саме проходив повз, сфотографувати їх на фоні будинку Ричмонда.

— Це такий гарний дім і такий гарний район, о Господи, я й справді хочу тут жити!

За нагоди перекинулася кількома словами з охоронцями. Це були кремезні латиноамериканці, озброєні, дуже впевнені й ніби розумні. Приблизно сорокарічні чоловіки, які після війська або поліції пішли на краще оплачувану роботу в ПВК — приватну військову компанію. Армії найманців, заховані за вивісками охоронних фірм, були в Штатах настільки потужними, що деяким доручали такі важливі завдання, як охорона американського посольства у Багдаді. Також ширилися чутки, що керівництво використовує ПВК для завдань, під час виконання яких не мало бути помічено солдатів американської армії.

Тутешні, з нашивками «Raven» і червоно-чорними шевронами на рукавах, менше скидалися на найманців, а більше на вишколених польських охоронців супермаркетів. І то добряче вишколених. У мундирах по фігурі, вони мали вигляд фізично справних, а біля наручників виднілися пістолети, які не були схожі на іграшкові. Кароль і Ліза побачили просто пістолети, зате Анатоль одразу б зрозумів, що це була не звичайна короткоствольна зброя, а напівавтоматичний пістолет Heckler and Koch Mk 23. Від середини дев’яностих років — штатна зброя всіх американських спецслужб, контрольованих SOCOM[42], в тому числі славетних підрозділів «Дельта» і CEAL, також її використовував польський підрозділ GROM. Для Анатоля це був би привід замислитися, чому така зброя, ще й з лазерним прицілом фірми Insight Technology, який використовують у війську, прикрашає кобури приміських паркінгових дідусів.

На жаль, Анатоль залишився в Нью-Йорку, оскільки для Лізи «не дивився» достатньо добре як на її чоловіка. Сидів у готельному номері, переписуючи й без кінця виправляючи лист до своєї дружини і, правду кажучи, ні на секунду не замислювався над тим, що могло діятися в Нью-Рошелл.

— Мене трохи непокоїть, що тут немає огорожі. Адже раніше ми проїжджали повз підозрілу околицю, — щебетала Ліза, обіймаючи руку Кароля.

— Повірте, це таке саме безпечне місце у Сполучених Штатах, як газон перед Білим Домом. — Домінґо Чавес похитувався вперед і назад на широко розставлених ногах. — Коли ви поселитеся, ми надамо вам детальну пропозицію, але наша фірма спеціалізується на таємній охороні. Нині двадцять перше століття, в нас надійний моніторинг, а швидка реакція краща за мур. Мур має два боки. До будинку важко дістатись, але з нього важко і втекти. Ви ж не захотіли б, напевно, дивитись, як ваша донька не може втекти від ґвалтівника, бо в неї на шляху стоїть стіна, яку ви звели для її ж безпеки. Хіба не так?

— Так, — підтвердила вражена його логікою Ліза.

— Ви воліли б, аби хтось з’явився, зробив маніякові третє око посеред лоба, поправив малечі сукенку й заніс неушкоджене маля додому. Правда ж, пані? — Чавес погладив руків’я пістолета.

Цим разом Ліза лише кивнула головою.

— Даруйте, якщо я надто образно висловлююсь, але ненавиджу ґвалтівників. Це сміття. Ви ж не юристи, еге ж?

— Ні. Мій чоловік банкір.

— А, банкір, — вимовив таким тоном, ніби перед його примруженими очима продефілювали мало не всі жертви світової кризи. — Це ліпше, ніж юрист. Тільки трохи шкода, що мушу працювати у дві зміни, щоб сплатити іпотеку, та нічого не вдієш, такі часи. Так чи інакше, гарного вам вечора. Ви симпатична пара. І не хвилюйтеся, займемося вами.

— Це якийсь божевільний, — сказав Кароль, коли Чавес зник за поворотом, перед тим відсалютувавши на їхню честь. — Я не хочу тут жити, не може бути й мови.

— Але ти й не мусиш тут жити, Чарлі. Мусиш здійснити зухвалу крадіжку з проникненням.

— А, ну це інша річ.

Коли стемніло, розташувалися в головній спальні. Внизу залишили увімкнене світло на випадок, якби Бриджет вирішила проїхатися повз і перевірити, чи часом не влаштували вони тут збіговисько на триста осіб — по долару з носа, щоб вийти на нуль. У спальні єдиним джерелом світла був ліхтарик на Лізиній голові, у світлі якого вона монтувала своє спорядження. Дзеркальце, кілька об’єктивів, серед них один завбільшки з відро й один із кабелями, під’єднаними до прибору нічного бачення, тепловізорна камера у формі поліцейського радару, телескоп як для спостереження за поверхнею Місяця. Все підключене через порт USB до невеликого ноутбука.

— Що шукаємо? — запитав у Лізи, що порпалася біля спорядження.

З часу від’їзду з Нью-Йорка розмовляли англійською, пересвідчились, що так простіше.

— Недоліки, — відповіла вона. — Недоліки, які має кожна система безпеки внаслідок компромісів, необхідних за бажання мати дім з одного боку безпечний, а з другого — нормальний. Такий, що не нагадує бетонний бункер, що не викликає армію охоронців, коли у відчинене вікно залетить листочок, і не починає вити, бо ти вночі пішов до кухні напитися води. Утім, усі колекціонери творів мистецтва параноїки. Одні будують бункери, ставлять сейфи і колючий дріт, наймають численну охорону на цілу добу. Інші перетворюються на білочок.

— Білочок?

— Схопить горішок, занесе в дупло й сидить тихо, щоб ніхто не дізнався, що вона має якісь запаси. Це дуже часто трапляється серед колекціонерів. Не охороняють колекції, бо тоді мусили б сказати охоронцеві, що в них є. Не ставлять ґрат, бо це був би знак того, що в них є щось цінне. Не монтують сигналізаційні системи, бо працівники дізналися б про їхні скарби. Нікому не довіряють. Вони ненормальні, але це працює. Не можна вкрасти те, про що ніхто не знає.

— І це той самий випадок?

Ліза відірвала погляд від комп’ютера й подивилася на нього з жалем.

— Власники незаконних творів, пов’язаних із крадіжками, — це зовсім інший випадок. Чому?

Якийсь час Кароль дивився на оповитий темрявою будинок по той бік вулиці. Розташований на похилому пагорбі, точково освітлений потужними прожекторами, які підкреслювали найцікавіші елементи архітектури, він більше нагадував невеликий французький замок, аніж американську оселю за кілька кварталів від звичайного житлового масиву, заселеного людьми настільки вгодованими, що в торговельних центрах мусили пересуватися на візках.

Вулицею безшумно проїхав електромобіль охорони. Тоді зрозумів, про що запитувала Ліза.

— Бо не можуть впустити поліцію в дім, — відповів.

— Отож-бо. Завданням сигналізаційних систем у випадку нелегальних колекцій є передусім не допустити злодіїв до оселі. Що зазвичай означає високий мур, гектари всіяного датчиками руху газону, камери відеоспостереження всюди, де тільки можна. Тут з точки зору консерваційної охорони пам’яток не можна застосовувати такі речі. Що не означає, що вони не спробували. Глянь.

Ліза розвернула монітор у його бік. Зображення здавалося твором сучасного мистецтва, різноколірні плями, що не утворювали жодного образу, сіре тло перетинали кілька блакитних рисок, а ще кілька зелених цяток. Намагався щось зрозуміти з цих візерунків, але врешті безпорадно подивився на неї.

Буркнула щось по-шведському.

— Що ти кажеш?

— Таке народне прислів’я. Про переваги самотності й покладання тільки на себе. Байдуже. Подивися зараз.

Покопирсалась у налаштуваннях, і зображення змінилося на краєвид за вікном. Їхній газон, плавний закрут вузької дороги, парк Ричмонда і його котедж.

— Подивись уважніше, зараз буде той самий кадр.

Клікнула, й сіра пляма з кольоровими елементами повернулася. Тепер йому вдалося накласти це в уяві на знаний краєвид. Риски були десь у домі, а плями на деревах.

— Це тепловізія, вона відтворює інфрачервоне випромінювання, яке має геть усе, чия температура вища за абсолютний нуль. Це означає, що не потрібно ані крапельки світла, щоб використовувати тепловізію. Дуже зручно. Набагато зручніше, ніж нічне бачення, яке лише посилює слабке світло і в суцільній темряві, наприклад, у сейфі, неефективне. Тепер камера відрегульована так, щоб показувати все, що має температуру, вищу за 15 градусів Цельсія. Що ближче до цих п’ятнадцяти градусів, то холоднішим кольором буде представлене, що далі — то теплішим.

— Ясно. А навіщо в домі Ричмонда риски тепла? Це якась сигналізаційна установка?

— Боже…

— Труби центрального опалювання? — швидко додав Кароль, почуваючись як учень на повторному екзамені.

— Є надія. Термостат, скоріше за все, відрегульовано так, щоб підтримувати в домі за відсутності власника шістнадцять-сімнадцять градусів. Тепер температура впала, щойно увімкнулася піч, тож ми бачимо лише рисочки труб. За хвилину побачимо калорифери, а через якісь дві години — температурні містки на фрамугах.

— А цятки тепла на деревах — це птахи? — запитав, показуючи на зеленаві плямки між галуззям.

— Ти жартуєш?

Він засміявся.

— Моторчики камер охорони.

— Бінґо. Двадцять років праці, й хто зна, може, зробимо з тебе злодія. Моторчики звичайних камер, певно, із вмонтованим приладом нічного бачення, але звичайних. На відкритому просторі покажчики руху не мають сенсу, термопокажчики — теж, бо зовні температура змінюється надто швидко, щоб їх відрегулювати. Тривога спрацьовувала б кожні п’ять хвилин. І ось тобі перша помилка Ричмонда.

Кароль запитально подивився на Лізу, яка випромінювала ауру спортсмена перед змаганнями. Спокійна, зібрана, врівноважена — одначе блиск в очах виказував, що рівень адреналіну зростає. Чи тому робила те, що робила? Розуміла це як спорт, у якому кожен дім, музей і зібрання були черговими змаганнями, наступним рекордом, який треба побити?

— Яка?

— Цей дім мав бути для нього дуже важливим, що й не дивно, він справді гарний, тож вирішив, що посилена охорона у вигляді патрулів і постійного спостереження замінить мур та огорожу під напругою. І це було великою помилкою, оскільки людський фактор є завжди найслабшою ланкою.

Кароль скептично подивився на неї.

— Це ж не відміняє факту, що якісь типи ходять безперервно навколо або витріщаються в монітори, сподіваючись, що хтось їм дасть підставу для стрілянини, хіба не так? — останні слова вимовив, ліниво витягуючи закінчення, як це робив Домінґо Чавес.

— Відволікання уваги. Легко, — буркнула Ліза, заклопотана чимось іншим.

Швидко клікала по чергових віконцях, в одному було щось, що нагадувало консоль іншого комп’ютера, назви папок були шведською мовою. Усі програми, які відкривала, не були схожі на дружні до користувача, інтуїтивні аплікації. Білі літери на чорному тлі, рядки чисел, команди, що складалися зі скорочень, які ні про що не говорили Каролеві.

— Добре, це забере трохи часу, — Ліза відірвала руки від клавіатури й потягнулася.

— Що саме?

— Зламати алгоритм. Але якщо я маю рацію, це нам дуже полегшить справу.

Каролеві пригадалися всі переглянуті ним пригодницькі фільми про хакерів.

— Нас не запеленгують?

— Ти про що? — Ліза подивилася на нього, як на ідіота.

— Ну, розумієш, інтернет, таємні служби. — Відчував, що верзе дурниці, але не уявляв собі, як виплутатися.

І не подумала відповісти.

— Наймолодший мчить по китайську їжу. Я тим часом викупаюсь у всіх трьох ваннах. Приємна зміна після душів у Ґрудзьондзі.

Потягнулася за телефоном, перш ніж за Каролем зачинилися двері. Не за тим, який отримала вчора від Анатоля. Не дочекаються, щоб польський попкар контролював кожен її крок. Була переконана, що саме для цього вони отримали від Ґмітрука спеціальні мобілки.

З

Василій спочатку глянув на екран телефона, а потім в очі Володимира Путіна. У його щирі собачі очі, які мовчазно просили, щоб він просто був добрим росіянином, а решта якось уладнається. Василій любив ці очі, тому поряд із монітором комп’ютера, між чашкою чаю мате і дієтичним рисовим печивом, тримав у звичайній дерев’яній рамці фотографію президента. Завжди, коли в своєму житті опинявся на роздоріжжі, коли мав перед собою важкий моральний вибір, завжди запитував себе: що б на моєму місці зробив Володимир Путін?

Василій Топілін був одним з працівників адміністраційного правління Федеральної служби безпеки, а саме керівником телеінформаційного відділу номер 2. Так було написано на його візитівці, що спонукало дівчат у клубах спершу підскакувати, побачивши напис ФСБ, а потім похнюплюватися, коли вони уявляли собі, як він стоїть навколішках під столом у будівлі на Луб’янці, вдихає пил і вкладає кабелі мережі, а чорні джинси з базару сповзають йому до середини сідниць.

Насправді Василій не повзав навколішках під столами, був доктором математики та інформаційних технологій, а його телеінформаційний відділ № 2 був спеціальною групою хакерів, що шпигували на користь Російської Федерації. Це звучало романтично, але, на одностайну думку всіх підлеглих Василія, було найгіршою у світі роботою, оскільки всупереч їхнім початковим сподіванням великі держави не мали жодних надзвичайних таємниць і не вели складних закулісних ігор задля панування над світом. Дуже хотіли справляти таке враження, але закінчувалося завжди тим, що продукували тонни непотрібної та нудної бюрократії.

Але Федерація гідно їм платила й заплющувала очі на все, що вони робили поза офіційними обов’язками, розуміючи, що так само, як хірург не може оперувати тільки апендикси, їхні майстри інформатики мають удосконалювати навички, щоб добре служити матінці-Росії.

Ну, майже на все. Тому Василій, перш ніж взяти трубку, подумав, що, на його думку, зробив би Володимир Путін, відповів собі на це запитання й обережно поклав знімок президента обличчям на стіл.

— Як там у польській буцегарні? Смакує зіпсована капуста?

— Добре сидиться, я стала королевою лесбійок.

— Чудово. Надішлеш кілька фоток?

— Тобі? Ти ж маєш доступ до всього порносвіту.

— Ну маю, але коли хтось знайомий, знаєш, це завжди інакше.

— Проб’єш мені одну адресу?

— Проб’ю. А ти приїдеш колись?

— Як виберуся до Пітера, то заскочу. Ходить плітка, що там у запасниках Ермітажу лежить ще трохи творів, офіційно визнаних зниклими.

— Ну візьми, це національні скарби.

— Хіба що нації запасників. Не клей дурника, записуй адресу.

4

Сам себе дурив, що так квапиться, бо не хотів марнувати час. Насправді, відколи сів у Субурбан і рушив так, що аж вискнули шини, переслідувала його картина, як він входить до порожньої оселі з пакетиками, що пахнуть соєвим соусом і глутаматом натрію, а вона в ту саму мить виходить з ванної з волоссям, що пахне шампунем, і тілом, з якого стікає вода. Чи хотів він її? Не був певен.

Але про всяк випадок зупинився біля першого бару «Ред Рубі» на Північній авеню. Був розташований в пошарпаному павільйоні, який ділив із закусочною, і не був схожий на місце, де харчуються аристократки. Більше того, не був схожий на місце, де взагалі хто-небудь їсть. І скоріше за все, не був баром, де харчується у своїх китайська діаспора. Усередині один араб курив кальян, інший за стійкою голосно розмовляв по телефону, намагаючись перекричати оглушливу музику, що звучала як близькосхідний варіант диско поло.

Араб на мить припинив кричати, однак не відривав телефона від вуха. Глянув запитально.

— Дві вегетаріанські страви, на які не треба чекати, — сказав Кароль, дістаючи з кишені жменю доларів.

— Чувак, це фаст-фуд, тут ні на що не треба чекати, — відказав араб, крикнув щось незрозуміле через плече і повернувся до розмови по телефону.

У підсобці голосно зашкварчав жир, і через п’ять хвилин за одинадцять доларів Кароль одержав дві характерні картонні коробочки з китайським їдлом, які відкривалися зверху подібно до квітки. Тхнули старим жиром і креветками з морозилки. Мав бути дуже голодним, бо сморід видався йому апетитним.

Про всяк випадок, бо після дискусії з самим собою вирішив, що сексу все ж таки не хоче, тим паче з нахабною шведкою невизначеного віку, зупинився біля аптеки, де купив упаковку презервативів. Паркуючись під затемненим будинком, замислився, чи в неї вже була менопауза. Може, зрештою, презервативи й не були йому потрібні.

Ліза Тольґфорс сиділа по-турецькому біля комп’ютера, загорнувшись у простирадло, певно, не могла знайти рушника. Вода капала з її волосся, і мокра тканина на плечах прилипла до її тіла. Приблизно так він собі це й уявляв, коли вибігав по їжу.

— Сексом займатимемося? — запитала.

— Що?

Ліза підвелась, однією рукою недбало притримуючи імпровізовану тогу, а другу поклала на стегно. У неї було чоловіче тіло, кремезне, з невеликими грудьми, зате з виразно означеними м’язами на плечах. Її обличчя зрілої королеви Арвен надто контрастувало з фігурою.

Запах смажених на старому жирі креветок розійшовся по дому, створюючи для цієї сцени безглузду смердючу сценографію.

— Я запитую, чи займатимемося сексом. Бо якщо ні, то я мушу одягнутися. А якщо так, то хотіла б зробити це зараз, перш ніж їжа вистигне.

Проковтнув слину.

— Я не чекаю ні одруження, ані ніжних словечок. Просто я провела вісім місяців у польській буцегарні, раніше регулярний секс відігравав у моєму житті важливу роль і… — замовкла, дивлячись на нього з єхидством, його вираз обличчя, мабуть, справді був дивний. — Гаразд, умовляти не буду.

Невдовзі сиділи поруч і наминали макарони з креветками, які на диво були не такі вже й кепські. На екрані монітора із шаленою швидкістю пролітали колонки цифр.

— До речі, — сказала, витираючи носа тильною стороною долоні, їжа була пекельно гостра — тут ідеться радше не про те, що в тебе немає бажання, а про те, що ти про когось думав? Про якусь жінку, так?

Знизав плечима.

— Важко. Мабуть, має змінитися ще кілька поколінь, перш ніж ви зможете дорости до західних суспільств. Від романтизму вас вилікують споживацькі інстинкти. Коли кілька років тому я була в Ріо, під час карнавалу…

Замовкла на половині фрази, бо цифри раптово зупинилися, і нахилилася в бік комп’ютера.

— Закінчимо пізніше. Маємо.

Лізині пальці швидко рухалися по клавіатурі, й за мить на моніторі з’явилося чорно-біле зображення приміщення, яке нагадувало багатий міщанський салон. Одразу впізнав великі вікна, увінчані тонкими, подібними до готичної архітектури арками.

— Як ти це зробила?

— Скористалася з чергової помилки пана промисловця. Неймовірно, якщо виявиться, що він зробив їх іще декілька, зможемо зайти по Юнака, наче по хліб до продуктового. Але це згодом. Зараз важливо, що кожен багатій з кількома маєтками хоче мати розумний дім. Знаєш, що це означає?

— Можеш налаштовувати все через інтернет.

— Авжеж, ця система, — клікнула кілька разів, — надзвичайно високого класу. На відстані контролюєш температуру води та приміщень, освітлення, сигналізаційні системи, через камери можеш проглянути приміщення в кольорі або, як я зараз, у режимі нічного бачення. З того, що я бачу, можна також виставити улюблений канал на телевізорі, щоб чекав на тебе увімкнений, коли повернешся. І розпалити камін. Дуже зручно і дуже нерозумно, якщо тримаєш усередині щось цінніше, ніж телевізор і кавоварку.

— Тобто вистачить відволікти охорону, віддалено вимкнути інші сигналізаційні системи — і все?

Шведка скуйовдила своє чорне, коротке, досі блискуче від вологи волосся. Мала незвичне обличчя Снігової Королеви, було в ньому щось від ідеального портрета, пропорції і риси виглядали надто добре, щоб належати живій істоті.

— Хтось по-справжньому талановитий мусить написати твій портрет, — вирвалося в Кароля.

— П’ять хвилин тому ти мав свій шанс на захват, — буркнула Ліза, навіть не піднімаючи на нього погляду. — Трясця, це не буде так легко.

— Що саме?

— Віддалено ми можемо вимкнути сигналізацію на дверях і вікнах. Але ці детектори, — вказала на майже непомітні коробочки в кутках приміщень, — це покажчики руху і тепла. Сигнал тривоги спрацює, якщо в радіусі їхньої дії щось ворухнеться або якщо з’явиться об’єкт з іншою, ніж у приміщенні, температурою. На жаль, не маю їх у системі, тобто Ричмонд цього разу не схибив. Б’юся об заклад, що вони мають власне живлення і сполучаються за допомогою радіозв’язку безпосередньо з охороною, певна річ, приватною.

— Чавесом та його хлопцями.

— Ті картини на стінах чогось варті? — запитала.

Глянув на неї здивовано. Досі вважав, що як злодійка, вона не може не бути знавчинею і поціновувачкою мистецтва.

— Імітації, — відповів і, за мить поміркувавши, додав: — Настільки нахабні, що виглядають як якийсь трюк. Такі реалістичні мертві пейзажі висять собі по малих містечках у Польщі, оце дивлюсь на це й думаю, на якій стіні висить Матір Божа Ченстоховська.

— Хто?

— Чорна Мадонна, покровителька Польщі, свята національна ікона.

Ліза вибухнула голосним сміхом, зовсім неаристократично.

— Вам не досить, що ваш святий образ — це російська ікона, то ще на додачу Мадонна є чорною? Ти ще скажи, що вона була єврейкою. Польські націоналісти про це знають?

— Знають і ставляться краще, ніж до жінок у своїх родинах. Ми можемо побачити інші приміщення?

Ліза показала просторий хол з величезним кришталевим дзеркалом, кабінет з бібліотекою, сходи на другий поверх, охайну спальню з різьбленим ліжком, коридор на другому поверсі з балюстрадою з одного боку і рядом темних дверей — з іншого.

— Стій! — раптом шепнув Кароль, ніби боявся, що хтось стоїть за вікном і підслуховує.

Так, насправді досі сприймав усе як гру. Не до кінця вірив у Рафаеля, у напад, у таємничого американського колекціонера. Усе видавалося нереальним. Для нього це була радше пригода і привід, щоб провести трохи часу з Зосею, яку так і не зміг викинути з пам’яті, хоча й дуже старався. Лише тепер, коли побачив картину, що виднілась у приміщенні наприкінці коридора, зрозумів, що все відбувається насправді. І усвідомив, що сидить у величезному покинутому темному будинку, в якому кожний шепіт відбивається дивною луною, а кожна дошка зловісно рипить. Що він у чужій країні, що довкола кружляє озброєна охорона, а трохи далі знаходиться дивне місце, в якому араби продають китайську їжу, а перемовини зі Зброєю, напевно, так само популярні, як у Польщі фрустрація.

Зустрілися з Лізою поглядами, і цієї самої миті хтось затарабанив у двері внизу, луна відбилася від усіх стін, перетворюючи стукіт на глухе грюкання, ніби якась проклята душа силкувалася вирватися з пекла.

— Я піду, — просичала Ліза і зняла светр через голову. — Ти втрачаєш акцент, коли напружений.

Перш ніж Кароль встиг зауважити, що вона гола, накрилася простирадлом і скуйовдила собі волосся.

— Якщо почуєш слово «Англія», стрибай через вікно і тікай. Ясно?

Гупання повторилося. Ліза почекала ще хвилину, потім крикнула, що спускається, і гучно збігла сходами. Кароль присів біля вікна, щоб потайки спостерігати за тим, що відбувається.

— Так? — Лізин голос прозвучав заспано і так еротично, що Бознанський пошкодував про своє недавнє рішення.

— Дуже перепрошую, пані, але ми помітили, що автомобіль досі стоїть на під’їзді до будинку, а наскільки нам відомо, дім ще не продано. — Кароль упізнав Чавеса, ворога юристів і ґвалтівників. — Ми хотіли перевірити, чи все гаразд.

Останнє речення по суті означало: «Ми вирішили перевірити, чи ви не збоченці, яким треба скрутити голови, а потім викинути їх в океан, доки вони когось не зґвалтували, бо якийсь папуга їх захистить, і вони ґвалтуватимуть далі».

— Я перепрошую, ви офіцер поліції? — запитала Ліза все ще заспаним голосом.

— Я начальник патруля охоронної служби «Raven» у районі Рошелл-Хайтс округу Нью-Рошелл у штаті Нью-Йорк, — відповів Чавес таким тоном, ніби рапортував про свої військові відзнаки.

— У такому разі, шановний начальнику патруля, — Лізин голос уже звучав цілком бадьоро, — прошу вас залишити веранду будинку, який ми з чоловіком винаймаємо, перш ніж я викличу справжню поліцію. Мушу сказати, що я приголомшена. Бриджет Корбетт говорила про чудовий район і досконалу охорону, ви теж справили на мене гарне враження, коли ми розмовляли ввечері. А після цього ви приперлися до мого дому серед ночі, вириваєте мене зі сну і говорите зі мною тоном, до якого я не звикла. І якщо негайно, повторюю — негайно! — почувся гарний нью-йоркський акцент, — ви не приберете руки зі своєї пушки, я за себе не відповідаю!

Чавес відступив на крок.

— Прошу вибачити, — пробелькотів. — Ми справді намагаємося дбати про безпеку мешканців. Просимо в агентствах нерухомості, щоб посередники інформували нас про всі зміни, але вони не завжди прислухаються.

Ліза зітхнула й поправила простирадло, яке було на ній, так недбало, що воно сповзло на ключиці, відкриваючи декольте.

— Це я перепрошую. Я геть перестаю бути собою, коли мене виривають зі сну. І, може, це також трохи наша провина, що ми так зненацька сюди заїхали. Але ми хотіли одразу випробувати цей дім. Розумієш, про що я кажу, Домінґо? Я можу тебе називати Домінґо?

Простирадло непомітно зсунулося ще на п’ять сантиметрів, відкриваючи округлості грудей.

— Дінґ, — прохрипів Чавес. — Усі називають мене Дінґ.

І я все добре розумію.

— У такому разі, Дінґ, можемо вважати, що ми одне одного пробачили і це нічне непорозуміння є початком теплої приязні?

— Саме так, пані! Добраніч.

— Добраніч, Дінґ.

Замкнула двері, зачекала ще хвилину, дослухаючись до кроків, що віддалялися, і у три стрибки вискочила нагору. Анітрохи не соромлячись, скинула простирадло і натягла светр, очевидно, після відмови Кароля перестала сприймати його в сексуальному плані. А може, це її шведська натура диктувала не розглядати своє тіло з повного провини й сорому побожністю, характерною для католицьких суспільств.

— Швидко, — кинула. — У нас кілька хвилин, поки він охолоне й розповість у подробицях колегам, що його спіткало. На долю секунди ввімкну в Ричмонда світло в коридорі й запишу зображення, щоб пересвідчитися, чи ми бачимо те, що слід.

Ввімкнувши світло, Ліза могла зробити знімок нормально, без допомоги камери нічного бачення, яка перетворювала все на монографічну картинку. Наприкінці коридора на другому поверсі за відчиненими дверима було приміщення або без вікон, або зі щільно завішаними вікнами. І в цьому приміщенні навпроти коридора висіла картина заввишки близько півтора метра і завширшки сімдесят сантиметрів. Імпресійне зображення американських прапорів, що скорботно висіли один біля одного в дощовий день на нью-йоркській вулиці. Дуже характерний мотив для Фредерика-Чайлда Гассама, великого американського імпресіоніста. Це олійне зображення коштувало близько півтора мільйона доларів, може, й більше, залежно від патріотичних настроїв покупців. І було гарне. Порівнювати його з імітаціями з першого поверху — це як порівнювати Саґрада Фаміліа[43] з панельною багатоповерхівкою.

— Може, це копія? — подумав уголос.

— Ні, — впевнено відповіла Ліза. — Гассам насправді написав кілька цих прапорів, але всі вони відрізнялися один від одного. Найвідоміший і найкращий висить, здається, в Овальному кабінеті. Він був у Білому Домі від часів Кеннеді, але тільки Обама наказав повісити його в себе. Думаю, завдяки примхам Обами цю картину бережуть краще, ніж усіх імпресіоністів на світі. А шкода, бо це прекрасна річ. Окрім цього, прапори Гассама висять у Далласі, в Метрополітен-музеї, Національній галереї, Нью-Йоркському історичному товаристві. А мій улюблений — у Музеї Амона Картера. Мушу колись схилитися над ним із турботою.

— Де це?

— Форт-Ворт у Техасі. А саме цей конкретний Гассам пішов кілька років тому на аукціоні «Сотбіз» у Нью-Йорку за мільйон двісті. Правду кажучи, я була певна, що його купить якийсь музей, але всі ставки перебив анонімний колекціонер. Патріот від деревообробної промисловості, як ми вже знаємо.

Ліза, певно, упіймала його здивований погляд, бо хитро підморгнула.

— Скажімо, так, є історичні періоди, які цікавлять мене більше.

Коліщатка в Каролевій голові оберталися дедалі швидше.

— Оці всі крадіжки імпресіоністів останніми роками… Ти казала, що була в Ріо під час карнавалу… Боже, це ж сотні мільйонів доларів…

— Не зараз, котику… — перервала його Ліза. — У тебе був шанс розвести мене на сповідь в інтимних умовах. Ми не в Ріо, ми в Нью-Рошелл. Що ти бачиш на фото, окрім Гассама?

— Колір стін, — мовив Кароль.

Мовчки кивнула головою. Колір стін був такий самий, як на знімках Рафаеля. Темно-помаранчевий, цегляний, дещо низькопробний порівняно з ошатністю резиденції і вже точно не відповідний для експозиції таких шедеврів, як Рафаель і Гассам. Не кажучи вже про телевізор. Може, картини були тут лише тимчасово? Може, чекали, доки Ричмонд закінчить готувати якийсь сейф у віллі в горах, щоб потрапити туди, як і було задумано? Може, за якимось неймовірним збігом обставин вони вибрали короткий проміжок часу, коли ця крадіжка була взагалі можлива?

— Можеш туди зазирнути? — запитав у Лізи.

— Hi, — відповіла. — Далі немає камер, на цьому коридорі закінчуються наші знання про охорону і системи сигналізації.

— І?

— І якщо всередині немає жодних несподіванок, то це непогано. Рівень складний, але не неможливий. Тільки одна річ мене непокоїть. — Постукала пальцем по Гассаму на екрані.

— Ну?

— Я була рада, що цього немає на Рафаелі, хоча, може, й передчасно. Бо якщо є на Гассамі, то від часу, коли був зроблений знімок Юнака, це могли встановити на усіх картинах.

— Але що? Якийсь захист полотна?

— І то непоганий, не такий примітивний, який монтують у музеях. Там зазвичай встановлюють підвісні або оптичні датчики, які вмикають сигналізацію, коли картину знімають чи вирізають з рами. Дуже запізно. Є більш просунуті системи, ізраїльський «Вісонік» виготовляє такі, що піднімають тривогу вже при першому доторку до картини, реагують на зміну положення на одну десяту міліметра. І я гадаю, він тут встановлений у броньованій версії. На жаль, найефективнішій, коли йдеться про охорону нелегальних зібрань, коли хтось не бажає бачити в себе поліцію, що збирає речові докази після пограбування.

— Тобто?

— У цьому приміщенні суцільна темрява не через те, що вікна завішані, а тому, що їх замуровано. А картини висять на додатковій стіні, і між цими двома стінами є півметра простору. Якщо картина ворухнеться на оцю одну десяту міліметра, спеціальний механізм заховає її всередину, рятуючи не тільки від крадіжки, а й від пошкоджень. Євреї розробили цю систему, щоб мати змогу зберігати найцінніші твори, не застосовуючи куленепробивне скло. У музеях в крайньому випадку вони доречні, але жоден колекціонер не заплатить кілька десятків мільйонів за, скажімо, Марка Ротко[44], щоб потім милуватися ним через шибку. Ця система ідеальна. Картини знаходяться не в рамах, а одразу за рамами, на спеціальних повзунках. Один рух, і шасть — немає картини.

— Супер. На це є якесь рішення?

— На все є. Але я мушу подумати. А зараз ходімо до ліжка.

— Тобто?..

— Тобто спати. Останній шанс на відпочинок, від завтра працюємо двадцять чотири години на добу.

5

Integrity — це одне з неперекладних англійських слів, яке може означати як інтегральність і сполучність якоїсь системи, так і чесність та справедливість людини. Отже, у моральному сенсі слово integrity є винятково сильним поняттям, яке означає осягнення цілісності через порядність і зречення брехні. Прекрасний термін, водночас слово-ключ у девізі корпусу Військової розвідки армії Сполучених Штатів. «А передусім буду справедливий, бо правда веде до перемоги».

Капітан Кліфтон Патридж думав про кредо своєї установи і про те, чи не було б чесніше — справедливіше — казати всім солдатам, що відтепер вони служитимуть брехні та маніпуляції, замість того, щоб наказувати їм виголошувати зі сльозами на очах піднесені штампи, в яких немає ані крихти правди. А от наказувати повторювати це офіцерам розвідки, робота яких за визначенням має у своїй основі несправедливість, — це вже так курйозно, що якби мали голови на плечах, вибухали б сміхом під час присяги.

Колись пояснював собі, що так треба, що ідеологія важлива, що мета виправдовує засоби. Та невже? Яка в дідька мета? Метою кожної армії, взагалі кожного військового має бути захист слабших побратимів від агресора. Тим часом потужна армія США ніколи у своїй історії не була вимушена захищати своїх громадян, оскільки американські громадяни ніколи не зазнавали нападу. Вони ніколи не тремтіли по домівках, очікуючи вістей з фронту, ніколи не потребували захисту мужніх воїтелів від лихих людей, які приїхали по їхні землі, майно й життя.

Але оскільки армія вже існувала, то їй треба було дати можливість діяти. Тому американські військові замість того, щоб служити громадянам, служили егоїстичним інтересам влади і більш чи менш розсудливій політиці і відряджалися в різні куточки світу, щоб там гинути не заради людей, а лише заради капіталу, влади і політичних інтриг.

Так, навіть офіційно американська армія служила не правді, а брехні. Неофіційно — він це чудово знав — вона коїла такі речі, за які цивільні потрапляли за ґрати, а в деяких штатах — прямо на електричний стілець. І попри це, траплялися настільки брудні завдання, що цієї паракримінальної організації з річним бюджетом у шістсот вісімдесят мільярдів доларів було недостатньо. Що треба було додатково робити замовлення різним приватним військовим організаціям, тобто — звичайним найманцям.

Так міркував собі капітан Кліфтон Патридж, дивлячись на здобуті по знайомству копії натівських документів, із яких випливало, що майор Анатоль Ґмітрук, єдиний знаний йому взірцевий військовий, перебуває на території Сполучених Штатів.

6

Гермод не займався теоретичними розмірковуваннями морального походження. По-перше, йому на це було наплювати, по-друге, був надто зайнятий. По-третє, давно вже усвідомив, що закони ринку безжальні, і якщо хтось має замовлення та гроші, то хтось інший точно це замовлення виконає. Чому ж тоді мав обирати життя у злиднях, якщо для жертви це не мало жодного значення? З надією, що в наступному житті його буде винагороджено за чуйне серце? Дурниці та й годі.

Цього разу замовлення було просте, особливо порівняно з попередньою акцією у Польщі. З професійного погляду не мало жодних вад. Потрібно було лише простежити, щоб себе скомпрометували особи, які й так наполегливо робили усе для компрометації. Підштовхнути до злочину осіб, у яких злочинного наміру навіть на думці ніколи не було, — це просто. А підштовхнути до злочину осіб, які власне планують акцію, — для цього навіть не треба таких, як він, спеціалістів, досить було б поговорити з місцевим дільничним, щоб він між гамбургером і пончиком зазирнув за вказаною адресою, аби прислужитися вітчизні й заслужити відзнаку.

І одна особа до ліквідації. Державна чиновниця без військової підготовки та кримінального досвіду, змушена діяти на чужій території, а про завдання не має жодного уявлення. Правду кажучи, стрілянина буде марнуванням цінних матеріалів, достатньо влучно кинути камінь, коли, перечіплюючись, тікатиме лісом.

Як кажуть американці, просто, наче з’їсти шматок торта. А вишенькою на торті є отримана від замовника інформація, що однією з цілей є сміливець, який понівечив його плани в Татрах. Його навіть не треба вбивати, досить зробити так, аби він на довгі роки осів у американській в’язниці. Там уже інші подбають про його перевиховання.

7

Протягом наступних кількох днів зустрічалися лише вечорами в лофті на Меркер-стріт, крім цього, кожен робив усе, що міг, аби якнайкраще підготувати свою частину операції.

Ліза Тольґфорс зникла з їхніх очей, вечорами ненадовго з’являлась і майже не озивалася; усі розуміли, що вона з’являється лише з ввічливості, щоб вони, бува, не подумали, що вона дала задній хід. Ніхто її не розпитував, ніхто до неї не чіплявся, навіть Ґмітрук залишив у спокої. Усі знали, що у вирішальну мить усе залежатиме тільки від неї.

Анатоль Ґмітрук зосередився на тому, що мало відбутися після крадіжки. Тольґфорс неодноразово підкреслювала, що вкрасти може кожен. Достатньо увійти й забрати. Але вкрасти, втекти зі здобиччю й не дати себе спіймати — це вже справжнє мистецтво. Саме цим і зайнявся Ґмітрук, який набридав їм подробицями та мапами, показував, де стоятимуть автомобілі для втечі, наказував тренуватися їздити на цих авто, щоб потім не гаяти цінних секунд на пошуки вмикача фар. Планував також кілька різних способів диверсії для відвернення уваги охорони.

Кароль Бознанський винайняв дім у щасливої Бриджет, заплативши за півроку наперед і подвоївши комісійні, що привело її в стан такої нірвани, що вона мало не літала від щастя. Згодом Кароль описав це словами: «Піднеслася так, що її очі опинилися майже на рівні мого пупка», що було Зоф’єю та Лізою одностайно визнано огидним сексистським жартом, ще й тим огиднішим, що насміхався з інвалідки. Відповідь «Заздрите, пенсіонерки, бо теж хотіли б бути такими сексі» — не виправила його становища. Кароль також обережно скористався своїми контактами, щоб дізнатися все про Даррена Ричмонда і його колекцію. Отримав підтвердження, що він справді купив Гассама на аукціоні «Сотбіз», існувала також підозра, що придбав «Селянина з вилами» Вінслова Гомера[45], який пішов у «Рокфеллер-плаза» за фантастичну суму майже у два з половиною мільйона доларів, а також дві менші картини Вістлера[46]. Скидалося на те, що поціновувач літератури Ричмонд раптом став шанувальником американських імпресіоністів.

Зоф’я і Кароль зайнялися імітацією переїзду до Нью-Рошелл. З цією метою Лоренц купила повну обстановку будинку на гаражному розпродажі в Нью-Джерсі й наказала завезти її кількома рейсами до резиденції. Їх переважно турбувало те, щоб хтось заносив меблі, до коробок навіть не зазирнули. А шкода, бо в одній із них було непогане зібрання коміксів з початку золотої ери, серед них знаменитий двадцять сьомий випуск журналу «Detective Comics», у якому вперше з’явився Бетмен. Раритет знайшовся в гаражі будинку середнього класу в Нью-Браунсвіку, Нью-Джерсі, оскільки свого часу був єдиним вартісним майном Ларрі Андервуда. Ларрі переспав з дружиною свого друга, внаслідок чого жінка завагітніла. Коханці вирішили, що попри це все залишиться як було, а Ларрі подарував їй свою колекцію, щоб вона продала її у відповідний час і використала кошти на виховання їхнього сина. Жінка, яку звали Рита Блекмур, спочатку з переляку заховала комікс, а потім про нього забула. Ні Кароль, ні Зоф’я, які мали уявлення про його вартість, не зазирнули до коробки; саме так журнал врешті потрапив до рук карлиці Бриджет Корбетт, яка була в розпачі від подій у Рошелл-Хайтс, після яких втратила добру роботу в агентстві нерухомості. Через два роки вона продала комікс через аукціон «Крістіз» майже за два мільйони доларів, знайшла собі чоловіка, вищого від неї майже на метр, і почала давати сексуальні поради на ранковому телебаченні, але це вже зовсім інша історія.

Зоф’я провела трохи часу, спілкуючись зашифрованими каналами із найвищими особами в державі. Метою було спонукати до візиту у Вашингтон когось настільки впливового, щоб прилетів урядовим літаком, яким би потім до Польщі повернувся Рафаель і вони, якби щось пішло не так. Зоф’я не була в захваті від такого варіанта, аварійна евакуація означала, що ніколи не зможе легально повернутися до Штатів, а мала ж іще бажання побачити Великий каньйон і парк «Йосеміте». Але врешті вирішила, що це невелика ціна за повернення до Польщі її найціннішого загубленого твору мистецтва. Є ще кілька гарних місцин на цій планеті і їй швидше не вистачить років, аніж місць для відвідин. Врешті було вирішено, що до Вашингтона приїде її шеф, міністр закордонних справ. Дата візиту визначила також дату пограбування — у них залишилося три дні.

Останнього вечора перед запланованою акцією, коли Кароль із Лізою вже мешкали в Нью-Рошелл, а зла на себе Зоф’я не могла перестати думати про те, наскільки повно вони вдають своє подружнє життя, дійшло до конфлікту, через який план мало не зірвався.

Кароль розсівся зі склянкою на величезному пуфі, який він привласнив іще першого дня і який залежно від настрою слугував йому кріслом, канапою чи ліжком, коли він засиджувався у вітальні з бурбоном і йому не хотілося повертатися до спальні. Решта ставилася до цього не надто прихильно, а Ґмітрукові це помітно діяло на нерви.

— Віднині вже не маємо права на помилки, — почав Анатоль, схилившись над мапою Рошелл-Хайтс, яку вони називали штабом. — Перевіримо ще раз евакуаційні шляхи, а завтра о дев’ятій ранку зустрінемося тут на останній брифінг.

— Може, о десятій? — кинув Кароль, сповзаючи з пуфа, що виглядало як химерний танок, бо не хотів ставити склянку і мусив так балансувати тілом, щоб не розхлюпати свого, як він його називав, кукурудзяного чайочку. — Адже потім, скоріше за все, змиємось, а я хотів би придбати в антикварній крамниці двох «гітлерів», на батьківщині розлетяться як гарячі пиріжки.

Лоренц не витримала.

— Ти не міг би зробити мені приємність, — процідила вона, — і припинити називати польську національну спадщину «гітлерами»? Хоча б на два найближчі вечори?

Ліза, що сиділа на столі, теліпаючи ногами й бавлячись телефоном, пирснула зо сміху. Це ще дужче розсердило Зоф’ю.

— А ти чого смієшся? Хоч це й не дивно, адже ти, що характерно, саме зі Швеції, враховуючи, скільки ви в нас украли в сімнадцятому столітті. Ви збивали навіть архітектурні елементи й сплавляли Віслою кораблями до Швеції. Ти знала про це? Навіть гранітні плити не проминули, про дрібніші деталі навіть не згадую.

Шведка не удостоїла її ні поглядом, ні відповіддю. І далі сиділа, втупившись у телефон.

— Нічого сказати? — не припиняла Зоф’я.

— Навіщо мені битися головою об стіну? — Шведка не відривала погляд від телефона. — Завтра акція, тренуюсь.

— Цікаво, що це ти тренуєш?

— Влізаю в різні телефони. Ти б краще знесла ніжні есемески від своїх бахурів, лялько.

Очі докторки Лоренц, хоч це й здавалося неможливим, зробилися ще чорнішими. Рушила в бік Лізи, наче хотіла на неї напасти, але Кароль, розхлюпуючи бурбон, з легкістю відтягнув її в іншу сторону. Ретельно злизав краплю, що повзла до зап’ястя, а тоді озвався:

— Гаразд, спокійно. Жодних «гітлерів», обіцяю. Сваритися будемо післязавтра.

Зоф’я стояла в бойовій позиції на відстані кількох сантиметрів від нього. Непорушно дивилася йому в очі. Сама аж нетямилась від злості, але все одно подумала, що колись у такій самій ситуації він би її поцілував. Це розсердило її ще більше.

— Я перепрошую, якщо це дурне питання, але про що власне йдеться з цими «гітлерами»? — Слова Анатоля були як шпилька, що проколола кульку.

— Розкажи йому, — роздратовано кинула вона. — У мене немає сил.

— Гітлера вважали знавцем малярства, але він мав жахливий смак, — пояснив Кароль. — Любив великі олійні полотна, блискучі від лаку, реалістичні. Його улюблений Циґлер[47] був таким реалістичним, що його глузливо називали митцем лобкового волосся. Усе сучасне мистецтво, яке народжувалося тоді, було для нього entartete, виродженим, надстаранні нацисти навіть пустили з димом трохи Пікассо і йому подібних, але це окрема історія.

— А що не так із ввезенням «гітлерів» до Польщі?

Кароль зробив ковток бурбона.

— Польський покупець нині має смак, як у Гітлера. Він хоче мати великі олійні полотна, реалістичні, блискучі від лаку, у важких рамах, щоб була можливість повісити їх у себе над диваном. І неодмінно польські, з кіньми, засніженим лісом, повстанським мотивом, народним елементом, можливо, з голим задком. Тим часом кількість майстерних коссаків[48], герсонів[49] і брандтів[50] вичерпалась, усі вони висять по різних музеях. Однак ці художники колись ходили до школи, часом малювали на природі, а часом писали портрети лівою рукою, дещо з цього розійшлося по світу. Це єдине мистецтво, яке імпортують до Польщі, бо за кордоном це другосортний мотлох, імітація, а в нас можна отримати цілий статок за кожен пчих Мальчевського[51], аби лише блищало й було підписане. Називаю ці пчихи «гітлерами», оскільки багато з них фюреру сподобалися б.

Лоренц підняла руки в смиренному жесті.

— Ти називаєш ці пчихи «гітлерами». Я б сто років думала і не придумала б, як умістити в одній фразі стільки зневаги до польської спадщини.

Кароль допив бурбон і налив собі ще.

— Зрештою, це не кінець аналогій, — продовжив говорити до Ґмітрука, пропускаючи повз вуха репліку Лоренц. — Так само як Гітлер і його почет, польська еліта відкидає дегенеративне сучасне мистецтво. Хоча саме в ньому поляки досягли неперевершено! якості, яку ми, постійно замилувані повстанцями й сільськими хатами, ніколи не могли рекламувати. Новосельський[52], Шапочников[53], Фангор, Опалка[54]… це могли б бути прізвища масштабу Ротко. Але не є, бо як можуть бути, коли у власній країні програють Матейкові, малярові національної слави й хвали.

Він замовк, граючись склянкою з бурштиновою рідиною.

— І знаєш, що я тобі скажу, — звернувся він до Лоренц з гіркотою в голосі. — Сидиш в офісі, безперервно витріщаєшся на ці могильні портрети, цукерниці й татранські будівлі і тобі здається, що ти рятуєш національну спадщину. Я скажу так: херня це, от і все. Ти справді вважаєш, що спадщина твого народу — це шматок дошки, замальований півтисячоліття тому якимось суб’єктом, який не мав уявлення, де є Польща? Національне надбання — це найзвичайнісінькі речі. Прогулянка з дитиною в парку, суботні вилежування в ліжку і спільний недільний обід. Спадщина — це виховання власних дітей так, щоб вони були добрі, мудрі та справедливі. Нехтування цим — це справжня зневага.

Її охопила хвиля почуттів, з якими не змогла впоратися. Пригадалися проведені разом місяці, емоції, дискусії, сварки й остаточна причина розставання. Це було занадто у її нинішньому стані, у поєднанні з напруженням, яке наростало останніми днями. Вдарила його в обличчя, Кароль полетів на стіл, на якому сиділа Ліза, склянка випала з його руки, запахло розлитим бурбоном.

Коли склянка перестала котитися, залягла тиша; здавалося, що вже не може бути гірше. Але Ліза, можливо, бажаючи розрядити атмосферу і вважаючи це таким собі жартом, промовила:

— А ви так завжди на on-off?

Лоренц зиркнула на неї поглядом василіска й відкрила рот, але слова застрягли у неї в горлі, коли зрозуміла, що в задуманій відповіді тільки займенники не є вульгаризмами. Ліза підняла руки в захисному жесті, і саме тоді почалося. Ґмітрук глянув на екран її телефона, його обличчя скам’яніло і він у два швидкі кроки дістався до шведки. Зробив блискавичний рух, в результаті якого Ліза опинилася на столі з обличчям, втисненим у стільницю. Ґмітрук притримував її плече, вигнуте під неймовірним кутом, а в другій руці тримав телефон, яким Ліза бавилася до цього часу.

— Звідки це в тебе? — запитав здавленим голосом.

— Здрисни, — на диво спокійно відповіла Ліза.

На це жаргонне слово, що означало пропозицію негайно відійти, Ґмітрук вирішив не реагувати. Він притиснув її руку, Ліза зціпила зуби, але навіть не зойкнула, хоча виглядало це так, ніби кістка її передпліччя готова була тріснути, як зубочистка.

— Звідки це в тебе? — повторив Ґмітрук.

Раптом шведка зробила блискавичний рух, і за частку секунди ситуація кардинально змінилася. Ґмітрук лежав боком на підлозі, Ліза стояла навколішках біля його шиї, притискаючи коліном карк майора. Так само, як раніше шведка, Ґмітрук не виривався і не смикався, мабуть, теж спокійно чекав шансу на контратаку. Обоє були професіоналами. Обоє дихали спокійно.

Бознанський скористався нагодою і підняв з підлоги телефон. На екрані було зображення жінки близько тридцяти-сорока років, симпатичної, але без претензій на «Міс світу». Середнього зросту, середньої будови, пересічної вроди, але з мило усміхненими очима, захованими за окулярами в кольоровій оправі. Вона стояла на пірсі в Сопоті, її обіймав якийсь сивуватий чоловік, що мав вигляд керівника у справах корпоративних клієнтів у салоні Шкоди. Бознанський показав це Лоренц і скорчив здивовану міну.

— Ніколи більше не лізь до моїх речей, ясно? — мовив Ґмітрук до Лізи винятково лагідним тоном, хоча його положення не виглядало комфортним.

— Бо що ти мені зробиш?

Замість відповіді офіцер раптовим рухом ніг обхопив її в талії, перевернув на спину і придавив рукою горло. Другою рукою притиснув їй голову з боку так, що вона зігнулася під небезпечним кутом. У Лізиних очах блиснув страх.

— Скручу тобі шию, злодійко.

Після цього встав і повернувся до своєї штабної мапи. По дорозі копнув ногою склянку, що лежала на підлозі.

— А ти припини квасити, бо це тобі не фільм з Джеймсом Бондом, який спочатку нажлуктиться, а потім урятує світ. — Ґмітрук потер руками змучене обличчя. — Мене починає дратувати панькання з цивільними.

Кароль демонстративно пішов по склянку, підняв її й наповнив по вінця, ніби це був яблучний сік.

— Іди до дідька, — сказав. — Завтра я на довгі роки можу потрапити до американської буцегарні й, до речі, без жодної надії на те, що хтось мене витягне таємними катівськими каналами, влаштує обмін шпигунами абощо. Я просто там сидітиму, та й годі. І це всього-на-всього напівпесимістичний варіант. Бо може статися, що мене, як дурного цивіла, який завтра не зауважить руху в кущах, не захиститься, не зреагує достатньо швидко, просто застрелить якийсь надто ревний охоронець. Тож якщо ти вважаєш, що свою, можливо, останню ніч я проведу на тверезу голову, то подумай іще раз, сучий сину.

Ґмітрук не відповів. Чоловіки стояли нерухомо, міряючись поглядами, і було схоже на те, що дійде до чергової бійки.

Лоренц хмикнула.

— Ми можемо вважати, що розрядили емоції, і братися до роботи? Чи битимемося до першої крові?

— Швидко у вас, поляків, руки розпускаються. — Ліза потягнулася зболілим тілом.

Кароль торкнувся червоної смуги, що розпливалася в нього на обличчі, й скривився.

— Перепрошую, я теж жертва насильства.

— Людина, в якої вкрали годинник, це людина, замішана в крадіжці годинника, — афористично завершила Лоренц.

8

На ранок нічого не свідчило про те, що їхній попередній вечір минув у бійках, якщо не зважати на невеликий синець на щоці в Кароля, який Зоф’я замалювала своїм тональним кремом на знак вибачення. Не заперечував, її близькість і знайомий запах означали для нього більше, ніж належна компенсація за авантюру.

О десятій зустрілися на Мерсер-стріт, до тринадцятої крок за кроком уточнювали план з усіма варіантами.

До чотирнадцятої прибрали лофт від слідів своєї присутності.

О п’ятнадцятій залишили багаж у камері схову на 34-й вулиці. Місце виглядало гірше, ніж найбільші кримінальні притони з американських фільмів. Якби на стіні висів офіційний прейскурант із такими пунктами, як «Білоруски, викрадені для торгівлі», «Самогубці, обвішані вибухівкою» чи «Мет в упаковках по п’ятдесят фунтів» — ніхто з клієнтів цієї нори на шостому поверсі старої і смердючої нью-йоркської кам’яниці не звернув би на це уваги. О шістнадцятій Кароль і Ліза «повернулися додому», сердечно вітаючись із Домінґо Чавесом, який саме заступив на службу.

О сімнадцятій перед колоніальним будинком на Серпентин зупинилося таксі, з якого вийшла Лоренц з пляшкою вина в руці.

О вісімнадцятій стало вже настільки темно, що засвітилися ліхтарі.

О вісімнадцятій сорок п’ять Ґмітрук закінчив розставляти автомобілі у заздалегідь визначених місцях.

О дев’ятнадцятій п’ятнадцять перед будинком знову зупинилося таксі. Ґмітрук вийшов з пляшкою «Джека Деніелса» і пакетом, повним китайської їжі. Не маючи про це уявлення, скупився в тому самому барі, що й Бознанський кілька днів тому. Щось було в незвичній бридкості цієї забігайлівки, що приваблювало прибульців зі Східної Європи.

О дев’ятнадцятій вісімнадцять Ґмітрук вилив у раковину майже три чверті літра кукурудзяного чайочку. Так, про всяк випадок.

О двадцятій увімкнули телевізор і запалили світло внизу, вдаючи вечірку. Самі сиділи в затемненій спальні нагорі й чекали.

О двадцятій двадцять чотири Ліза Тольґфорс повторила:

— Тут немає часу на сюсюкання. Цьом, цьом, я тебе кохаю, мій ти любчику. Чіткий вхід, чіткий вихід. Якнайкоротше, якнайшвидше.

О двадцять другій п’ятнадцять Кароль сказав, що якби це був гангстерський фільм, то зараз гаяли б час розмовою про те, на що витратять сто мільйонів, які одержать за Рафаеля. Присвятили чверть години цій розвазі.

Ліза сказала, що могла б зрештою купити щось пристойне на аукціоні. Не була певна, чи така форма набуття у власність творів мистецтва давала б їй задоволення, але спробувати варто. Потім уїдливо додала, що могла б докупити в Польщі другого Моне, і цього разу, якби він знову зник, їм легше було б примиритися з утратою.

Лоренц без вагань сказала їм, що за свої двадцять п’ять мільйонів створила б фонд для віднайдення і повернення польської спадщини. На що Кароль закотив очі, а вона тут-таки додала, що це завжди було її мрією. І що може, якби колись він подивився на мистецтво не як на засіб спекуляції, надурювання людей і заробляння грошей, а як на втілення внутрішньої краси, яку носить у собі кожен, і якби пішов подивитися на дітлахів у музеях, яким ця краса вказує нові шляхи, — може, тоді змінив би свої погляди. Після цього розсмішила всіх, сказавши на завершення, що хотіла б, аби на кожному віднайденому таким чином творі мистецтва була латунна табличка, яка інформувала б, що він перебуває в музеї завдяки фонду докторки Зоф’ї Лоренц.

Анатоль Ґмітрук був не вельми красномовним. Не міг, а може, не хотів здивувати дотепним анекдотом, нудно базікав, що не знає, та врешті признався, що призначив би гроші на певну мету в медицині, і попросив, щоб не допитувалися, бо це особиста справа. І вибачився, що він такий нудний. Кароль ще пожартував, що, мабуть, залишив би собі щось на тачку, але Ґмітрук лише дуже серйозно і дуже приязно відповів, що необов’язково.

— Уважно послухайте, бо я продумав це в деталях. — Кароль нахилився в їхній бік. — Моя частка — це двадцять п’ять мільйонів, так? Ділю це на двадцять п’ять окремих мільйонів і все роздаю. Вибираю двадцять п’ять осіб, або родин, або пар. Знайомих, друзів, родину, кожному щось треба. Даю не особисто, а анонімно, через фонд, не хочу, щоб мене всі зненавиділи за подарунок, за який не можна віддячити. Висуваю лише одну умову: кожен, хто приймає мільйон, мусить підписати зобов’язання, що через десять років стисло напише, що він зробив з цим мільйоном і яким чином ці гроші змінили його життя.

— Навіщо це тобі? — Зоф’я була щиро здивована цим рішенням. Подумала, що їй бракувало цього позитивного божевілля. Двадцять п’ять мільйонів у розпорядженні — і єдине, що вигадав, це як їх із фантазією роздати. Прошу, це Кароль Бознанський. Арт-дилер, цинік і кровопивець із золотим серцем, сільський господар, який із «Аудемарсом» на руці збирає курячі яйця.

— Через десять років у мене є двадцять п’ять просто-таки неймовірних листів, правдивих людських історій, я укладаю з них книжку, яка виходить в усьому світі, стає міжнародним бестселером, а я заробляю стільки, що маю ці двадцять п’ять лямів щороку з самих лише дивідендів. Непогано, хіба ні?

— Блазень, — коротко прокоментувала Лоренц.

О двадцять третій тридцять околиця вляглася спати. У будинках погасло світло, останні перехожі зі своїми собаками розійшлися по домівках, стомлені роботою нью-йоркські менеджери заглушили дизельні двигуни своїх кросоверів на під’їздах до будинків. В іншому районі, мабуть, іще було б видно блакитне телевізійне мерехтіння й метушливі постаті біля кухонних плит. Тут ділянки були надто великі, і навіть якщо в сусідніх будинках точилося життя, вони про це не знали. Бачили тільки безлюдну і темну резиденцію Ричмонда. Більше було видно на тепловізії. Запрацювали термостати, система дбала про те, щоб температура не опускалася нижче запрограмованих сімнадцяти градусів. Кольорові плями тепла, що розливалися по приміщеннях, були схожі на анімований фільм для рафінованої публіки.

О двадцять третій сорок п’ять розпочали згідно з планом.

Ліза зламала систему, яка керувала будинком Ричмонда. Перевірила картинку з усіх камер, аби пересвідчитися, що нікого немає і в жодній спальні не спить хтось із дітей підприємця (їх у нього було семеро від трьох різних шлюбів). Було порожньо. Увійшла в панель керування опаленням і виставила температуру в спальнях на другому поверсі на тропічні дев’яносто п’ять градусів за Фаренгейтом, тобто тридцять п’ять градусів Цельсія.

— Я не думала, що це взагалі можливо, — сказала Лоренц.

— Максимум, що дозволяє система, — це тридцять дев’ять градусів, — озвалася Ліза. — Тут Америка. Повертаються діди з Флориди й хочуть мати таку саму спеку. Тепер чекаємо.

Опівночі темний, як і завжди, дім Ричмонда на тепловізії мав вигляд ялинки. Вікна на другому поверсі світилися помаранчевим і червоним, опалювальні елементи — білим, тепло опускалось у нижні приміщення, де вже було двадцять три градуси. У спальнях нагорі було від двадцяти дев’яти до тридцяти двох, залежно від розміру спальні.

За двадцять хвилин після опівночі Домінґо Чавес і його напарник пройшли під їхніми вікнами востаннє. Як свідчили кількаденні спостереження, цей останній патруль пройде по Серпентин, повернеться по Гамільтон-авеню на пост і там о пів на першу передасть службу наступній зміні.

— Це не в’язниця з надзвичайним захистом, — пояснював їм раніше Ґмітрук. — Тут ніхто не діятиме за принципом, що кожен шматок муру має бути весь час під контролем. Останній патруль завжди поспішатиме, кожному вже пахне пізня вечеря, пиво та жінка під ковдрою. Ще кілька непристойних жартів, теревені з наступною зміною. Тут ніколи нічого не відбувається. О цій порі року перший патруль на нічній зміні зазвичай не поспішає до виходу. Зовсім недавно їли вечерю на теплій кухні, потім їхали в тепленькому автомобілі, а тут треба вийти на холод і вітер. Зовсім непривабливо. Маємо півгодини балагану.

У двадцять п’ять хвилин по опівночі Кароль вийшов на пізню прогулянку.

О пів на першу вулиця була темна й безлюдна. За кількасот метрів від них охоронці розмовляли, мабуть, про те, як у фіналі «Світової серії» «Сан-Франциско Джайєнтс» ущент рознесла «Детройт Тайгерс». Температура на другому поверсі будинку Ричмонда досягла запрограмованих тридцяти п’яти градусів. Ліза вимкнула все те, що могла вимкнути на рівні цієї системи, — тобто найпростішу сигналізацію на дверях і вікнах. Потім закільцювала кілька хвилин запису у внутрішніх камерах на випадок, якби пан голова вирішив перевірити, як у нього справи.

А потім роздяглася догола.

9

Капітан Кліфтон Патридж сидів у барі «Ред Рубі» у Нью-Рошелл, їв рис з якимось м’ясом, походження якого визначити не зміг, у соусі з інгредієнтів, перероблених настільки, що розпізнавав у ньому тільки цибулю, і вів сам із собою етичний диспут.

«Коли зрештою доходить до зради?» — раз у раз запитував він себе.

Уже сам факт, що він тут сидів, міг бути витлумачений як вияв порушення субординації. Але чому? Окрім того, що був солдатом, був також вільним американцем, мав кілька вихідних і вибрався до містечка під Нью-Йорком на китайську їжу.

І навіть якщо сидів тут, бо вистежив колишнього солдата союзницької армії Анатоля Ґмітрука, то й що? Він не зробив цього нелегально, скористався засобами, застосовувати які був офіційно уповноважений. Максимум, чого могли до нього причепитися, — що зробив це без зв’язку з жодною операцією. Але погодьмося, за таке навіть не виголошують офіційну догану, щонайбільше можуть насваритися пальчиком. Хотів знайти приятеля, велика річ.

І навіть якщо сидів тут, бо підозрював, що його приятель може стати жертвою таємної діяльності високих урядовців Сполучених Штатів? Офіційно нічого не знає про цю діяльність, адже отримав розпорядження не заморочувати цим свою військову голівку.

Не будь дитиною і припини скаржитися, врешті наказав він собі, одним духом допиваючи склянку коли. Якщо ти в це влізеш, то в найкращому разі на тебе чекає в’язниця, а найімовірніше — вишка[55], бо забагато знаєш.

Відсунув не з’їдений навіть наполовину обід, вийшов назовні й зупинився біля орендованого Доджа Авенджера.

Коли вони з дружиною мали проблеми й ходили на спільну терапію, лікарка повсякчас повторювала: неприйняте рішення — це теж рішення. Він добре це запам’ятав, тому тепер не міг себе дурити, що так просто почекає собі, побачить, що станеться, а потім вирішить. Якщо зволікатиме, Анатоля Ґмітрука чекає неминуча смерть або інший не менш сумний кінець, який приготував для нього чотиризірковий нездара та його найманці. Якщо почне діяти, його може спіткати такий самий лихий або ще гірший кінець, окрім цього, він порушить усі присяги й правила.

Крутив ключиками навколо пальця і ніяк не міг вирішити, що краще — зрадити батьківщину чи себе.

10

Кароль Бознанський востаннє кинув погляд на свою колоніальну резиденцію. Якщо все піде згідно з планом, він ніколи більше не побачить ані цього дому, ані цієї околиці. Якщо щось піде не так — також не побачить, хіба що його приведуть у кайданках на огляд місця події. Не мав при собі жодних документів, не мав паспорта і ключів. Мав лише маленький навушник, за допомогою якого чув, що діялось у Зоф’ї й Анатоля, які сиділи у спальні на другому поверсі, а також голу Лізу, що продиралася крізь кущі.

Він трохи шкодував, що мусив вийти раніше й не міг побачити, як шведка вистрибує з лахів. Щоправда, між ними так нічого й не відбулося, відколи зігнорував її першої ночі в Рошелл-Хайтс, але сам факт, що тоді вистачило б лише кивка голови, постійно збуджував його уяву. І призводив до того, що він не міг дивитися на Лізу тільки як на партнерку по команді, у його голові весь час жевріла думка, чи запрошення ще актуальне.

Пройшов по Серпентин до Гамільтон-авеню і потім у бік центру Нью-Рошелл. З лівого боку тяглися розкішні резиденції, подібні до тієї, в якій він мешкав протягом останніх днів, з правого боку були трохи скромніші, але все одно стародавні будинки з характерними верандами на всю ширину фасаду. Через двісті метрів дійшов до воріт із двох кам’яних колон, які були в’їздом до поселення. Біля воріт стояла невеличка, завбільшки з кемпінговий причіп, будка охорони, зсередини лилося біле світло лампочок, змішане з синім мерехтінням моніторів відеоспостереження. Усередині хтось рухався, але Кароль не бачив постатей, тільки тіні.

11

Зоф’ї Лоренц зовсім не заважало те, що Кароль мусив вийти раніше й не міг побачити, як шведка знімає вбрання. Хай навіть чула сміх гіршої та уїдливішої себе, але навіщо йому такі робочі стриптизи, якщо за тиждень спільного проживання міг роздивитися її пильніше.

Їй подобалося, що Ліза не робила зі своєї оголеності жодної проблеми: можливо, це був наслідок виховання в цивілізації сауни. Роздяглася до скромних спортивних трусиків, наділа невеличкий наплічник, який замість товстих шлейок мав тоненькі шнурки, а до вуха приладнала щось на кшталт бездротового навушника до телефона, який насправді був поєднанням рації і камери, що передавала картинку на їхній комп’ютер.

Зараз вони бачили, як обережно, але швидко вона долає відстань між їхнім домом і будинком Ричмонда. Йшла манівцями, вивчення околиці в тепловізорі та кілька прогулянок з фотоапаратом дозволили прокласти такий маршрут, щоб якнайдовше перебувати в сліпій зоні охорони. Раніше Ґмітрук оцінив спосіб встановлення камер як помірковано аматорський. В ідеалі кожна точка території має бути продубльована, тобто постійно перебувати під спостереженням двох об’єктивів. Тут так було тільки в місцях, які, на думку наївного встановлювана системи, були ключовими, зокрема, біля вхідних дверей та вікон вітальні з боку саду. Поза цим багато місць покривала лише одна камера, було також чимало сліпих зон, що дало змогу Лізі непомітно прокрастися майже до самої резиденції.

Втім, «майже», як відомо, має дуже велике значення.

12

Було близько семи градусів вище нуля, до того ж дув легкий вітерець, але Ліза не відчувала холоду, хіба що підбадьорливу прохолоду. Голою пробиратися поміж деревами і ступати по крижаній, вкритій сухим листям траві — у цьому було щось первісне. Шведка й справді тепер була схожа на Роню. Сувора, звикла до праці донька розбійника, що спритно і вміло рухається серед дерев. Зупинилася біля стовбура великого бука, останнього дерева, біля якого могла почуватися в безпеці. За чотири метри далі височіла двоповерхова сіра стіна резиденції. Бічна стіна, що знаходилася з протилежного боку від храму мистецтва голови Ричмонда. Бічна, північна, менш важлива, внизу Ліза бачила вікно господарського приміщення, нагорі — вікно спальні для звичайних гостей або для няні, що доглядала дітей господарів. З точки зору Лізи це було перевагою. Не тільки тому, що за цією стіною найменше спостерігали, ніби хтось вважав, що грабіжники точно скористаються вхідними дверима, і не тому що вона була найбільш прихованою, а тому, що спальня була найменшою, що в цьому випадку мало вирішальне значення — вона найкраще нагрілась.

— Каролю? — прошепотіла.

— Усе в порядку, — відповів англійською. Раніше домовилися, що в ключових моментах не можуть ризикувати втратити щось важливе у пучині польської мови. — Сидять у будці, не схоже на те, щоб кудись збирались.

— Інформуй по ходу.

Це був перший і найризикованіший момент. Не так для них, як для всієї операції. Виступ стіни, по якому вона хотіла вилізти до вікна спальні, потрапляв у поле спостереження єдиної камери, встановленої на дереві. Її вимкнення не мусило, але могло привернути чиюсь увагу. Тому вона вирішила використати той факт, що з естетичних міркувань камеру причепили на дереві, а не на окремому стовпі. З наплічника, шнурки якого болісно впиналися їй у плечі, дістала товсту волосінь з прив’язаною на кінці гиркою.

Розкрутивши її, кинула, цілячись у тонку гілку над камерою. Схибила. Гирка лунко відскочила від металевого корпуса приладу.

Лайнулася польською. Шведські прокльони заслабкі, особливо в такі миті, проте в польській мові, після стількох століть поневірянь, функціонувало кілька справді цікавих визначень для того, щоб передати стан вічно роз’ятреної душі.

— Каролю?

— Усе спокійно.

Зосередилась, кинула ще раз і цього разу влучила. Гирка закрутилася навколо гілки за півтора метра від стовбура. Тепер найкраще було б обрати момент, коли саме ця камера не показуватиме зображення у будці охорони, але отримати таку інформацію вони не мали шансів.

Кілька разів потягнула гілку, імітуючи порух вітру, а коли пересвідчилася, що вона достатньо затуляє об’єктив, прикріпила другий кінець волосіні до стовбура.

Хвилину зачекала.

— Каролю?

— Усе тихо.

Тепер або ніколи. Кароль, щоправда, мав затримати охоронців, якби вони раптом вирішили перевірити, чому гілка ожила, але не зміг би це зробити надовго. Увімкнула секундомір. Досвід підказував їй, що якщо через п’ятнадцять хвилин у руках немає здобичі, то треба забути про справу і змиватися.

— Іду, — повідомила сухо й за три стрибки дісталася виступу муру.

Кам’яна стіна будинку, яка під прямим кутом прилягала до кам’яної стіни гаража, для підйому була зручна як сходи. Шведка, впираючись ногами; здолала кілька метрів, які відділяли її від рівня другого поверху. Вікно спальні було за півтора метра ліворуч, на щастя, широкі карнизи і парапети полегшували акробатичні вправи. Навіть для людини, у якої від холоду трохи дерев’яніли стопи.

Вона дійшла до парапету і без остраху зазирнула крізь шибку до кімнати. Скло захищало її однаковою мірою і від датчика руху, і від датчика тепла. Добре відчувала тепло, яке точилося зсередини — знак того, що вдалося розігріти кам’яну резиденцію. Подумала, що Ричмонд одержить катастрофічний рахунок за опалювання, і пирхнула зо сміху.

— Що там? — напружено запитала Лоренц.

— Нічого. Заходжу всередину.

Секундомір показував дві з половиною хвилини.

13

«Життя — це не коробка шоколадок», — сентенційно подумав Гермод, відомий також під іменем Джаспера Леонґа, сидячи у приємному теплому салоні люксового чорного кросовера, у даному випадку це був Порше Каєн. Форрест Ґамп не мав рації, Том Кохрейн мав рацію, коли співав, що життя — це автострада. А ми шпаримо проти течії, із зав’язаними очима, руками, прикутими до керма, і з цеглиною на педалі газу. Як би людина не старалася, як би не маневрувала, все одно у щось вріжеться. Питання лише, чи в бар’єр, який пом’якшує удар, у Міні Купер, чи в навантажену дерев’яними колодами вісімнадцятиколісну вантажівку.

— Ставлю на вантажівку, — сказав собі рідною мовою.

Порше Гермода стояло у місці, де такий автомобіль не привертав нічиєї уваги, — на під’їзді до розкішної резиденції біля Гамільтон-авеню в Рошелл-Хайтс. Власники мали ідентичну машину, відомо ж бо, що приналежність до вищого середнього класу ґрунтується на тому, аби абсолютно нічим не вирізнятися, і вже точно не автомобілем: вони мають бути чорними, дорогими й мати такий вигляд, ніби на них перевозять трупи.

Тому ніхто не звернув уваги на те, що на під’їзді до будинку родини Торренс, які тішилися сонцем на Мауї, припаркувався чорний кросовер.

Тож Гермод міг спокійно сидіти за затемненими шибками з телеоб’єктивом, обладнаним приладом нічного бачення, біля ока й дивитися, як по стіні резиденції Ричмонда піднімається — достоту як Голум на Ородруїн — спритна та гнучка жінка з майже чоловічою фігурою.

Він любив, коли все йшло згідно з планом.

— Life is a highway, I wanna ride it all night long, yeah, yeah, yeah, — замугикав собі під носа, дивлячись, як Роня колупається біля вікна на другому поверсі.

14

Вона ніколи не займалася екстремальними видами спорту, на лижах їздила обережно, в морі плавала тільки там, де відчувала дно, намагалась уникати горорів. А на життя заробляла як чиновниця бюджетної установи. Ніколи досі вона не відчувала такого напруження і не підозрювала, що це відчуття буде настільки фізичним. Відчувала пульсування крові у вухах, оніміння рук і ніг, дивне тремтіння у м’язах, ніби весь час працювала, хоча насправді сиділа нерухомо перед комп’ютером.

На екрані бачила картину, що її передавала камера біля Лізиного вуха: шибку, в якій невиразно відбивалося обличчя шведки та її оголені груди, а також фрамугу й частину невеликого перфоратора, який висвердлював у ній отвір. Дрібна стружка збиралася на шиферному парапеті. Перфоратор зник і за мить маленька рука з абсурдно червоними нігтями обережно ввела в отвір щось схоже на чорний кабель.

— Датчик точно на це не зреагує? — пошепки запитала у Ґмітрука, з прикрістю зауважуючи, що її голос тремтить, як у гімназистки на першому побаченні.

— Надто дрібний об’єкт. Надто повільно рухається. Без шансів.

Ліза маневрувала трубками бороскопа. Зоф’я знала, що, окрім камери, у кабелі є лазер, такий самий, який використовують у школах і корпораціях, щоб показати щось на дошці чи екрані. Який можна купити на базарі за кілька злотих. Такого лазера — і для неї це було шоком, коли довідалася, — вистачить, щоб знешкодити датчик руху. Ліза пояснила їй, що багато в теорії професійних охоронних систем розраховано на віру споживача в те, що невимовні слова гарантують безпеку, хоча насправді вони гарантували тільки вигоду виробникові та охоронній фірмі. Отож звичайний лазер за п’ять злотих знешкоджував датчик руху в резиденції, повній, як вони нещодавно дізналися, картин імпресіоністів вартістю в кільканадцять мільйонів доларів, не кажучи вже про Рафаеля.

Здригнулася, коли наприкінці вулиці ліхтар раптом згас, а потім почав миготіти. Їй здалося, що це поганий знак. Світ псується, натякаючи їм, що вони порушують його порядок, що мають зупинитися.

— Яка температура всередині? — почули в слухавках рівний голос Лізи.

— Тридцять чотири з половиною, — відповів Ґмітрук, дивлячись на віконце управління будинком Ричмонда.

— Тобто десь на десять більше, ніж температура мого тіла. Паскудна зима. Гаразд, зараз момент істини.

15

Датчик тепла обдурити непросто. Прилад спрацьовує, коли в його полі зору з’являється достатньо великий об’єкт — вистачить долоні — з відмінною від оточення температурою. Людське тіло, зазвичай тепліше на кільканадцять градусів, одразу вмикає сигналізацію. Не допомагає одяг, не допомагає також — Ліза колись перевіряла — спеціальна пінка для пірнання. Під водою досконало захищає від холоду, але на поверхні враз зігрівається, і в тепловізії починає світитись як неонова вивіска мотелю на автостраді.

Як і у випадку детекторів руху, тут теж є простий і надійний спосіб — скло. Це настільки хороший ізолятор, що все, що перебуває за скляною поверхнею, для датчика невидиме. Проблема в тому, що під час крадіжки у скляному панцирі важко рухатися. Однак Ліза мала з собою спеціально виготовлені на цей випадок пристрої блокування теплових датчиків — невеликі скельця на рамках з ніжками, вкритими клеєм високої міцності. Це було схоже на модель тарантула: черевце було зі скла, а лапки — з гнучких металевих трубок. От тільки для того, аби накласти такого павучка на датчик, до нього треба було наблизитися.

І саме тому Ліза Тольґфорс розгулювала листопадової ночі штатом Нью-Йорк голою.

Адже, якщо вона хотіла стати невидимою для датчика, мусила зробити так, щоб температура її тіла й температура середовища були однаковими. У приміщенні за шибкою зараз було тридцять чотири градуси, що, зрештою, вона добре відчувала, шибка була теплою, а з висвердленого отвору тепле повітря дмухало, як із сушарки. Натомість її тіло, трохи охолоджене завдяки вправам на свіжому повітрі, мало, мабуть, близько тридцяти п’яти градусів. Тобто, можливість підійти до датчика непоміченою у неї була.

Була. Утім, звісно, саме цей пристрій міг вирізнятися винятковою точністю. Що викликало сумнів, адже у кожному приміщенні температура розподіляється нерівномірно, й тоді сигналізація мала б умикатися щоразу, коли вмикали обігрівач. Але він міг зреагувати на відчинення вікна і проникнення холодного повітря. Що теж було малоймовірно, бо, якщо вірити законам фізики, тепле повітря переміщується в бік холодного, до того ж така зміна температур не настає моментально. Але ризик був.

Тому Ліза Тольґфорс завагалася, та лише на мить. Підчепила замок, відчинила вікно і швидко увійшла всередину, пильнуючи, щоб датчики не зауважили наплічник.

Апаратура розпізнала б його як порушення порядку, холодну пляму на теплому тілі. Стала на м’яке пухнасте покриття й зачинила за собою вікно. Завмерла, не рухаючись, дивилася прямо на сигналізаційну систему.

— Я всередині. Каролю?

— Усе спокійно.

Глянула на годинник. Минуло вісім хвилин від моменту, коли залишила дерево. Багато.

Не обертаючись, дістала з наплічника павучка й повільно підійшла до датчиків. Не хотіла зволікати, у спальні було спекотно як у пеклі, і вона боялася, що за мить почне розігріватися, пітніти, стане теплішою від температури повітря в кімнаті й цим розбудить сигналізацію. Підійшла до системи, пильнуючи, щоб не перетнути промінці лазера, які випромінював датчик руху, — це було б справді ідіотською помилкою — і приклеїла скляного павучка до стіни.

І лише тепер дозволила собі глибоко вдихнути повітря й перевести подих.

— О’кей, іду далі, — повідомила.

16

— Вдалося? — запитала Лоренц у Ґмітрука, що нависав над її плечем.

— Якби не вдалося, ми б уже чули тупіт військових берців. Таку тривогу вони б не проігнорували.

Дивилися Лізиним третім оком на її наступні рухи. Шведка відчинила двері в коридор, який у фазі планування викликав труднощі, оскільки з одного боку мав вихід до високої двоповерхової вітальні, завдяки чому був у полі зору трьох датчиків руху і трьох тепла; один комплект на другому поверсі і два на першому. Ліза спершу розмістила три лазерні указки на мініатюрних штативах, а потім наклала павучка на датчик тепла в коридорі. З тими, що внизу, нічого зробити не могла, просто мала пройти перед ними, сподіваючись, що вони, очманілі від тропічної температури, не зауважать гостю.

Рушила.

— Щось не так, — раптом сказала Лоренц, перед тим вимкнувши мікрофон, щоб Ліза і Кароль не могли її чути.

— А конкретно?

— Відчуваю страшний неспокій. Аж дихати не можу.

Ніби щось проґавила.

— Саме зараз?

— Ні, не тепер, раніше. Ніби не помітила чогось абсолютно елементарного на самому початку, ще у Польщі.

— Може, це стрес?

— І це також, але не тільки.

— Зоф’є, це може бути важливо. — Ґмітрук поклав їй руку на плече. — Ти думаєш про це зранку, чи воно з’явилося тепер? Може, щось побачила?

Гарне запитання.

Відірвала погляд від монітора, наприкінці вулиці не переставав миготіти зіпсований ліхтар.

У домі Ричмонда було темно, але завдяки Лізиній камері вони досить чітко бачили сірий коридор і темний прохід до колекції. З кожним кроком прохід ставав чимраз більшим, нарешті в ньому з’явився силует патріотичного полотна Гассама, яке висіло якраз навпроти дверей. Плями різних відтінків сірого, ледве розрізнила обриси зірчастого штандарта, їй здавалося, що вона дивиться на репродукцію з каталогу. Чорно-білу, пласку, невиразну.

Заплющила очі. Лихе передчуття не давало їй спокою.

— Зоф’є, це справді може бути важливо, — м’яко повторив Ґмітрук.

— Не допомагаєш, — буркнула так грубо, що він відсмикнув руку, як обпечений.

— Щось не так, — почули вони в навушниках голос Кароля.

17

Завдання Бознанського не було складним. Він мав не допустити, щоб під час грабунку патруль з’явився поблизу вілли Ричмонда. В найоптимістичнішому випадку це означало б тільки спостереження. Патруль, що виходив на свій перший обхід, міг вирушити в інший бік поселення, через Орхард-Плейс у бік бульвару. Це означало б, що мине добрих двадцять хвилин, поки опиняться на Серпентин поблизу їхнього будинку й дому Ричмонда.

У напівоптимістичному випадку патруль вирушить у їхній бік. Тоді Кароль мав про це повідомити, щоб Ґмітрук привів у дію невеликий вибуховий пристрій у резиденції на Менор-Плейс. Настільки невеликий, щоб відчинилося вікно і спрацювала сигналізація. Цього повинно було вистачити, щоб патруль пішов перевірити, який телепень не зачинив вікно перед від’їздом.

У песимістичному випадку частина охоронців все одно піде в їхній бік. Тоді Кароль мав їх затримати казочкою про нью-йоркський невроз, який не дає йому спати. Про напади страху, які штовхають його на нічні прогулянки, про те, що хоче бути назовні, поближче до швидкої допомоги, коли з ним щось станеться. Одне слово, мав заморочити їх потоком слів.

Нарешті патруль вийшов зі своєї будки, двоє чоловіків рушили лінивою ходою в його бік. Згідно з планом Кароль мав сказати «Підпалюй», але натомість у нього вирвалося, що тут щось не так.

— Підпалюй, — прошепотів усе ж таки майже одразу.

Чоловіки зробили ще кілька кроків у бік його куща, коли двері в будці несподівано відчинилися.

— Дінґ! — гукнув чоловік у формі. — Гайніть на Менор, 11, якийсь кретин не зачинив вікна, і система психує.

Домінґо Чавес крутнувся на п’ятах, недбало віддав честь і разом з напарником рушив у протилежний бік. Кароль встиг іще вловити фрагмент розмови, яка скоріше за все торкалася теми ванн з гідромасажем. Чавес запевняв, що йому вже несила боротися з грибком у душі.

— О’кей, — прошепотів. — Пішли в інший бік.

— Скажи, що там не так.

— Це той самий патруль. Ті самі люди. Вчасно закінчили зміну, з’явилися інші, копошилися там разом півгодини. От тільки зараз цей чувак Чавес і його напарник повинні були у цивільному одязі піти додому, а вони вийшли патрулювати. Не розумію.

В ефірі запанувала неспокійна, сповнена напруження тиша. І тоді озвалася Ліза.

— Щось тут не так.

18

Контраст між дошкульним, але загалом приємним холодом надворі та спекою в давно не провітрюваному домі Ричмонда був жахливий. Ліза змокла як хлющ, краплі поту спливали по її голому тілу і всотувалися в килим, ще ніколи не почувалася такою голою, як тепер, убила б когось за клапоть рушника або простирадла, щоб можна було вкритись або хоча б витертись.

Коридор, який відділяв її від Гассама і Рафаеля, був радше галереєю, ніж коридором. З правого боку було троє дверей, які вели до двох спалень і ванни. Зліва від вітальні і датчиків руху й тепла, які там знаходилися, її відділяла ажурна балюстрада, яка не могла бути жодним прикриттям. Дистанцію подолала, притулившись спиною до стіни, щоб датчики не зафіксували наплічник; це було зайвою обережністю, адже він нагрівся так само, як усе в цьому пеклі.

У домі не світилася жодна лампа, але до заскленої вітальні потрапляло достатньо світла ззовні, щоб могла добре бачити усі елементи багатого інтер’єру. Як і раніше, замислилася, навіщо знавець мистецтва, що полює на аукціонах на американських імпресіоністів, тримає у представницькій вітальні страшні імітації, якісь олеографії з вазонами та яблуками, що висять між головою ведмедя та рогами оленя. Ще крок — і світло ліхтарика відбилось у скляних очах ведмедя; вона здригнулася, бо їй здалося, що опудало звіра водить за нею очима. «Заспокойся, — шепнула собі шведською, — бо захворієш на параною».

Рухалася по м’якому покриттю, звуки у будинку створював шум гарячої води в обігрівачах, яку качала система, будь-що намагаючись підтримувати в резиденції тропічні умови. Її тиха хода в цих умовах була абсолютно нечутна.

Дійшла до кінця коридору й уважно придивилася до фрамуги, бо відчинені двері видалися їй підозрілими. І недарма. Прохід між коридором і «спальнею Гассама» не був звичними дверима. Тут узагалі не було ані дверей, ані одвірка. Були три ледь помітні жолобки кольору стін — тому й не помітила їх у камері. Ретельно оглянула у світлі ліхтарика стелю й побачила, що має бути в цих жолобках. Першим щитом з боку коридору була тонка пластина, яка зливалася з сусідніми стінами, і, певно, слугувала для того, щоб замаскувати Гассама й решту. Другим була товста сталева перегородка, яка захищала від вогню і зламу.

Якщо мистецька кімната була правильно спроектована, картини мали б залишитися неушкодженими, навіть якби решта приміщення згоріла. Третіми дверима, які могли ховатись або висуватися зі стелі, була скляна поверхня, що дозволяла впустити всередину трохи денного світла, не закриваючи вид і водночас ізолюючи зібрання від коливань температури й вологи, забезпечуючи для нього ідеальні умови.

От тільки питання: чому жодна з цих перегородок не була опущена?

— Щось тут не так, — сказала Ліза.

Минуло дванадцять хвилин, відколи покинула безпечне сховище за стовбуром бука.

19

Лоренц і Ґмітрук зосереджено слухали, як Ліза швидко пояснює їм, що вона знайшла і чому ще не зайшла всередину.

— Може, він замикає тільки тоді, коли вдома є гості, — припустив Ґмітрук. — Боїться випадкових людей, зацікавлених поглядів, змін температури та вологості, пов’язаних із домашнім життям. А коли його немає, будинок захищений, усередині підтримується стала температура…

— Поки хтось не залізе й не влаштує там Амазонію, — втрутилася Зоф’я.

— Може, й так. А може, залишає їх відчиненими, щоб іноді мати можливість хоча б через камеру подивитися на свої картини. У цьому сейфі немає камер, це єдиний спосіб, щоб пересвідчитися, що все гаразд.

— Можливо. Колекціонери — люди божевільні. Коли витріщаються на картини, для них більше нічого не існує.

— Може, — прокоментувала по рації Ліза і промовила вголос те, про що всі віднедавна думали. — А може, це пастка.

Ґмітрук з розпачем застогнав.

— Без параної, — сказав він. — Поки що все йде згідно з планом. Якщо Юнак там справді є, то бери його — і змиваймося, теоріями змови розважатимемося дорогою до Польщі. Нумо!

20

Лихі передчуття пані докторки могли бути просто істерикою людини, яка ніколи не потрапляла в таку ситуацію. Так само, як і дивні передчуття пана арт-дилера, який, мабуть, востаннє ховався від когось у часи харцерства. Те, що охоронці помінялися чергуваннями, також не було чимось незвичайним, а Ричмонд міг просто забути зачинити кімнату.

Однак загартована в бойових умовах інтуїція Ґмітрука також підказувала йому, що щось не так. Машинально проаналізував усе навколо.

Лізина камера показувала, що в резиденції Ричмонда усе спокійно.

Охоронці пішли перевірити незачинене вікно за три квартали далі. Усе спокійно.

Робочі камери, встановлені у вікнах орендованого ними будинку, показували, що на під’їзді до їхнього будинку і в саду також спокійно.

Околиця спала міцним сном багатіїв, що збагатилися чужим коштом. Спокій.

Тільки на дальньому плані миготів зіпсований ліхтар.

Незважаючи на це, його неспокій зростав.

Ще раз усе перевірив.

І заціпенів. Вдивлявся в миготіння ліхтаря як зачарований, оскільки в його спалахах повторювався шаблон. Мимоволі почав перекладати спалахи на азбуку Морзе. Т, А, Б, О, Р, Т, А, Б, О, Р, Т…

Табор? Це не мало жодного сенсу, мабуть, він на старості років з глузду з’їхав, якщо в мигтінні зіпсованого ліхтаря шукає звістку.

І раптом зрозумів. Не ТАБОР, а АБОРТ, одна з головних команд НАТО, розпорядження припинити будь-які дії.

Хтось їх застерігає.

Схопив телефон, сподіваючись, що ще не пізно.

21

«Раз, два, іди тусуйся, сучий сину», — подумала Ліза польською й витерла чоло від поту, якого було стільки, що він спливав їй в очі, щипаючи й заважаючи. Взяла в одну руку стоматологічне дзеркальце, а в другу — маленький світлодіодний ліхтарик; попри підганяння Ґмітрука хотіла перед тим, як зайти, зазирнути всередину. Стала між жолобками, перевіряючи, чи не впаде сталева плита, розтрощивши їй усі кістки, але нічого не сталося.

Обережно просунула всередину руку із дзеркальцем й почала оглядати не так картини, як стіни, стелю й кутки, щоб перевірити, чи немає там якихось додаткових датчиків, про які вони не мали змоги довідатися раніше. Після ретельного огляду приміщення площею близько двадцяти квадратних метрів вирішила, що усі засоби охорони вже, мабуть, позаду. Заховала дзеркальце і витягла з наплічника чорну коробочку завбільшки з два кубики Рубика, поставлені один на одного. Це була її таємна зброя, яку вона вже перевіряла кілька років тому, вона складалася з акумулятора і знятого з мікрохвильовки магнетрона.

Пристрій міг протягом кільканадцяти секунд випромінювати хвилі частотою 2,45 гігагерца. Саме такі, які в домашніх умовах можуть швидко розворушити частинки води, підігріваючи страву. А в умовах мистецької галереї обдурити електричну систему охорони. Вона сподівалася, що цього вистачить, щоб нейтралізувати механізм, який ховає скарби Ричмонда за стінами кімнати-сейфа.

Глибоко зітхнула й зайшла всередину.

— Я на місці, — повідомила.

22

Часу на витончені стратегії не було. Ґмітрук подав Лоренц телефон з уже набраним номером 911.

— Скажи, що тебе звати Ніколь Арундель, мешкаєш на Серпентин, 18, сидиш удома з малою донечкою, ви сховалися в гардеробі, а внизу якісь озброєні чоловіки, і роз’єднайся.

— Але…

Не встигла запротестувати, як з телефона озвалась операторка. Лоренц проказала текст здушеним голосом, додала ще від себе: «О Боже, вони йдуть сюди!» — і роз’єдналася.

— Це пастка. Ми не можемо вийти, бо вони точно на нас чекають. Може, пощастить, якщо зчинимо колотнечу. Тепер жодних різких рухів.

23

— Це неможливо, — прошепотіла Ліза в мікрофон, не знаючи, що діється в будинку по той бік вулиці.

Перед нею, ліворуч від дверей, висіла картина Ренуара. Один із циклу портретів, написаних у 1880-ті роки в саду біля будинку Моне в Аржантеї. Імпресіоністи зустрічалися там просто неба, випивали й писали пейзажі, статечних жінок з дітьми, або менш статечних, які роздягалися для купання. Писали інших, писали себе й один одного. На цій картині оголена натурниця готувалася до купання в Секвані[56] на тлі розпеченого сонцем літнього краєвиду, що складався з плям соковитої зелені. Дівчина ногою перевіряла температуру води, одночасно відхиляючись назад, аби не впасти в річку, і кидаючи веселий грайливий погляд у бік художника.

Чудова літня сцена, без сумніву Ренуар, розпізнала б цей стиль навіть без підпису. Картина, незвичайна завдяки своїй динаміці, завдяки фотографічно відтвореному моменту. Символ найкращих моментів літа, які ми мали в житті і які хотіли б назавжди залишити в пам’яті.

Без сумніву, одна з найкращих картин Ренуара.

Проблема в тому, що П’єр-Огюст ніколи такого не писав.

24

Вражена Зоф’я Лоренц не мала шансу оцінити поетичну сцену, яка розігрувалася в будинку Ричмонда. Вона не могла бачити, як гола п’ятдесятилітня жінка, геть мокра, з краплями поту, що скапували з носа і сосків, стоїть у темряві і вдивляється в полотно, що висить на стіні, ледь вихоплене з темряви світлом світлодіодного ліхтарика. Полотно, на якому оголена дівчина, шукаючи прохолоду в річці, дивиться на свою товаришку по інший бік дійсності таким поглядом, ніби хоче сказати: агов, що ти пітнієш у цій темряві, скупайся.

Лоренц бачила тільки зображення з легко затуманеної від спеки камери біля вуха шведки. Тобто невідомий їй імпресіоністичний портрет. Відчула навіть легкий укол сорому, мала б його знати, бо видавався непоганим; відтінки зеленого, попри низьку якість передачі, були незвичні. І лише після цієї думки розсипані пазли в її голові склалися в одне ціле.

— Лізо, жива? — запитав Ґмітрук. — Юнак там?

Зображення почало рухатися, схилені над монітором Зоф’я і Анатоль побачили, як відповідно до руху Лізиної голови натурниця, що входить у воду, поступається місцем виходу в коридор, а потім ще двом картинам і наступній стіні, де поряд висіли величезний телевізор, Рафаель і старий знімок якоїсь давньої зірки бейсболу з автографом.

Проте цієї хвилини це не справило на Лоренц жодного враження, бо вона вже знала, що картина, яка висіла на стіні, абсолютно точно не була Рафаелем, якого вони шукали.

— Забирайся звідти! — крикнула, перш ніж Ґмітрук встиг її стримати. — Це обман! Це пастка!

Її крик злився в одне ціле з істеричним шепотом Кароля, який радив робити те саме.

Було зрозуміло, що все пішло не так.

25

Відколи побачив Чавеса і його напарника-латиноса, які стомленою ходою вирушають на черговий обхід, його не полишав неспокій. Якщо цю двійку, так само, як і решту нічної зміни, не відпустили зі служби, то навіщо прийшли інші? Сумнівно, щоб команду, яка спостерігає за моніторами, посилили для того, щоб більшою групою розв’язували судоку й гортали порножурнали.

Довго чекати відповіді на всі ці запитання не довелося, минуло п’ять хвилин і зі сторожової будки вийшло троє чоловіків. Якщо вони колись і розв’язували судоку, то хіба що в такий спосіб, що вішали його на мішень і кожний квадрат продірявлювали кулями відповідну кількість разів. Виглядали як елітні командоси, найманці або вбивці. Вбрані з ніг до голови в чорне, у куленепробивних жилетах, кожен тримав зброю з глушником і мав шолом, обладнаний окулярами нічного бачення. Рухалися швидко, безшумно, однаковими вишколеними рухами. Командир подав рукою два коротких знаки, після чого вони розійшлися в широкий ланцюг і підтюпцем, швидко й обережно, вишукуючи затемнені місця, рушили Гамільтон-авеню в бік дому Ричмонда.

Кароль завмер під своїм кущем, переконаний, що це його останні хвилини. Один із солдатів пробіг так близько, що йому в очі сипнуло піском. Від страху Кароль мало не скрикнув, мусив притиснутись обличчям до мокрої землі, щоб не видати ані звуку. Лише за якусь мить наважився підняти голову й прошепотіти крізь паралізовані голосові зв’язки, щоб усі якнайшвидше вшивалися.

Пояснив іще чому, а потім підвівся й непевною ходою рушив у протилежний бік, щоб відшукати заздалегідь підготовлений автомобіль і втекти. Ще якусь мить вагався, чи не повернутися, як лицар на білому коні, — на випадок, якби Зоф’я потребувала допомоги. Але вирішив, що Лоренц буде в більшій безпеці, якщо Ґмітрук опікуватиметься лише нею, а не нею і Каролем на додачу.

Продирався крізь кущі в бік центру Нью-Рошелл, коли повз нього проїхали кілька поліцейських патрульних машин. Не мав уявлення, що тут діється, але не виникало сумнівів, що все пішло не так.

За п’ять хвилин він уже їхав кількарічним Ніссаном Примера в бік Істчестера. Там на паркінгу перед торговим центром Вернон-Хіллс мав залишити Ніссан, сісти у блакитний Форд Фокус, де в бардачку на нього чекали документи й телефон, і вже самостійно знайти мотель у Байт Плейнс.

До кінця життя не міг відповісти собі на запитання: поїхав, бо такий був план і так було найбезпечніше, чи просто злякався.

26

Ліза Тольґфорс мала менше секунди на те, щоб прийняти рішення, що робитиме, перш ніж помчить до вікна у спальні з іншого боку коридора і спробує врятувати свою шкуру. По-перше, залишила Рафаеля, замовлення чи ні, її не цікавив цей старий шматок дошки. Але Ренуар — це щось зовсім інше. Акція не передбачала вимкнення електронного механізму захисту, спалення електричної системи і вирізання картини. Єдине, що вона могла зробити, це перевірити, чи вона справжня. Бо якщо справжня, вона нізащо не може дати себе спіймати. Повинна залишитися на волі, щоб прийняти найбільший у своєму злодійському житті виклик собі самій.

Не мала часу на те, щоб ретельно взяти пробу, не мала часу ні на що. Витягнула руку з пофарбованими у червоний колір нігтями, щоб здряпати трохи зеленої фарби. І на мить завагалася. Знала, що від найменшого дотику картина сховається між стінами, і була до цього готова. Але чи тільки це? Чи не впадуть раптово сталеві двері й не замкнуть її в цьому сейфі? Чи не слід якнайшвидше тікати?

До біса все, подумала, nothing ventured, nothing gained.[57]

Кинула непотрібний уже наплічник на підлогу, відступила на два кроки назад і побігла в напрямку дверей, готова будь-якої миті вислизнути, якби вони почали замикатися. Останньої миті, проминаючи раму з Ренуаром, нігтем вказівного пальця лівої руки зачепила полотно, здряпуючи трохи фарби.

Система була досконала. Картина разом з іншими моментально сховалася, власне, навіть не сховалася, а зникла, ізраїльська система працювала на гідроприводах і конструкції важелів, оскільки електричні двигунчики були надто повільні. Почула у стінах тихий свист, і картини щезли.

На жаль, одночасно зі зникненням картин у фрамузі з’явилася сталева перегородка і стрімко почала падати в напрямку підлоги. Не встигну, подумала. І кинулася підкатом у її бік таким рухом, яким професійні футболісти в маневрі останнього шансу намагаються вибити м’яч з-під ніг форварда, що мчить до воріт суперника.

Їй це вдалося тільки тому, що була спітнілою. Якби не це, загальмувала б на плюшевому покритті, а сталеві двері роздробили б її грудину й хребет, у найкращому разі гортань, лишаючи її голову на тому боці, щоб уже завжди могла дивитися на місце, де був Ренуар. Однак спітніле тіло прослизнуло підлогою, як футболіст по мокрій траві. Останньої миті заплющила очі й повернула голову вбік, думаючи лише про те, щоб не зачепитися підборіддям і вилицею.

Вона не зачепилась, але відчула, як велика сила натискає на маківку, і, коли вже була впевнена, що її череп лусне, наче кавун, затиснутий у лещатах, стіна впала з гуркотом за міліметри від її голови, а Ліза зупинилася так само раптово, як і несподівано.

Судомними ковтками хапала повітря, вдивляючись у морок резиденції Ричмонда, намагаючись зрозуміти, жива чи ні. Відчувала страшний пульсуючий біль у голові, ніби її зненацька ошпарили, і тієї миті була переконана, що тільки адреналін тримає її при житті, а з розтрощеного черепа в усі боки хлюпотить кров. Кілька секунд пішло на те, щоб переконати себе підняти руку і перевірити, наскільки все погано.

Коли пересилила себе, зрозуміла, що з нею нічого не сталося. Стіна впала за міліметри від її голови, а біль був від того, що перегородка притиснула волосся, і це не давало їй поворухнутися.

На скиглення не було часу. Прийняла рішення й одразу ж його виконала, сильним ривком звільняючись від сейфа Ричмонда. Її дикий рик майже заглушив неприємний, пронизливий звук вирваного волосся. Не обмацуючи голови, підвелася, і, не звертаючи уваги ні на білі цятки, які кружляли перед очима, ні на кров, що стікала по спині, побігла до спальні, відчинила вікно, злізла на парапет і зіскочила вниз із триметрової висоти. Саме тієї миті, коли торкнулася холодної землі, через парадні двері до будинку зайшов один із найманців.

Ліза Тольґфорс побігла в темряву, в бік Брукдейлавеню, де на неї чекав автомобіль.

27

Коли побачив солдатів, що забігали до резиденції, зітхнув майже з полегкістю, переконаний, що все пройшло гладко і що злодійка згідно з планом сидить у своїй клітці й чекає, щоб разом зі своїми спільниками стати цапами-відбувайлами, призначеними для справи, яка з невідомих причин була для його замовника надзвичайно важливою. Його трохи дивувало, навіщо стільки надзвичайних засобів з приводу такої дрібниці, але не переймався, все одно йому б не сказали. Завжди зможе довідатися через свої канали. Список людей, які були винні йому послугу, був довший, аніж список гостей на шлюбній церемонії принца Вільяма.

Солдат зник у резиденції, а з іншого боку з вікна вистрибнула Роня.

Лайнувся, побачивши, як спритно вона приземляється й одразу зникає між деревами, тікаючи в напрямку парків і садів, де її спіймати буде найважче. Важко повірити, що їй майже п’ятдесят, подумав з подивом.

Потім схопив зброю і вискочив із машини. Однак у напрямку, в якому зникла Ліза Тольґфорс, він не побіг. Мав точно визначену мету, і ця мета називалася Зоф’я Лоренц.

Не має шансу втекти, подумав Гермод, і саме цієї миті з обох боків Гамільтон-авеню, блискаючи блакитними й червоними вогнями, виїхали чотири патрульні машини місцевої поліції. Рухалися в його бік.

Кинувся за свій Порше Каєн і зник у темному безлюдному саду, перш ніж поліцейські могли його помітити.

Дві патрульні машини зупинилися біля резиденції Ричмонда, побачивши озброєних людей. Найманці покірно підняли руки; зрештою, вони були звичайними охоронцями, які запідозрили пограбування.

28

Тільки-но Лоренц крикнула Лізі, щоб та тікала з дому Ричмонда, Ґмітрук вирвав кабелі, підключені до комп’ютера, вмонтованого в малу валізу, замкнув її й кинувся до сходів. Евакуація мала полягати у блискавичному виконанні плану, а не в обдумуванні подальших дій.

Разом вибігли в сад. Зоф’я ледве трималася на ногах від хвилювання. Була готова до того, що їм не пощастить, що їх упіймають. Але не була готова до того, що буде змушена тікати від людей, яких Кароль істерично назвав бандитами з карабінами. Була певна, що це означає зміну планів, що майор Анатоль Ґмітрук, який де-факто виконував функцію їхнього командира на локації, тепер її захистить.

Ґмітрук міцно притиснув її до землі й не дозволив поворухнутися, поки повітря не наповнилося звуком сирен. Уважно спостерігав, чи раптом хтось не підніметься із землі або не вигулькне з-за дерева. Але ні, хто б не хотів їх схопити, поява поліції мала принаймні частково зірвати їхні плани.

— Зараз, — сказав і побіг укосом вниз, де на нього чекала машина.

— Анатолю! — крикнула.

Майор різко обернувся.

— У них може бути зброя!

— У них точно є зброя. Вони її не застосують, якщо тебе не знайдуть. Біжи!

І зник за деревами.

Їй хотілося кинутися на землю й розридатися або повернутися додому і сховатися під ліжко чи між коробками. Від істерики її врятувала одна думка: виконати план. З цією думкою побігла так, як запланував Анатоль — по діагоналі укосом вниз, у бік автостради.

Мала дотримуватися плану. Побігла поміж деревами, вздовж доглянутого газону сусідньої резиденції. Потім мала пробігти повз наступну оселю, повз сад з великим дерев’яним дитячим майданчиком. Коли перескакувала дитячу гірку, увімкнулася галогенна лампа, що реагує на рух, а всередині будинку загавкав пес. Злякалась і впала, боляче вдарившись об бортик кольорової пісочниці, але одразу ж підвелася й побігла далі.

Добігла до Бульвару — широкої паркової вулиці й головної осі люксусового поселення. Мала перетнути його якнайшвидше, але натомість присіла під деревом, уважно роззираючись. Це було помилкою. План передбачав утечу і максимально швидкий біг, вона ж плану не дотрималася. Коли біля її плеча щось стукнуло в дерево, першої митті не зрозуміла, що це таке. А коли почула, як біля її вуха наче задзижчала оса, — зрозуміла.

І помчала вперед. Вискочила на Бульвар, одразу перед капотом машини, за кермом якої впізнала Ґмітрука. Він подавав їй знаки, щоб бігла далі. Тож рушила вперед через густо зарослий деревами парк. Від машини її відокремлювало два домоволодіння.

Ззаду почула брязкіт скла, що падало на асфальт, і звуки пострілів. Зіщулилася. Ніколи не підозрювала, що постріли з пістолета настільки гучні.

29

Гермод заховався за деревом, коли Анатоль почав стріляти з машини, не гаючи часу на опускання шибки. Не боявся, що він влучить, поляк палив наосліп, йому мало неймовірно пощастити, щоб влучити в невидиму між деревами постать. Він більше переймався тим, що Лоренц утече від нього. Погоня була неможливою, оскільки Каєн, залишений на під’їзді, саме пильно оглядала поліція. Звісно, нічого не знайдуть, звісно, нічого на нього не мають, але його поява там зараз означала б необхідність довгих пояснень, на які він не мав часу.

Це означало, що не може її впустити.

30

Зігнувшись, вона наддала ходи, перелякана, що наступну кулю не почує, а відчує. «На елегантну дірку це не схоже, — розповідала їй колись приятелька, що жила у Прикарпатті, була дружиною лісника й патрала його здобич. — Коли куля проходить крізь тіло, вона крутиться, розриває, нівечить. Якось Янек влучив оленяті в печінку, то ледве вдалося визбирати дещицю, щоб вистачило на паштет».

Куля проб’є її тіло і пошматує його так, що навіть на паштет не стане.

Спіткнулась і впала у рівчак. Була в такому стані, що замість того, щоб просто підвестися, почала істерично смикатися, заплутуючись у кущах, і лише через деякий час силою вирвалася з них, розриваючи одяг і боляче ранячи шкіру.

Плачучи й хитаючись, вискочила нарешті на Мангеттен-авеню, за два метри від Шевроле Малібу, який чекав на неї. Скрикнула від радості й підбігла до дверей з водійського боку. Згідно з планом вони мали бути відчинені, згідно з планом ключики мали чекати в замку запалювання.

— Панно Зоф’є! — гукнув хтось англійською, коли вже трималася за ручку дверцят.

Повернулася, переконана, що побачить одягненого в чорне найманця і отвір спрямованого в бік її серця дула гвинтівки.

Натомість побачила того гарного чоловіка із зеленими очима, візитку якого за останній тиждень кілька разів тримала в руках і роздумувала, чи піти з ним на каву. Був цікавим, дотепним чоловіком, розмовляти з ним було приємно. Передумала, коли зрозуміла, що зробила б це тільки щоб зачепити Кароля.

— Пане Леонґ? Що ви тут робите? — запитала здивовано.

— Мені дуже прикро, — дивно відповів він і підняв руку з пістолетом догори.

31

З Домінґо Чавеса усі трохи підсміювалися за його спиною. Так було раніше у війську, так тривало й тепер у ПВК «Raven», до якої він втрапив, щоб забезпечити своїй родині пристойний побут. Завербували його ще в Афганістані. Запитали, чи після повернення він хоче й далі гріти задок у казармах, чекаючи, покй Дядько Сем кине його на поталу якимсь арабам, що бризкають слиною від ненависті, а потім вручить посмертну медаль його дружині, чи все ж таки вважає, що час зробити щось для себе.

Вирішив, що час зробити щось для себе.

Він знав про те, що з нього трохи підсміюються. Підсміювалися з його манії щодо зґвалтувань і скривджених жінок, не треба було багато, аби Чавес починав клясти ґвалтівників, вимагаючи для них найсуворішого покарання й вигадуючи пекельні тортури. Посміювались, але ніхто не розпитував. Знали, що Чавес має мексиканське походження, що зростав у найзлиденніших передмістях Альбукерке, де завжди легко було знайти дешеву зброю, дешеві наркотики і дешевих шльондр. Ніхто не хотів запитати прямо, боялися почути жахливу історію про зґвалтовану матір чи молодшу сестру.

А Дінґ не поспішав з роз’ясненнями. Бо ніхто не ґвалтував його матір (хоча те, як до неї ставився батько, в багатьох країнах могло бути класифіковане саме так) і жодну з чотирьох сестер. Це він однієї суботи разом із Джессі та Вальтером після посиденьок у барі підчепив Люсі, зовсім не безневинне дитятко, яка ще тиждень тому спала з Джессі, аж поки не набридло, а до того брала в рот частіше, ніж тамтешні матері цілували своїх дітей на добраніч.

Була п’яна і ледве трималася на ногах. Фактично дражнила їх і насміхалась, що троє онаністів вирішили полегшити собі життя й стали педиками.

Але все одно не повинні були цього робити. Джессі був розлючений і хотів її покарати. Вальтер був ідіотом, якого це забавляло. А він не зміг відмовитися.

Найгірший вчинок у його житті.

Потім вони пішли геть, вона лишилася, сиділа на дошці під огорожею стоянки житлових трейлерів і тихо плакала. Залишився, але соромився підійти до неї. Сів по той бік огорожі, аби про всяк випадок її постерегти. Якщо раптом засне чи знепритомніє, або якщо (от же ж!) хтось її зачепить. Збирався йти за нею на певній відстані, якби вона вирішила повернутися додому.

Але вона не пішла, не заснула і не знепритомніла. Сиділа й безперестанку плакала протягом п’яти годин. За ці п’ять годин Дінґ Чавес перестав бути хлопцем і став чоловіком, який багато довідався про світ і про жінок. І якого жахливий учинок сформував на решту життя. Коли одружувався, коли в нього народилися діти, коли отримав Пурпурне Серце[58] за службу в Іраку, коли купили будинок у Нью-Джерсі — у найпрекрасніші хвилини свого життя постійно чув у голові монотонний плач. І чекав моменту, коли зможе спокутувати свій страшний гріх.

Тому, коли побачив заплакану білявку, що продиралася крізь кущі, забув про всі накази, які цілий день вбивали йому в голову. Мали сидіти тихо і не втручатися, що б не відбувалося і що б не побачили.

Відіпхнув напарника, який намагався його зупинити, зняв із запобіжника свій МК-23 і побіг за жінкою.

32

Напевно, саме в такі хвилини все життя пролітає перед очима.

Докторка Зоф’я Лоренц подумала тільки, що шкода, що перед від’їздом не побачилася з батьками. Ніхто не повинен переживати своїх дітей, навіть таких, які за останні чотири роки не знайшли часу, щоб відвідати матір і батька в Перемишлі. Їй стало шкода більше їх, ніж себе.

Була впевнена, що це її остання думка.

Гермод не грався в жодні перемовини, прицілився з серйозним виразом обличчя.

— Стій! — пролунав, зриваючись від емоцій, голос біля Зоф’ї.

За три метри від них у позиції для стрільби стояв Домінґо Чавес. Ноги широко розставлені, легко зігнуті в колінах, права рука з пістолетом випростана й піднята до рівня очей, ліва підтримувала її біля долоні, щоб забезпечити стабільність і влучність. Відчула себе врятованою.

Гермод застрелив латиноса без вагань. Зовсім просто. Повернув руку, двічі натиснув на спуск, кулі одна за одною влучили в череп охоронця. Його тіло ще не встигло долетіти до землі, коли Гермод знову прицілився в її бік. Пролунав постріл.

Зоф’я Лоренц заплющила очі, чекаючи на удар, який відкине її на кузов машини, приготувалася до болю, холоду та смерті.

Нічого такого не сталося. Натомість її товариш по перельоту, що стояв перед нею, люто закричав.

Обережно розплющила очі. Джаспер Леонг корчився у пароксизмі болю, пістолет упав на землю, рука була розтрощена, з неї дедалі рясніше цебеніла кров, утворюючи довкола темну блискучу калюжу.

Глянула вбік. Анатоль сидів за кермом свого Шевроле, руку з пістолетом спирав на край дверцят. Вистрелив іще двічі, але суперник, незважаючи на рану, кинувся укосом вниз і зник з очей.

Не чекала на запрошення. Заскочила до машини, і за мить вони вже їхали автострадою 1-95 в бік Нью-Гейвена.

Частина III

Колекція

Розділ четвертий

Архіпелаг

1

Байдуже подивився на перебинтовану руку, тепер трипалу, і подумав, що, можливо, вже час піти на пенсію. Випущена Анатолем Ґмітруком куля влучила точнісінько між суглобами вказівного пальця (що лежав на спусковому гачку) і середнього (що обіймав руків’я пістолета) у тому місці, де пальці сполучаються з п’ястком. Вдарила у вразливе поєднання кістки, хрящів і зв’язок зі швидкістю майже тисяча кілометрів за годину, не так ранячи, як руйнуючи цю частину тіла й фактично відриваючи два пальці. Був свідком багатьох смертей, сам не раз був поранений, але, побачивши понівечену власну праву руку, тобто друге після мозку знаряддя праці, Гермод відчув, як млість підступає до горла.

Пальців, звісно, врятувати не вдалося.

Сивуватий чоловік у простому костюмі, що сидів по той бік столу, був одним із тих, хто знав Гермода раніше. У часи, коли він мав інше обличчя, інші очі, іншу професію й інше життя. Його тоді знало багато людей, але лише кільком було відомо, що той чоловік і Гермод — це одна й та сама особа. Сивуватий чоловік був одним із них. Більше того, в давні часи вони були друзями, якщо дружба в цих колах взагалі можлива.

Сивуватий чоловік мав звичайне ім’я і був утіленням американської чиновницької буденності, у Вашингтоні таких, як він, тисячі. Навіть його функція старшого аналітика у Міністерстві оборони була така звичайна, що ні на кого не справляла враження, не міг же він сказати, що впродовж двадцяти років був буфером і зв’язковим між усім тим, що було легальним, і тим, що нелегальне? Що так само, як інші керують корпусами, бригадами й полками, так і він має під собою найманців, кілерів і звичайних бандитів? У найкращому разі назвали б його патологічним брехуном.

— Старієш, Мартіне, — промовив він. — Думав про вихід на пенсію?

— Що тепер?

— Передусім кладемо документи на полицю.

Гермод знав, що це означає. Знав американців, їм вдавалося за півгодини зачистити сліди після кожної операції так, що залишалася лише тоненька папка в сейфі на дні якогось бункера. Зникнуть контакти, комунікаційні канали, телефони, адреси на серверах і рахунки, з яких здійснювалися перекази. Роки діяльності в умовах демократії, коли будь-який журналюга чи конгресмен міг копирсатися в їхніх починаннях, навчили американців того, що він називав «бюрократичним напалмом». Один сигнал — і запускалися механізми, фахівцям вдавалося стерти кожен слід за час, який знадобився б таксі на дорогу від Капітолія до Пентагона.

— Я хотів би це завершити.

— Але ми не хотіли б. Ти спаскудив справу в Європі, спаскудив справу тут. Двічі тебе пошив у дурні якийсь командосина, другого разу ти мало не загинув. Рекомендую відпочинок, відпустку, реабілітацію в якомусь сонячному місці.

— Наполягаю.

— Їдь додому, Мартіне. Де б він у тебе не був. Повір мені, це добра порада.

Гермод зрозумів: американці вирішили, що самі все закінчать і вишлють свою кавалерію. А це не було доброю новиною для шукачів Рафаеля. Хірургічна точність у розумінні американської армії означала качків з кулеметами, що розкидають гранати так само охоче, як малі дівчатка пелюстки троянд на католицькій процесії.

— Твоя правда, — збрехав він. — Відпустка й заслужена пенсія. Тут безпечно?

Сивуватий чоловік кивнув головою на знак того, що в приміщенні, у якому вони перебувають, немає підслуховувальної апаратури.

— Як старому знайомому. Ти знаєш наше CV. Політика, велика промисловість, Близький Схід. Усе зрозуміло. А це? Любителі з провінції, захоплені якимось старим мотлохом, вартим, по суті, дрібних грошей. Що це?

Сивуватий чоловік зітхнув.

— Ти знаєш, що я не можу нічого сказати, Мартіне. Але, як старому знайомому, скажу, що трапляється старий мотлох, іноді справді старий, поява якого була б для національної безпеки більшою загрозою, ніж атомні бомби в інтернет-магазинах. Розумієш?

Гермод кивнув головою. Звісно, розумів. Зброя — це трупи, кілька трупів більше не робить великої різниці. Адже добра пропаганда з одного трупа може зробити привід для війни, а з тисячі — нещасний випадок, який нічого не значить.

Проте знання, знання — це влада.

2

Вона не любила села, але була закохана в цей дім. Традиційний, солідний, без будь-яких фантазій, великих засклених просторів, напівкруглих веранд чи декоративних балконів на опуклих колонах. Прекрасний у своїй простоті дім з дитячого малюнка. Кам’яний підмурівок, моноліт з червоної цегли з елементами з темного дерева, пофарбовані у зелене дерев’яні частини дверей і вікон. Усе це було прикрите похилим дахом з трохи замшілою черепицею, з якого виступали еркерні вікна кімнат на другому поверсі й два димарі: один від печі у вітальні, другий від каміна з просторого кабінету, священного місця Кароля Бознанського. Єдиним архітектурним відхиленням була велика тераса, на яку можна було вийти зі спальні на другому поверсі.

Боролася з собою, як тільки могла, але марно. Ще коли їхала через вишневий сад, що розлігся між ворітьми й будинком, бачила лише цю спальню. Велике вікно, що вело на терасу, і менше — з видом на поля з боку Тарчина. Натуральний білий шерехатий тиньк, що контрастував із залишеними нагорі мореними сірими бантинами[59]. Звичайне соснове ліжко, лляна постіль. І кольорові плями обабіч — нагромаджені на двох нічних столиках альбоми з художніми репродукціями, нотатники, романи з візитівками замість закладок. Завжди декілька. Один серйозний, який Кароль мав прочитати, але йому не хотілося. Один польський непотріб без початку й кінця, який всунув йому хтось із знайомих письменників. І якийсь американський бестселер. Йому вдавалося згаяти ніч і потім переносити зустрічі тільки тому, що не міг відірватися від Лі Чайлда або Джеффрі Дівера.

Дотик льону, темрява, легко розсіяна світлом нічника, шелест перегорнутих сторінок, запах мокрих мазовецьких лугів улітку й палаючих дров у печі взимку. Тепло від тіла, що метушиться поруч. Чому саме в них не вийшло? Що за нонсенс, чому тоді не змогли домовитися, думала вона.

Таксі зупинилося, і всі вийшли перед будинком Кароля.

— Що, кицю? — Підморгнув їй, вовтузячись із замком. — Оживають спогади?

Миттю пригадала собі, чому вони тоді не домовилися. Пригадала з усіма подробицями.

За годину по тому сиділи в кабінеті Кароля на корбюз’єрівських класичних чорних диванах і кріслах у формі кубиків, що складалися з обшитих шкірою подушок, утиснутих у хромовану раму. Не захоплювалася міжвоєнним дизайном, усі ці баухаузи краще виглядали, ніж функціонували. Підібгала ноги і втиснулася в куток дивана, зігріваючи в долонях келих червоного вина. У каміні палахкотів вогонь, але все одно було холодно. З жалем подумала, що це не резиденція Ричмонда, яку можна розігріти заздалегідь. Резиденція Ричмонда… Від спогаду про недавню пригоду її почало нудити.

Від подій у Нью-Рошелл минуло вже тридцять шість годин. За цей час вони встигли оглянути себе (ті, хто цього потребував), розшукати одне одного й евакуюватися зі Штатів нічним рейсом разом із міністром закордонних справ, відвідати прем’єра, дозволити принизити себе і втекти з Варшави до маєтку Кароля під Мщоновим, щоб зібратися з думками й вирішити, чи це кінець, чи, може, все ж таки ні.

Тепер сиділи мовчки зі склянками й келишками в долонях, вигляд мали кепський. Навіть якби хотіли забути про загрозу, то перев’язана голова Лізи, яка сама себе оскальпувала, аж надто добре нагадувала, що були на волосину від смерті.

Допила вино і простягла руку в бік Кароля, який щедро долив їй чудового, хай і з ароматом сільського подвір’я, органічного корб’єра. Напій пасував господареві.

— Можеш зараз пояснити, звідки ти знаєш, що це фальшивка? — Анатоль звернувся до неї дуже приязно. — Я не хочу сваритися. — Він підняв руки, наче захищаючись. — Просто нам усім цікаво.

Кароль хмикнув і підняв келих до неї.

— За гострий язичок!

Вона зітхнула. Фактично, на зустрічі у прем’єра в неї здали нерви. З аеропорту на кількох лімузинах поїхали на виклик на Уяздовські Алеї, де в «кубику» уже чекав на них прем’єр. Той самий молодий солдат стояв на вході, так само попросив роззутись, і це не було добрим початком. Сказала, що відмовляється — головним чином тому, що мала взуття на ногах уже двадцять годин — і що роззується тільки тоді, коли побачить прем’єра босим. Через п’ять хвилин перепалки з’явився розлючений прем’єр. Солдатові, який доводив, що існують правила, сказав, що він сам їх підписував і щоб він зважав, бо його можуть перевести в охорону політиків коаліційної партії і він пізнає усі польські сараї швидше, ніж йому здається.

Солдат замовк і про всяк випадок віддав честь.

У «кубику» вже чекав генерал Ґаґатек з Агентства розвідки. Представника міністерства культури, на щастя, не було, мабуть, глитав тартики на якомусь симпозіумі на тему вартісності вартостей, профінансованому з коштів для бібліотек та будинків культури. Перебіг розмови був приблизно такий.

Прем’єр: Чи ви зовсім подуріли? Ви мали вкрасти шматок дошки, а не бавитися в стрілянину під Нью-Йорком. Якщо американці зчинять із цього ґвалт, то повертайтеся до Штатів, щоб там відсидіти своє. Щоб не казали, що не застерігав.

Лоренц: Не ми почали. Зрештою, тільки майор Ґмітрук мав зброю.

Прем’єр: Дякувати Богові, інакше там оголосили б національну жалобу. «Місто трупів». «Нова садиба Кореша». «Аль-Каїда з Польщі». О, саме так: «Аль-Каїда з Польщі».

Лоренц: Американці не скажуть ані слова. Це була містифікація.

Прем’єр: Жінко! Яка містифікація?! Ти здуріла?!

Лоренц: Не жінко, а докторко Лоренц. А кричати можете на свою дружину.

Прем’єр: Не ображайте мою дружину.

Лоренц: Я не ображаю вашу дружину. Лише здогадуюся, що як близька людина, вона може дозволити вам собою помикати. А я не дозволяю.

Прем’єр: У такому разі поговоримо інакше. Справді інакше.

Лоренц: Як інакше? Зітнете мені голову? Накажете відшмагати? Це ж треба, досить було виграти другі вибори, і вже поводитесь як королі. О ні, секундочку, я знаю… о Боже… ви напевно хотіли сказати, що позбавите мене моєї нещасної посади в державній адміністрації.

Прем’єр: О ні, люба пані докторко…

Лоренц: Не таким тоном. Дуже прошу.

Прем’єр: Не диктуйте мені…

Лоренц: Це ви не диктуйте, оскільки п’ятнадцять годин тому повз мене свистіли кулі, бо голова Ради міністрів моєї країни відправив мене на непідготовлену розвідкою місію. А ви де були?

Прем’єр: У Сопоті, у родини. Як щотижня. Зрештою, це вас не обходить.

Це ще більше її розсердило. Цей кашуб[60] служіння Польщі вбачав у тому, щоб улаштовувати собі п’ятиденний робочий тиждень, як пані на пошті, й кожного вік-енду їхати до Труймяста до своєї дружини, яка «ох, ох, страшенно не любить столицю». Сімейні вік-енди прем’єра коштували платникам податків мільйон злотих на рік.

Прем’єр: І прошу мене уважно вислухати! Дуже уважно!

Лоренц: Пане прем’єре. Прошу вас негайно забрати ваш кашубський палець з-перед моїх очей. Негайно. Я розумію, що ви Дизма[61] без компетенції й освіти, що ви загрузли у своїй неочікуваній кар’єрі, а до того ж мама не навчила вас манер і ви не маєте уявлення, як ставитися до жінок. Попри це…

Прем’єр: Не ображайте мою матір!

Лоренц: Палець.

Прем’єр: Моя сім’я свята!

Лоренц перейшла від слів до дії. Вона схопила палець прем’єра, який епілептично танцював перед її очима, і хряснула ним об стіл, що стояв між ними, аж затріщала стільниця.

Каролеві вдалося відтягнути Лоренц. Інші троє дивилися нажахано (генерал і Ґмітрук) і весело (Ліза) на сцену, що розігрувалася на їхніх очах.

Хвилину відпочивали, сопучи у своїх кутках. А потім прем’єр від душі розсміявся.

Прем’єр: Прошу вас подумати, чи не хотіли б ви працювати в канцелярії. На посту держсекретаря. Лімузин, службова квартира, премії, для родини також роботу знайдемо. Охоче нацьковував би вас іноді на опозицію.

Лоренц: Я можу відповісти після наступних виборів?

Прем’єр: Не думаю… ха-ха, дуже дотепно. Поговоримо серйозно. Чому ви кажете про містифікацію?

Лоренц: Знімки, які ми отримали, були фальшивкою. У тому будинку, на тій стіні справді висіло щось, що нагадувало Рафаеля, але точно ним не було.

Ґаґатек: Ви звинувачуєте людей, які проводили експертизу цих знімків. А я пригадую, що було дві незалежні експертизи.

Лоренц: Так, але їх проводили експерти-фотографи, а не знавці мистецтва ренесансу. І експерти мали рацію. Знімки не були фальшивкою, це були автентичні знімки об’єкта, який висів на стіні. Сама картина теж не була фальшивою, у тому розумінні, що не була виконана якимось майстром із Петербурга.

Прем’єр: Чому з Петербурга?

Лоренц: У їхній академії найкраще навчають художньої техніки, а копіювання — це технічне вміння. Це неважливо. Важливо те, що вона не була фальшивкою.

Прем’єр: Тоді що це було?

Лоренц: Олеографія. Я повинна була це зрозуміти. Відбиток на полотні, зроблений на основі довоєнних знімків Рафаеля. Звичайно, виконано дуже професійно, без жодної зернистості і такого іншого. Але він нічим не відрізняється від кічу, що продається в крамницях по кільканадцять злотих. Так, задум справді був геніальний у своїй простоті. На знімку олеографія картини, виконана на основі фотографії, має вигляд картини. Тим паче, що знімок було зроблено крадькома, і він трохи змазаний. Якщо ми мали на чомусь впійматися, то саме на цьому.

Прем’єр: Добре, але кому потрібна була ця постановка? Чого цей «хтось» хотів досягти?

Лоренц: Це запитання до цього похмурого пана. У мене є кілька власних версій, але спочатку я хотіла б обговорити їх із колегами.

Прем’єр: Наскільки я розумію, це, зрештою, означає, що Рафаеля немає і немає шансів його знайти.

Ліза: Необов’язково. Маємо один добрий снід.

Прем’єр: Що?

Кароль: Гадаю, що пані Тольґфорс мала на увазі «хороший слід».

Прем’єр: Ви впевнені?

Ліза: Не заливаю людям, що веду якийсь дотепний жарт.

Прем’єр: Що… що?

Кароль: Вона впевнена.

Ліза: Мені треба тільки повістка на огляд.

Прем’єр: А вона точно знає польську?

Кароль: їй необхідний пропуск для перевірки.

Прем’єр: їй, мій дорогий пане, треба повернутися до в’язниці, бо мусить ще трохи відсидіти.

Лоренц: Ви нам винні, пане прем’єре.

Домовилися, що, по-перше, Ліза має ще два тижні неофіційного звільнення, по-друге, вони можуть необмежено користуватися з послуг пана Ґаґатка, тобто зі служб Речі Посполитої, по-третє, в разі провалу вони стануть іще більш нелегальними, ніж досі.

— Ви пам’ятаєте зустріч у помешканні Кароля в Середмісті? — запитала докторка Зоф’я в Анатоля. — Там висів портрет Вичулковського, який німці вкрали в нас під час війни і який Кароль знайшов у Берліні. Звісно, я його знала, бачила довоєнні фотографії, готувала каталоги з його репродукцією, впізнала б його скрізь. Але коли я вперше його побачила, то мене охопили дуже сильні емоції. Так само було і з іншими віднайденими картинами. Це ніби шок, коли раптом так добре зафіксовані в голові обриси набирають барв. Живопис — це ж кольори. З кольорами змінюються емоції, підтексти, контексти, настрої, пори року, глибина, перспектива, приховані значення. Чорно-білі репродукції нагадують радше похоронні портрети оригінальних картин…

— Зосю, це дуже гарна лекція, але ми надто втомилися.

Гостра відповідь вже висіла в неї на кінчику язика, але вона визнала, що Кароль має рацію.

— Коли я побачила Рафаеля на тих знімках з Нью-Рошелл, не відчула емоцій. Взагалі нічого не відчула, збудження від гри у пошуки скарбів перебило все інше. Адже, хай навіть тільки на знімку, нарешті могла побачити, як насправді виглядає Юнак. Чому нічого не відчула? Тому що він мав такий вигляд, як на довоєнній фотографії. А він не міг так виглядати. Знімок давній, кольори невідповідні, льодяникові, надто вицвілі або надто інтенсивні. Зрештою, навіть якби знімок був точним, то картина після того, що її спіткало під час війни, незалежно від подальшої долі, не могла мати такого вигляду.

Ураз посмутнішала.

— Вибачте. Я мала помітити це раніше. Мене постійно щось гнітило, але все стало на свої місця лише тоді, коли я побачила того імпресіоніста в сейфі Ричмонда, його кольори. То були справжні кольори, справжній живопис.

Кароль відкоркував нову пляшку й налив усім вина. Коли він нахилився над Лізою, вона затулила свій келишок.

— У тебе є нормальне бухло?

Кароль усміхнувся й пішов на кухню, звідки повернувся з пляшкою самогонки й чотирма чарками.

— Справді, навіщо ти сказала, що в нас є слід? — запитав шведку, розливаючи горілку. Добре охолоджена, вона заповнювала чарки як олія. — Я можу зрозуміти, що ти хочеш собі продовжити свободу на кілька днів, може, навіть залягти на дно і по-доброму попрощатися з пенітенціарною системою. І щоб було зрозуміло: я нічого проти цього не маю.

Ліза Тольґфорс влила в себе горілку, зачекала на добавку й вихилила другу чарку.

— Маємо їхати до Швеція, — відповіла.

— Бо?.. — запитала Лоренц.

— Бо маємо.

— Це я вирішую, що треба, а що ні. Це диво, що ми тут усі сидимо, і я не ризикуватиму вдруге тільки через примху злодійки.

Ліза мовчки піднесла чарку й випила горілку, наче це була вода, а не сімдесятипроцентний самогон, яким Кароль пишався навіть більше, ніж своїми помідорами.

— У Швеція мій приятель і фахівець і вчитель. Усе знає про прекрасне мистецтво.

— Чудово. Точно так, як я і присутній тут Кароль. Якщо чогось не знаєш, можеш запитати в нас.

Здавалося, що шведка просто встане, вийде і тільки її й бачили. Але Ліза спокійно відповіла:

— Я руки. Він мозок.

Трійця поляків перезирнулася.

— Спільник? Партнер? — поцікавився Анатоль.

— Бос. Він готує плани і направляє, я йду на робота.

— Це прекрасна, зворушлива історія. Тебе зіграє Кетрін Зета-Джонс, а його — Шон Коннері. Досі не розумію, навіщо ми маємо їхати до іншого злодія. Одного вже маємо і, як на мене, цього цілком достатньо.

— Він, він шукає зникла колекція прекрасного мистецтва. Дуже давно шукає. Рафаель буде мати шматок чогось великого.

Лоренц безпорадно подивилась на Кароля, який, здавалося, найкраще розумів Лізу.

— Йдеться про те, що Рафаель може бути частиною якоїсь великої втраченої колекції, яку ви вдвох шукаєте? — уточнив Кароль.

— Двадцять років, — підтвердила.

— Мене це досі не переконує. Хто взагалі цей твій гуру? У нього є замок? Печера? Музей на скелястому острові?

— Стен Борг.

Лоренц не змогла приховати здивування.

— Стен Борт власного персоною? Стен Борг — твій мозок? Ти з мене знущаєшся?

— Ні.

— У такому разі завтра вирушаємо. Навіть якщо це хибний слід, я маю познайомитися зі Стеном Боргом. Це найвідоміший у світі оцінювач, але відлюдник і дивак. Кілька разів намагалася з ним зв’язатися. Щоразу марно.

— Поїдемо машиною через Німеччину й Данію, — втрутився Анатоль, — ми не можемо залишати сліди у списках пасажирів літаків і кораблів, а машиною проїдемо без будь-якого прикордонного контролю. Шенген — це благословення для таких мічених чорною зорею розбійників, як ми.

Кароль здивовано підняв руки.

— Годі, годі, це вже схоже на параною!

Натомість Анатоль відхилив полу піджака, показуючи пістолет.

— Другий у мене в сумці плюс іще кілька іграшок.

— Хтось був дуже зацікавлений у тому, щоб нас упіймали в Нью-Йорку, — сказала Лоренц, а Ґмітрук на знак згоди кивнув головою. — І не хто-небудь, а хтось, хто зміг увести в оману наші служби…

Кароль пирхнув.

— … і хто спостерігав за нами від самого початку. Хто зміг посадити людину з фальшивими документами біля мене в літаку. Людину, яка хотіла холоднокровно мене застрелити, коли стало зрозуміло, що нас не вдасться упіймати на гарячому. Я не розумію, чому, але хтось дуже впливовий зацікавлений у тому, щоб нас, можливо, всіх, а може, тільки декого, позбутися. Який, на вашу думку, шанс, що він відмовиться від цього тільки тому, що ми заховалися в екологічному господарстві у Мазовії?

З

Майор Анатоль Ґмітрук вийшов зі своєї кімнати у боксерках і зі щіточкою в руці попрямував чистити зуби, дослухаючись до своїх лихих передчуттів. Ні, він не був якось по-особливому стурбований, не впадав в істерію, нерви його не були — як пишуть у романах — напнуті, мов струна, і він не почувався як тигр, готовий до стрибка. Він був трохи стомлений, розслаблений від алкоголю, очі йому злипалися, а шосте відчуття спало як убите. У Анатоля Ґмітрука просто було лихе передчуття.

Уся справа смерділа від початку навіть без постановок, багатоповерхових схем, найманців і таємничих кілерів.

Але ризик був у дозволених межах. Нелегальна операція на території союзницької країни інколи трапляється в цій професії. На відміну від дипломатів, він надавав перевагу таким акціям перед проникненням до арабських сіл. У союзників йому загрожували скандал і ув’язнення, а у ворога — смерть.

От тільки те, що сталося в Нью-Рошелл, було занадто добре підготовлене. На них чекали, у цьому немає сумніву. Чекали, щоб їх накрити, і це не вдалося тільки тому, що якийсь добрий ангел-охоронець, — Ґмітрук підозрював одного з натівських приятелів, який був перед ним у боргу, — застеріг їх останньої миті. А коли веселу компанію не вдалося схопити, без будь-яких церемоній задіяли план Б — ліквідацію. І з якихось причин — цього не хотів говорити при Зоф’ї — вирішили, що саме Лоренц є ціллю номер один. Ґмітрук не вірив, що кілер випадково з’явився біля її автомобіля.

Це йому дуже й дуже не подобалось.

У дверях ванної розминувся з Тольґфорс, на якій була футболка з величезним портретом Станіслава Лема. Мабуть, отримала її від Бознанського замість піжами.

— Хочеш поритися в норці, гаде? — запитала безтурботно.

Насупив брови.

— Слухай, Лізо, я справді не розумію твого жаргону, — сказав, цілячись у неї щіточкою. — Але якщо натякаєш на секс, то я за.

Ліза королівським жестом прочинила двері до головної спальні, яку їй віддав Кароль.

4

У Лізи й Анатоля відбувся вже другий сеанс ігрищ у лляній постелі, а Лоренц досі лежала на спині, втупившись у темряву й чекаючи на сон, який не хотів приходити. Не надто любила це приміщення, це була кімната для гостей, яку використовували рідко.

Зіскочила з ліжка на товстий, приємний для ніг килимок. Приємно було занурити стопи в синтетичне хутро, але цієї хвилини вона віддала б перевагу скрипучим дошкам, щоб кожний її крок було виразно чутно поверхом нижче, де був кабінет і де Кароль, напевно, вже хропів на шкіряній софі.

Припини бути такою дурепою, подумки картала себе. Почув би її кроки і що зробив би? Сів би на свого білого скакуна й галопом помчав нагору, аби перевірити, чи з нею все гаразд. Ох, дорогенька, чому ти так тупцяєш серед ночі? Чи не кошмар якийсь тебе мучить? Жадаєш моїх лицарських обіймів?

Пирхнула зо сміху.

Пора подивитися правді в очі, люба Зоф’є, подумала. Не викинула ти цього хлопця з голови, та й по всьому. Чи це щось міняє? Та звісно ж, нічого це не міняє, бо, беручи до уваги, як розвивався і як завершився ваш роман, Кароль Познанський є останнім чоловіком, який міг би тебе зацікавити.

Та що там, не так уже й погано розвивався наш роман, відповіла самій собі. Був бурхливий, але це, мабуть, добре. І не нудно було, і загалом класно.

Класно? Роман, який закінчується жбурлянням речей і розпусканням рук, називаєш класним?

Нумо без перебільшень, сварок було лише кілька, та й то насамкінець. І будьмо щирі: це я перша жбурляла предмети. Одного разу навіть влучила в нього словником.

А хіба він не заслужив цього своєю брехнею?

На це Зоф’я відповіді не мала.

Хіба не заслужив цього тим, що сказав, прощаючись? Чи уявляєш собі, щоб жінка, почувши таке, глянула на чоловіка? Уявляєш собі?

Не уявляю, відповіла не дуже переконливо й по хвилі додала: але також не уявляю собі чоловіка, який мовчки витримав би те, що я тоді сказала.

Зоф’я встала з ліжка й підійшла до дверей. Зазирнула в отвір для ключа, але було темно. Приклала вухо до холодного дерева. У будинку було тихо, всі спали.

5

Це було не зовсім так. Єдиною особою, яка в цей момент спала, була Ліза Тольґфорс, щаслива, задоволена й заспокоєна. Вона прожила достатньо багато років у достатньо ліберальних середовищах, аби навчитися відділяти глибокі емоційні зв’язки від сексуальної гігієни. Звісно, як і всі, вона любила, коли фізична близькість була доповненням любові, але саме сьогодні потребувала близькості, розслаблення й оргазму, що розливається по всьому тілу. І отримала це від офіцера з відстовбурченими вухами.

Анатоль Ґмітрук лежав обіч сплячої коханки, дивився на бантини й розмірковував про те, чи почувається винним у зраді. Офіційно весь цей час він був одружений, у суді не розлучалися, не кажучи про костел. Отже, зрада. Перелюбство. Втім, неофіційно він був так сильно розлучений, як тільки можна. Коли рік тому Сильвія сказала йому, що в неї є дві новини, він автоматично запитав: «Добра й погана?» Вона відповіла, що ні, обидві погані. Саме такими вони й були. «По-перше, — сказала вона, — в мене рак. Не будемо про деталі, але в мене рак, і то не будь-який, а серйозний рак, і я, мабуть, скоро помру».

Звісно, що у відповідь він мимрив щось про знайомства, експериментальну терапію, швейцарські клініки, позитивні думки, що вони зроблять усе. Класична істерика особи, до якої не доходить, що вона може втратити когось, кого любить.

Тоді зупинила його поцілунком і сказала: «Я вже перевіряла. Ефективна терапія ніколи не буде для нас доступною. І я не хочу здихати під крапельницею. Також не хочу жебрати по знайомих, вести плаксивий блог і виступати героїнею репортажів на телебаченні, щоб збирати кошти на операцію, яка однаково нічого не дасть».

Запитав, чи через це вона не хоче разом поїхати в подорож навколо світу.

Довго не відповідала, тож він запитав: «А яка друга новина?»

Вона сказала: «Я йду від тебе».

І пішла. Він сказав, що чекатиме на неї до кінця його чи її життя; більше не бачилися. Регулярно через знайомих зі служби дізнавався, як у неї справи, переглядав рахунки, поштову скриньку, вміст комп’ютера. І з кожним місяцем пересвідчувався, якщо жінка, з якою ділили життя протягом майже двадцяти років, за ним сумує, то старанно це приховує. Знімок з пірса в Сопоті, який витягла з його телефону Ліза в Нью-Йорку, був найкращим доказом цього.

Анатоль Ґмітрук поправив ковдру на сплячій шведці.

6

Кароль Бознанський не спав на шкіряній софі, навіть не був у себе в кабінеті, тож, на жаль, не міг почути, як Зоф’я метушиться нагорі. Він стояв унизу біля сходів і, наче гімназист, чекав, коли щось станеться. Скажімо, вона спускається до кухні по склянку води, він іде віднести брудні чарки. Ой, вибач, кажуть одночасно, я думав/думала, що ти вже спиш. Вона наливає собі склянку води, він ставить чарки на плиту. Зробили те, що мали зробити, і мають повертатися, натомість стоять одне проти одного, мовчки дивляться, а напруження зростає так, що можна різати ножем.

А потім відомо.

Він подумав: невідомо, що ганебніше — його фантазії чи стовбичення біля сходів в очікуванні на ласку докторки Зоф’ї Лоренц, впертої, безкомпромісної і уїдливої відьми з чорними баньками, яка була коханням його життя і навіть не мала про це уявлення.

Засмучений, тихо пішов до кабінету й зіщулився під ковдрою на холодній шкіряній софі тієї самої миті, коли Зоф’я відклеїла гаряче вухо від дверей.

7

Пізнього ранку випили по чашці кави, зібрали свої речі й гуртом вийшли з дому у свіжий грудневий ранок. Небо було безхмарне, але сонце о цій порі не могло перемогти тріскучий мороз, хіба що гарно іскрилась паморозь, яка все вкривала шаром білизни. Рушили в бік стодоли. Кароль ішов попереду, Ліза й Анатоль розглядалися в пошуках гаража чи автомобіля, Зоф’я замикала процесію; знала, що буде далі.

— Це дві тисячі кілометрів, — сказала Ліза, коли вони зупинилися перед дверима стодоли, ладними щомиті розвалитися. — Трактором не їду.

Кароль не відповів. Зняв зі скоби велетенський, схожий на музейний експонат замок і рвучко відчинив двері, що запищали так, ніби в петлях жила зграя мишей. Сонце вдерлося в середину стодоли, освітлюючи наїжачений заіржавілими зубцями сільськогосподарський реманент, кубики сіна, кілька сідел на вішаках, усе в часточках пилу, що здіймався під саму стелю. Сріблястий, довгий, здавалося, безкінечний, неприродно блискучий у цих умовах кузов автомобіля Кароля не світився — він сяяв і переливався, неначе величезна крапля ртуті.

Зоф’я Лоренц не раз глузувала з цього старомодного возика й насміхалася з враження, яке він справляв на людей. Але мусила щиро визнати, що це був найкращий його вихід на її пам’яті. Задня частина машини була захована в тіні й, здавалося, що авто складається лише з масивного капота над мотором. Капот трохи стовбурчився по краях, наче сорочка, напнута на плечі силача. Закриті фари, як у коміксі, демонстрували, що автомобіль не заглушений, а просто спить. Пильно поглядав на світ круглими галогенними фарами, широко розставленими на хромованій решітці радіатора по обидва боки від сліпучо блискучого здибленого коня. Якби Серджіо Пінінфаріна міг побачити своє дітище в мазовецькій стодолі, він, мабуть, заплакав би.

Перший отямився Ґмітрук. Увійшов до стодоли, обійшов автомобіль і глянув на Кароля очима людини, якій щойно довели й показали, що Земля пласка.

— Феррарі комбі? П’ятидверна? Це якийсь жарт?

Кароль відкрив дверцята електронним ключем.

— До купе всі не помістилися б. Сідайте, розповім дорогою.

«Їдь далі цією дорогою чотириста, двадцять, п’ять кілометрів», — поінформував їх навігатор, коли за Жирардовом виїхали на автостраду А2.

Кароль перемкнув передачу й натиснув на газ, авто під задоволене булькотливе мурмотіння за дві з половиною секунди плавно збільшило швидкість зі ста до ста п’ятдесяти, м’яко втискаючи їх у сидіння.

— О Господи, — прошепотів Ґмітрук, що сидів поруч із водієм.

Завжди стриманий офіцер мав сльози на очах і такий вигляд, ніби після років пошуків знайшов секту, яка відкрила йому очі на все. Віддати майно? Легко. Віддати дружину? Без проблем. Учинити ритуальне самогубство? Охоче. Тільки б тут, на цій світло-коричневій обшивці.

— Під Берліном змінимось, о’кей? — кинув Кароль, не повертаючи голови. У його темних «авіаторах» відбивалася дорога, яку пожирало Феррарі.

Ґмітрук не відповів. Зворушений, ствердно кивнув головою й видав звук, схожий на писк.

Ліза і Зоф’я з розумінням перезирнулися.

— Усе то дебіли, — буркнула Ліза. — Усе дебіли.

«Їдеш з недозволеною швидкістю», — попередив навігатор, укотре перериваючи розповідь Кароля. Не проїхали ще й ста кілометрів.

— Дуже прошу, вимкни це, бо викину ту твою леді-доміну за вікно, перш ніж доїдемо до Познані, — сказала Лоренц із заднього сидіння.

Мала рацію. Різні навігатори по-різному скеровували водія. Були такі, що просили, такі, що наказували, були трохи ображені. Цей же навігатор був владний, наче жінка з нагайкою. «Хтось сьогодні дуже неґречний і їде з недозволеною швидкістю».

— І цей султан? — Ґмітрук повторив останню фразу, щоб Кароль повернувся до розмови. Чоловіки були у своєму світі, істоти на задньому сидінні для них не існували. Зрештою Ліза й так уже спала, відпочиваючи після нічних ексцесів.

— Султан Брунею, Хассанал Болкіах, як тоді, так і нині один із найбагатших людей світу. У середині дев’яностих Серджіо Пінінфаріна, головний дизайнер Феррарі, на жаль, уже світлої пам’яті, отримав конверта із замовленням від султана. У конверті був чек на кілька мільйонів доларів і записка такого змісту: зробіть мені Феррарі, у яке я зможу посадити всю родину. З повагою, Хассанал Болкіах. Це мав бути образний вислів, оскільки в середині дев’яностих у султана було дві дружини і десятеро дітей, і він потребував швидше Ікаруса, ніж Феррарі. Але замовлення було розтлумачено як Феррарі, в якому багато місця. І створено невелику серію спеціальних автомобілів, які були варіацією моделі 456 GT. Спереду Феррарі, посередині Феррарі, ззаду щось на кшталт Ніссана. У підсумку для султана виготовили вісімнадцять штук. Шість кабріолетів, шість комбі, таких як оцей, і шість седанів.

— Зв’язати шнурком, і вся родина вільно поміститься, — прокоментувала Лоренц.

— Феррарі седан? — Очі в Ґмітрука стали як блюдця.

— Ззаду виглядає як новий Ансер.

— Але загалом, — Ґмітрук погладив шкіряну обшивку панелі приладів так ніжно, що Ліза мала б позаздрити, якби це бачила, — це Феррарі? Двигун і все інше.

— Дванадцять циліндрів у V-подібній системі, п’ять з половиною літрів, 436 кінських сил, п’ять секунд розгону до сотні. Першої сотні. Сім наступних до другої. Ну і цей звук.

Кароль додав газу, забулькотіло, біла стрілка на спідометрі жваво підскочила й зупинилася на двохстах.

«їдеш із недозволеною швидкістю».

— Боже, Каролю, ти не знаєш, як її вимкнути?

— Скільки витягує?

— Чесно? На двохсот п’ятдесяти здаюся. Ще й на польських дорогах.

— Це ж автострада, — зауважила Лоренц.

— Але польська.

— Ти хочеш сказати, що купив авто в султана Брунею?

— Це заплутана історія. Як я казав, султан мав дві дружини, з першою одружився в шістдесятих і, зрештою, живе з нею й досі. Йому майже сімдесят, вона молодша за нього на три дні. З другою дружиною, молодшою від нього на десять років стюардесою національних авіаліній, одружився у вісімдесятих і розлучився з невідомих причин після двадцяти років подружнього життя. Колишня пані султанова виїхала до Великої Британії, забравши з собою частину майна, зокрема цей автомобіль. Який згодом потрапив до рук члена королівської родини… Не дивись на мене так, якийсь далекий родич, не з перших сторінок таблоїдів… Він був великим шанувальником автопрому, але ще більшим шанувальником сучасного мистецтва. Звернувся до мене кілька років тому, бо знав, що я приятелюю з одним польським митцем, якого він дуже цінував і до якого мав незвичайне прохання.

«їдь далі цією дорогою сто, вісімдесят, сім кілометрів».

— Я зустрівся з художником, і він, тоді вже літній чоловік за сімдесят, погодився написати картину на прохання аристократа. На полотні розміром сто дев’яносто шість на сто тридцять п’ять сантиметрів акриловими фарбами написав одне число: п’ять мільйонів шістсот сім тисяч двісті шістдесят.

Ґмітрук подивився на нього, звівши брови.

— Навіщо?

— Роком раніше в аристократа померла єдина донька, їй було майже одинадцять. Нещасний випадок на велосипеді. Він був біля неї, коли її намагалися врятувати. І коли лікар згідно з правилами голосно продиктував час смерті. Ця трагедія його зламала. Відтоді в нього з’явилась якась нав’язлива математична ідея — він множив і ділив хвилини й години. Нарешті вирахував певне число, число хвилин життя його доньки від запису в лікарняних документах з дня її народження аж до того, що почув у мить її смерті. Вирішив, що це, так би мовити, магічне число, число всесвіту. І якщо коротко: художник не хотів грошей за роботу, а я отримав автомобіль. Не був впевнений, чи це правильно, але довго не опирався.

— І що це за художник? — спитав Анатоль.

— Роман Опалка, — озвалася ззаду Ліза з заплющеними очима.

— Саме так, — підтвердив Кароль. — Тільки в нього можна було замовити щось подібне. Опалка в 1965 році розпочав проект «Від одного до нескінченності». У лівому верхньому куті першого полотна написав цифру один, потім два, потім три. У правому нижньому куті вийшло в нього, не пригадую, щось близько тридцяти тисяч. І почав наступне полотно, пишучи таким чином кількасот чисел щодня протягом майже сорока наступних років. Досить швидко почав обережно пояснювати кожне наступне полотно, записувати себе під час читання чисел і робити знімки. Завжди один і той самий ракурс, простий портрет, майже як на документи, нерухоме обличчя, однакова біла сорочка. Попервах це могло бути дивацтвом, але після тридцяти шести років щоденної, послідовної сізіфової праці народилося найдовершеніше свідчення минущості в історії мистецтва. Принаймні я так вважаю.

— І я, — промимрила крізь сон Ліза.

— І я, — Лоренц підняла руку догори.

— А знаєте, що найдивовижніше? — запитав Кароль. — Останнім числом, яке написав Опалка, було п’ять мільйонів шістсот сім тисяч двісті п’ятдесят дев’ять. Ніколи не повторив числа, написаного для англійського аристократа, що оплакував смерть доньки. Є в цьому якийсь фатум, якась символіка смерті, хіба ні? Порушуючи ритуал і пишучи це число, він визначив свій кінець. Сподіваюся, що цей автомобіль не проклятий…

«їдеш з недозволеною швидкістю».

— Про всяк випадок послухайся цієї пані й благаю, їдь повільніше. І прошу тебе, увімкни якесь радіо, перш ніж я застрелюся через ту твою леді-доміну.

— Стеж за словами, — відказав Кароль, вмикаючи радіо. — Ця пані — моя дівчина.

«їдь далі цією дорогою п’ятдесят, сім кілометрів», — поінформувала п’ята пасажирка Ностромо[62], коли переїхали через міст на Одері.

Анатоль вів машину уже декілька кілометрів, вираз його обличчя свідчив, що навіть якщо за сорок років він і пережив хвилини щасливого піднесення, то зараз вони не мали жодного значення.

На «Трійці» Куба Стричковський дискутував зі спеціалістами й слухачами про краудсорсинг, тобто про модний спосіб збирання коштів на різні речі через оголошення на спеціальному сайті. Працювало це так: хтось писав, ким він є, на що потребує гроші й скільки повинен їх зібрати.

— Я переглядаю різні оголошення на порталі, тож прошу послухати. Група батьків зі Сполучених Штатів хоче зібрати, я бачу тут, що вже зібрала, три з половиною тисячі доларів, щоб оплатити дитячий садок для Вільяма, однолітка їхніх дітей. Тут опубліковано пронизливу історію, чотирирічний Вільям став свідком того, як батько підстрелив його маму й дідуся. Обидва лежать у лікарні, батько у в’язниці, витрати на лікування й адвокатів зростають, а рідні хочуть забезпечити Вільямові хоч мінімум нормального життя. Сьогодні у нас в гостях пані Сильвія, яка вирішила в такий спосіб зібрати кошти на лікування, тим часом на лінії пан Войцех, слухаємо…

— День добрий, пане Кубо! Передаю привіт усій «Трійці» й слухачам із Серадза. Я щиро сподіваюся, що прем’єр вас слухає і дізнається, до чого призводить приватна служба здоров’я та приватна освіта, маємо вже другу Ірландію, а матимемо другу Америку. Щиро дякую.

Останні слова слухача заглушив тріск, у міру віддалення від кордону сигнал слабшав.

— Може, пошукаєш який-небудь ендеерівський рок-н-рол? — Лоренц нахилилась між сидіннями. — Згадаємо, як були молодими.

— Можна ще хвилинку? — озвався Анатоль. — Цікава тема, хотілося б послухати.

Лоренц перезирнулася з Каролем, але нічого не сказала. Відкинулася на спинку сидіння й подумала, що врешті купить собі електронну книжку. На такі подорожі було б те що треба.

Тут-таки скрипучий голос Стричковського поєднався зі скрипучим голосом Сильвії, обговорюючи її кампанію, яка так несподівано зацікавила Ґмітрука. Лоренц дивилася на нього, на те, як він слухає розмову, на його руки, що стискали кермо, на стрілку спідометра, яка ніби всупереч його волі відхилялася праворуч. Почала замислюватися, чи їхній колега часом не хворий.

— Не хочу набридати вам медичними подробицями, — сказала жінка приємним низьким голосом, — бо це звучатиме як нарікання, але якщо коротко, то йдеться про те, що в мене смертельне новоутворення у серці, неоперабельне і майже недоступне для опромінення, оскільки знаходиться в органі, що перебуває у постійному русі. Чи опромінення, яке може знищити новоутворення, знищить мені також і серце, я не впевнена. Я висловлююсь ясно?

— Дуже ясно, слухаємо.

— Є, звичайно, хімія, але це означає знищення організму з мізерним шансом на ліквідацію раку.

— Як я розумію, є якийсь спосіб, задля якого ви збираєте гроші?

— Так, так, я саме до цього веду. Зізнаюся, пане Кубо, що, почувши діагноз, я казала, що не хочу останні роки чи місяці життя провести в жебранні по людях, позичати в родини, знайомих, знайомих знайомих, знаючи, що ніколи не віддам, а до того ж можу залишити близьких з боргами. Я змирилася. Знаючи, що є спосіб…

— Чи не могли б ви, пані Сильвіє, коротенько пояснити слухачам, у чому він полягає?

— Ця технологія нагадує науково-фантастичні фільми, — засміялася жінка. — Ідеться про те, що комп’ютер на основі резонансу створює мапу тіла пацієнта й вираховує положення пухлини, а апарат опромінює її з різних місць, унаслідок чого доза опромінювання акумулюється в пухлині, не зачіпаючи сусідні тканини.

— Тобто випалює новоутворення зсередини без будь-яких побічних наслідків?

— Саме так.

— Цікаво. І ви хочете потрапити на цю операцію?

— Так, але проблема в тому, що, зважаючи на розташування і тип новоутворення, мушу це зробити в клініці Стенфордського університету в Каліфорнії. Там винайшли цю систему, там мають найновіше обладнання, найкращих фахівців. А це Америка, відомо, що медицина там дорого коштує.

— Скільки, якщо це не таємниця?

— Ніякої таємниці, адже заявляю про це всім і кожному в інтернеті. Двісті п’ятдесят тисяч доларів.

— І чого ви вирішили вдатися до цього способу?

— Якось я зустріла біля крамниці дівчину з однорічною дитиною. Вона просила людей придбати молоко «Бебілон» і підгузки для дитини, які були їй потрібні й, на жаль, дорого коштували. Не була схожа на жебрачку, не була схожа й на знедолену. Я поговорила з нею, вона сказала, що їм важко, а чужих насправді легше просити, ніж родину. Зі мною так само. У чужих просити легше.

— Перепрошую, якщо запитання надто інтимне, але що вас примусило змінити рішення щодо лікування?

Жінка розсміялася, ніби була закоханим підлітком, а не смертельно хворою жінкою середнього віку.

— А що може найліпше переконати лікувати серце? Звісно, кохання! До діагнозу я з дня на день існувала, а тепер живу. Я не кажу, що це була чиясь провина, просто так вийшло, що ми призвичаїлися називати існування життям і щастям, і за інерцією не боролися за щось більше. А тепер я живу, живу насправді, для когось і через когось, кожен подих має для мене смак і запах. А за життя легше боротися, ніж за існування.

— Обережно! — заволав Кароль і схопив Анатоля за руку, скеровуючи Феррарі назад на відповідну смугу, бо назустріч їхала вантажівка з білоруськими номерами. З реєстраційним номером, продубльованим на кузові, ніби білоруські правила передбачали, що машини будуть такі брудні, що обмежуватися тільки номерним знаком не можна. Проминули вантажівку майже впритул.

— Сподіваюся, це не звучить, як якась екзальтована маячня? — Швидше додумали, ніж почули крізь шум і тріскіт, що говорить Сильвія слухачам програми Третього каналу польського радіо.

— Дуже перепрошую, це не повториться, — глухо мовив Анатоль.

— І я так думаю. Тебе змінити?

— Краще зміни станцію, — порадила Лоренц.

— Жодної маячні, це прекрасні слова, і наші слухачі…

Скрипучий голос Сильвії поступився вокалістові з «Рамштайн», який хрипів у своїй баладі про те, що «не можу існувати без тебе, а з тобою я самотній».

«Тримайся праворуч», — скомандувала леді-доміна за Гамбургом, коли наближалися до в’їзду на автостраду А7 за сто кілометрів від данського кордону. Мщонів залишився за сім годин їзди і вісімсот п’ятдесят кілометрів позаду. Кароль знову сидів за кермом і впевненою рукою проводив їх крізь дедалі інтенсивніший о цій порі надвечірній рух. Почався сніг, і смертельно нудні й одноманітні в цій місцевості німці поховалися від заметілі.

Тривалий час обговорювали події у Нью-Рошелл і те, що вони могли означати.

— Той чоловік не просто якийсь злодій чи охоронець, — пояснював Ґмітрук, говорячи про таємничого переслідувача Зоф’ї. — Це радше хтось, про кого ви читали тільки в книжках. Самотній найманець, професіонал, який виконує замовлення для того, хто більше заплатить. А чи це буде ревнива дружина, жадібна корпорація чи уряд Російської Федерації, це вже не має значення. Значення для нього мають дві речі: ціль і чек. Ми перевірили візитку, записи з Окенча того дня, коли ми летіли, і ще декілька джерел. Взяли дані в американській Митно-прикордонній службі. Такої людини як пан Леонґ не існує. І йдеться не тільки про прізвище та адресу з візитки, це очевидно. Не існує також його обличчя, не існує відбитків пальців. Це тінь.

— Тінь? — Лоренц почула свій голос, який долинав десь наче здалеку.

— Так. Я знаю, що це звучить як загадка з фільму класу Б. Але повір мені, тіні існують. Як правило, це люди, які працювали в службах однієї з кількох держав, відомих безкомпромісністю своїх починань. Штати, Росія, Ізраїль, Велика Британія. Після якоїсь винятково потворної акції довірена особа позбувається їх під час затирання слідів і в нагороду чистить картотеку, дозволяючи почати життя спочатку. Деякі використовують такий шанс, купують будинок у Мексиці біля моря й ловлять там собі рибу. Деякі починають продавати свої знання й уміння, стаючи, даруйте на слові, аристократами злочину.

Докторка Зоф’я Лоренц хвилину мовчала, вдивляючись у сніг, що кружляв за вікном у похмурій сірості зимового вечора.

— Але ти ж несерйозно, правда? Справді хочеш мене переконати, що існують професійні вбивці без обличчя і папілярних ліній, з пачкою паспортів у шухляді і снайперською гвинтівкою, захованою в білій трості, які продають свої послуги російським бізнесменам і американським президентам? Що це? Шістдесяті? «День Шакала»[63]? Чи я схожа на Де Голля?

Ґмітрук скривився.

— Мені шкода.

— І ця тінь полює саме на мене?

— Мені справді шкода.

— Це важливий підказ, — подала голос Ліза.

— І чому б це мав бути «важливий підказ»?

— Тому що полює на тебе, — відказав Кароль. — Не на мене, не на майора і не на північну принцесу. З якихось причин йому потрібна ти.

— Чудово. Є ще якісь міркування?

— Гонконг, — сказала Ліза. — Казав, що є з Гонконг, щоб не говорив, звідки є.

Ґмітрук повернувся і подивився на шведку зі справді великою повагою.

— Слушно. Це свідчило б, що він не американець і не британець. Що не може позбутися акценту, а представляючись людиною, що мешкає або виховувалася в Гонконзі, дивному британсько-китайському утворенні, статусу якого ніхто не розуміє, це вирішує проблему. Ніхто вже не замислюється, звідки походить акцент незнайомця.

Лоренц відчула себе дуже втомленою.

— Гаразд, припустимо, що професійний убивця з таємничої країни Неамерики на мене полює. Однак це не відповідь на найважливіше запитання: хто йому це замовив і навіщо? Навіщо комусь вбивати звичайну чиновницю з якоїсь другорядної країни?

— А це якраз зрозуміло, — відповів Кароль. — Щоб ти не знайшла Рафаеля.

— Ще недавно ти переконував, що тільки дурні польські патріоти зацікавлені у шматку помальованої дошки.

— Я не передумав. Тим більше дивуюсь, але все свідчить про це. Це як у Конан Дойля: якщо викреслиш усі неправильні рішення, то те, що залишиться, хоч яким би неправдоподібним не було, має бути правильним. Давайте по черзі. З чого почалася вся ця справа?

— З інформації. Ми отримали знімки та інформацію, що Юнак знаходиться у Ричмонда і що спроба його легального повернення, по-перше, викличе скандал, по-друге, спричинить те, що американці все заперечуватимуть, а Юнак зникне на віки.

— Відомо, звідки походила ця інформація? — Кароль звернувся з цим запитанням до Ґмітрука, що вдивлявся в темряву за вікном. — Майоре, я запитую, чи відомо, звідки походила ця інформація?

— Мене можуть посадити за це до в’язниці, — спокійно відповів Ґмітрук. — Але байдуже. Не скажу вам прізвища, але це член Конгресу, близький приятель нашого посла у Вашингтоні, досить пропольський, за часів Клінтона його навіть сватали на посла у Варшаві. У нас немає підстав припускати, що він у це замішаний. Гадаю, його просто запросили до Ричмонда, сподіваючись, що справа вигорить.

Кароль мовчав хвилину, великі фури, які вони обганяли, одна за одною миготіли праворуч і зникали позаду, обляпуючи їх потоками снігової багнюки.

— Це означає, що за пасткою стоїть хтось із кола Ричмонда, сумніваюся, що він сам, бо навіщо така акція американсько-канадському деревообробному магнатові.

— Не забуваймо, що це добрий знайомий віце-президента Сполучених Штатів, — докинула Зоф’я.

— Не забуваймо. Зараз ми все одно не докопаємося, хто за цим стоїть. Хтось, таємничий приятель Ричмонда, зробив так, щоб інформація дійшла до Польщі. На яку реакцію розраховував? На крадіжку, інакше для нього не було б так важливо донести, що картина зникне, якщо ми спробуємо її повернути легально. Він міг припускати, що польська влада вибере людей, які найбільше підходять для такої операції. Вони знаються на мистецтві, знають проблеми реституції, знають галузь. Ну і зможуть щось украсти. Одне слово, таємничий хтось передбачив нас. Мабуть, не на сто відсотків, але закладаюся, що він вписав докторку Зоф’ю Лоренц на перше місце у своєму списку. Що полегшувало стеження за нашими починаннями, vide[64] містер Гонконг у літаку. Гадаю, можемо визнати, що наша супертаємна операція не була таємною жодної хвилини. Розумієте?

Покивали головами, зацікавлені у продовженні.

— Я міркував уночі, власне, взагалі не спав, — глянув у дзеркальце заднього виду, щоб зустріти погляд Лоренц, але в неї навіть повіки не здригнулися, — який сенс мало вплутувати нас у провальне пограбування?

— Якщо хтось хотів мене прибрати, міг би мене застрелити, коли я вночі бігла через кущі біля Гроховської[65]. Немає нічого простішого.

— Точно. І єдина відповідь, яка витримує критику, це та, що нас хотіли втягнути в крадіжку фальшивого Рафаеля, щоб ми не знайшли справжнього Рафаеля.

— Ти, мабуть, хрін з трамвайною ручкою поплутав, — прокоментувала шведка.

«Я не сказала б краще», — подумала Зоф’я.

Кароль на хвилину замовк, фури перед ним, очевидно, вирішили влаштувати перегони, випереджаючи одна одну.

— Послухайте. Що сталося б, якби все пішло за їхнім планом? Лізу замкнули б голою у сейфі, Зосю, на жаль, смертельно поранили б під час утечі з місця злочину, мене, мабуть, пощадили б, щоб мати змогу показувати на процесі очманілого від жадібності польського арт-дилера.

— А мене? — Ґмітрук був явно зацікавлений.

— Залежить від того, ким є таємничий хтось. Якщо цей хтось пов’язаний з адміністрацією, тебе б застрелили. Я чув, що ти провів у місіях досить багато часу і знаєш деякі брудні секрети союзника.

— Цікаво. Де ти це чув?

— У місті.

Бознанський дивився на дорогу, вдаючи, що не бачить погляду Ґмітрука. Зате Лоренц бачила його чудово, і він їй дуже не сподобався. Вона іноді забувала, що цей симпатичний вухань є секретним агентом на службі Речі Посполитої. Може, її вітчизна і не була світовою державою, але не була також і такою незначною, щоб не тримати в лавах своєї армії людей для мокрих справ. Хто знає, скільки крові на руках привіз із закордонних місій майор Анатоль Ґмітрук.

«їдь далі цією дорогою вісімдесят, дев’ять кілометрів», — леді-доміна єдина не боялася порушити тишу.

— Ласкаво просимо до Данії, — доповів Кароль. І лише тоді Ґмітрук відвів від нього погляд людини, готової катувати Бознанського, щоб дізнатися правду.

— Нас усіх було б усунуто, афера була б міжнародною й існувало б переконання, що польський уряд лояльно ставився до злочинної експедиції. І я переконаний, що нікому у Варшаві протягом наступних каденцій не спало б на думку промовити слово «Рафаель» у коридорах сейму. Рафаель став би забутим, забороненим і більш недоторканним, ніж чистильники вигрібних ям в Індії. А люди, які з різних причин хотіли його знайти, були б або мертві, як Зося, або ув’язнені, як я і Ліза. Логічно.

— Логічно, — після хвилини роздумів сказала Зося. — От тільки на кожну надану відповідь виникає безліч запитань. Серед них два найважливіших. Перше: чому хтось вважає, що саме я зможу знайти Рафаеля?

— Зрозумій мене правильно, але, можливо, йдеться не про твою професійну компетенцію, а про родинну історію.

— Ти, мабуть, схибнувся розумом.

Анатоль і Ліза запитально глянули на них.

— Порожні рами від Рафаеля вперше показав мені дідусь, — пояснила Лоренц. — Він розповідав про картину, і я зациклилася на цьому, оскільки була підлітком і читала пригодницькі романи. Це смішно, але на канікулах я гралася в «пошуки Рафаеля». Це такі історії, які зі сміхом розповідають на родинних урочистостях, вони не мають жодного зв’язку з дійсністю. Чесно.

— А що робив твій дідусь під час війни? — не вгавав Анатоль.

— Спершу сидів у концтаборі, потім був поранений, а далі вже не знаю. Переховувався, мабуть. Його вже немає понад двадцять років. І, попереджаючи ваше наступне запитання: він не залишив мені мапу скарбів, таємничу скриньку чи зашифровані гітлерівські документи. Ця стежка нікуди не веде. Він був істориком, заразив мене любов’ю до старовини. І не більше.

— А інша важна питання?

— Чому хтось так зацікавлений у тому, щоб ми не знайшли Рафаеля? Адже це всього лише кілька кольорових плям на дошці.

— Я теж про це думав. Є дві версії. Згідно з першою ми маємо справу з якимось могутнім божевільним колекціонером, який хоче витріщатися на Юнака у своєму сейфі, одною рукою тримаючи фачика, а другою пачку паперових хусточок.

— Колекціонерський стандарт, — прокоментувала Зоф’я. — А інша версія?

— Рафаель — це не лише шмат пофарбованої дошки завбільшки з екран тридцятисемидюймового телевізора, а щось значно важливіше й цінніше. От тільки ми не знаємо чому. Але сподіваємося, що шведський фахівець нам це пояснить.

Розмовляти їй не хотілося. Чоловіки спали позаду, притулившись один до одного головами, як ліцеїсти на екскурсії, зморені спробами справити враження на колежанок і несмішними дотепами. Ліза вела машину швидко і впевнено, може, тому, що все робила швидко і впевнено, а може, тому, що це вже була її земля.

Докторка Зоф’я Лоренц сперлася скронею на холодну шибку й дивилася на нічну Скандинавію. Ліворуч світився центр Копенгагена, праворуч вони проминали аеропорт Каструп, попереду тільки Ересунн відокремлював їх від Швеції. Ще тільки срібний боїнг American Airlines встиг пролетіти над ними, майже чіпляючись шассі за дах Феррарі, й ось вони вже з’їжджали до тунелю, яким мали подолати протоку на глибині кільканадцяти метрів.

Вона була змучена, відчувала пісок в очах і оніміння, але знала, що про сон годі мріяти. У голові так шалено вирувало, що не залишалося місця на страх. Прокручувала у свідомості події останніх тижнів, аналізувала всі розмови, події, емоції, пригадувала різні місця й обличчя. Вірила, що десь там захована відповідь на запитання: що за всім цим криється?

Одначе Зоф’я Лоренц не змогла знайти відповіді.

Згадка Каролем її дідуся викликала у неї приплив ностальгії. Із закамарків пам’яті, як привиди, спливли спогади з дитинства, з часів утішливого безсмертя й несвідомості існування, коли Зоф’я вірила, що в майбутньому чекає на неї все. Коли йшла до першого причастя, батьки попросили її описати своє майбутнє на аркушику, який вони досі зберігали як реліквію. Семилітка написала: острів з великими пальмами, великий пес, великий дім і багато дітей, скарб Раефаля.

Половина життя позаду, а зі списку досі нічого не викреслено.

Ну хіба що зараз Зоф’я вміє правильно написати ім’я майстра Ренесансу.

Це просто неможливо, щоб ішлося про її дідуся чи про щось, пов’язане з її родиною. Він справді показав їй порожні рами, справді ввів її у світ історії мистецтва. Справді організовував їй та іншим дітлахам з Перемишля «пошуки Рафаеля», тобто розваги із загадками, таємницями й шифрами, і всі нетямилися від захвату, йдучи від одної підказки до іншої. А наприкінці на них завжди чекала коробочка із зображенням «Портрета Юнака» і шматочком бурштину. Бурштин отримував той, кого всі разом обирали найкращим шукачем скарбів. У неї було п’ять таких камінчиків, усі досі лежать над каміном у батьківському домі.

Якщо вона справді є головною ціллю, то це має бути пов’язане з її професійним життям.

Багато років займалася творами мистецтва та їх поверненням. За цей час мала справу з жадібними арт-дилерами, цинічними антикварами, шаленими колекціонерами, самозакоханими дипломатами, хворими на параною політиками, патологічними брехунами, мегаломанами й звичайнісінькими божевільними. Але досі не траплялося, щоб хтось їй погрожував.

«Як так сталося, — весь час подумки запитувала себе Лоренц, — що хтось вирішив перетворити гру в мистецтво й авантюрний пошук скарбів на кривавий театр, де немає умовностей, дозволено всі прийоми, а смерть стає одним із можливих варіантів?»

Зневірена, почала шукати прецеденти та аналогії, подібні до недавніх подій, в історії мистецтва. Парадоксально, але порівняно з емоціями, які споконвіку викликає мистецтво, таких подій не було багато. Відомі напади ніколи не супроводжувалися кривавими побоїщами, зломи і крадіжки здійснювалися тихо й під покровом ночі, навіть німці під час війни грабували геть усе, але загалом у білих рукавичках, прикриваючись ідеологією, створюючи відповідні юридичні акти й надаючи пограбованим власникам розписки. Коли під кінець війни намагалися вивезти з Парижа викрадені твори мистецтва, французи не зупинили їх з гвинтівками в руках (як це показано у фільмі «Потяг» із Бертом Ланкастером[66]), а бюрократичними штучками так затримали відправлення потяга, що змогли дочекатися американців.

Зрештою знала тільки одну історію про пошуки легендарного твору мистецтва, яка розігрувалася серед грому пострілів і в атмосфері таємничого зіткнення на найвищих щаблях, у яку вплуталися авантюристи, які нічого не знали.

— Індіана Джонс, — сказала вона голосно.

— Що? — мимоволі запитала Ліза, очевидно, вирвана з глибокої задуми.

Уже проминули тунель, і машина виїжджала на восьмикілометровий міст — останню пряму перед в’їздом на територію Швеції. Обабіч чорніли води затоки, й видавалося, що їхній міст витає в порожнечі, що це не шлях між двома європейськими країнами, а кладка між двома планетами, підвішена в космічній пустелі.

— Нічого, пусте… — Зоф’я не хотіла пояснювати заплутаний хід своїх думок, який привів її до цього висновку.

Індіана Джонс, що за дурниця. Насварила себе, але думки все одно полетіли цим шляхом. У фільмі ніколи не йшлося про пам’ятку. Німці хотіли Ковчег, бо, на їхню думку, це була потужна зброя, wunderwaffe для завоювання світу. Хотіли Грааль, бо він забезпечував безсмертя. Ці дивні жерці з копальні в другій частині теж шукали магічне каміння не через його ринкову вартість, а для того, щоб отримати необмежену владу, яку воно нібито гарантувало. Пам’ятки як такі, хоч і безцінні, не мали для них жодного значення.

Чи, за всієї абсурдності такого порівняння, той, хто хоче знайти Рафаеля, має такий самий мотив? Чи, може, хоче, щоб його було втрачено навіки, і на все піде, щоб вони його знайшли? Магічна сила? Влада над світом? Таємне знання?

Що довше аналізувала ці питання, то більше не знаходила на них відповіді. Стіна, яка відділяла їх від протоки, що з’єднувала Балтику з Північним морем, монотонно миготіла перед очима Зоф’ї.

Прокинулася вже засвітла, коли машина із заглушеним двигуном стояла на порожньому паркінгу перед великим торговим центром. Святкове оздоблення свідчило, що до свят залишалося менше двох тижнів.

— Мала вести машину останні чотириста кілометрів, — промовила сонно до Кароля, що сидів за кермом, коли нарешті їй вдалося розклеїти губи. «Паста, півкоролівства за пасту й щіточку», — подумала.

— Не хотів тебе будити, ти спала так міцно, що міг тебе обмацати.

Не удостоїла його відповіддю. Були в машині самі.

— Де ми зараз і де всі? — запитала.

— Ми в чомусь, що я називаю Седертельє, а Ліза й Анатоль називають Се-е-едетель-є! — вдало спародіював шведську вимову. — За кільканадцять кілометрів від Стокгольма, який ми оминули так само, як і Копенгаген. Мабуть, це були найнудніші дві тисячі кілометрів у моєму житті. — Кароль скривився. — Не знаю, як зреагує мій шлунок, коли я з’їм щось інше, ніж хот-дог із бензозаправки.

Потяглася і вийшла з машини, щоб дихнути свіжим повітрям. Від першого подиху заболіло. Сонце, що проникало крізь тонкий шар хмар, було оманливим, день був жахливо морозяним, як, зрештою, вся ця зима, що почалася в жовтні й ніяк не хотіла відступати, — мало бути десь мінус п’ятнадцять градусів. Вистачило одного подмуху вітру, щоб Зоф’я втратила накопичене під легеньким светром тепло, її тіло враз вкрилося гусячою шкірою. Ну й холодна ця Скандинавія, вже не кажучи про Антарктиду, відзначила вона і заскочила назад до машини.

— Увімкни обігрів, — попросила, цокаючи зубами. — І принеси мені куртку з багажника й маленьку блакитну торбинку, в мене там зубна щіточка.

Він дивився на неї так, ніби до машини зненацька сіла незнайома людина.

— Прошу тебе, — додала за мить.

— Дуже прошу? — приязно усміхнувся.

Вона теж усміхнулася, вийшла з машини, дістала куртку, вдягнула і застібнулася по саму шию, натягаючи на голову капюшон з хутряним коміром. Потім із глибини багажника видобула свою косметичку і пляшку мінеральної води. Від хвилювання й різких рухів трохи зігрілася. Лише трохи, але достатньо, щоб не мати потреби повертатися всередину і про щось просити.

Трохи пробіглася в один і другий бік, високо піднімаючи коліна. А потім почистила зуби, стоячи з широко розставленими ногами на паркінгу й спостерігаючи за світом, що прокидався до життя. Прополоскала рот водою й виплюнула її на лобове скло Феррарі. Кароль знову усміхнувся й увімкнув двірники.

Не хотіла робити йому приємність. Хоча, якби хтось запитав, вона не змогла б пояснити, в чому полягає для нього приємність. Рушила бігцем навколо паркінгу; як завжди, після кількох хвилин задишки її тіло призвичаїлося, дихання заспокоїлось, пульс стабілізувався на ста сорока ударах на хвилину, у м’язах, сухожиллях і суглобах з’явилося тепло, крижане повітря перестало бути докучливим холодом і стало приємною свіжістю.

Зробила кілька кіл, а тим часом паркінг заповнювався, люди намагалися припаркуватися якнайближче до входу і, зігнувшись, бігли до обертальних дверей. Пішов дрібний сніг. Зоф’я не помітила пари, що вийшла з торговельного центру і попрямувала в бік їхньої машини. А коли помітила, то не впізнала Лізу й Анатоля. Лише коли майже наскочила на них, швидко дихаючи напіврозтуленим ротом, різко зупинилася.

Не запитала Кароля раніше, навіщо вони пішли до крамниці. Вирішила, що їм було щось потрібно: може, ліки, може, одяг, може, зимове взуття.

Що ж, тепер вона знала, що їм було потрібно.

Жінка, що стояла перед нею, нічим не нагадувала Лізу. Та була спортивною зрілою шведкою, яка своєю манерою рухатися, поведінкою та практичним одягом більше нагадувала б чоловіка, якби не казкова ельфійська врода.

Ця Ліза була богинею. Зоф’я, захекана, зі спітнілим чолом і рум’яними щоками, відчувала себе харцеркою з товстими литками біля невагомої принцеси. Шведка змінилася. Замість гольфа, джинсів і кросівок, тобто стилю, до якого вони звикли, коли ще не бігала оголеною між кущами в Нью-Рошелл, на ній була пряма червона сукня з невеликим декольте, високі замшеві чоботи на підборах і чорне болеро, якому в поєднанні з якимось дивом бюстової інженерії вдалося перетворити її чоловічу фігуру на жіночу. На щастя, не мушу вдаватися до таких штучок, подумала Лоренц. Але цим вона радше заспокоювала себе, бо Лізина врода приголомшувала навіть без спеціальних маніпуляцій.

Ліза, елегантно одягнена, нафарбована, прикрашена гарними довгими сережками — це було занадто. У ній не було вади, яка б не ставала її достоїнством і заохоченням для графоманів, щоб оспівували ці недовершеності у віршах. Навіть срібно-чорна хустка, яку Ліза зав’язала на голові, щоб приховати пов’язку, надавала їй таємничості й циганської хвацькості.

— Кінець пакування, лялько? — Ліза ляснула в долоні й енергійно потерла руки, певно, їй було холодно в цьому вбранні. — Бо як так, то линяймо звідси.

Швеція — світ контрастів, подумала Лоренц, повертаючись до машини.

На останній відтинок дороги Лоренц зголосилася сісти за кермо. Попри те, що сипало дедалі густіше й дорога вкрилася тонким шаром снігу, машина їхала як по рейках, тихо мурмочучи, застерігаючи Зоф’ю, щоб не зловживала педаллю газу. Не зловживала, обережно їдучи по 73 шосе, яке сполучало Стокгольм з портом у Нюнесхамні.

Відчувала спокій, як завжди у Швеції. Машини перед нею й за нею для безпеки їхали зі швидкістю шістдесят кілометрів за годину, всі дотримувалися інтервалу, ніхто не підрізав. Ліза своєю ламаною польською пояснювала, що чоловік, до якого вони їдуть, це ніби її перший хлопець, він їй досі небайдужий, і вона хоче мати гарний вигляд. Анатоль розповідав про якихось своїх приятелів зі Швеції та їхню віру, обоє були саєнтологами. Кароль почав їх висміювати, але Ліза присадила його зауваженням, що ніхто родом з того страшного католенду, яким є Польща, не має права сміятися з жодної секти. На що Кароль відказав, що польська католицька трагедія почалася від шведського короля, якого вони, взагалі-то, не запрошували.

Зоф’я Лоренц з’їхала на другорядну дорогу, яка вела до Даларьо. Дорога була безлюдна, казкова, з одного боку простягався білий ліс засніжених ялинок, з другого — припорошені іржаві скелі. За півгодини доїхала до моря, навіть не до моря, а до надзвичайно розлогої берегової лінії шведського узбережжя Балтики, яку називали стокгольмським архіпелагом. Stockholms skazgard. На кількох десятках кілометрів природа втиснула тридцять тисяч малих і великих скелястих острівців, а також незліченну кількість півостровів, мисів і заток.

Найбільші острови були туристичною «Меккою», забудованими сотнями stugor, тобто дерев’яних літніх будиночків, неодмінно бордового кольору falu rod, який контрастував з білою столяркою вікон і дверей. Колір диктувала не мода, а практичні потреби — дешева фарба falu rod на основі оксиду заліза, міді й цинку споконвіку найкраще захищає дерево від суворого клімату Півночі, в якому треба змагатися зі спекотним літом, крижаними зимами та солоними вітрами.

Середні острови належали стокгольмським багатіям, які зводили там свої засклені вілли. Біля пристаней швартувалися моторні човни завбільшки з вантажівки. На малих островах свої хатинки ставив вищий середній клас, по вуха влізаючи у борги. Підписуючи нотаріальну угоду, вони уявляли собі, що проводитимуть там всі вік-енди, свята та вихідні. Закінчувалося це тим, що діти бунтували проти життя в селі, а вони через кризу брали додаткові години на роботі й добре було, якщо щастило провести на острові тиждень відпустки влітку, підрихтовуючи все, що тільки можна, воюючи з кліщами та отруйними водоростями й роздумуючи про задушливий іпотечний кредит. Але не продавали, весь час сподіваючись, що врешті виплатять борг і проведуть старість у будинку на острові мрій. Закінчувалося це зазвичай тим, що вже дорослі діти таємно продавали халупу, щоб оплатити рахунки в будинку для людей похилого віку. Найменші острівці слугували для того, щоб засмагати на них голяка й втрачати цноту в романтичному оточенні природи. А на зовсім маленьких не відбувалося нічого, купи каміння, що виступали з води, слугували тільки для того, щоб їх проклинали рибалки і щоб на них гидили чайки.

Даларьо, розташоване на краю архіпелагу, було одним із підстоличних курортів, улітку гомінким і галасливим, а о цій порі року темним, тихим, безлюдним і гнітюче депресивним, як це буває у поза курортний сезон. Лоренц їхала між наглухо забитими темними хатами, за кількасот метрів опинилася в центрі містечка, хоча «центр» — це гучно сказано. Просто тут стояли трохи більші будинки. Невеличкий пором, на якому вміщалося кільканадцять автомобілів, стояв біля набережної, і Лоренц повільно в’їхала по гуркотливому трапу на палубу. Сліди коліс Феррарі були першими на незайманому снігу і такими мали залишитися до від’їзду. Ніхто, крім них, не збирався на острів Орньо.

Подорож проламаним у кризі каналом тривала три чверті години, а коли трап з другого боку торкнувся берега, це виглядало так, ніби сталася помилка й трап опустився, не досягнувши мети. Не було видно ліхтаря, не було видно дороги, дерев, скель, забудови, навіть зачиненої будки з морозивом. Нічогісінько. У світлі порома й автомобіля кружляли тільки сніжинки. За ними простиралося темне небуття.

Молода білявка, що керувала поромом, байдуже помахала їм. Важко було сказати, чи вона з ними прощається, чи проганяє, чи, може, попереджає, щоб втратили будь-яку надію, перш ніж зануряться в безодню. Лоренц не змогла увімкнути першу передачу, щоб з’їхати з порома в невидимий простір.

— Мені не хочеться вірити, що вже темно, адже ще немає четвертої, — буркнув Кароль.

— Valkommen till Sverige, — відповіла шведка і поквапила Лоренц. — Давай, давай, близько.

Лоренц глибоко вдихнула і з’їхала, з полегкістю зітхнувши, коли передні колеса торкнулися землі. Тільки-но задні зіскочили з трапа, вже блукали чорно-білою тишею острова, минаючи дерева, скелі й покинуті забудови.

Орньо, завдовжки п’ятнадцять кілометрів і завширшки три, був одним із найбільших островів архіпелагу, однак за півгодини їзди вони ні разу не побачили світла в жодному будинку, їх не проминув жоден автомобіль, не кажучи про людину. На присипаній снігом дорозі перед ними не видно було слідів шин і важко було повірити, що не більш як за сорок кілометрів по прямій лінії від них вирує життям Стокгольм.

Якоїсь миті дорога скінчилась. Обабіч і попереду тяглася стіна лісу. Зоф’я повернулася до Лізи.

— Мабуть, ми десь не там повернули, — сказала.

— Виходимо, — відповіла шведка, вдягаючи пуховик на своє болеро.

«Нікуди не піду», — крутилося на язиці у Лоренц, але вона слухняно одяглася, вимкнула двигун і за п’ять хвилин крокувала разом з усіма через ліс. Почувалася незручно.

Невдовзі вийшли на якесь поле чи луг.

— Гляньте! — вигукнув Кароль, показуючи на вікна, що світилися жовтим за сто метрів далі. Після чого замахав руками та ногами й імпульсивно гепнувся на землю.

— Дивись, бо дупою ополонку проб’єш, — застеріг його Анатоль, а Лоренц зрозуміла, що вони стоять на замерзлому шматку моря, яке відділяло Орньо від Скалькарена, невеликого, площею в кілька гектарів, острова Стена Борґа.

Стена Борґа, який — Зоф’я на це дуже сподівалася — не лише відкриє їм очі на таємниці мистецтва й допоможе розв’язати загадки, над якими билися на шляху через пів-Європи, а також нагодує чимось нормальним і запропонує шведське гаряче вино.

8

На перший погляд усе здавалося кращим, ніж можна було собі уявити. Змерзлі й стомлені мандрівники стояли в головній залі солідного дерев’яного будинку, а сніг на їхньому волоссі й одязі швидко перетворювався на маленькі краплі. За великим вікном вітер ганяв сніжинки по замерзлому морю, а всередині приємно пахло. Дім пахнув деревом, вогонь — димом і ялівцем, грог — гвоздикою, духовка — печеним м’ясом, а солодкі булочки — корицею. Гензель і Гретель були менш щасливі, побачивши хатку баби-яги, ніж вони, опинившись у самотній оселі Стена Борґа.

Саме так це видавалося на перший погляд.

Стен Борґ не зустрів їх гостинно. Був невисоким сімдесятилітнім чоловіком із симпатичним, добродушним обличчям, захованим за круглими окулярами з товстими скельцями в товстій оправі. У вельветовому піджаку він більше скидався на старого Вуді Аллена чи іншого нью-йоркського єврея, ніж на шведського відлюдника, що проводить самотні зими у сніговій пустелі.

Ні словом не перемовилися. Щойно увійшли, Лоренц тільки встигла подумати, як це взагалі можливо, що цей стариган був хлопцем Лізи Тольґфорс, як Борг розридався, голосно, наче дитина, невтішно хлипаючи, стогнучи і заливаючись сльозами. Ліза швидко підбігла й притулила його до себе, це змінило тільки те, що Стен Борґ плакав, сидячи на канапі, а звуки затихли, оскільки тримав обличчя в Лізи між грудьми.

Шведка щось йому шепотіла. Лоренц запитливо глянула на Ґмітрука, але той тільки знизав плечима на знак того, що задалеко і він не розуміє.

Незручна ситуація тривала й тривала, хлипання старого поволі стало стихати, врешті Кароль, мабуть, вирішив, що в цій ситуації не вийде піти по-англійському. Зняв спортивну куртку, перекинув її через плече, потім потрусив головою, як мокрий пес, розбризкуючи навколо краплі води.

— Не хочу бути нечемним, — голосно промовив. — Але якби ви зробили перерву і знайшли клапоть рушника, філіжанку кави та келих бурбону, то потім могли б плакати собі в рукав хоч до весни.

Лоренц зашарілася. Не уявляла собі, що хтось у цій ситуації міг вчинити гірше. Стен Борґ, очевидно, думав інакше. Підвівся, потягнув носом, як персонаж буфонади, і голосно розсміявся.

— Даруйте, будь ласка, даруйте, я просто… — він глянув на Зоф’ю, і голос у нього зірвався, — ви така схожа, така схожа…

Зоф’я гадки не мала, як їй поводитися. Ліза тим часом підійшла до кухні й підняла накривку з чогось, що було посудиною, повною грогу. Міцний запах гарячого вина розійшовся як ударна хвиля.

— Заспокойся вже, бо дівчина розхвилюється, — безтурботно сказала Ліза англійською; це видалося Зоф’ї жорстоким, коли вона глянула на старого із запаленими, червоними від плачу очима.

— Така схожа, — прошепотів, дивлячись на Лоренц. — Тільки старша, не така свіжа, як та, моя найсолодша квіточка Півночі, оченята в неї були такі сяючі, довірливі, допитливі.

Це було понад його сили. Опустився на барвисту канапку в стилі тих, що продаються в Ікеї, тільки ця мала бути шведська, а не з турецької фабрики, і безнадійно похилив голову.

— Пригадуєте, я говорила, що Стен, — це мій колишній? — спитала Ліза, подаючи їм келихи з гарячим грогом. — Не лише мій колишній, а мій перший і мій найголовніший. Мені було вісімнадцять років, йому сорок три, і він був неперевершений. Інтелігентний, галантний, досвідчений, сміливий у поглядах, відважний у знайомствах, поважний, шанований і улюблений. Був усім тим, чим моє містечко під Кіруною не було. І я нестямно закохалася, — нахилилася, підняла голову старого, що тепер виглядав як її дідусь, і ніжно поцілувала в уста.

— І щоб було ясно, — Стен Борґ все ще був сумний, але його очі усміхалися, — визнай, що ніхто ніколи тебе не кохав, не обожнював і не цінував з такою взаємністю.

Борґ дуже добре говорив англійською, але з сильним, твердим шведським акцентом. Було це по-своєму гарно, звучав як скандинавський злодій з голлівудських фільмів.

— Визнаю, — притакнула Ліза. — Але що з того? Стен Борґ не є статечним чоловіком, який планує бюджет і вранці возить дітей до школи. Стен Борґ має бачити закоханість у довірливих очах, має чути пристрасне дихання, бачити молоде тіло, вкрите, як персик, пушком, яке дістає взамін.

— Припини, бо я знову заплачу.

— Скільки років мені тоді було, Стене? Двадцять? Двадцять п’ять?

— Двадцять два.

— І ти думав, що біля неї зістаришся?

— Довго ти не мала б чекати. Власне, зовсім.

Ліза глянула на свого колишнього з жалем, приязню, а ще з чулістю й любов’ю, що викликало у Зоф’ї укол заздрості, бо ніколи когось подібного на своєму шляху не зустрічала. Вчителя, який показав би їй світ, життя, красу. Не отримала цього від батька, старшого брата в неї не було, а її чоловіки із задатками вчителя — вона скоса глянула на Кароля — були хіба що майстрами блефу, які вміло вдавали, що мають місце на щось поза власним Его. Тому врешті вчителями Зосі стали старі майстри й їхня спадщина під потрісканим лаком.

— Даруйте, якщо вважаєте, що я надто легковажно розумію цю людську трагедію, — Ліза звернулася до них, — але цю психодраму я переживала частіше, ніж польські дружини повернення п’яного чоловіка додому. Щоразу одне й те саме. Двадцять років, довірливий погляд, замилування, потім розпач, плачі та нарікання. І так щороку. Якщо не частіше.

— Все одно це кращий спосіб існування, ніж виготовлення моделей чи колекціонування марок, — втрутився Кароль. — Тільки треба від початку пам’ятати, що швидкий кінець для такого зв’язку це як водяний знак на банкноті. Іноді його не видно, але він завжди там є.

— Та я пам’ятаю, — підсумував Борґ із сердечною щирістю. — Тільки швидко забуваю. Старий уже, пам’ять здає. Ось чому потім я так дивуюсь.

Цього разу розсміялися всі, й схоже було, що вони проведуть фантастичний вечір. Тоді справді так думали.

Після того, як Ліза швидко представила їх, зазначаючи про Ґмітрука, що він добре володіє шведською мовою, — що могло бути як компліментом, так і делікатним зверненням уваги Борґа на те, щоб він чогось не бовкнув, — повсідалися до простої шведської вечері. Страва складалася з печені в коричневому соусі, грибів, картопляного пюре та салату з оливковою олією. Лоренц давно вже нічого так не смакувало.

Вечеряючи, з подробицями розповіли про свої пригоди. Поява знімків у Польщі, створення спеціальної команди, експедиція по Рафаеля, авантюра в Нью-Рошелл, яка мало не закінчилася трагічно. І яка довела, що, по-перше, Рафаель був фальшивим, а по-друге, що все це сталося не випадково. Було старанно підготовленою містифікацією, яка мала не допустити можливості знайти справжнього Рафаеля. Такою була їхня теорія. Хоча й не могли пояснити, чому хтось мав бути настільки зацікавлений у цьому, щоб вдаватися до такого хитромудрого ошуканства.

— Ви з глузду з’їхали? — запитав Борґ. — Справді вважаєте, що на вас полює супердержава, щоб ви не знайшли чотирьохсотлітню дошку? Супердержавам начхати на такі речі. Якби Рафаель був у них і вони вважали, що його виявлення може їм зашкодити, вкинули б його до грубки і забули б. Має бути щось інше, щось, до чого пошуки картини можуть вас привести.

Це звучало логічно.

— Ви маєте перестати думати про Юнака, це вас засліплює. Ви його вирвали з контексту разом із його ренесансною красою, і вважаєте, що він знає відповіді на всі запитання, бо все крутиться навколо нього. Що досить абсурдно. Юнак — це картина, продати яку найскладніше у світі, невідомо, скільки вона коштує, до того ж невідомо навіть, чи це картина Рафаеля, бо вона не підписана і з очевидних причин ніколи не проходила сучасної експертизи.

Борґ підвівся з-за столу й почав збирати тарілки. Ґмітрук швидко встав, щоб допомогти, і Лоренц подумала, що він, певно, багато років був одружений.

— Вашу помилку можна пробачити тільки тому, що мистецтво, як це не парадоксально, є до біса національним, навіть найбільші космополіти дивляться на нього крізь призму нації. Картина «наша», бо художник походить звідси. Або картина «наша», бо тут висіла. Або «наша», бо тепер тут висить, засвідчуючи масштаб і значення якоїсь колекції. Тому «ваш» — це для вас однаковою мірою і Матейко, і Віт Ствош, і Мемлінґ із Гданська. І, звичайно, Рафаель. Національне ототожнення у мистецтві є важливішим, ніж його краса. Але це окрема тема.

Борґ замовк, зневажливо махнув рукою і поправив окуляри, що сповзали з носа.

— У своєму зацикленні на Рафаелі ви поводились як дикуни. Здивування, засліплення й цілковите нерозуміння. Уявіть собі, що літак робить аварійну посадку в пустелі, й щоб урятувати всіх пасажирів, треба замінити, приміром, клапан. Але єдину запаску викрадає місцевий дикун з кілограмом дерева в носі й забирає її в своє поселення, де клапан стає оздобою його скарбів поряд з виделкою й одноразовою прокладкою. Пасажири й екіпаж літака не здаються, намагаються цей клапан викрасти, з розпачу готові вдатися до всіх засобів, включно з крайніми. А дикуни страшенно ображені, бо не розуміють, що клапан — це щось більше, ніж їхній сільський скарб, це частина більшого цілого, яке для інших важить набагато більше. Ви, як ті дикуни, по-сільському обмежені, як це буває у випадку молодих, закомплексованих і непевних у собі народів.

Лоренц хотіла запитати по суті, чи припускає Борґ, що «Портрет Юнака» є елементом більшої мозаїки, натомість у неї зовсім несподівано вирвалося:

— А ваша диво-дівчина? Теж по-сільському обмежена? Їй вистачило кілька місяців ув’язнення, щоб через осмос[67]заразитися польщизною?

Вигляд у Борґа був розгублений. Він повернувся до них спиною, протер дерев’яну стільницю, поправив склянки на сушарці. Трохи подивився на сніг, який шалено вирував за вікном. Нарешті обернувся й стурбовано глянув на Лізу.

Лоренц зрозуміла й істерично засміялася.

— Ну звісно ж, як я могла бути такою дурною! Найвідомішу злодійку світу ловлять не просто на крадіжці чергового Моне, а на безглуздості, бо витягли картину в неї з багажника. Якби я подумала раніше, то, може, знайшла б відповідь на загадку: коли дає себе зловити найспритніша злодійка світу?

Запитання зависло у сповненій напруження тиші, й Лоренц уже збиралася подати голос, коли Кароль відповів:

— Найспритніша злодійка дає себе зловити, коли хоче, щоб її зловили, бо їй це вигідно. Просто. Чи це щось змінює?

Лоренц дивилася на нього зі злістю.

— Що це змінює! Що це змінює, коли нас у Штатах мало не повбивали, а Ліза грає міченими картами?

Кароль знизав плечима.

— Це ж злодійка, чого ти сподівалася? Що буде добра й порядна, як Яніна Охойска[68]?

— Окрім того, у Нью-Рошелл саме вона найбільше ризикувала. І найбільше постраждала, — зауважив Ґмітрук, показуючи прикриту хусткою й пов’язкою Лізину голову.

Зоф’я встала, підійшла до морозильника, розраховуючи на те, що там буде щось краще, ніж морожені фрикадельки, й дістала пляшку горілки. Вона лежала між фрикадельками та шматочками лосося.

— Я, мабуть, сплю, — сказала, наливаючи собі горілки у звичайний керамічний кухлик з ручкою у формі голови лося і випиваючи одним ковтком. — Тепер на додачу виявляється, що тут є два табори. Табір докторки Лоренц, першої, наївної, єдиної, яка вірила, що працюємо разом. І другий табір, решти світу, який вважає, що брехня і шахрайство — це щось найзвичайнісіньке у цьому світі.

— Мистецтво — це брехня, яка дозволяє нам зрозуміти правду, — процитував когось Кароль, якого, здавалося, мало зачепило те, що так шокувало Зоф’ю. Усе ще копирсався в печені, чергова добавка насилу в нього влізала.

— Пікассо, — з усмішкою сказав Борґ. — Але надаю перевагу Вайлду: життя наслідує мистецтво набагато більше, ніж мистецтво життя. А чим є життя? Брехнею.

Лоренц знову випила.

— На це мистецьке белькотання найкращу відповідь мав Вуді Аллен, — мовила вона, кривлячись, бо терпіти не могла горілки, — який сказав, що життя наслідує не мистецтво, а бездарне телебачення. А нашу операцію я вважаю завершеною. Пийте каву й повертаймося до Варшави. Нормально, літаком, а не як недолугі шпигуни, годі з мене цих дитячих витівок.

— Можна мені сказати? — Ліза елегантно підвелася, пригладжуючи сукню на стегнах. Задуманий приголомшливий ефект псували засохлі шмарклі, залишені на декольте ридаючим Боргом. — По-перше, кожен з присутніх тут має якусь таємницю. Я не вірю, що майор Ґмітрук розповів нам усе, що знає, про що його поінформували начальники і які вони йому видали накази на випадок непередбачених ситуацій. Кароль — арт-дилер, тож незалежно від його патріотичних спонукань і, гм-м, особистих мотивацій, напевно має свій сценарій подій, у якому не лише ваша Польща, але й він та його заможні клієнти отримують певну користь. Ти теж не говориш нам усього про своїх політичних можновладців, про їхні вказівки та дипломатичні ігри. Але це тільки я в усьому винна, лиха й підступна шведка, ти ще спитай, чи моя родина не співпрацювала з німцями під час війни…

— А співпрацювала? — поцікавився Кароль.

— Звісно, адже це шведська аристократія. Добре, зізнаюся, я знала раніше про нью-йоркського Рафаеля і про Ричмонда. І про всяк випадок: як і ви, я уявлення не мала, що це лажа. Я вирішила, що варто ризикнути короткою відсидкою на випадок, якщо польська держава вирішить скористатися моїми послугами. До того ж, скажу відверто, я не дуже вже й ризикувала, одна високопоставлена особа в Польщі була мені зобов’язана. У разі чого я швидко б вийшла з в’язниці.

— Надто якщо відсидка — це досконале алібі, коли людина йде на завдання, послуговуючись найкращими фальшивими паперами, виготовленими урядом, — буркнув Ґмітрук, не відриваючи очей від кави.

— Не бурчи, це була типова ситуація win-win, усі так чинили. Ви добували б свого Рафаеля, а я, щиро кажучи, теж не повернулася б з порожніми руками.

— Той імпресіоніст, — більше ствердно, ніж запитально сказала Лоренц. Була сердита на себе за те, що не з’ясувала, чий то був твір, і тепер здаватиметься невігласкою. — Це твоє win? Це, — звернулася до Борґа, що нервово протирав свої окуляри, — твоє «більше ціле»?

Борґ начепив окуляри й подивився на Зоф’ю усе ще червоними очима.

— Я гадаю, нам саме час піти до майстерні. Каву можете взяти з собою.

На другому поверсі будинок уже не нагадував столітню шведську дачу, старе рибальське житло, збережене, щоб справляти враження на гостей. За солідними дверима був по-сучасному облаштований кабінет. Світлий, аскетичний, позбавлений оздоб. Лише письмовий стіл зі зручним кріслом, яке можна було регулювати як завгодно; маленький столик з чотирма стільцями і стелаж зі спеціальною літературою. Пильне око Лоренц помітило відомі альбоми з історії живопису, а також каталоги награбованих по всій Європі творів мистецтва, польські стояли поряд з російськими. Стен Борґ займався експертизами, підтвердженням автентичності та легальності творів, що з’являлися на ринку. Був відомий також і тим, що продавав свої послуги рідко й лише тоді, коли справа його цікавила. Його експертиза жодного разу не піддавалася сумнівам.

Лоренц думала, що розмовлятимуть тут, але Борґ провів їх через прості білі двері до наступного приміщення, яке називав майстернею і яке було непогано обладнаною невеликою лабораторією. Лоренц упізнала кілька приладів, яких вистачило б для того, щоб стовідсотково визначити, чи твір мистецтва є фальшивкою, чи ні. Тут був переносний апарат для рентгенофлуоресцентного аналізу (XRF), геніального способу безінвазійно вивчати проби та ідентифікувати наявні в них хімічні елементи. Самого цього пристрою було досить, аби відсіяти найпримітивніших фальсифікаторів, які не хотіли бавитися в хіміків і використовували сучасні фарби. У такому випадку залишалися сліди анахронічних фарб, заснованих на хімічному синтезі, а не на терплячому змішуванні натуральних компонентів. Штучні пігменти у живописі почали використовувати на зламі XIX і XX століть і, маючи відповідне знання про їхній склад, досить було проаналізувати червоний або зелений фрагмент на картині, щоб з’ясувати, чи цей фрагмент було написано у XX столітті, чи раніше. Надійною перевіркою були також покривні білила. Нині здебільшого вживають пігмент на основі діоксиду титану, в середині XIX століття почали використовувати білила на основі цинку, але раніше — від початку історії живопису — брали свинець. Нині, крім фальсифікаторів і божевільних, залюблених у «справжню» майстерність, ніхто не використовує свинцеві білила через їхню токсичність, але протягом століть ніхто не замислювався над шкідливістю барвника. Особливо враховуючи те, що тільки він гарантував результат.

Немає свинцю? Тоді це фальшивка. Тому, крім апарата XRF, Борґ мав також обладнання для радіографічних знімків, яке одразу виявляло відсутність свинцю. На просвічуванні свинцеві білила (які вживаються також для освітлення інших кольорів) світилися як неон у містечку розваг. Так само як і сліди інших важких металів, які використовували за давніх часів, не підозрюючи про небезпеку, художники та їхні учні. Рентгенівські знімки старих картин мають моторошний вигляд, сліди свинцю нагадують привидів, що якимось магічним чином з’являються на полотні.

Були тут також інфрачервоні лампи, які свідчили про те, що Борґ був не лише хіміком на службі мистецтву. Спектроскопія NIR давала змогу виявити на знімках картини сліди вуглецю, наявного в чорних барвниках, а також у вуглинах або олівцях, використовуваних для ескізів. Лоренц кілька разів бачила в Німеччині оброблені таким способом картини, і враження було приголомшливе — так, ніби дивишся на людину й бачиш її не лише нинішньою, а й дитиною у віці кількох років, і підлітком, який складає іспити. За допомогою цього методу, якщо було відомо, що цей художник робив ескізи і як саме, можна було легко виявити фальшування, навіть якщо аферист приготував собі фарби, як у відповідну епоху.

— Що це за лаба? — запитав Ґмітрук, який досі дивно мовчав.

Лоренц подумала про дивну поведінку Ґмітрука під час репортажу про людей, які збирали гроші в інтернеті. Може, він хворий, може, хтось із його близьких хворий.

— Лабораторія експерта, — з гордістю відповів Борґ. — Тут я встановлюю автентичність картин. Їх привозять з усього світу. Ну хіба що хтось не хоче везти свої скарби моторним човном, — розсміявся.

— Ага. Я думав, це має трохи інакший вигляд.

— Який? — Борґ розвеселився.

— Сидить якийсь старий, без образ, у кабінеті, дивиться на картину, оглядає через лупу, перевіряє підпис і деревце на другому плані. Нарешті підводиться і каже: справжня!

— На жаль, саме так у Польщі й робиться, — вирвалось у Лоренц.

— Бо?.. — запитав Анатоль.

— Бо це всім вигідно, — втрутився Кароль. — Адже ніхто не хоче вірити, що картина фальшива, бо це недобре для бізнесу. Тому кожен власник може знайти собі історика мистецтва, який хоче заробити перед святами і готовий підтвердити автентичність Висп’янського’, хоча взагалі-то займається середньовічними фресками. Експерт вдає, що він розбирається, власник вдає, що йому довіряє, аукціонний дім — що така експертиза достовірна, покупець вдає, що купує Висп’янського. У цивілізованому світі є ще походження, тобто щось на кшталт карти подорожі, де вписані всі власники, яка дозволяє підтвердити автентичність. У нас дивним чином усі ці документи згоріли під час війни. Ніхто не ставить складних запитань, і справи залагоджуються.

— Тим часом стилістична експертиза не має жодного сенсу, — пояснював далі Борґ. — Адже якщо фальсифікатор хоче підробити чиюсь картину або створити неіснуюче полотно славетного художника, що він підробляє? Стиль. Так само наносить фарбу, так само зображує деревця, так само сіднички на ню і яблука на натюрморті, не кажучи вже про підпис. Якщо фальсифікатор досвідчений, жоден експерт, що керується тільки аналізом стилю, цього не розпізнає.

— Можливо, напише такий висновок, — докинув Кароль, — щоб нібито визнати автентичність і взяти гонорар у клієнта, але в разі чого в суді доведе, що це не зовсім так, там була погрішність, про яку він побіжно згадав у висновку тощо.

Ґмітрук обурився.

— О’кей, розумію, вибачте дурному військовому. Що тоді взагалі досліджують, якщо не стиль?

1 Станіслав Висп’янський (1869–1907) — польський поет, драматург, живописець.

— Те, чого не можна сфальсифікувати або що дуже важко сфальсифікувати. Вид полотна, дерево, використане для підрамника, приміром.

— Хоча й тут можна ошукати, намалювавши фальшивку поверх зображення якогось халтурника з відповідної епохи, — додав Кароль.

— Згоден. Тому я опромінюю картину, перевіряю її шари, вид ґрунтовки, ескізи під фарбами. А передусім склад барвників. Сьогодні фарби можна купити у крамниці для художників, але протягом століть це була ціла алхімія. Зі слонової кістки робили вуглець для чорної фарби. Отруйний свинець давав білила. З того, що виплюнув Везувій, була найкраща жовтизна. Блакитний отримували завдяки подрібненню на порошок кобальтового скла. Червоний виготовляли з коріння марени або з тлі, що паразитує на кактусі. З чим розмішувати ці пігменти, щоб нанести їх на стіну, полотно чи шматок дерева? З водою, з клеєм, може, з олією? А якщо так, то з якою? Лляною, соєвою, фісташковою? — Борґ розпалювався, і Лоренц подумала, що він мав викладати у якомусь навчальному закладі. — Століттями художники експериментували з пігментами і способами їхнього нанесення. Дехто сам шукав ідеальні рецептури, інші мали своїх спеціалістів, хіміків, алхіміків і науковців. Як зіницю ока берегли таємницю рецептів, що давали змогу виготовити фарби чудових кольорів. Старі майстри знали, що стиль може підробити будь-хто, і вже точно будь-хто з їхніх учнів, які прагнули слави й наживи. Але без фарб і без рецептур найгеніальніший учень був ніким, міг замітати підлогу й страждати собі від творчих мук.

Ґмітрук кивнув головою.

— І як ти розрізняєш, чи це мох, чи слонова кістка?

— Мій приятель розрізнить. — Борґ поплескав рукою сріблясту машину, яка скидалася на поєднання невеликого холодильника з буржуйкою, спроектованою фірмою Bang & Olufsen. — Мій приятель PY-2020 D, який швидко й надійно здійснює газову піролітичну хроматографію з детекцією спектрометрії мас.

— Що? — вирвалося в Кароля.

Лоренц знала, що його знання про мистецтво жодним чином не доповнювалися технічними, які так люблять чоловіки. Коли були разом, їй доводилося міняти лампочки і двірники у Феррарі, бо він не знав, як до того підступитися.

Борґ зняв окуляри й знову заходився їх витирати.

— Версія скорочена, о’кей? — мовив за мить. — Чи то штучні барвники, чи натуральні, кожен із них — це просто хімічні сполуки, змішані у відповідних пропорціях. Іноді кілька десятків, іноді кілька сотень. Ця машина поєднує два різні методи визначення видів цих зв’язків та їхньої кількості. Як це пояснити зрозуміліше? Наприклад, випаровують зразок червоної фарби. Він перетворюється на газ, але всі наші хімічні сполуки весь час там наявні. Газ проходить через довжелезну трубку, де окремі сполуки відділяються, одні через цю трубку подорожують повільніше, інші — швидше. За цією швидкістю і за способом, у який вони згорають на кінцівці трубки, дізнаємося, що це. Це так, стисло.

— Те, що я не розуміюся на мистецтві, не означає, що я ідіот, — процідив Анатоль Ґмітрук. — Я знаю, що таке час затримки в газовій колонці.

— Чим є що? — запитав Кароль, фантастично безпорадний у всьому, що стосується точних наук.

Борґ тільки зробив жест, який мав виправдати перед Ґмітруком простоту викладу.

— Наприкінці отримуємо діаграму, що показує, скільки яких субстанцій є у зразку. І можемо стверджувати, що наявність великої кількості триоксиду заліза свідчить, що художник використав для свого червоного кольору іржу, тобто натуральну вохру, таку саму, як, приміром, на стінах цього дому. Завдяки такій діаграмі хімічних сполук одразу дізнаємося, чи використовувалися фарби середньовічні, з дев’ятнадцятого століття чи сучасна хімія.

— Але ми не дізнаємося, чи якийсь хитрий фальсифікатор не зробив фарби власноруч, — прокоментувала Лоренц.

— Дізнаємося, якщо порівняємо сумнівний зразок зі зразком, узятим із стовідсотково автентичної картини цього художника. Якщо вони подібні, картина оригінальна. Можна підробити фарбу, щоб мала вигляд фарби певної епохи, але фарбу з конкретної палітри підробити не вдасться. Уже не кажучи про той факт, що кожен художник модифікує фарби, зауважимо, що у зразку міститься не лише фарба. Є те, що всмокталося в палітру раніше, є те, що тоді літало в повітрі, й те, чим натурниця кашлянула. Геніальний метод, надійний, а до того швидкий і дешевий. Що ми зараз і продемонструємо.

Стен Борґ знову поплескав рукою по сріблястому «холодильнику» й повернувся до Лізи.

— Є зразок?

Ствердно кивнула й витягла з торбинки маленький поліетиленовий пакетик. Здавалося, що він порожній, треба було напружити зір, аби помітити часточки пилу на дні.

— Стерильний? — запитав Борґ, оглядаючи зразок під стаціонарним збільшувальним склом.

Ліза тільки щось гмукнула.

— Це означає «так» чи «ні»?

— Не було часу, ти чув нашу розповідь. До того ж захисні системи виявилися кращими, ніж я думала, картина заховалася б, перш ніж я встигла б узяти зразок. Сколупнула нігтем.

— Що зробила? — Борґ був явно здивований.

— Нігтем сколупнула.

— Тобто цей зразок, — Борґ показав на пакетик, — ти сколупнула разом із пилом і лаком, а потім виколупала з-під свого нігтя разом з гамбургером з «Вендіз», лобковим волоссям останнього коханця, жмутиком моху і краплею пального з автозаправки?

— Мабуть, я маю інше уявлення про гігієну, ніж ти.

— Уявлення тут ні до чого. Оскільки ти перед тим не простерилізувала пальці, саме це й було під твоїми нігтями, і це тільки початок зі списку сотень субстанцій і тисяч хімічних сполук. Можеш собі в дупу запхати свій зразок: Не думаю, що це засмітить його більше.

По вродливому обличчю Лізи майнула тінь.

— Це ти собі запхай у дупу свою манію науковця, — процідила вона. — Якщо тобі не підходить, повертайся назад до університету в Уппсалу і там навчай дітей, чим відрізняється кислота від лугу і Моне від Мане. Є те, що є. Засмічене, але є. І, як бачиш, передусім це зелень фарби, а не шляхетна білизна шмарклів. Тож берися до роботи.

Промова не справила враження на Борґа. Він зняв з носа окуляри й заходився їх протирати клаптиком замші, що лежав поряд із збільшувальним склом.

— Гаразд, показуй, — кивнув на комп’ютер, що стояв на столі.

Ліза встромила флешку, й за мить на екрані з’явився фільм, знятий на встановлену на її вусі камеру під час операції в Нью-Рошелл. Це був фрагмент, коли шведка оглядала технологічно устатковані двері до приміщення, в якому Ричмонд тримав свої скарби.

До Зоф’ї Лоренц враз повернулися всі емоції тієї ночі. Сухість у роті, пришвидшене серцебиття, напруження в м’язах. Кілька разів мусила подумки повторити собі, що вона зараз не у штаті Нью-Йорк, а на тихому шведському острові, де спокійно й безпечно, а в кухні внизу чекає гаряче вино, яким вони завершать день, перш ніж залізти в ікеївське ліжко і врешті виспатися як слід.

Ліза зупинила фільм на кадрі з невідомим імпресіоністом.

— Дивовижно, — тихо промовив Борґ. — Якщо підтвердиться, що це не фальшивка… Гаразд, поїхали.

— Це було в його листах, — зауважила Ліза.

— У його хаотичних, заплутаних і збережених у фрагментах листах. Він плутався в роках, приятелях, натурницях. Це недостовірне джерело. Тепер тихо.

Борґ заходився готувати зразок під мікроскопом, щоб його можна було вкласти в хроматограф.

— Гаразд, у найгіршому випадку в мене склероз, — мовив Кароль. — Чиє воно? Ніколи не бачив такого імпресіоніста.

— А на що тобі це схоже? — запитала Ліза.

— Сказав би, що на Моне або Ренуара з Аржантея. Зелень, світло, Секвана. Все збігається.

— Подивись на обличчя натурниці, — усміхнулася Ліза.

Кароль нахилився в бік монітора, примружив очі. Потім рвучко випростався.

— Це неймовірно. Це фальшивка, малярський жарт.

— Про що ви? — запитала Лоренц.

— Глянь на натурницю і знатимеш, про що. Уяви її собі з підібраним волоссям і в сукенці.

Лоренц придивилась і вибухнула сміхом.

— Справді! Це ж дівчина з першого плану «Bal du moulin de la Galette»[69], найвідомішої картини Ренуара. Чудова річ, один із найкращих творів імпресіонізму. Лінивий недільний полудень у Парижі. Танці, музика, вино, солом’яні капелюшки, світло, що проникає крізь літню зелень. Висить у Музеї д’Орсе у Парижі.

— На тему цієї картини написано кілометри наукових праць, якби існував такий досконалий етюд одного з його образів, як оця чарівна натурниця, — Кароль показав на дівчину, що збиралася купатись, — ми знали б його напам’ять. Прикро мені, але в Ренуара немає такої картини.

— І ніколи не було, — додала Зоф’я. — У жодній колекції, в жодному музеї, в жодному переліку вкрадених чи зниклих творів, взагалі ніде. А щось таке, як «несподівана поява зниклих шедеврів головних імпресіоністів», просто не трапляється.

— Чому? — запитав Ґмітрук.

— Закони ринку. Це найдорожчі твори мистецтва. Якщо подивимося на перелік картин, які мають найвищі ціни, то найдорожчим буде Сезанн. А в першій десятці — кілька Ван Гогів, Мунк, той-таки Ренуар. Було б їх і більше, але вони висять у державних музеях і не міняють власників. А оскільки вони найдорожчі, кожен продаж супроводжується розголосом, який підвищує зацікавленість і ціни. Не говоритиму про обіг вкрадених творів. Але цей не має стосунку до крадіжки, оскільки ніколи не існував. З чого випливає… — Зоф’я замовкла і заклякла.

— Що випливає? — запитав Кароль.

— … що марнуємо час. Цей милий фальсифікат ні до чого нас не наближує і нічого не прояснює. Немає ніякого більшого цілого, є двоє дурних шведів, зациклених на імпресіоністах, які роблять щось геть недоречне. Боже, що за нонсенс.

Лоренц зітхнула й сіла. Ніхто їй не відповів, Борґ заклав зразок у машину й увімкнув відповідні функції. Засвітилися діоди, зашумів компресор. Старий щось тихо сказав Лізі шведською, Ліза неголосно відповіла, в її голосі було чути роздратування. Борґ щось відповів. Лоренц глянула на Ґмітрука, але той з нудьгуючим виглядом підпирав стіну.

— Зараз будуть результати, — повідомив Борґ. — Аналізуємо зелену фарбу з картини гіпотетичного Ренуара, створеної, очевидно, якраз перед «Балом…», тобто влітку 1876 року. Порівняємо це із зразком зелені з «Дівчинки з лійкою», портрет якої Ренуар написав в Аржантеї того самого літа і який висить у Національній галереї мистецтв у Вашингтоні.

— А де ми візьмемо цей зразок? — запитав Ґмітрук.

— Хроматографія «Дівчинки…» є в базі даних.

— Серйозно? Ви дірявите картини у всьому світі, щоб мати матеріал для порівняння? Коли вигадаєте ще кілька аналізів, то не буде що оглядати в музеях.

— Зазвичай зразки не беруть нігтем, — відповіла Ліза. — А для аналізу вистачить такої мікроскопічної кількості, що шкода від цього для шару фарби є приблизно така, як від укусу комара. Та й цього ніхто не помітить, бо матеріал беруть, як правило, скраю, з-під рами.

Комп’ютер почав пікати, й на екрані з’явилася діаграма, що нагадувала електрокардіограму людини після електрошоку. Вона складалася з багатьох показників різної ширини й висоти. Деякі мали вигляд високих шпилів, інші — альпійських вершин або густих колючок їжака.

Усі підійшли до екрана. Стен Борґ ритуально протер окуляри і дав програмі команду порівняти хімічний склад їхнього зразка з хімічним складом «Дівчинки…». Хвилину дивилися на індикатор виконання, поки дві лінії графіка не з’єдналися в одну. За винятком однієї гострої вершини на діаграмі їхнього зразка вони були майже ідентичні. Програма поінформувала, що хімічна відповідність дорівнює 82 відсоткам.

— Це нас не дискваліфікує? — тихо запитала Лоренц, показуючи на пік, який порушував гармонію обох графіків.

— Це, моя люба, сполука з формулою С_10Н_16, іншими словами, скипидар. Скипидар є основним складником лаку і виявився на нашому графіку тому, що зразки беруть переважно з-під лаку спеціальною голкою, а не здряпують з картини нігтем. Якщо на мить викреслимо його з рівняння, то матимемо… — пальці шведа затанцювали на клавіатурі… — О, такий результат.

Комп’ютер запікав і поінформував їх, що відповідність обох зразків — 95 відсотків.

— Пані й панове, — сказав Борґ, — схоже на те, що неіснуючий Ренуар таки існує.

— Значить, це може бути правда, — прошепотіла Ліза.

Усі подивились на неї.

— Забудьте про Рафаеля. Колекція може бути правдою.

— Яка колекція? — запитала Лоренц, нічого не розуміючи. — Яка колекція?

— Колекція, яку шукаємо вже двадцять років. Найбільший скарб в історії мистецтва. — Борґ нервово протирав окуляри. — Скарб, поряд з яким усі інші колекції та всі інші музеї стануть другорядними. Скарб, який стане причиною того, що всі книжки про історію мистецтва доведеться переписувати наново. Ти казала, що верхівка найдорожчих картин у світі — це імпресіоністи, так?

— Так, — підтвердила Лоренц.

— То уяви собі зараз колекцію незнаних полотен Ван Гога, Сезанна, Дега, Моне, Гогена, Сіслея, Мане, Ренуара. І це не написані на замовлення портрети, а новаторські та експериментальні твори, сміливі з погляду тематики чи техніки, колись складні для продажу, нині просто безцінні як перші ластівки постімпресіонізму та експресіонізму і взагалі сучасного мистецтва. Якою була б вартість такої колекції?

— Мільярди доларів, — не вагаючись відповів Кароль.

— Оце, — Стен Борґ показав на екран комп’ютера, — є доказом того, що така колекція існує.

— Чудово! — тон Лоренц був сповнений сарказму. — А чи є цьому, я вже не кажу про докази, хоча б підтвердження? Окрім таємничого полотна, що висить у резиденції когось, хто повісив поряд олеографію Рафаеля, телевізор і знімок бейсбольної зірки?

— Є, — спокійно промовила Ліза. — Вір мені, що є. Ми двадцять років досліджуємо це зі Стеном. Їх небагато, але достатньо, щоб підтвердити, що Колекція з великої літери була зібрана в другій половині XIX століття.

— Ким?

Ліза і Стен стурбовано перезирнулися.

— Не уявляємо, — за мить відповів Борґ, бавлячись манжетами старого вельветового піджака. — Так, я знаю, це звучить так, ніби ми божевільні шукачі Бурштинової кімнати. Але ми перевірили все. Спочатку колекціонерів, які купували імпресіоністів у їхні часи. Їх було небагато, але декілька було, зрештою, більше фанатів, аніж колекціонерів, але тоді картини Моне і Ренуара продавалися за безцінь. Художники голодували, і люди іноді розцінювали купівлю не як інвестицію, а як милостиню для любого серцю митця. Ми проаналізували найголовніші європейські колекції першої половини XX століття, починаючи від Розенберга, Ротшильда і Вільденштейна у Франції, Ґудстіккера в Голландії. Перевірили перекупників, перевірили німецькі реєстри від часів Другої світової війни, перевірили архіви The Monuments Men. Роня… Ліза дослідила музеї в Росії, де у підвалах таємно лежить багато скарбів світового живопису. Перевірили шейхів, перевірили чорний ринок зброї й наркотиків, де віддавна твори мистецтва слугують гарантією транзакції. Ми мали надію, що натрапимо на сучасний слід колекції або її фрагмента, і це буде тією ниткою, за якою дійдемо до клубка…

Борґ раптом замовк і сперся на бильце крісла, другою рукою зняв окуляри. Ліза підбігла до нього. Сказала шведською щось, у чому звучали нотки турботи й чулості.

— Зі мною все гаразд, — відповів Борґ англійською. — Вибачте мені, але роки даються взнаки і часом емоції бувають для мене надто сильні. Просто Колекція з великої літери, я справді присвятив їй багато, це мрія мого життя. Та вже кілька років, як я змирився, що це така гра, інтелектуальна вправа, що насправді я ніколи не натраплю ні на підтвердження її існування, ні на слід, який дасть змогу її знайти. А тепер… даруйте, як на холодного шведа, погано даю раду емоціям…

— Може, я примітивний і наївний, — порушив тишу Ґмітрук, говорив повільно, ніби розмовляв із божевільними і не хотів їх зайвий раз дратувати, — але чи не свідчить брак будь-якої інформації часом про те, що така колекція просто не існує? А ми всього лише знайшли картину, яка сто років пролежала на чийомусь горищі? У мене в самого є вдома портрет бабці, який намалював Віткаци[70]. Блідий такий, виконаний крейдою. Але я й гадки про це не мав, поки до мене рік тому не зайшов приятель, який на цьому розуміється. Раніше це був просто портрет бабці. Висів у передпокої, а п’ять років провалявся в шафі, бо ми забули про нього після переїзду.

Борґ опанував себе, випростався й надів окуляри тільки для того, щоб одразу їх зняти. Розглянувся навколо й почав підкручувати кріплення дужок маленькою годинникарською викруткою.

— Надто багато слідів, — мовив він. — Наприклад, у листі Ренуара до приятеля є фраза, що в нього вийшов чудовий портрет К. над річкою, але з відомих причин він не міг його нікому показати і врешті продав графові, щоб не мати спокуси. «Нап’юся, похвалюся і буде клопіт», — саме так і написав.

— На жаль, майстри не мали багато часу на писання. Випивка, писання картин і трахання натурниць забирало в них багато часу, — докинула Ліза. — А коли хтось ставав статечним, як Моне, то мусив ґарувати на родину так, що часу мав іще менше. Моне двічі згадує про «графа» в листуванні, яке збереглося. Уперше, коли скаржиться, що мусить перестати писати цей дим і тумани, бо ніхто в нього цього не купить, добре хоч, що граф узяв чорний локомотив, і так його не було де тримати, а друга дитина на підході.

— Чорний? — Ґмітрук здивувався. — Я думав, що імпресіоністи — це світло, сонце та кольорові плямки.

— Загалом, так і є. Але в Моне було якесь залізничне запаморочення, в кількох місцях висять його вокзали та потяги. Якби він написав залізничну імпресію в чорних фарбах, до того ж великого розміру, то ця річ була б настільки відмінна від інших картин, що стала б просто безцінною.

Борґ підійшов до комп’ютера. Ліза зробила рух, ніби хотіла зупинити Стена, але стрималась.

— Я вам щось покажу. Щоб не видавалося, що ми божевільні, що шукаємо якийсь міраж, який ніхто й ніколи не бачив і не чув. Це єдиний відчутний, наскільки фотографія може бути відчутною, доказ, що Колекція з великої літери існує. Більше того, це аргумент, що наші інтереси, як не дивно, збігаються.

Він трохи поклікав, і на екрані з’явився чорно-білий знімок. Той, хто сподівався побачити похмурі таємниці історії, у цей момент відчув велике розчарування. На знімку була кількарічна дівчинка у хлоп’ячих штанцях, яка бавилася з маленьким біґлем, схоже, ще цуценям. Крім двох пустунів, шматка дерев’яної підлоги та фрагмента білої стіни, на знімку майже нічого не було.

Майже, бо фотограф ухопив дві картини у простих тимчасових рамах, що висіли на стіні. Невеликі, навіть не in quarto,[71] а радше in octavo[72] На одній було чітко видно колію, конуси світла, що пронизували морок. Локомотива не було, але мав бути на невидимій частині картини. На другому полотні теоретично нічого не було, лише темна пляма з фрагментом білого, але Лоренц одразу впізнала Юнака: хутро, яким той укрився в холодний день, і частину сорочки.

— Де це? — запитала вона.

— Не маю уявлення, — зітхнув Борґ. — Ми робили всі можливі аналізи. Паркету, вбрання, породи пса, дитячих рис. Знімок оглядали справді кращі з кращих, і єдине, що вдалося виключити, — це довоєнний період. Це можуть бути сорокові роки, можуть бути ранні п’ятдесяті, не пізніше. На дев’яносто відсотків Європа, на вісімдесят — Західна Європа.

— Вавельська резиденція Ганса Франка?

— Це було наше перше припущення, але у Вавелі ніколи не було такого паркету. Якщо це знімок з періоду окупації, то це має бути інше місце.

— А тепер уважно послухайте мене, — озвалася Ліза. — Ви шукаєте Рафаеля, ми шукаємо колекцію. У якийсь момент історії, під час окупації або одразу після неї, Рафаель став частиною колекції. Після цього вона безслідно зникла. Але метушня, яка нас супроводжує, доводить, що хтось вірить, що нині цей скарб може бути знайдено і що знайти його можемо ми. Що ми намагаємося вам сказати: шукати зібрання картин легше, ніж одну картину. Допоможіть нам знайти колекцію, й одержите свого Рафаеля. Виграє кожен.

— Але ж це абсурд! — жахнулася Лоренц. — Ми не маємо уявлення, що є в цій колекції, не уявляємо, хто її власник, не знаємо її історії. Не можна шукати «якесь зібрання картин», це не має жодного сенсу. Має бути якась точка опори.

— Той граф… — почала Ліза.

— Ні, Лізо, я зараз цілком серйозно. Точка опори, а не чергове невідоме! Графа нам замало. У XIX столітті кожен, хто мав гроші на циліндр, уже називав себе графом.

— Удруге Моне згадав про графа вже у літньому віці, під час інтерв’ю місцевій газетці у двадцяті роки, — незворушно вела далі Ліза. — На запитання про злидні він відповів, що, цитую: «були страшні й принизливі, але й серед багатіїв трапляються закохані в мистецтво божевільні. Наприклад, нам кілька разів допоміг один екзотичний граф, ексцентрик із власним островом і, на щастя, з власним багатством». На що журналіст запитує: «Як у Дюма?» А Моне відповідає: «Так, саме так. Острів, багатство і таємниця».

— Відколи знайшли це інтерв’ю, називаємо його «граф Моне-Крісто», — усміхнувся Борґ.

— Є ще кілька подібних згадок у різних художників тієї епохи та їхньому оточенні, всі датуються кінцем XIX століття. Іноді лише згадують графа, іноді пишуть про його щедрі покупки. Іноді дивуються, що стільки витрачає на картини, які навіть їм видаються не дуже вартісними.

— І про нього нічого невідомо, крім того, що він мав острів? — запитав Кароль.

— Відомо також, що мав дружину або пасію, в яку був закоханий по вуха.

— Щось про неї знаємо?

— Тільки те, що її звали Катаріна. Знаємо про це від журналіста Теодора Дюре, який розповідав про вечір у будинку Моне в Аржантеї…

— Як її звали? — голос Лоренц так змінився, що всі повернули голови в її бік. Докторка Зоф’я Лоренц мала такий вигляд, ніби побачила привида.

— Як звали ту жінку? — повторила вона з притиском, підходячи до Лізи.

— Катаріна.

— А з чого ти взяла, що то була графова дружина чи коханка?

— Як я казала, зі статті одного журналіста, приятеля імпресіоністів. Він згадував про графа, трохи роздратовано пишучи, що «граф не припиняв говорити про свою кохану Катаріну, але заплатив за їхні картини забагато, щоб хтось посмів його перервати»…

Зоф’я жестом попросила Лізу, щоб та замовкла. Замислена, підійшла до Кароля й обхопила його руки.

— О Боже, — прошепотіла.

— Можеш називати мене Кароль, — прошепотів у відповідь, нахиляючись у її бік.

Мала бути по-справжньому схвильованою, бо не звернула уваги, а може, просто не захотіла витрачати енергію на відповідь. Відпустила руки Кароля й повернулася до Лізи Тольґфорс і Стена Борґа.

— Я знаю, чому ви не знайшли вашого графа Моне-Крісто, — сказала вона. — 3 тієї простої причини, що не шукали в Третьому світі. Якщо вдатися до вже відомого нам прикладу, ви приземлились у дикунів і вам не спало на думку, що ваш клапан був їм потрібен не для вівтарика, а для завершення будівництва космічного корабля у джунглях по той бік села. Ви бачили тільки клапан і не бачили більшого цілого.

— А конкретніше? — запитала Ліза.

— Ви взагалі не припускали, що це міг бути колекціонер, для якого ці священні корови живопису були лише доповненням національної колекції. Другосортним мистецтвом, яке він купував не для того, щоб похитнути основи світу, а лише тому, що польські художники його просили, аби він допоміг французьким колегам. Бо це здібні митці, а їм постійно не щастить.

Лоренц глянула на шведку й шведа і пирхнула зо сміху.

— Але ж ви шведські сноби. Якби за двадцять років своїх пошуків ви хоч раз подумали, що за залізною завісою теж існує цивілізація, швидко дізналися б, що «кохана Катаріна» — це ніяка не дружина чи коханка, не дочка і взагалі ніяка не жінка. Це острів у Середземному морі, який належав тоді одному божевільному польському аристократові. Який, зверніть увагу, не був ніяким аристократом, але мав стільки грошей, що називали б його і князем, якби він цього забажав. Ти вже знаєш, про кого я кажу? — риторично запитала Кароля.

Якусь мить той дивився на неї, мружачи очі, потім вибухнув сміхом.

— Двадцять років? Ви двадцять років шукали того психа? — Він збирався говорити далі, але Ґмітрук зненацька його перервав.

— Тихо, — наказав.

Замовкли й почули те, що Анатоль уловив першим. Щораз гучніший звук моторів, досить пронизливий, більше схожий на мотоциклетний, ніж автомобільний.

У лабораторії не було вікон, вибігли до сусіднього кабінету і з’юрмилися біля столика під вікном. За снігом, що кружляв надворі, було добре видно три прожектори, які швидко наближалися до них; від будинку Борґа їх відділяло не більше кількох десятків метрів.

— Що це таке? — запитав Кароль. — Квадроцикли? Снігоходи? Ти взагалі чекаєш на гостей?

Цієї миті у вікно з великою силою вдарило щось, що мало вигляд бляшанки пива. Звичайне вікно не витримало б такого удару, але це було міцне, скоріше за все, куленепробивне. Бляшанка відбилася від вікна, вдарилася об лід, відбилася ще раз і вибухнула білим сліпучим вогнем, так добре відомим Анатолю Ґмітруку. Лоренц відвернула погляд, а коли за мить глянула у вікно, побачила незвичну сцену. У місці спалаху росла калюжа неспокійного, дуже яскравого вогню, що пропалював шар снігу і шар льоду під ним. Не минуло й секунди, як пломінь, викидаючи в повітря клуби пари, пробив товстий шар льоду й провалився в Балтійське море. І весь час палав! Палав, підсвічуючи знизу лід, з білого стаючи зеленкуватим, а потім темно-зеленим, був як жмутик бенгальських вогнів усередині винної пляшки з товстого зеленого скла.

— Запалювальна граната! Тікаймо! — крикнув Ґмітрук і штовхнув її в бік виходу.

Зоф’я побігла, не чекаючи особливого спонукання, в кишені джинсів відчувала вагу ключиків від Феррарі.

9

Лоренц і Бознанський кинулися сходами вниз, ніби від цього залежало їхнє життя. Що ж, від цього справді залежало їхнє життя. Майор Анатоль Ґмітрук подумки вилаявся, що вино й хороша їжа послабили його пильність і він залишив зброю в куртці, що висіла внизу біля дверей.

— У машину! Бігом! — крикнув шведською до Лізи і Стена.

Але вони не були такі дисципліновані, як польські друзі. Замість того, щоб вибігти, нервово метушилися біля стіни навпроти вікна поряд із чимось, що мало бути сховком за книжковою полицею. Поправка: навіть не метушились, а боролися. Борґ уперто намагався врятувати щось, що лежало у сховку, Ліза відтягувала старого, а той брикався й намагався її відіпхнути.

— Воно цього не варте! — репетувала шведською.

— Усе воно варте! — істерично крикнув Борг. — Усе! Немає нічого ціннішого від краси. Якщо ти цього не розумієш, то навіщо ти зі мною стільки років? Навіщо, Роню?

Ґмітрук з недовірою похитав головою. Як в американських фільмах. Тут кидають гранати, а вони говорять про принципи. Вирішив, що час на теревені вичерпано.

Схопив Лізу й потягнув її у бік сходів. Цієї самої миті Боргу вдалося відкрити сховок. Спершу витягнув щось невеличке й кинув Лізі; вона впіймала, ховаючи у жмені. Потім поліз глибше й витягнув картину розміром близько метра на сімдесят сантиметрів. Декілька дітей збирають маки на полі похмурого дня, на другому плані річка, містечко, темне небо. Усе невиразне, створене короткими мазками пензлем, у цій техніці навіть такий профан, як Ґмітрук, розпізнав стиль імпресіоністів. Цієї миті не думав про техніку, не думав про живопис, взагалі ні про що не думав, увімкнувся його інстинкт військового. Хотів діяти, хотів урятувати себе й по можливості інших. Залишатися в дерев’яному будинку під запалювальними гранатами було самогубством.

Незважаючи на це, мозок Ґмітрука запам’ятав маки. Маки, що займали нижню половину картини, безліч доторків зануреного в червону фарбу пензля, маки, які завдяки генію Клода Моне ожили. Не були плямками розчиненого в олії пігменту, а були квітами, які злегка коливалися від вітру, вогниками, які з неспокоєм дивилися на грозове небо й вирішували, що краще: дати дітям себе зірвати й пожити ще якийсь час у вазі, чи залишитись у полі, ризикуючи загинути від дощу, вітру або граду.

— Облиш! Благаю тебе, Стене, облиш! — верещала Ліза, намагаючись вирватися з обіймів Ґмітрука.

Стен Борґ рушив у їхній бік, і цієї миті гримнула серія пострілів. Вікно, може, й було міцне, але не куленепробивне. Скло розсипалося по всьому приміщенню, а за ним полетіли кулі, з глухим стуком вдаряючись об дерев’яні стіни будинку.

Борґ у нападі страху впав на підлогу й зіщулився за картиною Моне, так ніби полотно могло його врятувати. І воно якимось дивом врятувало. Постріли вщухли, кабінет був подірявлений, як стіна за мішенями на стрільбищі, а картина і Борґ не дістали навіть подряпин. Швед поправив окуляри й хитро посміхнувся, ніби хотів дати зрозуміти, що встигнув би ще взяти капелюх і тростину, якби вони в нього були.

І тоді всередину влетіла запалювальна граната, відбилася від дерев’яної підлоги й вибухнула. Палаючий терміт обліпив усе на своєму шляху: підлогу, стіни, стіл, полицю з альбомами, викрадену Ронею в Цюріху картину Моне і Стена Борґа, любителя живопису, красивих тіл і невинних промислів, першого коханця Лізи Тольґфорс і власника острова площею п’ять із гаком гектарів.

Це була звичайна запалювальна граната, але заховані в ній півкілограма терміту горіли при температурі дві тисячі двісті градусів — достатньо високій, щоб тонке полотно з червоними маками миттю припинило існувати. Так само миттю припинила існувати шкіра Стена Борґа, але цього було замало, щоб його вбити.

Анатоль Ґмітрук тягнув волаючу Лізу Тольґфорс сходами вниз, тікаючи від полум’я й пекельної температури. Але передусім від нелюдського, несамовитого виття. Тіло Стена Борґа кипіло, тануло й палало.

Сила мистецтва величезна. Зображення поля червоних маків відтоді супроводжуватиме майора Ґмітрука до самого кінця життя.

10

Кароль і Зоф’я не мали уявлення, що діється всередині, вони вже бігли по вкритому снігом льоду між острівцем Стена і Орньо, коли почули жахливе виття палаючого Борґа. Не мали сумніву, що це він; було в цьому передсмертному витті щось нелюдське, ніби брало своє джерело з найдавнішої частини мозку, яка ніколи не погодиться з тим, що ми намагаємося бути чимось більшим, ніж просто істотами, які борються за виживання.

Кароль саме так і почувався — як тварина, що бореться за виживання. Він не зважав, що хтось залишився позаду, що хтось виє від болю. Просто хотів утекти якнайдалі, туди, де буде в безпеці. Машинально тягнув за руку приголомшену Лоренц.

— Швидше! — поквапив, коли вона почала опиратися.

— Каролю, ти не чув? Їм потрібна допомога.

— Тому, хто так кричить, уже не допоможеш. Швидше!

Шарпнув її, втратив рівновагу, впав і вдарився коліном об лід. Біль розлився по всьому тілу і дійшов аж до горла, викликаючи неприємне млосне відчуття. Якийсь час Кароль думав, що виблює.

— Швидше! До машини! — почули крик Ґмітрука, який в одній руці тримав зброю, а другою тягнув Лізу, яка, досі в шоці, боролася з Анатолем, щоб повернутися і рятувати Борґа.

Зоф’я допомогла Каролеві підвестися, й учотирьох побігли в бік лісу. Сніг не вщухав. Біля першого дерева Анатоль зупинився, притулив ридаючу шведку до стовбура, передпліччям однієї руки — тієї, в якій тримав пістолет, — притиснув їй шию, а другою дав міцного ляпаса. Крикнув щось шведською, показуючи на дім і полум’я, яке звідти виривалося.

Ліза якусь мить дивилася на Ґмітрука з ненавистю, потім приречено кивнула головою, і вони разом рушили в бік автомобіля. Цієї самої миті з-за острова виїхали квадроцикли і вдарили чергою з автоматичної зброї. Врятувало їх те, що Скалькарен маленький, але не настільки, відстань була завеликою, і стрільці швидше били наосліп — втім, кілька куль ударило в гілки дерев за ними, струшуючи хмару снігу.

— У темряву, поміж дерев, — наказав Ґмітрук. — Туди не зможуть заїхати.

Кинулися вперед, подалі від відкритого простору й пожежі, яка бухкала чимраз більшим полум’ям, виставляючи їх, як на стрільбищі. Позаду завили мотори квадроциклів і за хвилину затихли, коли вбивці зорієнтувалися, що втікачі в цей момент перебували поза межами їхньої досяжності.

Знову вдарили постріли, ніби хтось кидав гравій у бляшаний контейнер. Знову стукнуло, і сніг посипався їм на голови. Нападники мусили злізти з квадроциклів і рушити за ними пішки, але вони не чули жодних окриків чи команд. Ким би вони не були, але поводилися як професіонали.

— Туди, — скомандував Ґмітрук, кинувся праворуч, і за кілька кроків вони вискочили на просіку, де стояло вкрите снігом Феррарі.

— Ключі! — крикнув Анатоль.

— Я брав участь у зимових перегонах, — видихнув Кароль, спираючись на капот. Коліно жахливо боліло, кожен крок був як удар молотком у чашечку.

Ґмітрук не відповів, тільки кивнув головою й відчинив задні двері. Штовхнув усередину Лізу, сам ускочив за нею.

— Сподіваюся, шини в тебе зимові, — буркнула Лоренц, застібаючи пасок на передньому сидінні.

Кароль подумав, що на дідька ті зимові шини їм здалися, якщо вони не виїдуть з цього замету. Глибоко вдихнув, повернув ключа в замку, переключив на задню і рушив, тільки-но двигун загурчав своїми дванадцятьма циліндрами. Машина вирвалась із замету, затанцювала й поїхала назад, звіюючи потоком повітря сипкий сніг із шибки й капота.

Капота, на якому раптом з’явився рядок невеличких отворів — пінг, пінг, пінг, пінг. Долею секунди раніше в місці, яке прошила черга, було лобове скло і їхні голови. Не збирався над цим замислюватися. Обернувся через плече й маневрував так, щоб якнайдовше їхати заднім ходом. По-перше, на розворот бракувало місця, по-друге, треба було якнайшвидше віддалитись, по-третє, керував у цей спосіб автомобілем із переднім приводом, а в таких умовах це завжди безпечніше. Задня фара не давала надто багато світла, тож їхав трохи інтуїтивно, пам’ятаючи, що в цьому місці дорога йшла більш-менш прямо й завертала плавною дугою тільки тоді, коли обабіч починалися дачні будинки.

Коли маленькі будиночки замаячіли в темряві, сповільнився, вирішивши, що мають мінімальну перевагу і що можна розвернутися. І тоді побачив світлу цятку далеко наприкінці дороги, знак, що нападникам вдалося повернутися до квадроциклів і кинутися в погоню. Нічого доброго це не обіцяло. Легко повернув кермо ліворуч і одразу ж різко викрутив його праворуч, натискаючи педаль гальма. Спрацювала фізика, і автомобіль плавно розвернувся на снігу на сто вісімдесят градусів, зберігаючи частину свого руху; коли капот машини спрямувався у протилежний бік, Кароль уже ввімкнув другу передачу. Відпустив зчеплення, двигун завив, колеса забуксували, задню частину трохи занесло, але Феррарі слухняно вирвалося вперед. Увімкнув дальнє світло, але це не дуже допомогло, воно лише відбивалося від густо падаючого снігу.

— Непогано, — озвався Ґмітрук, — але на цих лісових дорогах у нас нема шансів.

— Я знаю. Тому пошукаємо відтинку прямої, — відказав Кароль і повернув праворуч, просто на подвір’я літнього маєтку якогось заможного, судячи з розмірів будинку й ділянки, шведа.

— Ти збожеволів? — заволала Лоренц. — Куди ти хочеш отак доїхати?

— Так, так, моя люба, — підморгнув він їй, — хочу врешті вийти на пряму.

Проїхав через засніжену ділянку, яка влітку мала бути доглянутим газоном, і виїхав на поміст, що виходив у море і був такий зручний, що радше нагадував невеликий пірс. Затарабанили дерев’яні дошки. Лоренц конвульсивно схопилася за дверцята, побачивши, що Кароль їде просто на альтанку, яка прикрашала закінчення пірса. Загорожа з тоненьких жердин луснула, наче соломка, зустрівшись з розігнаним авто вагою майже дві тонни. Кароль різко додав газу, щоб задерти ніс машини догори, і за мить уже летів над замерзлими водами Балтійського моря, подумки благаючи всіх можливих богів, щоб лід витримав удар.

Хтось, певне, його почув, бо лід витримав. Лиховісно затріщав, угору знялися фонтани снігу, й Феррарі неконтрольовано заковзало, обертаючись навколо власної осі. Але лід витримав.

— За першої ж можливості поверни, — поінформувала навігатор нелюдськи спокійним металічним-голосом.

— Та звісно, кохана, — відповів Кароль, короткими рухами вирівнюючи кермо, аж поки не вивів машини на пряму. Щойно це вдалося, натиснув на газ, і Феррарі рвонуло з таким радісним риком двигуна, ніби хтозна-відколи чекало на цю мить.

— Вони за нами, — мовив Ґмітрук, глянувши в заднє вікно.

— Нехай собі їдуть. Я не чув про квадроцикли, які розганяються до трьохсот кілометрів на годину.

Ліза сказала щось шведською.

— Що вона сказала? — запитала Зоф’я у Ґмітрука.

— Зважай на каміння. Багато каміннів. — Ліза переклала саму себе й нахилилася між передніми сидіннями. — Дай мені цю зловорожу дупу, — показала на екран супутникового навігатора. — Я багато тут ходила під вітрило.

Лоренц шарпнула й відірвала екран, подала його шведці.

Кароль фіксував усе, що навколо нього діялося, але тільки в загальних рисах. Дев’яносто дев’ять відсотків його концентрації було тепер у примружених очах, які намагалися проникнути крізь освітлену фарами завірюху. Сніг не падав настільки густо, щоб у ньому можна було сховатися, уникаючи погоні. Але досить рясно, щоб видимість сягала не далі, ніж сто метрів. Це означало, що коли за сто метрів перед ними раптом з’явиться берегова скеля якогось острова, то матимуть кілька секунд на прощання зі своїми близькими і мріями про довге й щасливе життя. Тому максимально зосередився: їхній єдиний шанс вижити — це помітити перешкоду раніше, ніж перешкода помітить їх.

Спідометр показував двісті п’ятдесят кілометрів на годину.

— Здається, ми їх втрачаємо, — сказав Ґмітрук.

Кароль подивився в дзеркальце заднього виду. Справді, три жовті цятки, здавалося, віддалилися. Цей блискавичний погляд тривав лише долю секунди, та коли його очі повернулися на, умовно кажучи, дорогу, він побачив величезний валун, що стирчав із криги і мчав у їхній бік зі швидкістю снаряда. Легенько повернув кермо, молячись, аби машина не почала ковзати. Звичайно, заковзала, адже їхали по льоду. Зад трохи занесло, і потужне Феррарі на швидкості двісті кілометрів на годину посунуло боком просто на скелю. Вдариться правим боком, подумав Кароль, Ліза і Зоф’я загинуть на місці, ми теж, якщо пощастить.

Легко крутнув кермо праворуч, відпустив газ, понизив передачу, а потім додав повітря до дроселя — і це, мабуть, був найшвидший дорожній маневр у його житті. Машину почало кидати, важкий зад комбі перелетів на другий бік, за сантиметри проминувши валун, що стирчав із криги, і потоком повітря звіявши з перешкоди сніг.

Кароль не зміг, а може, йому забракло вміння вивести машину з цього карколомного маневру. Феррарі закрутилося шаленою дзиґою, а спроби контролювати машину призводили тільки до того, що вона закручувалася в інший бік. Коли Каролеві врешті вдалося заспокоїти авто і він глянув у дзеркало, три фари сиділи в нього на хвості, так близько, що він, окрім гуркоту з-під капота Феррарі, чув шум їхніх двигунів.

— Їдь вліво, — сказала Ліза. — Поїдемо до моря, там багато маленьких острівців. Сильне світло. Вкумарюєш?

— Ясно, — гмукнув Кароль, — загубимо їх у поясі астероїдів. They’d be crazy to follow us, wouldn’t they? — Він усміхнувся Зоф’ї, але вона сиділа приголомшена з широко розплющеними очима і не мала бажання на ігри в поп-культуру.

Збільшив швидкість, на мить залишаючи погоню позаду, але вже знав, що ця стратегія діятиме лише до чергового ковзання. Щоразу, коли він боротиметься з кригою, надійні й пристосовані до зимових умов квадроцикли швидко наздоганятимуть його.

— Далеко ще? — запитав Лізу, яка вдивлялась у супутникову карту.

На мить утратив контроль над кермом. Швидко його повернув, але три фари знову з’явилися одразу за ними. Ліворуч застрекотав автомат. Мимовільно зіщулився, але жодна з куль не влучила в ціль. Пришвидшився і знову від них відірвався. Так, ця гра не могла тривати вічно.

— Зараз, — сказала Ліза.

Увімкнув на секунду дальнє світло, мружачи очі. Зрозумів її задум. Дорожні фари неможливо було вмикати довше, ніж на мить, оскільки яскраве світло, відбите від лапатого снігу, випалювало дірки в сітківці. Але за цю мить можна було помітити перешкоди, що ховались далі у пітьмі.

Увімкнув іще раз. Порахував до трьох. Іще раз. Ліворуч, виступаючи з льоду, майнув острівець. Надто далеко.

До трьох. Ще раз. Чисто.

До трьох. Ще раз. Є.

За якісь триста метрів перед ним замаячіла брила, що стирчала зі скелі. Плавно повернув ліворуч і знову праворуч, об’їжджаючи острівець як перешкоду, що лежить на дорозі. Завдяки цьому острівець опинився якраз поміж Феррарі й ланцюгом квадроциклів.

Кароль спостерігав у дзеркальце фари квадроциклів, які наближалися, коли один із них налетів на скелю. Першої миті здавалося, що він зник, оскільки світло просто згасло — але лише для того, щоб з’явитися на кілька метрів над землею. Він мав вискочити з похилого каменя, як з катапульти, бо летів вертикально догори, повільно обертаючись і крутячи конусом вирізаного в снігу світла, немов божевільний морський маяк. За мить квадроцикл сягнув найвищої точки польоту й полетів униз, пробиваючи лід із гучним тріском, що нагадував звук тріскання дошки.

Решта двоє не зупинилися біля свого товариша, більше того, навіть не стишили хід.

— Удруге на це не купляться, — мовив Ґмітрук. — Пора вдатися до традиційного способу.

Він дістав з кишені куртки пістолет й опустив скло. Усередину разом з крижаним повітрям і хмарою снігу вдерлися свист вітру і ревіння трьох моторів: Феррарі звучало низько й буркотливо, квадроцикли — верескливо, як двоє підлих хижаків, що полюють на достойного травоїдного.

— Це той новий польський WIST, який зараз на озброєнні в нашої армії? — поцікавився Кароль.

— Не сміши, — Ґмітрук навіть не глянув у його бік. — Я що, схожий на призовника з полігона? SIG 226, якісна німецька продукція. Дозволь їм наблизитись. У нас є певна перевага, бо в мене вільні обидві руки, а вони мусять керувати. Пригніться, дівчата.

Каролю не треба було особливо старатися, щоб його наздогнали. Виїхали зі «смуги астероїдів» і опинилися майже у відкритому морі, сильний вітер здув звідти весь сніг і в світлі фар було видно темну крижану поверхню, яка зникала в темряві ночі.

Феррарі, хоч і оснащене надійними зимовими шинами, до того ж по-спортивному широкими, поки що мало зчеплення з цією поверхнею, але воно ставало дедалі слабше.

Двигун вив, спідометр показував двісті п’ятдесят на годину, але це була не швидкість, з якою рухались, а швидкість, з якою крутилися колеса. Багато енергії ішло коту під хвіст, насправді мали їхати зі швидкістю близько ста сорока чи ста п’ятдесяти. Тобто вже близько до топових квадроциклів, Раптор від Ямахи після невеликих модифікацій витягував майже двісті.

— Ну добре, пане автогонщику! — прокричав Ґмітрук, намагаючись пересилити вітер. — Тепер ти повинен стати до них боком як військовий галеон, щоб я зміг видати залп.

Не пан автогонщик, а пан дрифтер, подумав Кароль, спостерігаючи у дзеркало за фарами, що наближалися. Пригальмував, повернув кермо праворуч, обережно додав газу, щоб зменшити зчеплення, й одразу ж крутнув кермо у зворотний бік, від чого автомобіль почав плавно сунути боком.

— Є! — крикнув мимовільно, бо такий дрифт, незважаючи на чисельні спроби, раніше йому ніколи не вдавався.

Ідеальний маневр виставив Ґмітрукові водія квадроцикла як на стрільбищі. SIG тричі кашлянув, скидаючи вбраного в чорне водія назад. Звільнений від водія транспорт різко повернув і зник у темряві. Анатоль збирався використати позицію, щоб розправитися з другим, аж тут Феррарі зненацька підскочило на крижаній нерівності. Анатоль врізався в раму вікна, але напевно все одно зміг би втримати пістолет, якби не отримана в Татрах рана. Вдарившись якраз пропаленим місцем, він скрикнув і послабив хватку. SIG упав на лід, відскочив і тільки його й бачили.

Цієї ж миті черга, випущена останнім суперником, рознесла заднє вікно їхнього сімейного комбі.

Ситуація була гірше нікуди.

11

Стефен Брайтвайзер ніколи не замислювався про те, що походить з НДР. Звісно, він народився в НДР і виховувався на Рюгені (теж НДР), там ходив до школи та ліцею й був свято переконаний, що в цілому світі про те, що запалилося зелене світло, сповіщає чоловічок у капелюсі. Технічну освіту Стефен здобув у Східному Берліні. Тобто вони казали просто Берлін, цей Берлін, то по другий бік муру додавали прикметник «східний». Не лише до Берліна, а й узагалі до всього за Ельбою, слово «схід» перестало бути нейтральним позначенням напрямку на карті. Воно стало синонімом біди, простуватої вроди, простуватого смаку й вусів, поєднаних із кретинською гривкою, — а що він може вдіяти, коли всі тоді так ходили. Якщо в Німеччині хотіли когось образити, висловити безкінечну зневагу й відзначити, що заради спільного добра треба заборонити його існування й покласти йому кінець через евтаназію, оскільки для аборту вже запізно, вживали слово «східний», або ж ossi.

Та коли за місяць до двадцятої річниці шлюбу Стефен Брайтвайзер стояв на порозі улюбленого ресторану в Сасснітці, де замовляв вечерю з кожної важливої нагоди, відчув себе ендеерівцем. Бідним, закомплексованим, нудним, позбавленим фантазії ossi.

Вирішив, що цього разу буде інакше. Що річниця буде романтичною, іншою, фантастичною, що освіжать свій зв’язок і матимуть що згадувати у наступні двадцять років подружнього життя.

І тепер дивився з гордістю на свою дружину Анну-Катерін, яка лежала на величезному ліжку в їхньому номері, попивала шампанське, була в захваті й навіть не підозрювала, що це ще не кінець несподіванок.

— Це для тебе. Щасливих наступних двадцяти років, кохана, — сказав, вручаючи їй подарунок.

Презент виглядав як елегантна чорнильна ручка, це був видовжений плаский пенал.

— Ой, Стефене, ти неймовірний! — Анна-Катерін всілася по-турецькому на ліжку, що виглядало смішно у поєднанні з вечірньою сукнею, й енергійно розпакувала презент.

Зі здивованим виразом обличчя витягнула з відкритої коробочки кілька невеличких хромових кульок, з’єднаних чорною ниткою. На кінці нитки гойдався тримач у формі кільця.

— Що це? — врешті запитала.

— Це кульки гейші, — відповів гордо.

— Кульки гейші?

— Так, найновіший ліжковий хіт, жінки від цього шаленіють. На кожній кульці могло б бути написано «оргазм гарантовано». Оргазм гарантовано. Непогано звучить після двадцяти років, чи не так?

— Оргазм? — Анна-Катерін дивилася на кульки, що гойдалися, і мала вигляд пацієнтки на сеансі гіпнотерапії. — Тобто, що… — Показала пальцем між свої ноги.

Стефен урочисто покивав головою.

— Ще раз, щоб усе було ясно. Ти хочеш, щоб я засунула собі в піхву кілька сталевих кульок, з’єднаних шнурком, так?

— Не обов’язково має бути в піхві.

— А де?

— Ну знаєш. Взагалі-то я думав, що в піхві залишиться трохи місця на щось інше, розумієш?

— То я маю засадити це собі в дупу?

— Усі жінки нині так роблять. Потім їх витягнемо, й оргазм гарантований.

У Анни-Катерін очі стали круглі, як ілюмінатори на прогулянковому катері.

— У мене буде оргазм, коли ти витягнеш з моєї дупи жменю сталевих кульок? Що ж, напевно буду дуже задоволена, що їх там уже немає, — але одразу оргазм?

Стефен відчув себе ображеним і присоромленим. Повернувся до дружини спиною й підійшов до вікна, визираючи в темряву.

Коли за мить обернувся, мав такий незвичний вигляд, що вона одразу змінила позицію.

— Ну, я не кажу «ні», спробуймо. Щиро кажучи, в мене бувають такі запори, що жодні сталеві кульки мене не лякають.

— Не в тому річ, — глухо озвався Стефен. — У мене галюцинації.

12

Після втрати пістолета їм залишалася тільки втеча. Кароль обережно вирівнював машину, коли її задню частину починало заносити. Навіть якщо спідометр підбріхував, бо колеса ковзали по балтійському льоду, однак мчали як навіжені. Двісті п’ятдесят, двісті сімдесят, триста. Втиснув педаль газу в підлогу, розраховуючи на те, що вдасться витиснути зі старенького ще на кілька кілометрів більше. Зрештою, в нього Феррарі, а женеться за ним суб’єкт на… власне, на чому? На чотириколісному велосипедику з моторчиком, ну не смішіть.

Триста тридцять. І за мить — триста тридцять п’ять, уже ледве-ледве. Дванадцять циліндрів молотили з такою силою, ніби хотіли погратися в механічного Чужого й вискочити з-під капота на волю. Кароль зосередився, щоб зад автомобіля не занесло і щоб не врізатися в якусь самотню скелю, якій ніхто не сказав, що архіпелаг уже закінчився. Миттєвий погляд у дзеркальце підтвердив, що квадроцикл залишився позаду. І то далеко. Це добре.

Під ними щось грізно затріщало.

— Біля моря лід тонкий, — сказала Ліза. — Далі не їдьмо.

Чудово, подумав Кароль. Позаду вбивця з автоматом, попереду балтійські води, а я чешу по ламкому, до того ж наїжаченому скелями льоду зі швидкістю майже триста п’ятдесят на годину. Просто чудово. До того ж, у мене галюцинації, додав.

Тому що з мороку й снігу виринуло місто. Без будь-якого перебільшення — місто. Широка, на кількасот метрів, стіна будинків, а точніше солідних кам’яниць, вікон, що тяглися до висоти дев’ятого поверху, яскравого світла, в одному з вікон навіть бачив чоловіка, що дивився в його напрямку. У порівнянні зі стіною примарного міста, що виростало просто з льоду, їхня машинка здавалася маленькою, як сірникова коробка, яку підштовхує до загибелі ручка жорстокої дитини.

— Пором! Це пором! — крикнула Лоренц, хапаючи його за руку, і тут крізь завивання вітру і рев двигуна раптом долинув сигнал корабельної сирени. — Зроби щось!

Проскочив декілька передач вниз, сподіваючись, що двигун це витримає, адже в цих умовах не мало сенсу натискати на гальма. Стрілка лічильника обертів скочила на кінець червоного поля і завмерла там як приклеєна. На третій швидкості Кароль різко крутнув кермо, і машина моментально розвернулася на сто вісімдесят градусів, різко відкинувши їх відцентровою силою.

Пором тепер був у них за спиною. І хоча колеса — якщо вірити приладам — все ще штовхали їх уперед зі швидкістю сто кілометрів на годину, то самі вони весь час сунулися назад, у бік судноплавного каналу, величезного порома і крижаних балтійських вод, які висмокчуть з них життя протягом кількох хвилин, навіть якщо якимось дивом їм вдасться вибратися із затопленого автомобіля.

Зчеплення, будь ласка, хоча б крихту зчеплення. І це вже останнє прохання на сьогодні, обіцяю.

Крихту зчеплення йому було надано. Колеса спіймали брижуватий, змішаний зі снігом лід, і машина рушила вперед.

Кароль уявлення не мав, скільки відділяло їх від межі криги й моря, але пізніше божився, що бачив у дзеркальці чоловіка, який стояв за ілюмінатором, і той тип був так близько, що Кароль розпізнав у ньому ендеерівця. «Ендеерівець — це ендеерівець, так само як поляк — це поляк. Мають у собі щось таке, що я їх завжди розпізнаю», — розповідав згодом.

— Праворуч! — крикнула Ліза.

Кароль не уявляв чому, але послухав шведку. Повернув праворуч, їдучи тепер у тому самому напрямку, в якому плив пором; бачив у дзеркальці, як його вогні зникають у заметілі й темряві.

Зате ліворуч з’явилося нове яскраве світло. Морський маяк.

— Це Хувудскйор! — крикнула Ліза. — Їдь швидко! Швидко!

Глянув у дзеркальце. Фара квадроцикла значно скоротила дистанцію через їхню близьку зустріч із плавучим готелем. Настільки, що водій вирішив знову стріляти. Застрекотіло, випадкова куля влетіла в дірку від заднього вікна і розбила дзеркальце заднього виду. Уламки скла полетіли на коліна Каролю та Зоф’ї.

Збільшив швидкість, залишаючи фару трохи позаду, у хмарі снігу, а може, тільки так здавалося, бо в бічних дзеркалах завжди все видається віддаленішим.

— Як минемо дім світла, — кинула Ліза, — вимкни фари, заглуши машину, все — і ліворуч. Вкумарюєш?

Кивнув головою, що зрозумів. Був знову надто зосереджений на утриманні в покорі заду свого комбі, щоб озватися. Не уявляв, що Ліза планувала, але зрештою вона була звідси. Треба мати якусь довіру до місцевих. Особливо у сфері місцевих шинків, доріг навпростець та божевільної гонитви по замерзлому морю.

На рівні маяка плавно повернув і заглушив мотор. Фари погасли, машина пішла юзом, і вони сунули в тиші й темряві, ніби їх поглинала чорна діра. Кароль припинив боротися із кермом, і Феррарі з приглушеним шумом дрейфувало по вкритій снігом кризі. Над їхніми головами світло маяка із регулярними проміжками пробивалося крізь пелену сніжних грудочок.

Квадроцикл вискочив із заметілі ще до того, як вони зупинилися. Вискочив близько, надто близько, на думку Кароля, але водій не помітив їх у темряві й помчав далі. Мабуть, швидко зорієнтувався, що щось не так, бо зменшив оберти.

— Знайде нас, — прошепотіла Лоренц, у її голосі вчувалась істерика.

— Не знайде, — пошепки відповіла Ліза. — Дім світла.

Звук квадроцикла урвався, так само як раптово зникло світло фари, що пробивалося крізь сніжинки. І Кароль зрозумів, що мала на увазі Ліза.

Маяк стояв на місці повороту судноплавного шляху, щоб допомагати суднам тримати курс через архіпелаг. Удень за доброї видимості, напевно, здаля було видно, як стрічка чорної води повертає в бік шведської столиці. Удень кожен зорієнтувався б, що мусить повернути, якщо не хоче закінчити життя у цій річці. Але вночі? В хуртовину?

Останній квадроцикл разом зі своїм водієм упав у Балтійське море. Спочивай спокійно, подумав Кароль і зітхнув з полегкістю, нахиляючись до замка запалювання. Цієї самої миті лід під Феррарі тріснув так голосно, ніби хтось підірвав кілька феєрверків.

Одночасно відчинили дверцята й вискочили з машини. Кароль завив, ударившись травмованим коліном. Хутко встав і подивився на улюблене авто. З відчиненими дверцятами й розбитим заднім вікном воно мало досить сумний вигляд, ніби хотіло сказати: «Ти не дбав про мене, Каролю. Я колекційний екземпляр, а ти мною нехтуєш, ніби я якась Шкода».

— Тільки спокійно, — сказав він. — Сяду й повільно поїду в бік острова, в бік маяка. Біля берега крига міцніша, все буде гаразд.

Його останні слова потонули в лункому тріскоті. Біля коліс з’явилося павутиння тріщин.

— Нічого страшного, тріщинки — то ще не ополонка. — Він підійшов до машини, зачинив усі двері, крім тих, що були з боку водія. — Найважливіше, щоб був у русі, стояння зараз найгірше. Ідіть до острова, там зустрінемось, о’кей?

— Каролю… — Зоф’я поклала йому руку на плече.

— Та знаю, — відмахнувся, причісуючи руками мокре від снігу волосся. — Невже не ясно, що знаю.

Нахилився й увімкнув фари, потім енергійно зачинив дверцята водія, їхнє клацання злилося з какофонією тріскання криги.

— Прощавай, купо бляхи й пластику. Нехай пам’ять про тебе нагадує мені, що слід любити тільки осіб із плоті й крові.

Відчув, як Зося лагідно стискає його за руку, й відповів на цей потиск.

— У найближчий можливий момент поверни, — попрощалася з ними леді-доміна.

Тріснуло ще раз, досить потужно, крига під гарячим важким двигуном луснула, і Феррарі зсунулося гідно, як по рампі вантажівки перед важливими перегонами, у води Балтійського моря, під булькотіння повітря, що виходило зсередини.

Фари ще якусь мить горіли, надаючи сцені шляхетної, фантастичної таємничості наче з книжок Жуля Верна.

Момент вимагав споглядання, міркування й коментарів, але було так холодно, що мовчки попростували в бік недальнього маяка, щоб там знайти сховище. За кілька кроків Ґмітрук зненацька зупинився.

— Ви чули? — запитав.

Крутнувся на п’яті й рушив у напрямку, де вони востаннє бачили світло квадроцикла, який їх переслідував.

Водій не потонув. Йому вдалося допливти до пошарпаного, вкритого купою льоду краю криги, вилізти на поверхню й подолати кількадесят метрів у напрямку маяка, поки холод його не вбив. І все це в повному мотоциклетному обладунку, включно з шоломом.

Ґмітрук нахилився над чоловіком і підняв забрало, присвічуючи собі мобільним телефоном. Інші теж нахилилися, ніби сподівалися побачити когось із перших шпальт газет. Тимчасом у шоломі застрягла огидна пика засмаглого брюнета віком біля тридцяти з кількаденною щетиною на вилицюватому обличчі.

— Це він? — спитав Ґмітрук Зоф’ю.

Лоренц заперечливо похитала головою. Цокотіла зубами від холоду.

Для формальності майор Анатоль Ґмітрук нахилився, щоб перевірити пульс жертви. Хвилину потримав пальці на його шиї і відвів руку. Тремтів від холоду, як і решта, але щось помітно не давало йому спокою.

— Хвилинку, — мовив він і розстебнув куртку мотоцикліста.

Усі здивовано перезирнулися, проте Анатоль не зупинився на куртці. Зняв із супротивника шолом, стягнув куленепробивний жилет, толстовку і чорну термосорочку. Не минуло й хвилини, як чоловік лежав перед ними голий. Анатоль перевернув його на живіт і, напевно, не знайшов того, що шукав, бо зняв з мотоцикліста також черевики, штани й підштаники.

— Ти здурів? — запитав Кароль.

— Секунду. Я повинен щось перевірити, погане передчуття. Гляньте.

У нападника на литці було невелике татуювання, яке складалося з нечитабельних символів, літер, які нагадували готичне письмо. Лоренц змусила себе спробувати прочитати напис.

— Semper, — прочитала.

Ґмітрук безцеремонно перевернув труп, щоб вона могла глянути на той самий напис догори ногами. Завдяки графічному трюку ті самі символи склалися в інше слово.

— Fidelis, — сказала.

— Semper fidelis — «завжди вірний», девіз моряків. Ось вам, яйцеголові, нова загадка для розв’язання: що у вас є такого важливого, що американська армія відправила до Швеції своїх командосів, аби нас прибрати.

Розділ п’ятий

Зоопарк

1

Капітан Кліфтон Патридж був піднятий серед ночі зі свого ліжка у штаб-квартирі шістдесят шостої бригади військової розвідки армії США у Вісбадені, щоб отримати з Вашингтона дві звістки: добру й погану.

Доброю була та, що його допомога Анатолю й компанії в Нью-Рошелл залишилася непоміченою. Інакше його підняли б з ліжка, щоб закувати в кайданки і першим транспортом відправити до Штатів на допит. Тимчасом його розбудили для того, щоб надати цілком таємну інформацію й попросити врятувати зади урядовців. Нормально.

Поганою звісткою було те, що можновладці його батьківщини геть подуріли. Мав слушність мудрий чоловік, який сказав, що абсолютна влада абсолютно розбещує. Керівництво Сполучених Штатів повірило, що вони безкарні господарі Всесвіту, і поводилося відповідно. Ще три дні тому був переконаний, що відправка найманців для ліквідації цивільних із союзницьких країн — це найгірше, що вони можуть зробити. Помилився.

Одразу ж після цього образилися на найманців і послали командосів, щоб у державі, щоправда, дружній, але нейтральній і не включеній до НАТО, зчинити рейвах, неначе в якійсь країнці третього світу, де замість валюти ходили набої до «калашникова».

Звісно, що все пішло погано. Дуже погано.

Тому капітан Кліфтон Патридж сидів тепер самотнім пасажиром у військовій Сессні й летів з Вісбадена на шведську авіаційну базу в Мальме, сподіваючись, що вдасться не тільки владнати справу до того, як вибухне міжнародний скандал, а й переконати шведів, щоб ті допомогли їм схопити «групу небезпечних терористів, яких екстрено розшукує Північноатлантичний союз».

Це було не складно. На цьому триклятому кровожерливому континенті усі мали навіть не шафи, а величезні гардероби, наповнені скелетами, а шведи, напевно, навіть більше за німців боялися порпання в брудних секретах Другої світової війни.

Капітан Кліфтон Патридж подумав, що після подій у Нью-Рошелл його сумління чисте, і навряд чи він зробить щось іще для Анатоля Ґмітрука, незважаючи на те, що високо його цінує і що йому дуже шкода поляка.

У нинішній ситуації ні він, ані хтось інший не зможе допомогти втікачам. Уся четвірка — це ходячі трупи, які волею випадку на кілька годин продовжили собі термін придатності.

2

Знали, що не можуть зупинятися в місцях, пов’язаних з Лізою, як це трапилося у випадку зі Стеном Боргом. Ніякої родини, ніяких друзів, ніякого використання кредитних карток, ніякої реєстрації в готелях і оренди автомобілів. Діставшись суходолу, вони одразу сіли в автобус, який завіз їх до Норрчепінга, бридкого промислового міста північніше столиці Швеції, яке свого часу називали «шведським Манчестером» з огляду на текстильну промисловість.

Там попервах хотіли піти десь випити кави, але вирішили, що не знають, чи вистачить у них грошей на кав’ярню. Розмістилися в залі очікування автобусного вокзалу й повитягали з кишень і рюкзаків усю готівку. Крони, злоті, євро, долари. Назбирали кількасот доларів у різній валюті, обміняли все на крони — вийшло майже три тисячі — й стали вирішувати, що робити далі.

Рішення знайшла не Ліза, ще й досі приголомшена тим, що сталося з Боргом, а Анатоль. Як виявилося, запеклий турист.

— Катування нещасних арабів у печерах Афганістану ти називаєш туризмом? — глузував Кароль, коли всі стояли біля ятки з кебабом і пили каву з одноразових стаканчиків. Обрали це місце, бо воно здавалося найдешевшим із навколовокзальних забігайлівок. Незважаючи на це, кава була з кавоварки і на диво смачна.

— Я називаю туризмом поїздки Європою з наметом і спальним мішком. Ніхто з вас, багатіїв, не мав такого досвіду, це зрозуміло. Але, може, ви чули, що серед бідноти це популярна літня розвага.

— Маємо спати в наметі в середині грудня? — Якби Лоренц підняла брови вище, вони упали б їй на спину. — За температури мінус двадцять градусів?

— У дерев’яному наметі, — спокійно відказав Ґмітрук.

— Stugor, — озвалася Ліза.

— Саме так. Майже в усіх шведських кемпінгах можна винайняти стуґи, тобто дерев’яні хатки. Усередині є лави, пічка із запасом дров, скромно обладнана кухня. А найкраще те, що багато з них перебувають на самообслуговуванні, тобто там не потрібно реєструватися, особливо цієї пори року. Ключ у дверях, можна переночувати та приготувати собі обід; виїжджаючи, треба лише залишити порядок і трохи крон у бляшанці. Власник забігає раз або два на тиждень, аби витерти пилюку, докласти дров і забрати гроші.

— Дерев’яні хати із залізною пічкою й лавами? — Лоренц усе ще сумнівалась.

— Анонімні. Це раз. Дах над головою і тепло. Це два. Для людей без грошей. Це три. Треба лише купити кілька мобільників з оплаченими дзвінками та інтернетом, чотири спальники, трохи консервів і запас potatismos.

— Чого?

— Порошкового картопляного пюре. Воно розкішне, у студентські роки я на ньому й на кетчупі три тижні прожив у Норвегії.

— Гаразд, — утрутився Кароль. — Заховаємось у хаті, і що далі? Проведемо там решту життя, ховаючись від професійних убивць та американських спецагентів плюс хто там іще долучиться до Інтернаціоналу аматорів мистецтва, які захочуть нас прикінчити?

— Передусім у нас буде час, щоб усе обміркувати, — спокійно відповів Ґмітрук. — Я замовлю для нас «ліві» папери з Польщі, щоб ми могли повернутися до країни. Там розповімо про те, що сталося, і, незважаючи ні на що, будемо у більшій безпеці.

Якийсь час мовчки пили каву.

— Ти в цьому впевнений? — запитав Кароль, викидаючи пластиковий стаканчик у кошик.

— У чому впевнений?

— Що у Польщі будемо в більшій безпеці? Може, з якихось причин ми є загрозою для «Дорогого великого союзника» і для НАТО? І нас офіційно наказано розстріляти? А наш міністр оборони у відповідь на інформацію про це віддав честь і сказав: «Yessir»?

На це майор Анатоль Ґмітрук не мав що сказати.

3

У великих кемпінгах можна знайти будинки на вигляд як дачні палаци, двоповерхові дерев’яні оселі з трьома спальнями, каміном, посудомийною машиною та ванною з гідромасажем. Однак великі шведські кемпінги функціонують як готелі. Усміхнена білявка, що спілкується чотирма мовами, паспорт, реєстрація, резервування, блокування коштів на кредитній картці. Сердечно вітаємо наших дорогих гостей і всіх, хто хоче нашпигувати їх свинцем. Ось наші координати GPS, мапу проїзду знайдете в течці.

Тому, йдучи узбіччям дороги до Кольмордена, сумним поглядом проводжали ці люксові хороми, розташовані над затокою Бравікен. Їхня ціль була на краю містечка й аж ніяк не над морем. Знайдена Лізою в інтернеті інформація була така лаконічна, що це місце під назвою Ольґусет, або ж «Дім лося», могло взагалі не існувати. Але існувало: кілька дерев’яних навісів у рідкому лісі, що тонув у мороці, оскільки самотній ліхтар біля воріт давав світла не більше, ніж екран мобільного телефона. Що було — як за хвилину виявилося — сигналом, що на струм могли не розраховувати. Як і на водопровід і вбиральню. Втім, на ділянці була ручна помпа і вигрібний туалет. На дверях туалету було прибито роги лося, що недвозначно пояснювало назву цього курорту. Це місце не було схоже на ті, де зупиняються шведські чи голландські туристи. Радше на ті, де туляться по двоє на одній лаві сезонні робітники з Польщі, а росіяни переховують слов’янських шльондр, привезених спеціально з глибин тундри для знудьгованих шведських чоловіків.

— Не знала я, що в Швеції є такі місця, — прошепотіла Лоренц.

Їй ніхто не відповів. Усі хотіли зайти всередину, сісти, освоїтися, зігрітися, поставити пакети з картопляним пюре, ковбасками та кетчупом, що врізалися в пальці. Щодо цього Анатоль, який явно тужив за молодими роками, був невблаганний. І слушно. Бо й так після закупівлі табірного спорядження їм ледве вистачило грошей.

Двері були відчинені, з другого боку замка стирчав ключ, а на столі лежала інструкція з обслуговування і бляшанка на крони. І нічого більше. Три двоярусні ліжка виглядали як тюремні, за плиту слугувала газова горілка, із посуду було кілька тарілок і виделок, горщик, а також сковорідка. Та найдошкульнішою була стужа. У кімнаті було неймовірно холодно, гірше, ніж назовні, а встановлена під стіною залізна пічка завбільшки з табурет виглядала так, ніби не зможе обігріти навіть шафу.

Погляди Лізи, Зоф’ї й Кароля зупинилися на Анатолеві. Якщо вірити соціологічним теоріям, у кожній групі люди обирають собі роль, яку відіграватимуть. Майорові Ґмітруку випала роль харцера.

За годину набагато комфортніше не стало, проте стало тепліше й по-домашньому приємно. Пічка швидко розігріла маленьке приміщення, кольорові спальні мішки, кинуті на сірі лави, додали їм барв, а пюре з цибулькою і смажені ковбаски, що їх готував Кароль на вечерю, наповнили хату апетитними запахами. Тобто це були запахи найдешевшого їдла з дисконту, яке складалося з насичених жирів і невідомих китайських хімікалій; але їм воно пахло як яловича полендвиця.

Анатоль пошепки розмовляв по телефону, Ліза і Зоф’я сиділи за столом і пили фінське пиво «Лапін Культа», що містило три з половиною відсотки алкоголю. Міцніших напоїв у звичайних крамницях не продавали.

— Мусимо витримати три дні, — мовив Анатоль. — Тоді приїде кур’єр з паперами для нас.

Кароль посипав пюре сіллю, яку вони поцупили в Макдональдсі.

— Не боїшся, — запитав, — що наші грають в одній команді з союзником і лише ми про це не знаємо?

— На цьому етапі ми повинні комусь довіритись, — Анатоль знизав плечима й відкоркував пляшку пива.

— І цим кимось має бути уряд Речі Посполитої? — зазначив Кароль з іронією, здавалося, ніби хотів продовжувати в цьому дусі, але передумав. — Накривайте на стіл, будемо вечеряти.

Перший тост підняли за Стена Борґа. У Лізи в очах стояли сльози, але вона швидко опанувала себе.

— Дякую, — сказала. — Але його пам’ять заслуговує на щось більше, ніж тост.

Решта запитально глянули на неї.

— Граф. Хто він, цей граф?

Лоренц проковтнула шматочок ковбаси, перш ніж відповіла.

— Несправжній граф. Зате справжній дивак, шаленець і оригінал. Художник-невдаха і політик-невдаха. Але з талантом до бізнесу. Ангел-охоронець художників і водночас їхнє найбільше прокляття. Найвидатніший і найбезталанніший колекціонер в історії Польщі. І, як нині виявилося, в історії світу.

Зупинилась, аби вкинути в себе трохи їжі. Жувала хімічну ковбаску, всі чекали на її подальшу розповідь. А вона відчувала, як її організм відключається, вимагаючи хвилі самовідновлення після напружених днів і недоспаних ночей.

Виплюнула шматочок, що був у роті, не мала сили прожувати його до кінця і проковтнути.

— Завтра, — пробурмотіла і попленталася до своєї лави.

Останньою її думкою було те, що це, мабуть, перший вечір з часів початкової школи, коли йде спати, не почистивши зуби.

4

Ранок наступного дня почали суперечкою про те, хто має вилізти зі спальника й розпалити пічку. Ліза й Зоф’я згідно з найкращими традиціями фемінізму заявили, що нізащо, оскільки вони ніжні квіточки, які мусить оберігати волохата чоловіча лапа, озброєна сірниками й дерев’яними трісками. Кароль відказав, що він у гробу бачив такий фемінізм, адже вчора він готував вечерю, бо всі рівні, а сьогодні мусить розпалювати пічку тільки тому, що має член. Анатоль був їхньою останньою надією, поки не пробурмотів з-під напнутого на голову спальника, що військове звання не означає, що вони ним послуговуватимуться для кожної брудної роботи і що він учора напрацювався.

— Може, хай наймолодший? — запропонувала Ліза.

— Категорично проти, — відрізала Зоф’я.

Врешті кинули жереб. Випало на Кароля, тож він вигрібався з ліжка під акомпанемент власних прокльонів і підбадьорливих вигуків решти. Почувалися як у таборі.

На сніданок з’їли тепле картопляне пюре, заправлене овочевим паштетом із тюбика й кетчупом. Було непривабливим на вигляд, але на смак було розкішним.

Докторка Зоф’я Лоренц цмулила каву, за кожним ковтком зазнаючи трагічної дилеми. З одного боку тепла рідина приємно розливалася її нутрощами, з іншого — її меншало в чашці, яка зігрівала долоні. Цілком серйозно розмірковувала над тим, який найкращий спосіб пиття кави у цій ситуації, коли відчула, що щось не так.

Три пари очей напружено вдивлялися в неї, коли почала розповідати.

5

Не так давно, а саме в середині XIX століття, жило собі двоє братів. Спадкоємці одного з литовських маєтків, виховані, освіту здобули в зарубіжних школах. Іполит був кмітливим братом, став доктором права, а потім мудрим політиком і публіцистом, а також членом російської Державної ради, де дбав про польські інтереси. Ігнацій був, що ж, був неспокійний духом. Він вирішив стати художником і п’ять років навчався в Мюнхенській академії лише для того, аби дізнатися, що можна мати смак і почуття прекрасного, але талант при цьому — необов’язково. А оскільки перспектива художника-нездари його не влаштовувала, він кидає все до дідька, їде до Рима й купує у Папи графський титул, викликаючи цим відразу решти родини.

Сімдесяті роки XIX століття. Моне, Ренуар, Мане та Сіслей сидять у саду в Аржантеї, пишуть світло, п’ють вино, терплять злидні та створюють картини, які змінять історію мистецтва. А з Рима до Польщі повертається тридцятилітній граф Ігнацій Корвін-Мілевський. Людина, яка не визнавала компромісів, і яку враження цікавили тільки тоді, коли стрілка манометра весь час була на червоному полі. Звісно, багато людей потай мріють про життя з такою інтенсивністю, але він міг собі це дозволити. Чому? Тому що виявилося, що Бог проґавив його під час роздачі обережності, поміркованості й хисту художника, та коли дійшло до ділових здібностей, то Ігнацій одержав потрійну порцію.

Якщо одружуватися, то із вдовою одного з найбагатших поміщиків. Яка, прошу зауважити, листування зі своїм нареченим, графом Ігнацієм, назвала «Листами чудовиська», а папці з документами, що стосувалися його кончини, дала заголовок «Смерть чудовиська». Що красномовно свідчить про характер Мілевського.

Якщо інвестував, то з підскоком і фартом: на придбаній ним ділянці під Харковом невдовзі після транзакції було відкрито поклади солі, завдяки чому Мілевський заробив цілий мільйон рублів на перепродажу землі. Для порівняння: «Станьчик»[73] Матейка, ключовий твір польського живопису, коштував йому вісім тисяч рублів.

Якщо будував резиденцію у Вільні, то на кшталт Палаццо Бевільаква у Вероні.

Якщо подорожував, то власного яхтою «Литва», видаючи згодом обмеженими накладами щоденники з рейсів морями й океанами.

Якщо надумував придбати родинну садибу, то в Адріатиці: купив там острів, який тоді мав назву Санта-Катаріна, і збудував на чималі мільйони розкішний палац із парком.

Якщо хотів конкурувати з братом Іполитом у політиці, то писав такі різкі й пристрасні статті, що його вважали або божевільним, або зрадником. Адже його монархічні та космополітичні погляди не вкладалися в жодну форму патріотизму.

Якщо закохувався, то його пригоди закінчувалися стріляниною на віденському вокзалі, про яку пліткувала вся Європа.

Якщо десь з’являвся, то ніхто не міг не помітити цього могутнього товстуна з блискучою лисиною і довгою бородою.

Він був патологічним брехуном, мегаломаном, неврівноваженим холериком і видатним божевільним, якого сьогодні напевно визнали б недієздатним, ізолювали б та нафарширували ліками. Але коли писав у підсумку свого життя: «були в мене і маленькі заслуги, зокрема створення найкращої у Польщі колекції польських художників», то не брехав. Власне, це була єдина фраза, де він казав правду.

На початку свого колекціонерського шляху обмежився тими поляками, які навчалися в Мюнхені. Хелмонський[74], Матейко, Геримський, Брандт[75], багато прізвищ, багато насправді великих художників, які, на мою думку, були найліпшим, що випало польському мистецтву за всю його історію й роботи яких наш спільний приятель Кароль називає «гітлерами».

Ні, дякую, не хочу слухати твої саркастичні репліки. Краще зроби кави й підкинь дров у пічку.

А хто ж інший? Наскільки я розумію, чергувати біля пічки — це обов’язок на цілий день.

Каролю, мене не цікавить, що це несправедливо, життя взагалі несправедливе. Сьогодні маєш Феррарі, завтра спиш у курені й підкидаєш дров у пічку.

То про що я?

Ага, польські художники в Мюнхені. Мені здається, що це цікаво тільки мені?

Ні, я не можу перейти до суті, бо ви не зрозумієте, про що я кажу. Це все важливо.

Отже, Мюнхен, художники. Мілевський не був тим типом мецената, який сидить за столом, а секретар від його імені надсилає перекази. Він хотів бути з митцями, підтримувати їх гарними порадами, брататися, дружити, разом дихати мистецтвом.

Жахіття, згідна. Але солодке жахіття. У божевіллі Мілевського був дуже шляхетний прояв. Він відверто казав, що переплачує, щоб художники не мусили писати заради хліба, щоб мали стимул і можливості творити великі речі. Любили його й були йому вдячні за королівські гонорари й постійний одноосібний ринок збуту, писали на його замовлення, але водночас ненавиділи його. Зокрема тому, що був деспотом, який, приміром, міг запросити художника з Парижа до Литви, щоб той виправив картину на його прохання, бо бабки коня не були належним чином виписані — так трапилося з Хелмонським. А ще ненавиділи його тому, що були від нього залежні. Отакий-от Мілевський! Звільнив художників від «малювання заради хліба», але приневолив своєю доброчинністю і замовленнями.

І зараз переходжу до справи, тобто до пункту, де Мілевський міг перетнутися з імпресіоністами, хлистати з ними абсент і бути згаданим в їхніх листах і щоденниках як «граф Катаріни». Отож, улюбленцем графа був Александер Геримський. Що, зрештою, свідчить про добрий смак мецената. Геримський був найбільш оригінальним з усієї мюнхенської групи, найбільш експериментальним, одне слово, був найкращим серед них художником. Пов’язаний з Мюнхеном, Римом і Варшавою, відкривав імпресіонізм одночасно з майстрами з-над Секвани, хоч не мав шансу побачити їхні експерименти в Парижі. Свою картину «В альтанці» почав шкіцувати невдовзі після того, як Моне написав «Враження. Схід сонця». Це була сцена в саду, сповнена гри світла й тіні, яка може асоціюватися зі «Сніданком на траві», хоча використана Геримським техніка…

Так, я знаю, що це не заняття з історії мистецтва. Вочевидь, такий у мене стиль, і нічого з цим не вдієш.

Геримський. До Парижа він поїхав на прохання Мілевського, щоб написати відому «Нічну оперу», одну з його найкращих картин. Свого роду анти-імпресіоністську, бо використовував радше гру тіні й темряви, аніж гру світла. Похмуру, неспокійну, досконалу. Напевно, це той самий час, коли художник і його меценат провели разом кілька років у Парижі. Уявімо собі ситуацію. Граф, що трусить гаманцем, і найталановитіший польський художник, що вільно володіє всіма стилями, до того ж психічно неврівноважений, як усі вони. А ще темпераментний і хворий на гострий невроз — зрештою, помер у психіатричній лікарні, у віці заледве п’ятдесяти років. Мали багато часу проводити у товаристві. Найкращий доказ: Моне і Пісарро[76] почали писати свої знамениті ноктюрни лише після нічних картин Геримського.

На зламі вісімдесятих і дев’яностих років XIX століття всі вони були в розквіті творчих сил, зрілі, залюблені у свою професію. Мане і Деґа мали під шістдесят років, Ренуар і Моне святкували п’ятдесятиліття, Геримський був молодший від них на десять років. У тому ж віці, що й Гоген, що саме шукав новий стиль, та Ван Гог, який саме переїхав з Голландії до Парижа. Мілевському було сорок п’ять років.

Саме так, пройдохи з однієї зграї, краще не придумати. Дякую вам, пані Тольґфорс.

Чи правдоподібно, що Мілевський купив щось у французів? Дуже правдоподібно. Але пам’ятайте, що це був граф Ігнацій Корвін-Мілевський, господар Святої Катаріни. Звісно, з простої люб’язності чи просто забаганки міг купити якусь картину, яку йому запропонували. Наприклад, у Ренуара портрет давньої коханки, про яку ніхто не повинен був дізнатися. Або, може, у Моне якесь дивне чорне зображення нічного локомотива, яке ніхто не хотів купувати. Але хіба наш граф задовольнився б картинами, витягнутими з-за шафи? Аж ніяк. Мав смак і почуття прекрасного, тож оцінив би імпресіоністів. Але вимагав би взаємності, оцінювання його самого по-мистецьки.

Тепло, але не гаряче, дорогий майоре. Звісно, Мілевський був фанфароном, але вимагати писати власний портрет було б вершиною несмаку, він ніколи б цього не зробив, хоча сам Матейко пропонував його написати. А кажу, що тепло, бо йдеться про портрети.

Ви, напевно, пам’ятаєте відомий автопортрет Матейка, зрештою, одну з його найкращих картин. Велике полотно, понад півтора метра на метр, тобто постать майстра відтворено в її натуральних розмірах. Матейко сидить невимушено у кріслі в чорному сюртуці, поряд із ним на якійсь скриньці лежить палітра й кілька пензлів. Цю картину Матейко написав на початку дев’яностих років спеціально на замовлення Мілевського, для якого автопортрети художників були найважливішою частиною колекції. Платив щедро, але картини мали відповідати кільком умовам: однаковий формат, позування анфас, постать у натуральну величину, навстоячки і з палітрою в руці.

Дякую, Лізо, мені приємно, що хоч хтось із присутніх тут мене слухає. Матейко уже тоді був корифеєм, прийняв замовлення Мілевського, але вирішив, що митець не може бути невільником і повинен мати трохи свободи. Тому зобразив себе з палітрою в натуральних розмірах, але вніс певні зміни. Варто пригадати, що Мілевський не образився, а навпаки: автопортрет Матейка, разом із «Станьчиком» і «Богомільними євреями» Геримського, вважав оздобою своєї колекції.

Про що це я?

Так, автопортрети. Наскільки я знаю, він мав їх близько двадцяти, але, як я згадувала раніше і про що говоритиму далі, повний склад колекції та її доля залишаються таємницею, зважаючи на вдачу навіженого графа. Серед них точно був Геримський, я бачила репродукцію, хоча його вважають утраченим. Напевно, були Мальчевський і Матейко, вони висять у Варшаві, до речі, поряд з де Лаво[77] і Аксентовичем[78]. Каролю, годі мене критикувати. Що з того, що ці прізвища їм нічого не говорять, я намагаюсь обґрунтувати своє припущення.

Як його можна озвучити? Без обґрунтування? Так, я знаю, що тут немає мого наукового керівника.

Гаразд, повернімося до головної думки. Вона полягає в тому, що протягом тих кількох паризьких років навіжений граф міг умовити групу паризьких художників, у якій він обертався разом з Геримським, написати для нього свої автопортрети.

Так, люба Лізо, саме це я й хочу сказати. Може, і не, як ти кажеш, «в дупі», але десь, невідомо де, є зібрання полотен розмірами сто шістдесят на сто десять сантиметрів, на яких зобразили себе твій Клод і твій П’єр-Огюст та інші твої улюбленці, яких ти любиш витягати з музеїв через комин. Відомі як імпресіоністи, відомі як батьки сучасного живопису, а передусім — як варті десятків мільйонів доларів рекордсмени ринку мистецтва.

Визнаю, що якби це була правда і якби ми це знайшли, це було б найбільше враження, справлене шановними художниками, від часу, коли було висміяно їхню виставку в 1874 році. У газетах тоді писали, що пробний ескіз шпалери є твором досконалішим, ніж та імпресія.

Ну, це важливе питання. От тільки звідки я маю знати, де воно є? Якщо, я підкреслюю: якщо — воно існує і взагалі де-небудь є.

6

— Воно є, — сказала Ліза. — Я бачила перед ваєнні знімки без кольору, партрет Клод Моне пензля Огюст Ренуар. Клод стоїть разом з палітра. Але науковці сказати, що це фальш, бо ніхто ніколи не бачила такого партрета живого.

Лоренц на мить замислилась.

— Це мало б сенс. Усі отримали замовлення на автопортрет і вирішили порозважатися, малюючи один одного. Це було не вперше, оскільки інший портрет Моне, написаний Ренуаром, висить у музеї д’Орсе.

— Але ж ти сама раніше стверджувала, що це неможливо, щоб такі картини не випливли, — зауважив Ґмітрук. — Що вони надто коштовні, аби хтось тримав їх на горищі сто років.

— Правильно, я так казала, але тоді я не припускала, що складником рівняння є Корвін. Наявність божевільного у рівнянні — це привід ще раз задуматися, передусім тому, що він жив у божевільному світі, притягуючи інших ненормальних як магніт. І тепер наближаємося до другої частини розповіді, тобто долі колекції графа Мілевського. На жаль, вона не збереглася повністю; якби збереглася, то знаходилася б у спеціально збудованому для неї музеї і становила б пам’ятку живопису в польських зібраннях. І якби в ній справді були різні родзинки, привезені Корвіном із Парижа, то кожен путівник Польщею починався б зі згадки про Мальборк, Величку і Корвінаріум…

Телефонний дзвінок перервав Зоф’ю. Майор миттю відповів:

— Ґмітрук.

Це було єдине слово, яке він сказав під час хвилинної розмови. Зосереджено вислухав усе, що йому повідомили, і роз’єднався.

— О двадцятій маю бути на паркінгу біля тропікаріуму, за два кілометри звідси. Через кур’єра отримаємо документи й готівку, це дозволить нам повернутися до Польщі.

— Тропікаріум? Це якийсь жарт? — Лоренц вказала на вікно, яке до половини було засипане снігом.

— Не знаєте? — здивувалася Ліза. — Тут маємо найвеликший парк зоо в Швеція. Тігри є, горілли, медвяди і еліфанти. Дві великі.

— Що дві великі?

— Дві великі еліфанти.

Зоологічна дискусія дівчат іще повного мірою не розпочалась, а вже було зрозуміло, що вона веде в нікуди.

— О’кей, неважливо, — сказав Кароль. — Важливо, що за кілька годин їхатимемо в таксі до аеропорту. А тепер завершуй про цього Мілевського.

7

Зараз, на жаль, тобто на жаль для нашого графа, починається сумна частина цієї історії. До кінця XIX століття все було в рожевому світлі. Несамовитий меценат братається з художниками, фінансуючи їх і водночас нагромаджуючи зібрання творів, які вважає вартісними. Оскільки має добрий смак, його колекція значно випереджає епоху. Те, що сьогодні було б заповідною галереєю польського, а може, й світового живопису, тоді не викликало великих емоцій. Я не знаю подробиць, але на зламі XIX і XX століть він намагався подарувати свою казкову колекцію мешканцям Кракова або Львова. Жертвував картини, кошти на будівництво музею і його утримання, просив тільки шматок землі. І хоч пропозиція видавалася щедрою, члени магістрату обох міст її проігнорували. Чому? Уявлення не маю. Може, тому, що протягом двохсот п’ятдесяти років у Польщі не було влади, яка не зневажала б культуру й мистецтво…

Так, звісно, не будемо відхилятися від теми.

Мілевський відчув себе знехтуваним. Казав, що забуде про людей, усамітниться зі своїми картинами й отримуватиме нічим не затьмарену мистецьку насолоду. Так і зробив. Хоч і молодий, як на нинішні стандарти, бо не мав іще шістдесяти років, відцурався від світу; можливо, це мало якийсь зв’язок із психічною хворобою Геримського та його передчасною смертю. Жив у кількох місцях і возив колекцію із собою; незважаючи на те, що її ціна зростала, в міру того, як автори наявних у ній праць ставали класиками, ставала також щоразу менш доступною. Ніхто вже не знав, що в ній насправді є, Мілевський перестав нею хвалитися і врешті усамітнився на своєму острові.

Удача також відвернулася від нього. Перша світова війна значно зменшила його статок. Пропало все, що залишилося на території новоствореного СРСР. Депозити в банках втратили цінність. Крах монархії і поява національних держав поховали всі ідеї Мілевського про світ, що ґрунтувався на засадах аристократії. Дружина, яка його ненавиділа, без кінця судилася з ним, колишні коханки шантажували. Зненацька опинився в облозі — позбавлений засобів для існування стариган, який згасав на своєму улюбленому острові, який з оази перетворився на в’язницю.

Тяжким ударом став інсульт, який звалив його в 1922 році. Стерв’ятники накинулися на паралізованого старого, розікрали рештки статку, і тоді Мілевський, щоб урятуватися, вирішив продати колекцію, ту саму, яку тридцять років тому хотів щедро пожертвувати народу. Вже тоді, у двадцятих роках, вона могла бути найважливішою святинею мистецтва на мапі незалежної Польщі. На жаль, зламаний і розчарований Мілевський цим разом зазначив у листі, що навіть не вестиме перемовини з Державними зібраннями творів мистецтва, бо мало того, що вони запропонують жалюгідні гроші, то ще й гратимуть на його патріотичних почуттях.

Це не була звичайна колекція. У ній був зачарований бентежний дух епохи, авантюрницьке життя власника й мрії про силу молодих здібних художників. Їхні пригоди, спільне досягнення величі, суперечки за картини, симпатії, пляшки вина, подорожі Європою у пошуках натхнення, злість через невдачі й радість від успіхів. Спільні переживання над картинами, на яких іще не висох лак, але всі вже знали, що це шедеври.

Останньою спробою порятунку улюбленої колекції був намір продати її цілою, але й він провалився; зібрання було розпродане Мілевським самотужки і за посередництва антикварів. Частину колекції вдалося купити варшавському Національному музею, де досі висять ті картини, що не зникли під час війни. Решта нині розкидана по всьому світу.

Граф помер через два роки. Того самого року, що й Клод Моне.

8

— Звалюємо, — спокійно мовив Ґмітрук.

Глянули на нього з подивом.

— Вистачило б назвати адресу, я упорався б. А вони хвилину мені тлумачили, де це, про яке точно місце йдеться, як упізнаю кур’єра, які ми отримаємо документи.

— Це приємно, — зауважив Кароль. — Хтось все ж таки про нас турбується.

— Ні. Хтось хоче мати наші координати. Після такої довгої розмови знають їх із точністю до п’яти метрів. Прикро мені, дорогенькі, але Річ Посполита не грає з нами в одній команді. Пакуйте спальники й гайда. Негайно.

Тон Ґмітрука не залишав місця для запитань. Лоренц схвильовано глянула на сувору зиму за вікном, і в неї навіть майнула думка, чи не було б краще дати їм себе схопити й побачити, що буде далі, врешті, вони ж у центрі цивілізованого світу. Але тут-таки пригадала, що не так давно їх тут закидали гранатами.

За кілька хвилин простували вгору крізь сніг, піднімаючись на невеликий, обсаджений деревами пагорб. Різкий вітер у лісі був менш дошкульний, але вони все одно цокотіли зубами. Одягнені були для подорожей автомобілем, куртки ставали в нагоді, коли треба було пробігти відстань від паркінгу на заправці до крамнички, в якій чекали кава й хот-доги. У жодному разі не підходили для довгих прогулянок, не кажучи про зимовий нічліг просто неба.

Стояли на вершині пагорба, за кількасот метрів від свого будиночка, коли крізь шум вітру пробився спершу тихий, а потім оглушливий гуркіт гвинтокрила. Гелікоптер шведської поліції пролетів над їхніми головами, відтак завис над будиночком. Не бачили линв, які мали бути скинуті, лише чорні постаті поліцейських, які з’їхали ними вниз.

— Як я й казав, — кивнув головою Ґмітрук. — Річ Посполита вже нас не підтримує. Як і всі інші країни, що входять до спілки. Ми стали дичиною для всього західного світу. Валимо. Мерщій.

— А куди? — простогнала Лоренц. — У ліс? Або нас знайдуть, або помремо від холоду. Це не має сенсу.

— У мене є одна ідея. Рушаймо, зігріємося на ходу. Вперед.

Докторка Зоф’я Лоренц ніколи не мала такого відчуття власного тіла, зазвичай доступного тільки йогам після довгих років медитації. Знала, де в неї кожен м’яз. Відчувала сухожилля, кістки та хрящі. Відчувала існування кожної клітини свого тіла, оскільки кожній клітині було так пекельно холодно, кожна тремтінням і криком вимагала уваги, тепла й порятунку від неминучої смерті.

— Я не витримаю, — тихо сказала собі, але Кароль, що йшов поруч, почув її. Міцно обійняв Зоф’ю й допомагав робити чергові кроки.

— Спокійно. Ґмітрук — професіонал, знає, що робить.

Відчула, що Кароль не вірить у власні слова, вона тим паче не вірила. Цікаво, сам Ґмітрук вірив у свої дії, чи обманював себе так само, як і їх?

І тоді дійшли до високої огорожі з сітки.

— Це огорожа зоопарку, — сказав Анатоль. — Я працював тут, коли був на навчанні.

— Ким? — поцікавився Кароль.

— Не питай. У будь-якому разі, не менеджером. — Ґмітрук рушив уздовж огорожі, вони — за ним. — Я сидів тут кілька місяців разом із нареченою. У мене було житло на території зоопарку, а вона ночувала в лісі в наметі. У Швеції є такий закон, що можна ставити намети на лоні природи будь-де, аби лиш не під чиїмись вікнами. Не має значення, державна це територія, чи приватна. Отож вона жила в лісі, а я щодня до неї виривався. Знаєте, як це буває, молоді люди, і дня одне без одного не можуть. — Останнє зауваження прозвучало гірко. — У мене був вибір: або бігати навколо огорожі, а це площа майже у два квадратні кілометри, найбільший зоопарк у Європі, або знайти інший спосіб.

Ґмітрук зупинився і глянув на них із широкою усмішкою.

— Неймовірно, цей спосіб досі існує. Слава й хвала шведові, який не втручається у природу.

Він трьома швидкими рухами видряпався на похилий стовбур могутньої роздвоєної сосни, переліз на гілку сусідньої, що росла по другий бік огорожі, й зіскочив на вкриту снігом землю.

Лоренц рушила першою, але перед самим стрибком у простягнуті руки Ґмітрука завагалася.

— А це часом не вольєр для тигрів?

— Чесно? Уявлення не маю, я не був тут п’ятнадцять років.

Лоренц подумала, що в череві тигра принаймні тепло, і стрибнула.

Майор Анатоль Ґмітрук почувався як риба у воді й, хоча минуло п’ятнадцять років, чудово орієнтувався на місцевості. Ледве за ним встигали, коли він ішов через територію зоопарку, який нічим не нагадував інших знаних Лоренц звіринців. Замість розташованих один біля одного вольєрів і рядів кліток тут був тільки порожній простір, зрідка порізаний алейками, що нагадувало не стільки парк, скільки міські лісові зони в одній із західних метрополій, величезний зелений масив, гарно доглянутий, щоб містяни могли комфортно спілкуватися з природою.

Лоренц сподівалася тільки на те, що вони йдуть прогулянковою територією між вольєрами для звірів.

Ці сподівання розвіялися, коли помітила над парком порожній вагончик канатної дороги. Це означало, що нормальні люди їдуть вагончиком, захоплюючись тим, як унизу пустують «тігри і еліфанти». Пустують саме там, де вони зараз проходять.

— Ти казав, що це не вольєр для тигрів! — загорлала до Анатоля, намагаючись перекричати сильний вітер.

Схопила його за куртку і промовисто показала на вагончик канатної дороги.

— Не хотів вас лякати.

— Ти не хотів нас лякати? Хотів просто кинути на поталу якимось виголоднілим за зиму бестіям? Чи ми схожі на перших християн?

— Заспокойся, на зиму вони всі зачинені. Це тигри, а не сніжні барси.

— Ясно. Якщо тільки за останні п’ятнадцять років зоопарк не розжився на пум, сніжних барсів і полярних ведмедів. Я повертаюся.

І тут-таки крутнулася на п’яті, трусячись від холоду так, що їй насилу вдавалося утримувати рівновагу. Ґмітрук міцно вхопив її за руку й повернув. Впала б, якби не його підтримка.

— Куди повертаєшся? До лісу? До моря? Чи до когось, хто зігріє тебе запалювальними гранатами? Ходімо.

— Але куди ми йдемо? — плаксиво запитала. Від хвилинного бунту не лишилося й сліду.

— Туди, де зачинено твоїх зголоднілих бестій. Це африканські звірі, їм мали створити тропічні умови.

Менш ніж за п’ять хвилин дійшли до високої огорожі й ряду дерев’яних бунгало, які мали слугувати приміщеннями для звірів. Перезирнулися, коли за одними з дверей, що були схожі на вхід до стайні, щось зненацька заворушилося, дерев’яна стіна заскрипіла.

— На щастя, все по-старому, — мовив Ґмітрук, дуже задоволений собою.

Пройшли повз бунгало й опинилися біля сполученого з ними меншого хліва завбільшки з сільську обору. Бічні двері до господарського приміщення не були зачинені, й за мить вони вже стояли одне біля одного на невеликій загадковій території, що складалася переважно із запахів, поки Ґмітрук не знайшов вимикача і не ввімкнув світла.

— Тут нас ніколи не знайдуть, — сказав задоволено. — У нас є надійне природне джерело тепла, шкоди нам тут не буде. Треба лише пам’ятати, що маємо ховатися між восьмою та десятою ранку.

— Чому? — запитала Лоренц, у глибині душі не вірячи, що це відбувається насправді, що це не сон.

— Тоді міняють сіно.

Їхній новий дім був поділений на три частини. Середня була комунікаційною, з одного боку був вихід назовні через двері, якими вони дісталися всередину. З другого — замкнені, до того ж заґратовані двері вели до кліток зі звірями на зимівлі. З одного боку коридору аж під стелю громадилися тюки свіжого сіна. З другого, м’яко кажучи, громадилося сіно зужите.

Майор Анатоль Ґмітрук улаштував їм новий дім у тигрячому гноївкозбірнику.

9

Василій Топілін знову дивився в сумні очі Володимира Путіна. Був на нічному чергуванні, не мав жодної роботи, теоретично кожної миті могли подзвонити з дорученням якогось проникнення, але загалом це сталося тільки один раз. Служба безпеки була так само лінива, як усі публічні служби світу; всупереч поширеній думці шпигуни любили закінчувати роботу о сімнадцятій і вмощуватися з пивом перед телевізором.

Попри це, певно, в основному для того, щоб можна було говорити, що ФСБ ніколи не спить, в усіх департаментах були нічні чергування. Василій нудьгував у своїй частині коридору, а трохи далі, у Службі внутрішньої безпеки, нудьгувала Юлія. А коли люди нудьгують, то їм спадають на думку дурні ідеї.

Фліртували через імейл і смс-ки, спершу невинно й жартівливо, але що далі до ночі, то пікантніше, й усе йшло до того, що рано чи пізно ніби випадково зустрінуться на порожній робочій кухні й накинуться одне на одного як звірі. У цьому не було б нічого поганого, якби Юлія не була заміжньою, а її чоловік Віктор — багатолітнім якщо не приятелем, то близьким знайомим Василія.

Тож перед відповіддю на нескромну смс-ку, яка стосувалася менш видимих частин одягу Юлії, Василій пильно подивився в сумні ясні очі Володимира Путіна і сказав: «Що зробив би на моєму місці ти, Володю? Ну що?»

І тут задзвонив телефон. Номер невідомий. Василій проковтнув слину, переконаний, що це Юлія вирішила перевести їхній флірт на новий етап, етап стогонів по телефону. Він завагався, але вирішив не перебільшувати: зрештою, розмова по телефону — це не гріх.

Про всяк випадок поклав фотографію Путіна обличчям донизу.

— Так?

— Це я. Маєш мені допомогти. І обіцяю, що цього разу неодмінно віддячу.

10

Ліза стисло переказала їм свою розмову з Василієм, не називаючи, звісно, ні його імені, ні функцій. Знали тільки, що це «якийсь росіянин».

— У нас будуть латевські ксиви, — закінчила вона.

— Непогано, — покивав головою Ґмітрук. — Твій хлопець, поза сумнівом, сидить на Луб’янці, а ФСБ відома тим, що використовує російські впливи у колишніх республіках, щоб послуговуватися лівими документами. Прибалтика найкраща, бо достатньо посвідчення особи, щоб без проблем пересуватися союзом. А з балтійських країн Латвія найбільше зрусифікована. Ми матимемо посвідчення чи паспорти?

Ліза знизала плечима, мовляв, дарованому коневі в зуби не дивляться.

— Що тепер? — запитала Лоренц.

— Тепер я повинна зробити вам фото, — витягла з кишені телефон, — а потім чекаємо. Якщо все добре складеться, два дні, не більше.

Лоренц з відразою розглядала їхню нову оселю. Два дні в гноївкозбірнику, важко повірити.

11

Спробували якось улаштуватися. Ґмітрук узявся за полювання, з якого повернувся щоправда без тигрячої полендвиці, зате з кишенями, повними батончиків «Дайм», і кількома пляшками замерзлої мінеральної води.

— Розкурочив автомат на дитячому майданчику, — зізнався він без каяття, роздаючи їм вечерю.

З’їли й вигребли собі яму в найдальшому кутку, тож якби навіть хтось зненацька з’явився в оборі, то мусив би добряче пошукати в сіні, щоб їх знайти. У ямі було м’яко й затишно, а запах тигрячого лайна швидко перестав їм заважати.

Ліза з Анатолем вирішили, що тепло важливіше, ніж дотримання правил пристойності, з’єднали блискавками свої спальники в один і сиділи в ньому разом.

Зоф’я з Каролем не прокоментували, але й не наважилися скопіювати це рішення. Сиділи, притулившись одне до одного, але кожне у своєму спальнику.

Повернулися до перерваної розмови.

— Чи ми знаємо долю всіх картин із колекції? Чи був якийсь каталог, список? — запитав Ґмітрук.

— Ми навіть не знаємо, скільки їх було, — Лоренц повернулася до ролі пані професорки. — Скоріше за все, не менше двохсот, але я чула й про двісті п’ятдесят, і про триста картин. Мілевський купував їх безпосередньо в художників, зберігав у різних резиденціях. У Вільні, Відні, Ґераньйонах, на Санта-Катаріні. Я казала, що навіть про французьких імпресіоністів, про те, що вони писали і кому продавали, у письмових джерелах згадано мало. А в Польщі взагалі все пішло з димом. Німці методично палили архіви, бо знали, що таким чином нищать пам’ять народу. Є оповідь про те, що коли наші повернулися до зруйнованої Варшави в січні сорок п’ятого, вони пішли до Бібліотеки Красінських, де зберігалися архіви давніх документів. Відчинили двері й з полегкістю зітхнули, бо здавалося, що документи вціліли. Течки лежали в стосах, книжки на полицях, рукою дістати. І враз здійнявся протяг, і на їхніх очах усе розпалося на порох і щезло. Дорослі чоловіки, які чимало бачили під час війни, ридали як діти. Замовкла, коли за стіною щось грюкнуло, а потім грізно загарчало. Неймовірно, але тут справді мешкали тигри.

— Ми знаємо найважливіших покупців колекції Мілевського, — мовив Кароль.

— Я сказала б, що знаємо декого з покупців колекції Мілевського. Зокрема тих, хто купив картини для того, щоб ними хвалитися, як-от Національний музей у Варшаві. Якщо тоді, у двадцяті роки, якийсь таємничий багатій купив у Корвіна колекцію французьких імпресіоністів, то в нас немає шансів про це довідатись. Якщо таку колекцію купив у Корвіна антиквар, а потім перепродав таємничому колекціонерові, то теж не маємо шансів про це дізнатися. Розумієте, про що я кажу?

Ліза й Анатоль закивали головами, замислений Кароль бавився соломинкою, зав’язуючи на ній різні вузлики. Зоф’я на мить замовкла, бо мала дивне відчуття, що щось від неї вислизає. Що її висновок логічний, що одне випливає з другого і що як викладачка вишу, вона має право бути задоволена собою. Але також було тут щось рутинне, повторювання перевірених фактів, випробуваних схем, рух по колу одними й тими самими шляхами. А тим часом у цій ситуації повинна шукати нові неперевірені методи. У неї склалося враження, що в останньому висловлюванні, рухаючись старою колією, проминула стрілку, яка могла б її завести куди-інде. Але що це було?

— Я не такий упевнений, — озвався Кароль.

— У чому ти не впевнений?

— Я не певен, що колекція, продана тихцем у двадцяті роки, могла зникнути навіки. Це брехня. Насамперед тому, що, на противагу Юнакові, ці картини не належать до тих, які не продаються.

— До чого ти ведеш? — запитала вона.

— Рафаеля слід продавати таємно і тільки на чорному ринку. Невідому колекцію імпресіоністів — ні. Зовсім навпаки. Її поява накрутила б таку інформаційну істерію в усьому світі, що кожне з тих полотен коштувало б навіть не десятки, а сотні мільйонів доларів. Немає жодного сенсу тримати таку колекцію у схованці.

— Ну, кажи далі.

— Тому існують такі варіанти. Перший: цієї колекції немає.

— Найімовірніший, — підтвердила Лоренц.

Ліза й Ґмітрук кивнули головами. Мали вигляд як ложа насмішників з німого фільму.

— Другий: колекція все-таки існує. Змінила власника десь у 1922–1945 роках. Хтось купив її у Корвіна. Безпосередньо або через посередника. Потім її вкрали німці, потім американці або росіяни. І тепер картини лежать у музейних підвалах у Москві, або в Петербурзі, або у Форт-Ноксі як надійне вкладення капіталу. Або висять у приватній колекції.

— Не думаю, — Лоренц похитала головою. — У приватній колекції змінилося б три покоління власників, і я не вірю, що серед них не знайшлося б жодної азартної паршивої вівці, яка не захотіла б перетворити свою частину спадку в готівку. Росіяни реально переховували в себе різні скарби протягом п’ятдесяти років, але нині показують навіть те, що вкрали. Чому мали б ховати те, чого ніхто не шукає? Американці — інша річ. По-перше, вони мають пунктик щодо таємниць. По-друге, можливо, бояться зізнатися, що війна означала для них щось, окрім надання геройської допомоги. І по-третє, це пояснювало б, чому їм важливо стерти нас на порох.

Цього разу скривився Ґмітрук.

— Бо що? Бо скажемо, що вони мають щось в урядовому сейфі, а вони від цього відмовляться? У всьому світі різні навіжені теревенять про вміст таємних сейфів, Ковчег Заповіту і прибульців із зони 51. Гадаєш, американці полюють на всіх цих людей?

Аргумент був слушний.

— Є ще один варіант. — Кароль випростав середній палець. — Колекцію сховали, і вона досі перебуває у схованці. Це міг зробити сам навіжений Корвін. Лише тому, що був навіжений, не хотів давати стерв’ятникам задоволення і замурував усе десь на своєму острові.

— Або в палаці в Ґераньйонах, і білоруські селяни спалили колекцію в грубах, коли створили колгоспи. — Усі подивилися на Лоренц таким поглядом, що Зоф’я вибачливо підняла руки. Можливо, вона справді була в не надто оптимістичному настрої.

— Її міг сховати перед війною якийсь антиквар…

— … і колекція згоріла в якомусь варшавському підвалі…

— Зоф’є! Ти можеш на хвилину вимкнути песимістичний режим?

Знизала плечима.

— Врешті, на неї міг накласти лапу один із німців під час війни, заховати до кращих часів і цих кращих часів не дочекатися.

— А чому б йому було нею не похвалитися під час війни? Не забувай, що і Ганс Франк, і Ґеринґ, та й інші пишалися своїми колекціями, вішали картини на стінах резиденцій, залишили масу слідів і в офіційних документах, і в листах та щоденниках.

Безглузде запитання. Напевно, вона дуже втомлена, якщо його поставила. Знала відповідь ще до того, як завершила фразу, але подумала, що пояснення Кароля може бути важливим для Лізи та Ґмітрука.

— Але старих майстрів! Не імпресіоністів і вже точно не Гогена й Ван Гога. Може, для верхівки це й не було такою дивовижею, як Пікассо, Гоген чи Клеє,[79] але такі картини ніяк не можна підтягати під означення реалістичного живопису чи академізму. Офіційно ці твори належали до «дегенеративного мистецтва», і жоден нацистський сановник при здоровому глузді не хвалився б, що це відповідає його смакам. Негайно з’явився б Гіммлер зі своєю манією германської суворої могутності й почав би нашіптувати фюрерові, що хтось із його преторіан закохався у жидівські імпресії та експресії.

— Гітлерівців справді цікавив тільки реалізм? — допитувався Ґмітрук.

— Та де там. Німці знали, що є цінним. Офіційно зневажали огидний модернізм, щоб догодити вождеві, а неофіційно виколупували найкращих імпресіоністів із зібрань французьких євреїв, як родзинки з тіста, під виглядом акції аріїзації. Просто цього не афішували.

— І кого з преторіанців ти підозрюєш у грішних нахилах до французького живопису? — запитала Лоренц, вкотре наперед знаючи відповідь.

— Якщо говоримо про колекцію, яка перебуває у Польщі, то мені пригадується лише одне ім’я великого знавця й любителя мистецтва.

— Франк.

— Авжеж.

З такою теорією повертаємося туди, звідки почали, подумала Лоренц і відчула розчарування. Губернатор Франк наклав лапу на Рафаеля і десь його заховав, невідомо де. Губернатор Франк наклав лапу на примарну колекцію французьких імпресіоністів і десь її заховав, невідомо де. Вони знають більше, але по суті знову не мають жодних слідів, жодної зачіпки. Або мають, але не можуть її вхопити. Намагалася все систематизувати, але в спальнику, на приємному м’якому сіні відчувала сонливість, думки уповільнювалися і плуталися. Очі самі злипалися.

— Якщо я добре розумію, — повільно мовив Ґмітрук, — ти припускаєш, що, крім Рафаеля й компанії, що було завжди відомо всім і кожному, Ганс Франк якимсь чином здобув також колекцію полотен Мілевського. Так?

— Саме так.

— І що Рафаеля разом із французами вважав своїм найціннішим скарбом. І десь цей скарб заховав. Можливо, на майбутнє, як колекцію тільки для своїх очей. Можливо, як страховку, козирну карту в переговорах з американцями, так?

— Це було б логічно.

Ґмітрук задумався, та коли Ліза розтулила рота, щоб щось сказати, дав їй знак рукою, щоб дала йому поміркувати.

— О’кей, — підсумував урешті. — Може, я далеко націлююсь, але ось що мені спало на думку. Даруйте, якщо говоритиму хаотично. Припустимо на хвилину, що ми напали на слід міфічної, таємничої колекції польського ката Ганса Франка. Яку цей кат зібрав, грабуючи польські музеї і приватні колекції. У цій колекції є Рафаель, картини графа і дідько його знає, що іще. Так чи інакше, помальовані дошки, помальовані полотна, оброблені долотом шматки дерева і все те лайно, яким хворобливо захоплюється ситий і багатий світ…

— Не знаю, чи визначила б так людську потребу прекрасного, яка втілюється в бажанні творення й спілкування з мистецтвом.

Ґмітрук не відповів, лише махнув рукою, що це, мовляв, неважливо.

— Припустимо, що ми натрапили на слід цього лайна. І що хтось, на противагу нам, вважає, що ми можемо його знайти. Припустимо, що цим кимось є уряд Сполучених Штатів, який намагається усунути нас різними способами, використовуючи з цією метою власні служби, найманих кілерів, приватні військові фірми, а також союзників з Польщею на чолі. З цього маємо зробити висновок, що частиною «скарбу губернатора» є щось, відкриття чого зашкодило б Сполученим Штатам. Секрет. Темний секрет, розкриття якого призвело б сьогодні до реальної шкоди. Вони б не переймалися тим, що треба буде дописати абзац чи два в книжках з історії, або що на CNN розкажуть про якусь невдалу розвідувальну операцію сімдесятилітньої давнини. Це має бути щось масштабне. — Ґмітрук говорив дуже повільно, розважливо, ніби насилу виловлював найважливіші думки з урагану версій, можливостей, гіпотез і обґрунтувань, які вирували в його голові. — Забудьмо на мить про картини й зосередьмося на секреті. Якщо сьогодні він такий важливий, у 1945 році мав бути надважливим. Ганс Франк точно мав почуватися дуже безпечно, коли чекав на американців на своїй віллі в Баварії. Снував уже певні плани, як першим класом з новими документами пливе до Америки і там починає нове життя, а облаштовуючи дім, у першу чергу вішає у передпокої Рафаеля між Моне й Ренуаром. Так?

Покивали головами, а Лоренц подумала, як швидко Ґмітрук оволодів умінням легко оперувати прізвищами. Ще трохи, і зроблять із нього інтелектуала.

— Однак то не він повісив Рафаеля, а його самого повісили, до того ж швидко.

— Шістнадцятого жовтня сорок шостого, — втрутився Кароль. — Я запам’ятав, бо нашого Папу обрали саме цього дня.

Лоренц ніяк не прокоментувала. Проте легкість, із якою Кароль міг поєднати в одному реченні Мальчевського з Гітлером і Франка з Войтилою, її шокувала.

— Чому його повісили? Адже він мусив розіграти цю карту під час слідства, знав, що йому загрожує шибениця. Найпростішою відповіддю була б та, що американці наклали лапу на секрет і ліквідували свідка. Тиша. Та якби було так, то їх би зараз не хвилювало, чи знайдемо ми якісь старі картини, чи ні. Я правильно міркую?

Усі погодилися. Розповідь військового ставала цікавою.

— Отже, ми маємо прийняти іншу версію подій. Американці хапають Франка, Франк каже: у мене є ваш страхітливий секрет, якщо хочете його отримати, забезпечте мені політ до Аргентини, мішок золота й пляшку шампанського. Вони на те: блефуєш, швабе. Франк: хочете — перевірте, ось мапа, місце скарбу я позначив хрестиком.

— У мене є ідея, — втрутився Кароль, — на доказ того, що не блефує, показує їм невідому картину Ренуара, яка таким чином потрапляє до Америки, знаходиться там підпільно, потрапляє до Ричмонда… розумієте?

Розуміли, але хотіли, щоб Ґмітрук говорив далі. Поки що його військова інтерпретація трималася купи.

— Франка тримають під ключем, а самі беруть мапу й шукають місце, позначене хрестиком. Метафорично, звичайно. Шукають, але не знаходять, вирішують, що Франк бреше, клятий шваб, і швиденько його страчують, крий Боже, не видаючи Польщі, щоб не почав розповідати радницям про американські секрети. А потім про всяк випадок тримають руку на пульсі, навіть через сімдесят років після війни, пильнуючи, чи секрет десь не з’явиться, і чи, можливо, не з’являться люди, які можуть його мимоволі знайти, як ми, наприклад. Сам не знаю…

— У цьому є сенс, — машинально відповіла Зоф’я і раптом відчула той сильний емоційний трепет, який вона зазнавала в молоді літа, читаючи під ковдрою пригодницькі історії Жюля Верна й Дюма. На розпач матері, яка втискала їй «Поліанну» і «Анну з Зелених Дахів». — Скажу більше: є доказ, що було так, як кажеш.

Глянула на Кароля.

— Скажи їм, на чию честь тебе назвали, — мовила.

— Я думала, на честь Папа, — пустила шпильку Ліза. — Як у всіх поляків.

— На честь Кароля Естрейхера.

— Точно, — підтвердила Лоренц. — Наш перший цинік мистецького ринку, який ігнорує спадщину і вважає, що його робота зводиться до впарювання простакам національних «гітлерів», носить ім’я найвідомішого захисника польської спадщини в історії. Якщо коротко: Естрейхер був польським істориком, який під час окупації перебував у Лондоні й цілком присвятив себе реєстрації польських культурних втрат, а одразу після війни пошукам цих втрат. Титан праці; коли американці висадилися в Європі, майор Естрейхер привітав їх, тримаючи в руці список втрат, і сказав: оце десь є, коли переможете, хочемо це отримати назад. Серйозно, інші нації ще тільки замислювалися, як свої втрати порахувати і що взагалі робити, а цей чоловік уже мав надрукований каталог. Спостерігав за американцями, шукав наші пам’ятки по шахтах і німецьких сховках, не нехтував навіть дрібницями. Є один відомий знімок — Естрейхерові тоді було сорок років, — на якому у формі британського майора він тримає «Пані з горностаєм» на тлі потяга, яким американці вивезли до Польщі першу партію знайдених пам’яток. Двадцять шість вагонів. Історія Естрейхера взагалі яскрава, але нас цікавить потяг. Бо з ним пов’язана одна афера.

— Американці? — запитав Ґмітрук.

— Так. Потяг, навантажений безцінними скарбами, їхав з Нюрнберга до Кракова, і це була незручна ситуація для нової комуністичної влади. Люди стояли вздовж маршруту поїзда, аплодували американцям, кидали квіти. Начальником потягу був Естрейхер, дванадцятьма американськими солдатами охорони командував капітан Еверет Леслі, було там також трохи журналістів і трохи жінок, яких у джерелах обережно називали «дівчатами для товариства». Гадаю, що це була досить весела компанія. Потяг в’їхав до Польщі «зайцем», бо тільки в Леслі була віза, але хто б тоді переймався перевіркою документів.

— Дуже зручно для розвідки чи спеціальних служб, — зауважив Ґмітрук. — Як довго були в Польщі?

— П’ять днів.

— Більш ніж достатньо, щоб роззирнутися й усе перевірити. Що то був за скандал?

— Відома тільки офіційна версія. Останнього вечора був бенкет. Американці напилися, а коли вранці прийшли до тями, побачили похмурі обличчя міліціонерів і військових: один із них уночі застрелив двох міліціонерів. Ситуація неприємна, раптово візи стали важливими, поляки оточили потяг з американцями й зажадали видачі винного у стрілянині. Або винуватець, або ніхто не їде.

— І який знайшли вихід?

— Видали одного, який пішов до в’язниці. Такий собі Тимоті Біґлі. Посадили, але він навіть не дочекався суду. Американці через офіційні канали повідомили, що злочин скоїв зовсім інший солдат, він уже зізнався і його заарештували. Це здавалося підозрілим, але поляки проковтнули й випустили Біґлі.

Ґмітрук кивнув головою.

— Добра розвідницька робота, не вірю, що це була імпровізація. Цікаво, на чому його зловили, що він мусив ліквідувати хвоста. Коли все це діялося?

— Наприкінці квітня — на початку травня 1946-го. На Свято праці, тому й вибухнув такий скандал.

Кароль аж присвиснув.

— Ніби все стало на свої місця, чи не так? Губернатор шантажує американців, але ті йому не вірять, і він уже відчуває зашморг на шиї. Тож Франк проговорюється в надії, що коли вони накладуть лапу на секрет і колекцію, варту цілого статку, то, може, його відпустять. Наївно, але що йому втрачати. Американці посилають своїх, користуючись прикриттям транспортування творів мистецтва, і знаходять дулю з маком. Знову його допитують, а потім усміхнений Франк опиняється на шибениці, перш ніж встигне довірити свої таємниці комусь, хто їм повірить. Я правильно кажу?

— Він справді усміхався? — з цікавістю запитав Ґмітрук.

— Начебто. Я правильно кажу?

— Так, так, звісно, правильно, — Лоренц навіть не намагалася приховати роздратування, яке охоплювало її завжди, коли люди очікували підтвердження очевидного. Марнування часу, та й годі. — Тільки не кажеш, що знову одне й те саме. Знову дракон із казки: відрубаємо одну голову, замість неї виростають три нові. Усе це спекуляція.

— Чого ти знову гарячкуєш?

— «Чого ти гарячкуєш? Чого ти гарячкуєш?» — передражнила вона його. — Так запитуєш, ніби вже позуєш для знімків у Варшаві, за одну руку тримаючи Клода, за другу Вінсента. Якщо ця теорія правильна, то хтось між сорок п’ятим і сорок шостим роками викрав у Франка його заховану на чорний день колекцію і його секрет. І, мабуть, потім зжер, бо все знову без сліду зникає, це вже традиційно в цій історії. Мене це все дратує, дайте спокійно подумати.

Вишпорталася зі спальника, перелізла через купу сіна й вийшла на свіже повітря.

12

Назовні було темно й морозяно, подмух вітру зустрів її різким ляпасом. Їй пригадалося пекельне продирання через ліс, і Зоф’я мало не повернулася до теплого сховища, однак підняла комір куртки й примусила себе йти. Має подумати. Справді, має подумати сама, без трьох осіб над головою. Усе її мучило й доводило до стресу, не могла зосередитись, роздратування діяло на її мозок як алкоголь, затуманюючи й відбираючи ясність мислення.

Множили загадки й гіпотези, збуджувалися від збігів обставин, але бракувало якоїсь нитки, за яку можна було б вхопитися, щоб розплутати клубок. Звісно, це не так привабливо, як жонглювання таємницями, але тільки наполеглива праця могла дати ефект, інакше губитимуться серед загадок, що апелюватимуть до уяви, майже як у дзеркальній кімнаті, безпорадно дивлячись на власні відображення й фантазії замість фактів.

Це був не її стиль. Вона мусила все обміркувати, зважити всі «за» і «проти», знайти кілька варіантів розв’язання і вибрати потрібний.

На її думку, перед ними стояло чотири завдання.

Завдання перше: пересвідчитися, чи справді Мілевський мав колекцію французьких імпресіоністів.

Завдання друге: дізнатися, в чиї руки вона потрапила і як могла опинитись у Франка.

Завдання третє: підтвердити гіпотезу про секрет Франка.

Завдання четверте: знайти «Портрет Юнака».

На перше вона мала відповідь, третім не хотіла займатися, бо на цьому етапі це була чиста наукова фантастика, позбавлена елемента науки. Друге завдання не давало їй спокою. Бо якщо в Польщі хтось повинен це знати, то саме вона. Це вона мусила вдаватися до карколомних учинків, аби довести, що якась картина, яка з’явилася на аукціоні в Лондоні або в Гамбурзі, була викрадена з Польщі. Часто заради якоїсь дурниці, якогось звичайного пейзажу сиділа місяцями в архівах, шукаючи згадки, листи й документи, які б склались у правдоподібне походження в очах німецького суду.

Знала долі колекцій, а також знала долі колекціонерів, антикварів, арт-дилерів за останні сто п’ятдесят років. Смаки цих людей, уподобання, зв’язки, канали постачання. Знала, як картини змінювали власників. Справді, якщо хтось має визначити, хто міг купити в помираючого Мілевського таємничу частину його колекції, то тільки вона.

Але вона повинна мислити інакше, вискочити з колії. Цього її навчав дідусь, коли з іншими дітьми вони шастали старими укріпленнями перемишльської фортеці, щоб знайти захований ним «скарб» — портрет Рафаеля і бурштиновий камінчик. Думати інакше, думати всупереч, думати навпаки. Зміст гри був простий. Одного дня хтось із них одержував телеграму з першою підказкою. Наприклад: «СИНАГОГА КРПК ПІД КУЩЕМ МАЛИНИ КРПК». Звичайно, всі бігли як навіжені до синагоги й обнишпорювали вулицю і подвір’я навколо в пошуках куща малини. Аж поки до когось із них доходило, що йдеться не про те, що біля синагоги, а про те, що в самій синагозі, а в синагозі була міська бібліотека. А там вже досить було перетрусити примірники «Балладини»[80], щоб знайти іншу вказівку.

Над деякими шарадами морочилися цілими днями, дідусь ніколи їм не допомагав, і тоді завжди мали подумати про загадку абсолютно інакше, ніж до того. Дідусь називав цю систему розумовим партизанством.

Вона розуміла, що з міркувань безпеки не може віддалятися від їхньої обори, тому ходила туди-сюди вздовж приміщень для звірів, час від часу чуючи звідти помуркування і шум переміщення тіл. Не боялася, присутність живих істот, які не є людьми, певного мірою навіть заспокоювала її.

Міркувала. Думала над списками колекціонерів, зібрань, творів. Відокремлювала тих, хто точно не має зв’язку зі справою, від тих, хто може мати якийсь зв’язок. Подумала, що є щось очищувальне в тому, що вона має робити це без записника, без комп’ютера, без копирсання в інтернеті та без книжок на полицях. Лише вона та її знання. Завдяки фізичним зусиллям, свіжому повітрю та видобуванню із закапелків пам’яті прізвищ, подій і чисел її мислення набирало високих обертів. Раніше їй здавалося, що вона порпається в старій скрині. Піт і тяжка праця. Тепер усе кружляло навколо неї, як голограми у футуристичному фільмі, думала і встановлювала зв’язки дедалі більше й дедалі швидше.

За дерев’яною стіною щось голосно загарчало, і вона відступила на крок. Хотіла йти далі, але побачила дірку від сучка в дошці й вирішила подивитися, що за котів там тримають шведи. Обережно притулила обличчя до холодного дерева і відчула різкий запах диких звірів, що йшов із середини. Зазирнула, мружачи око, особливо не сподіваючись побачити що-небудь у темряві. Але побачила: велике блискуче око лева, який з другого боку так само зацікавився нею, як вона ним. Велике жовте око з чорного зіницею.

Око глянуло на неї, а потім зникло так блискавично, ніби лев випарувався. Не встигла здивуватися, аж раптово могутнє ревіння звіра ошелешило її так, що вона, позадкувавши, всілася на купу снігу.

Лев двічі застережливо чмихнув і пішов займатися своїми справами, а вона зрозуміла, чого стосувався той тривожний дзвіночок. Він стосувався того, що розповідала про Мілевського і місто, в яке він був так закоханий, — про Львів.

Докторка Зоф’я Лоренц голосно розсміялася, різко вдихнувши морозяне повітря, аж защипало в горлі та легенях. Звісно, як же інакше! Так ніби хтось інший міг бути у це замішаний, окрім найтаємничішого колекціонера Речі Посполитої. Якби ж то просто найтаємничішого. Ні, найтаємничішого єврейського фінансиста, промисловця, і хто знає, може, взагалі найтаємничішої людини тих часів.

Знала, де його шукати. Тепер лише мала переконати решту, що всупереч очевидності та здоровому глузду, замість залягти на дно, мають поїхати до Хорватії та України. Це звучало божевільно, але вона вірила, що на цьому етапі тільки нестандартні дії можуть дати ефект. По-перше, існувало побоювання, що стандартні кроки передбачили інші й чекатимуть на них усюди. По-друге, очевидним слідом перед ними вирушало багато інших, і ніхто з них нічого не знайшов.

Так, божевілля — це єдиний шлях. Справжнє розумове партизанство. Дідусь би нею пишався.

Швидко повернулася до товаришів, аби поділитися цими висновками, але в смердючій оборі всі спали як убиті. Не роздумувала довго, залізла у спальник, умостилася в сіні й одразу заснула. Остання її думка була про те, що води мало й безглуздо було б марнувати її на чищення зубів.

Розділ шостий

Санта-Катаріна і Львів

1

Не міг примусити себе вилізти з ванни. Сидів у ній уже дві години, і хоча поряд з ванною лежало кілька газет, які захопив на рецепції, навіть дістати їх, щоб дізнатися, що діється на світі, — не кажучи вже про читання, — було понад його сили. Інша річ, що у світі нічого не відбувалося, всі готувалися до Різдва, та й тільки.

Зрештою лише одна дія була йому до снаги. Постукувати ногою по крану, аби додати теплої води, коли відчував, що стає холодніше.

Тож Кароль Бознанський постукував. У середньому кожні десять хвилин. І обіцяв собі, що це останні десять хвилин. А потім знову стукав. Не тому, що протягом стількох днів почувався брудним, і навіть не тому, що стільки днів мерз. Просто у ванні почувався у відносній безпеці.

Не думав, чи дістане його куля вбивці. Не думав про те, чи проламається лід під автомобілем. Ані про те, чи знайдуть їх у лісі шведські поліцейські. Чи замерзне на скандинавських бездоріжжях. Чи помітять їх працівники зоопарку, що прийшли залишити в їхній схованці трохи лайна й забрати трохи сіна. Чи не зжере його якийсь лев. Чи з автомобіля, який об’їжджає їх на дорозі, не вискочить найманець зі зброєю. Чи латвійський паспорт дозволить зареєструватися в обшарпаному готелі. І чи реєстрація не означає, що хтось по нього зараз прийде. Що хтось уже чекає на рецепції за рогом коридору, що він саме колупається відмичкою у замку, а може, вже навіть скрадається передпокоєм, тримаючи напоготові пістолет із глушником. І навряд чи хтось в останню мить його врятує. Оскільки всі, буквально всі цієї миті були його ворогами.

В оборі зоопарку в Кольмьордені вони пробули ще два дні. Двічі з’являлися там працівники зоопарку, і тоді протягом півгодини вони намагалися не дихати, закопані в найдальшому кутку скирти сіна, сподіваючись, що ніхто не надумає задля жарту дужче налягти на вила.

Багато розмовляли, у чомусь погоджуючись, трохи сперечаючись, але врешті спільно дійшли висновку, що мають покладатися лише на себе й не можуть розраховувати на чиюсь допомогу.

— Мусимо знайти Рафаеля й відкрити його секрет, перш ніж знайдуть нас. Це наш єдиний шанс. Не задля щастя й добробуту, а для виживання, — сказала наприкінці Зоф’я, і це був найкращий підсумок дискусії. А потім пояснила їм, що у зв’язку з цим вони повинні зробити: розділитися й поїхати до Хорватії та України.

І тоді почалися сварки. Ґмітрук мусив їх щохвилини заспокоювати, бо тигри за перегородкою відчували напруження й ставали неспокійними, а це могло привернути чиюсь увагу. Тому сварилися стримано й пошепки, але весь час сварилися, оскільки план докторки Лоренц підштовхував їх на ще більшу авантюру й підвищував ризик замість того, щоб наблизити до щасливого завершення. Протягом кількох годин вона пояснювала, навіщо усе це необхідно.

— Можемо припустити, що протягом останніх кількох десятків років колекцію шукали більш чи менш активно. Завжди у той спосіб, про який говорите. І завжди безрезультатно. Якщо хочемо мати якийсь шанс, мусимо підійти до цього з іншого боку. Уявіть собі маленьке містечко, в якому вчинено страшний злочин. Треба провести розслідування через багато років, щоб знайти винуватця. Ви кажете: візьмемо лупу й оглянемо кожен міліметр місця злочину. А я кажу: марно, це вже давно зроблено. Я кажу: дізнаймося, хто й навіщо приїздив до цього містечка протягом останніх п’ятдесяти років. Далеко цілю? Можливо.

Терпляче їх переконувала, і врешті визнали слушність її аргументів. У них був план, щоб починати втілювати його у життя, їм бракувало дрібниці — лише грошей і документів.

На третій день озвався Василій, документи й готівка пливли російським грузовим судном з Калінінґрада до порту в Оксельосунді, що був за п’ятдесят кілометрів від їхнього сховку. Теоретично задалеко для прогулянки через зимовий ліс, але іншого рішення практично не існувало. Подорож учотирьох не мала сенсу, єдиним слушним варіантом було відрядження Лізи. Тільки вона зі своїм знанням рідної країни мала шанс дістатися до порту без грошей, маючи у своєму розпорядженні лише путівці, власні ноги й добре серце шведських селян, готових підкинути її кілька кілометрів своїм стареньким Вольво.

І пішла.

Через дванадцять годин втратили надію, що повернеться. Лізу Тольґфорс або схопили, або вбили, або вона залишила їх самих на себе, слушно вважаючи, що у самої більше шансів.

Через тринадцять годин залишили обору з наміром здатися поліції. Вибору не мали.

З Лізою зустрілися ззовні, вона саме перелізала через огорожу. Орендована машина, повна майже теплої їжі з Макдональдса, чекала за двісті метрів.

Це була незабутня учта.

У Йонкепінґу віддали машину і в інших фірмах узяли в оренду дві інші, до Гетеборга поїхали вже як дві латвійські пари: Ейнарс Яковлевс та Дайна Тутінс, тобто Анатоль і Зоф’я, та Андріс Бастікс і Івета Піменовс, тобто Кароль і Ліза. Через інтернет купили авіаквитки на подальшу подорож і сховалися в різних анонімних готелях, щоб перечекати час до вильоту.

Кароль вийшов з ванни й вирішив, що, мабуть, не дуже ризикуватиме, спустившись на розкішний однозірковий сніданок, що складався з порошкової яєчні, сосисок, виготовлених з корму для свиней, і твердого жовтого сиру, який, мабуть, підфарбовували бета-каротином, аби виправдати його назву.

Дорогою до готельної їдальні зупинився в холі біля маленького столика з допотопним комп’ютером. Приклеєний до стіни аркушик запрошував: «Використовуйте!!!», а насправді мав би запрошувати досліджувати, бо пристрій був наче з музею техніки.

Не могли заходити на свої облікові записи в пошті чи у соцмережах, це зрозуміло, але він сів перед монітором, щоб перевірити одну річ, яка кілька днів не давала йому спокою. Суто цікавість, не більше.

Знайшов портал заснування фондів, а на ньому сторінку Сильвії, яка розповідала на «Трійці» про те, що ніщо так не може вилікувати серце, як кохання, доповнене відповідною кількістю грошей. Сторінка інформувала про подробиці хвороби Сильвії Серединської. А також про те, що до кінця збору коштів залишилося п’ятдесят сім днів, що кожен, хто внесе більше, ніж п’ятдесят доларів, отримає спеціально виготовлену пронумеровану чашку з подякою і що із запланованих двохсот п’ятдесяти тисяч доларів зібрано поки що чотирнадцять тисяч вісімсот.

Небагато, подумав, особливо беручи до уваги, що родина й приятелі вклали, очевидно, скільки могли, вже першого дня.

Першим імпульсом було клікнути, щоб переказати з півтисячі злотих, може, навіть, тисячу, не збіднів би, але пригадав, що вигадане ім’я й анонімність, скоріш за все, не передбачає доступу через інтернет до свого банку.

Тому пообіцяв собі залагодити це пізніше, подивився ще раз на симпатичну усміхнену жінку на знімку, яка обіймалася з якимось невиразним молодиком на пірсі в Сопоті, й пішов до ресторану їсти хімічну яєчню.

2

Вкинув у себе останнього вареника з гречаною кашею й подумав, що польська кухня все-таки кепська. Першого дня вареники, другого дня — юшка, третього — шматок м’яса в соусі з хроном, на цьому можна було вважати дегустацію локальних делікатесів завершеною і почати шукати гарний заклад з міжнародною кухнею. Хіба що хтось хотів би спокуситися на шматок панірованої свині; ця бридка, смердюча пересмажена страва вважалася тут королівською їжею.

Утім, вареники, вмочені в густу сметану, були непогані.

Гермод витер обличчя патріотичною серветкою у біло-червону клітинку і глянув на отриману за мить до того смс-ку. Був переконаний, що це повідомлення надійде, адже вони всі, крім Ґмітрука, були аматорами, та й той — якщо чесно — був професіоналом другої ліги. Вчинення безглуздої помилки одним із них було питанням часу.

Тішився, що після ганьби у Швеції американці відступили, піджали хвости й звернулися до Гермода, чи не був би він такий люб’язний завершити те, що почав. Оскільки після того, як він завалив справу, мали прибрати тіло тільки одного охоронця. А коли напартачили вони, то в них пішов тиждень на залагодження справ зі Швецією, щоб не допустити вибуху міжнародного скандалу. Уїдливо запитав, чи готові вони до перемовин, бо попередня угода була зірвана не з його вини. Відповіли, що ціна не має жодного значення.

Навіть якби мала, усе одно погодився б. Оскільки це вже не було звичайне замовлення. Справа стала особистою.

Ознайомився з подробицями повідомлення. Подумав хвильку і вирішив, що безпечніше буде поїхати, ніж чекати на них. Щоправда, шанс, що вони тут з’являться, був майже стовідсотковий, але він вважав своїх супротивників аматорами та бовдурами, а такі завжди були непередбачуваними.

Розрахувався, сів у паршивеньке таксі, що чекало на соцреалістичній площі, розцяцькованій капіталістичними рекламами, і звелів паршивенькому водієві їхати в аеропорт. За мить попросив вимкнути радіо, з якого безперервно лунали халтурні переробки найвідоміших різдвяних мелодій, а кожна реклама починалася гучним «хо-хо-хо».

Дорогою розмірковував, яку з людських рис використати. Яку з вад чи достоїнств, що також по суті були вадами? Яке зі слабких місць? Патріотизм? Любов? Хтивість? Прагнення вижити за будь-яку ціну? Страх? Відданість? Симпатію? Обурення?

Було з чого вибирати.

3

Через п’ять годин Гермод був уже в Гетеборзі; щоправда, не встиг на прямий рейс, але сполучення з пересадкою у берлінському Тегелі виявилося нормальним. Сидів біля столика в готельній кав’ярні, бридкій, як у Варшаві. Його дійсно переслідує якийсь естетичний фатум, відколи він узагалі вплутався в цю польську аферу.

Навпроти сиділа інша особа і приймала важке рішення, їй здавалося, що вона довго вагається, зважує різні «за» і «проти», робить складний моральний вибір і страждає, внутрішньо розтерзана сумнівами, обираючи найважливіше рішення у своєму житті.

Насправді, з точки зору будь-якої іншої людської істоти, рішення вона прийняла вже давно, найкраще рішення для себе, а тепер тільки намагалася його раціоналізувати, щоб угамувати сором.

Гермод знав про це, був психологом, можливо, навіть кращим, ніж убивцею. Тому не квапив особу, яка сиділа візаві. Спокійно пив каву, чекаючи, поки цей моральний вертеп закінчиться, і він зможе зрештою перейти до якогось естетичного місця й спокійно приготуватися до завершення цієї справи раз і назавжди.

4

— Поклади руку на серце і скажи, що це насправді тобі не заважає.

Поклав, нахилився над накритим білою скатертиною столом і подивився їй просто в очі, так щиро й глибоко, як тільки вмів.

— Анітрохи.

Докторка Зоф’я Лоренц поблажливо зітхнула.

Вони вдвох сиділи в ресторані «Сім поросят» у Львові, який славився найкращими українськими стравами у столиці Західної України, або, як декому було більше до вподоби, Східної Галичини. При цьому справжні українські страви походили зі справжньої України, тобто з кулінарних книжок Києва й Харкова, звідти, де степи, де козаки і де справжня українська душа.

— Зізнайся, ти жартуєш. Навіть якщо це тобі не заважає, то, може, принаймні, викликає певні думки.

— Ні, — відповів спокійно, відхиляючись на лаві, щоб офіціант міг поставити перед ним тарілку з хрумким поросятком у грибному соусі. Дозамовив ще сало і дві порції горілки.

— Я не п’ю, — буркнула Зоф’я.

— Я знаю.

— Але скажи…

— Дай мені спокій. Нагадую, що ти мене покинула, втративши право на те, щоб поводитися як буркотлива дружина. З’їж що-небудь, випий, розслабся трохи.

Подумав, що дістане через неї виразку. Може, це й на краще, що в них нічого не вийшло.

— Востаннє: тобі справді не муляє, що сидиш у ресторані на розі вулиць Степана Бандери і Героїв УПА?

— Ні.

— Українських націоналістів, воєнних злочинців, винних у винищенні польського народу?

— Тихіше. Не варто в одній фразі вживати слова «Бандера» і «винищення». Не забувай, тут багато людей розуміють польську.

— Нехай інакше називають свої вулиці, тоді не будуть змушені це чути.

Вирішив промовчати і взятися до їжі. Яка це була насолода! Під хрумким шаром жирної шкуринки була така ніжна свининка, що її шкода було ковтати. Намагався жувати ретельно, старанно розподіляючи їжу по смакових сосочках, щоб якнайдовше відчувати її в роті.

— Що це за м’ясо? Просто цікаво.

— Це не м’ясо. М’ясо буває в «Бедронці»[81]. Це, моя люба, найрозкішніший шматок поросятинки на світі.

— І чим вона відрізняється від свинини?

— Тим самим, чим телятина від яловичини і ягнятина від баранини. Поросятко малесеньке. Розкішне молочне поросятко.

— Запечене в молоці?

— Ні, запечене нормально. Йдеться про те, що ще годувалося молоком матері.

— Коли його закололи?

Зціпив зуби. Дурна відьма довела до того, що порося почало рости в нього в роті. Перед очима постало маленьке рожеве створіння, задоволене життям, приспане біля грудей задоволено рохкаючої свинки. І ручисько українського різника, що його хапає.

— Їси немовля.

Вирішив удати незворушність. Лише поблажливо усміхнувся й поклав до рота кусень м’яса.

— Ти чув, що за свиней розумніші тільки люди й інші примати? Гадаєш, свині не розуміють, що діється з їхнім потомством? Бо таке поросятко, мабуть, іще замале, чи не так? Воно просто дуже боїться.

Насилу проковтнув. Відклав виделку й відсунув убік тарілку з початою стравою. Дивився на усміхнене задоволене обличчя докторки Лоренц, дивився на чорні — місцеві, певно, думали, що козацькі — очі, біляву гривку, яку вона щомиті здмухувала з очей. На тендітні, майже дитячі долоні, які сплела перед собою. І незважаючи ні на що, не зміг по-справжньому розлютитися.

— І це не я тебе покинула.

Невже вони мали нарешті відбути розмову, яка жодного разу так і не відбулась? Тут, у підвалі львівського ресторанчика, стилізованого під сільську хату? Серед овечих шкур, білених стін, кахляних пічок та офіціантів у вишиванках?

Вихилив іще одну чарку горілки й кивнув офіціантові, щоб той поповнив запаси. Закусив салом, як завжди чудовим, хоча солонина від його улюбленого ковбасника у Мщонові гідно з ним конкурувала.

— Цікаво, — мовив після хвилини роздумів. — Ти спакувала валізку й пішла, грюкнувши дверима, потім прослизнула за моєї відсутності по решту речей і залишила ключі в скриньці, — він підвищив голос, — але це не ти мене покинула.

— Ні. — Сперлася підборіддям на сплетені руки. У теплому світлі свічки була напрочуд гарна. — Ти покинув мене емоційно й не залишив мені вибору. Факт, що це я вийшла з твого помешкання, не міняє того, що мене покинули. І що я заслуговую на вибачення.

Йому не вірилося, що він це чує. Випив чарку і з’їв тоненьку скибочку сала, щоб виграти час.

— А це що, сир?

— Сало.

— Що?

— Я міг би сказати, що це щось на кшталт нашої солонини, але це не те саме. Солонина — це шматок жиру, а сало, як би це сказати, сало — це стиль життя.

— Отже, сало. Воно теж з поросяти?

— Ні, зі старої, змученої життям свині, яка зраділа, побачивши сокиру, бо вже давно благала про евтаназію. Сало — це святе, і не може бути й мови, щоб ти мене від нього відвернула. Ти знаєш, що тут його їдять навіть у шоколаді?

— Облиш, бо мене знудить.

— У тебе хтось є?

— Що? — Різка зміна теми на мить вибила її з рівноваги.

— Питаю, чи в тебе є хтось?

— Це тебе не стосується.

— Та годі тобі, за давньою дружбою. Є хтось?

— Нікого постійного. Трохи короткочасних знайомств, трохи пристрасті, кілька захоплень, що згоріли швидко, але яскравим полум’ям. Ну й один серйозний шанс на стабільність. Юрист, ми познайомилися через приятелів з міністерства. Дуже пристойний, такий типу Расселла Кроу, тільки спортивніший. О, Расселл Кроу з «Гладіатора», саме так.

— Супер. А яким спортом займається?

— Запитай, яким не займається. Він інструктор з лижного спорту й тенісу, але зараз, мабуть, більше займається вітрильним спортом. Не в стилі пристань, пиво, гітара, а винятково регати, океан, хвилі завбільшки з багатоповерховий будинок. Каже, що тільки живучи на стику двох антагоністичних стихій, води й вітру, він почувається вільним.

— Бачу, у мові він теж вправляється. Не дивуюся, що він так говорить. Жахливо, ці люди стають юристами, хочуть рятувати світ, а потім дванадцять годин на день проводять згорблені за комп’ютером, уже не селяни на панщині, але ще не чиновники. Лакеї на службі корпорацій, яких використовують, принижують, ображають. Така кар’єра мусить бути непростою, особливо для чоловіків. Не дивно, що, вирвавшись один раз на рік на вік-енд, хочуть почуватися винятково.

— Навряд чи це стосується Пьотра. Він партнер у компанії, яка обслуговує Охойску й Овсяка[82], а особисто він спеціалізується насамперед на авторському праві, з умовою, що може стати на боці митця. Але інша справа, що Пьотр може собі це дозволити, родина залишила йому не стільки майно, як багатство. Його мати — французька аристократка, я не хвалилася б, але будинок у Валь д’Ізере… Минулої зими я пробула там майже два місяці. Навіть якоїсь миті нагадав мені той милий маленький пансіонатик, у якому ми були в Криниці, пам’ятаєш? Це все-таки неймовірно, який різний вигляд може мати одне й те саме в різних місцях. Ніби і те лижний спорт, і це лижний спорт, а все ж таки.

Солодко посміхнулась і потяглася через стіл по шматочок сала.

— А що в тебе?

— Дбаю про сексуальну гігієну, якщо ти про це запитуєш.

— Сумуєш за мною?

— Як за вітрянкою.

— Вибачся.

— За що? За дурний жарт?

— За те, що мене покинув, примушуючи, щоб я сама тебе залишила. Ти ніколи не перепрошував мене за це. Ти мені винен.

— Не сміши мене.

— Як на мене, це не смішно. Коли комусь, здавалося, дуже близькому, кажуть: «Краще забирайся, бо марнуєш наш час і наше життя», то це звучить не як освідчення, а як розрив.

— Не люблю вживати різких слів…

— Новина.

— … але виривати цю фразу з контексту — досить підло.

— Ні, Каролю, ти не маєш рації. Є фрази, які незалежно від контексту означають те, що означають. Є слова непростимі й невідворотні, слова, які закінчують усе швидше, ніж автоматна куля. І те, що ти сказав, може залишитися в кожному словнику як дефініція завершального речення. Це було найгірше, що я почула в житті.

Вона потяглася за порцією сала й тут-таки випила чарку горілки, яка стояла перед ним. Кивнула офіціантові, щоб долив обидві.

— Вибач. Але це не привід, щоб ти з’їдала мій обід.

— Скажи це нормально.

Розтулив рота, щоб блискавично відповісти, але вирішив, що це не має сенсу, що ця гра його взагалі не тішить. Стояв на своєму тільки тому, що протягом останніх років мільйон разів повторював собі, що це вона почала. І майже повірив у це. Майже. Роззирнувся по цьому чудернацькому пластиковому інтер’єру, сільській хаті в підвалі бідної львівської кам’яниці. Загалом, таке саме гарне місце для зізнання, як будь-яке інше.

— Пробач, — сказав щиро. — Дуже тебе прошу, пробач.

Сподівався на тріумф і кпини, але Зоф’я рвучко встала й вийшла.

5

Їй вдалося дійти до вбиральні, й тільки там розплакатись. Нахилила голову, щоб сльози крапали прямо в раковину, а не спливали обличчям. Але все одно розмазала туш і плакала чорними сльозами, чорні сльози, як замащені сажею краплі дощу, зранювали білизну емалі, лишаючи по собі темні, як удовина вуаль, сліди, й, шепочучи, зникали в небутті.

Пирснула сміхом. Нічого так не підносить дух людини, як мислення сучасною польською прозою.

Заспокоїлась і обережно витерла очі паперовим рушником. Сумочку залишила біля столика й тепер не могла підфарбуватися.

Кілька разів глибоко зітхнула й вийшла, охоче побула б у вбиральні довше, але не хотіла давати йому сатисфакції. Протискаючись через ненатуральну сільську хату, думала, що скаже. «Печію якусь собі заробила від того твого сала». Або: «Ця їжа з холестерину зведе мене в могилу».

Нічого не сказала, бо Кароль був не сам. Стояв, сердечно обіймаючи високого чоловіка, а офіціант ставив на стіл пляшку горілки.

Незнайомця, якого представив Кароль, звали Сергій, і він був спеціалістом, про що Познанський сказав з таким виразом обличчя, ніби це був спеціаліст зі свердління отворів у колінних чашечках, через які потім протягував сталеві тросики, щоб тягнути жертв за своїм чорним БМВ. Що ж, навіть якщо й був кимось таким, то точно так не виглядав. Може, намагався справити таке враження, обтягуючи добре розвинену грудну клітку тонким чорним гольфом (мода, яка минула в Польщі двадцять років тому) і заправляючи його у чорні штани від костюма, оздоблені тоненьким паском зі срібною пряжкою. От тільки щоб справляти враження мафіозі, йому слід було б мати над цим вбранням обличчя мафіозі. Тим часом Сергієве обличчя було таке благодушне, ніби пан спеціаліст проводив свій час за грою з дітьми, роботою в благодійницькій установі й опікуванням хворої матері.

Польською говорив добре, з незначним акцентом.

— Кароль просто чудовий, — захоплювався він Познанським, ніби був у нього закоханий. — Без нього ми ніколи б не отримали цього портрета, не знаю, чи ви чули…

— Портрет Варвари Миколаївни Ханенко, — обірвала на півслові, — написаний іспанським імпресіоністом, власне, постімпресіоністом Ульпіано Чекою[83] наприкінці дев’ятнадцятого століття, викрадений німцями з Києва. Олія на полотні, дев’яносто на шістдесят, наскільки я пам’ятаю.

Хильнула чарку горілки, дозволивши Сергієві посидіти якусь мить з розкритим ротом.

— Досить вдалий портрет, на аукціоні коштував би кільканадцять тисяч доларів, але для вас мав передусім емоціональну вартість. Це портрет дружини Богдана Ханенка, засновника донині найважливішої колекції зарубіжного живопису в Україні, відомої головним чином завдяки одному Веласкесу і старим майстрам. На жаль, у реєстрі втрат з цієї самої колекції досі є ще кількасот картин, серед них один Чека. Ви цим займаєтеся професійно?

— Сергій.

— Займаєшся цим професійно?

— Я спеціаліст. — Вимовив це як «спеціяліст».

— Так, знаю, я чула. Але спеціяліст із чого?

Відчула знайомий свербіж роздратування. Останнім часом справді легко дратувалася. Треба порадитися про це з лікарем, може, це гормони, передчасна менопауза.

— Зоф’є, — втрутився Кароль. — Тут усе відбувається трохи інакше, ніж у нас. Сергій з нашої галузі, він історик мистецтва за освітою. А за фахом просто спеціаліст. Спеціаліст із речей, скажімо так, складних. Це означає, що він знає багатьох людей, а кожен із них теж знає багатьох людей. Розумієш? Кожне суспільство — це товариства, зв’язки, мережі. А Сергій вроджений штурман людських стосунків. Він може рухатися по цих сітях як павук і знаходити те, що потрібно. Не ці випрані й випрасувані дані з інтернету. Не оброблені й перетравлені відомості з преси. Не сухі матеріали з каталогів та урядових баз даних. Справжнє.

— Від людей і з пам’яті, — додав Сергій, киваючи головою на знак того, що сам не пояснив би краще, ніж Кароль.

Докторка Зоф’я Лоренц довго дивилася на щире обличчя блондина.

— Нам треба знайти людину, про яку ніхто нічого не знає, — мовила нарешті.

— Як завжди, — Сергій променисто посміхнувся. — Як завжди.

6

Біль від утрати нагадує комбінезон із терну. Спочатку не розуміємо, в чому річ, кидаємося навсібіч, внаслідок чого колючки роздирають шкіру й усе тіло спливає кров’ю. Тоді складаємося винятково з болю. Потім навчаємося, що метушня нічого не дає. Завмираємо, рани починають затягуватись, а ми переконуємо себе, що оговтаємося. Врешті потрібно ворухнутись, і тоді ми усвідомлюємо, що комбінезон залишиться з нами назавжди, а наша шкіра вкрита ніжними рожевими шрамами, готовими відкритися, боліти й кривавити від найменшого поруху. Жити в комбінезоні так, як раніше, неможливо. У ньому неможливо забути про біль і жити нормально.

Він довго шукав відповідну метафору, і ця видалася йому найбільш влучною.

Може, саме тоді, коли Зоф’я і Кароль обговорювали свої емоційні травми у львівському ресторані, Ліза з Анатолем у ліжку хорватського пансіонату поводилися так, ніби хотіли притлумити свій біль, у шаленстві їхнього сексу було щось розпачливе.

Анатоль хотів нарешті припинити бачити цей триклятий знімок, ці обійми й усмішку на пірсі в Сопоті. Хотів перестати чути голос, який каже, що тільки справжнє кохання може вилікувати серце.

Ліза хотіла, аби хоч на мить з-під її повік щез образ палаючого Стена Борґа, а в голові змовкло звіряче завивання конаючої людини.

Тому не так кохалися, як трахалися. Раз за разом, ніби біль додавав їм сил, ніби кожна пауза й мить перебування з власними думками становила загрозу. Кусаючись і дряпаючись, болісно вигинаючись і розтягуючись, без жодних ігор у пестощі й любощі.

Коли врешті впали, ледве живі, подряпані так, наче голяка продиралися крізь малину, мокрі від поту й фізіологічних рідин, обоє вирішили, що це, власне, був найкращий секс у їхньому житті. І що справді почуваються краще. І що це вже щось, навіть якщо цей стан триватиме лише мить.

— Навіщо тобі ці картини? — запитав Анатоль.

— Що?

— Я давно хотів тебе запитати, навіщо тобі ці картини. Не можу цього зрозуміти. Не розуміюся на мистецтві, не маю бабла. З моєї точки зору ти мала все. Навіщо ризикувати, щоб добути шматок кольорового полотна, яким навіть не можна похвалитися. Ти крала на замовлення?

— Ні. Вони всі у мене. Не скажу, де саме, але в надійному місці. Ну гаразд, я продала кілька тих, які не справляли на мене враження, щоб мати трохи готівки на поточні витрати.

— Трохи?

— Трохи мільйонів.

Промовила це таким тоном, що він не витримав і щиро розсміявся. Міг би полюбити цю дівчину. Жінку, радше.

— Сказати тобі, як я розумію живопис? — запитала вона мить. — Не хвилюйся, я не Лоренц, ніякої лекції не буде.

— Ну.

— Живопис — це світло. Звичайна фізика. Світло видобуває все з небуття й відбивається від усього, переломлюючись у різний спосіб, завдяки чому народжуються кольори. Живопис — це спроба відтворення цієї швидкоплинної миті, коли відбита від світу нескінченна кількість променів світла падає на сітківку. Просто?

— Мабуть.

— Звісно, це вдавалося багатьом художникам і раніше. Але тільки мій Клод та інші імпресіоністи показали, що світло — це життя. Їхні картини промовляють: живемо у світі світла. Не у світі, де світло розвіює морок. Не у світі, де світло веде нас крізь темряву й чекає наприкінці чорного тунелю. Просто в світі світла й життя. Ти знаєш, що вони не використовували чорного кольору?

— Справді?

— Справді. Тобто, не були догматиками, але всього досягали, змішуючи тільки ті кольори, які є у веселці. А що таке веселка? Світло, розщеплене крапельками води. Їхні найкращі картини — це вхоплена мить світла, як крапля життя, залита смолою. Щодня в усьому світі є нескінченна кількість таких моментів світла, і вони створюють життя. І в кожній їхній картині я бачу ці миті, і, може, це звучатиме пишномовно, але тоді я думаю, що добре бути людиною. Просто добре. Ти віриш у Бога?

— Не знаю.

— Я теж не знаю. Радше ні. Але вірю в людину. У «Сніданок на траві», в «Жінку з парасолькою», в «Лебедине озеро», в полонез «Ля-бемоль мажор», у Реймський собор, Девіда Коперфілда і Роню, доньку розбійника. Покажи мені бога, який зможе створити щось подібне.

— Ти ж знаєш, що відповідають віруючі. Що крокуси на гірській галявині, коні в галопі, розмір 65Е…

— Я для тебе занадто пласка?

Засміявся.

— Знаю, що ти хочеш сказати, — вела далі. — Але природа прекрасна завдяки випадку. Сонце — це куля газу, кінь став таким, яким є, у процесі еволюції, бо так йому було зручніше, гори такі, які є, бо спочатку зіткнулися дві тектонічні плити, а потім вітер і дощ зробили свою справу. Розумієш, про що я? Усе воно прекрасне, але не створювалося, щоб бути прекрасним. Ми знаємо, як воно виникало, з фізики, хімії, біології. Якщо існує якийсь творець, то його творіння обмежилося тим, що він кинув навмання декілька атомів гідрогену й сказав: гей, побачимо, що вийде. Як для мене дадаїзм, або навіть не це. Тільки людина здатна свідомо створювати прекрасне. Мій Клод кожного бога кладе на лопатки. І, може, я занадто пласка, але непогана в ліжку.

— Припини, я пожартував.

— Авжеж. Ти хотів би, щоб великі цицьки безладно метлялися тобі перед носом. Неймовірно, чоловіки — остаточний доказ того, що в акті творення немає жодного сенсу. Просто якісь чудернацькі створіння випадково виникли в результаті мільйонів років мутації генетичного коду.

Поцілував її в маленькі груди, встав і потягнувся. Усі його м’язи боліли. Підійшов до дверей на терасу й відчинив їх навстіж. Було приблизно десять градусів, повітря було приємно прохолодним і пахло морем, втішна зміна після арктичної шведської погоди. Як-не-як, Середземне море.

Полетіли через Мюнхен до Трієста, там орендували маленький Фіат Панда і за півтори години проїхали сто кілометрів між італійським портом і хорватським містечком Ровінь, дорогою перетинаючи Словенію. Наступна година пішла на пошуки нічлігу. Сезон уже скінчився, і майже скрізь було зачинено, до того ж за три дні до Різдва хорватам було не до прийому іноземних туристів. На щастя, не всім.

Переплатили, але місце було чудове. Вийшов на холодні кам’яні плити тераси й роззирнувся. О другій ночі єдиним звуком у містечку було хлюпотіння моря. Їхня вілла стояла на краю площі у старій частині міста, розташованій на мисі; перед собою Анатоль бачив вузьку вулицю, пристань із кількома щільно накритими на зиму яхтами і темні води Адріатики, з яких за кількасот метрів далі виринав довгастий силует порослого деревами острова Санта-Катаріна.

Місяць висвічував із темряви обрис будинку на пагорбі, який сто років тому був казковою садибою графа Ігнація Корвін-Мілевського.

В одному вікні світилося.

7

Не можна сказати, що вона уникала Кароля після вчорашнього. Просто не шукала жодного товариства — ані його, ані будь-кого іншого. Виспалася, з’їла сніданок і, вирішивши, що заслужила на щось солодке, потішила себе великим шматком торта «Захер». Був смачнющий, і мусила визнати, що Кароль мав рацію — кав’ярня «Віденська» була достатнім аргументом, щоб зупинитися в готелі «Відень».

Потім умовила себе вийти в місто. Хотіла залишитися на безпечній території готелю, а ще ліпше на безпечній території кімнати, але подумала, що жити нормально — це найкращий спосіб залишатися при здоровому глузді. Інакше без кінця все аналізувала б і розбирала. Треба принаймні вдавати нормальність.

Прогулювалася зимовим Львовом, дуже здивована, що вже 23 грудня, а ніде не видно того шаленства, яке буває в Польщі перед святами. Лише згодом усвідомила, що в Україні греко-католики, як і православні, відзначають Різдво на початку січня.

По другий бік кордону, в її рідному Перемишлі, усе відбувається інакше. Мати метушиться цілий день, щоб потім до пізньої ночі готувати риб’ячі голови, розмірковувати, чи заправляти заливну рибу желатином, чи, може, й так застигне. Саме такі спогади мала з родинних свят. Метушлива мати, що виловлює з паруючого казана риб’ячі голови з білими очима.

І мрія Кароля Бознанського. Село, піч, традиційний дім, купа дітей, втомлена жінка, що виловлює з казана риб’ячі голови.

Ні, дякую.

Гуляла, вбираючи атмосферу міста. Львів виглядав бідно, попри зусилля з нагоди футбольного чемпіонату не вдалося приховати десятиліття радянської занедбаності. Київ, Донецьк чи Харків зі своєю збройною промисловістю ще могли в часи СРСР розраховувати на милість Москви, але Львів — інтелігентське місто, духовно пов’язане з Польщею, яка завжди створювала проблеми, — був приречений на жалюгідне існування. І це впадало у вічі, видно було, що про це місто здавна ніхто не дбав, а тепер навіть якби хтось і хотів, то нема за що. Тут не було європейських фондів, не було мільярдів на реформування, поліпшення й оздоблення.

Шкода, подумала вона. Місто мало свій шарм і позитивну енергію, почувалася тут добре. Воно видавалося справжнім, не таким пластмасовим, як польські міста.

Думаю, як Кароль, покартала себе. Не таке пластмасове, більш справжнє, природніше. Скоро дійду до такого ж апофеозу життя подалі від цивілізації, як він. Молоко від справжньої корови, полуниці тільки в червні, а лисички, тільки принесені з лісу, жовтіші, бо обісцяні лисицями. Пологи, мабуть, у світлі свічок на баранячих кожухах, вона кричить, біля узголів’я сільські баби розхитуються вперед і назад, проказуючи молитви.

Стояла біля пам’ятника Шевченку, коли Сергій виріс перед нею як привид. Надворі його вигляд претендента на членство у мафії доповнювала шкіряна куртка три чверті.

— Є інформація, — сказав він, вимовляючи це як «інформац’я».

8

У Хорватії він був лише раз, багато років тому вибралися з Сильвією на кілька днів, перш ніж з’ясували, що найбільшу втіху дають їм Швеція й Норвегія. Від тієї поїздки залишилося кілька невиразних спогадів. Містечка, приклеєні до моря, кам’янисті пляжі, м’ясо-гриль, немилосердно солона порівняно з Балтикою вода. І заздрість, що хорватам історія подарувала такий чудовий шматок світу для господарювання. Адріатична цукерка, слов’янська варіація на тему італійської рів’єри, тільки доступніша, не така нахабна й бундючна. А може, їм це тільки так здавалося, бо були горе-туристами з Польщі, які подорожували старим Сітроєном і краще почувалися в хорватських осередках Фонду робітничого відпочинку і приватних квартир у Дубровнику, ніж у п’ятизіркових готелях у Ріміні.

Ровінь був наче з рекламного проспекту: середземноморські кам’янички у старому місті на овальному мисі, що виступав у Адріатику; кам’янички юрмились, як фани навколо сцени на концерті Мадонни, зведені так близько до води, що тільки дивом у неї не падали. Головна площа старого міста випиналась догори, і фактично на вершині знаходилася Мадонна. Ну, може, не так Мадонна, як свята Евфемія, бо саме римська мучениця разом зі своїми реліквіями була покровителькою збудованої на пагорбі базиліки, примітної завдяки дзвіниці, яка наслідувала собор Святого Марка у Венеції.

Після сніданку в центрі туристичної інформації довідалися, що острів Санта-Катаріна повністю належить готелю «Катаріна», який функціонує лише з квітня по вересень. А ще в період міжсезоння на острів не ходить пором, який зазвичай курсує кільканадцять разів на день, але їм дали контакти перевізників, які могли їх завезти на острів за кілька десятків кун.

За дві години стояли на бетонній пристані, дивлячись на моторний човен, який віддалявся в бік міста. Панорама Ровіня з цієї перспективи була вражаюча, і Анатоль був певен, що влітку тисячі туристів переправляються на острів тільки заради того, щоб зробити саме такий знімок — старе місто, що виринає з моря, з базилікою та її дзвіницею, що як маяк височить над забудовами.

По той бік протоки вирувало життя: їздили автомобілі, метушились люди, з кав’ярні долинали звуки джазу. На Санта-Катаріні не було ні життя, ні руху, ні музики.

Було тільки плюскотіння моря, невеличкі хвилі спроквола відбивалися від вкритої водоростями набережної.

— Майже як у фільмі жахів. — Ліза застібнула блискавку куртки під саму шию. — Безлюдний готель у міжсезоння, старий палац дивакуватого графа, його могила, захована поміж деревами, й похмурі таємниці. Цікаво, що ми тут знайдемо?

— П’яного сторожа, наповнений листям басейн і складені стосами запилені лежаки.

Обійняв її, і разом рушили стежкою між деревами. Анатоль був готовий висміювати всі страхи своєї товаришки, але йому самому було не по собі, коли заходив у темний ліс на відрізаному від світу острові. І хоча вони недавно відвідували і відрізані від світу острови, і покинуті кемпінгові містечка, але усвідомлення існування сплячого курорту реально впливало на свідомість.

Ліза прийняла гру:

— А також ляльку між сухим листям на дні порожнього басейну; стару рипучу карусель, що крутиться сама по собі; пляжний м’яч, який поволі стрибає сходами в наш бік: пак, пак, пак.

— Бліде обличчя хлопця, ледве помітне за фіранкою, — додав він.

— Пара в літніх костюмах на вітрильнику біля пристані. Вона вибухає голосним сміхом…

— … і зникає, як тільки відведеш погляд…

— … лунає голосний плюскіт, наче риба скинулася біля берега…

— … і раптом той самий сміх лунає з різних боків острова, хтось гукає на поміч…

— … починаєш бігти, щоб допомогти, і спотикаєшся…

— … об відрізані дитячі долоні, що стирчать із ямок на полі для міні-гольфа…

Вибухнула сміхом.

— Ну ні, ти зіпсував весь настрій! Мало бути страшно, а не гротескно.

Вийшли з лісу на майданчик перед готелем «Катаріна». Подивилися на готель, перезирнулися, не приховуючи розчарування. «Катаріна» мала вигляд типового будинку з фанери, які тисячами стоять на узбережжі Туреччини, Тунісу та Єгипту. Жовтий фасад був такою собі мішаниною мавританського стилю з ренесансними колонадами і будинком відпочинку «Бриз» із якогось смердючого смаженою рибою балтійського курорту. Повно різних елементів — переважно балконів і лоджій — існували ніби для того, щоб приховувати факт, що ця обитель — просто панельна багатоповерхівка, тільки з видом на море. Якщо палац Мілевського перетворився на цю потвору для рум’яних від сонця англійців та їхніх рум’яних утіх, то граф мусить перевертатись у труні.

Проектувальник цієї обителі, прихильник релігії кітчу та вірнопідданий Його Величності Несмаку, на додачу оздобив територію живоплітиками, фонтанчиками, вазончиками, газончиками й місточками з кованими балюстрадками.

— Тут узагалі хтось живе? — запитала Ліза.

— Напевно. Я не вірю, що це все отак стоїть собі без будь-якого догляду.

— То що, перевіримо, чи сторож і його родина не чекають на нас усередині? Замучені, з обдертою шкірою, вмощені біля столу, ніби за сніданком?

— А коли ми зорієнтуємося, що два місця накрито спеціально для нас, буде вже запізно.

Перейшли місток над фонтанчиком, минули живоплітик і опинились у затінку. Анатоль поклав руку на обертові двері, і у цю саму мить усередині пролунав крик малої дитини. У протяглому, повному страждання «н-і-і-і», примноженому луною, було щось, від чого в Анатоля волосся стало дибки. Вони нас наздогнали, подумав він. Хто б нас не переслідував, передбачив цей хід, з’явився перед нами й почав убивати.

Уява почала малювати йому картини того, що дуже лихі люди можуть зробити з беззахисною дитиною. Швидко відчинив двері й забіг усередину, відчуття загострилися, із затихаючої луни намагався визначити напрямок.

Просто перед ним була рецепція, ліворуч — широкий коридор, який, напевно, вів до ресторану, праворуч — сходи нагору і двері до адміністративних приміщень. Кинувся коридором уперед, зірвав зі стіни кований кронштейн, щоб мати хоч якусь зброю. Полетіли іскри, на мармурову підлогу посипався тиньк. За кілька кроків черговий уривчастий крик запевнив його, що біжить у правильному напрямку.

Господи, хоча б не було запізно, подумав він.

Дитині якимось чином вдалося вирватися від мучителя, оскільки коридор наповнився швидким тупотом маленьких ніжок.

— Я тебе приб’ю! — крикнув англійською вібруючий від люті жіночий голос.

Анатоль рвонув щосили, був певен, що ніколи раніше не бігав так швидко.

— Я тобі покажу, паршивцю!

Вони вибігли одночасно з обох боків коридору, мало не зіткнувшись. Анатоль кинувся у підкат, завдяки чому на сантиметри оминув кудлатого, на вигляд дворічного хлопчика, що біг у бік рецепції. Малюка це анітрохи не збентежило, сказав Анатолю «па, па» і побіг швидше, хитаючись на коротеньких ніжках, як механічна іграшка.

За ним з’явилася худа жінка з довгим прямим чорним волоссям, з бажанням убивати в очах і кольоровою шапочкою з помпоном у руках.

— Негайно повернися, мерзотнику! — верескнула й лише тоді помітила Анатоля, що лежав на підлозі й важко дихав від емоцій і зусиль, міцно тримаючи в руці вирваний зі стіни кронштейн.

Її очі розширилися від жаху, і невідомо, як би все скінчилося, якби не з’явилася Ліза, несучи на руках реготливого малюка.

9

Сергій замовив міцнющу чорну каву, ніби хотів довести їм, що він справжній моцар, який усе робить надміру. Якщо горілка, то до нестями. Якщо кава, то до інфаркту.

Випив одним духом.

— Гляньте, — сказав і поклав перед ними збільшену до розмірів А4 репродукцію старого чорно-білого знімка.

Фото було скоріше за все довоєнним і мало вигляд різдвяної фотосесії, що вийшла з-під контролю. Щедро накритий стіл займав більшу частину великого міщанського інтер’єру. Страв було так багато, що, напевно, можна було укласти кулінарну книжку довоєнного Львова тільки на основі цієї однієї фотографії.

На другому плані стояла велика, химерно прикрашена ялинка. Її верхня половина була закидана прикрасами, наче хтось хотів якнайшвидше позбутися цього клопоту. Натомість нижня свідчила про ретельну скрупульозну працю: кульки були розміщені симетрично, а паперові гірлянди розвішані, як у вітрині крамниці. Лоренц подумала, що це, мабуть, справа рук на вигляд десятилітнього набундюченого хлопця, який у своєму кумедному мундирчику з конфедераткою стояв біля ялинки з таким зосереджено-серйозним виразом обличчя, ніби ніс варту на найважливішій ділянці фронту.

Хлопець був єдиною поважною постаттю на знімку, решта присутніх мали веселий вигляд, так ніби фотосесія затягнулась і їм важко було зберігати серйозність. З лівого боку сиділи дві статечні пари віком близько п’ятдесяти з гаком років. Усі четверо — з комічно стуленими вустами, щоб не вибухнути сміхом після вдалого жарту: «Бо пан фотограф уже справді не має часу на такі витівки». З другого боку столу сиділа радісна молодь у віці близько двадцяти-тридцяти років, яка абсолютно не намагалася приховати веселощів, сміючись до сліз.

Цікавий знімок, подумала Лоренц. Ще б знати його історію.

— Те, що ви бачите на цій фотографії, — вимовив «фотограф’ї», — це традиційне єврейське Різдво, Львів року Божого 1931-го.

— Ти приколюєшся? — запитав Кароль.

— Аж ніяк. На звороті оригіналу є дата.

— Я кажу не про дату. Традиційне єврейське Різдво? Запалюють суботні свічки, а потім діляться облаткою і співають колядки?

— Що я можу зробити? Це Львів, тут усе було можливе. Ялинка, грудень, Різдво. А за столом майже самі євреї. Польські, католицькі євреї.

Кароль сховав обличчя в долонях. Лоренц вирішила, що обговорювання національних і релігійних уподобань мешканців Львова нікуди їх не приведе.

— Просто розкажи, хто ці люди.

— Гаразд, — мовив Сергій. — Кажу, хто є хто. Гадаю, що вам усі ці прізвища знайомі більше, ніж мені.

Вони одночасно глянули на українця, а потім перезирнулися. Жодне обличчя не видавалося їм знайомим.

— З лівого боку сидять подружжя Гешелесів та Лемів, рідня. Це помешкання, як і вся кам’яниця, належало саме Лемам. Самуель Лем був відомим лікарем, здається, отоларингологом, але я можу помилятись, — Сергій вибачливо подивився на них. — Даруйте, я мав лише півдня на пошуки.

Лоренц приязно кивнула головою, при цьому думаючи, що коли хтось у всьому світі й заслуговує на звання спеціаліста, то саме Сергій. А це був лише початок чудових новин.

— Хлопчик з обличчям або майбутнього генія, або майбутнього серійного вбивці — це син лікаря, малий Стасик Лем, як бачите з форми, саме почав ходити до гімназії.

— А ці дві пари?

— Чоловік з вусами — це Маріан Гемар, поет, досить відома тут особа, він дуже любив Львів. Син пана й пані Гешелес і двоюрідний брат Стася Лема. Знаєте, мені про нього розповідали батьки. Батько як напивався, завжди співав, — Сергій почав мугикати собі під носа: — Як розквітне знову білий бузок… з кришталю роси, з туманів духмяних… — Лоренц була вражена, Сергій так вдало наслідував Мечислава Фоґґа[84], ніби практикувався роками. — В парку під платаном… пані сяде з паном… і так далі, і так далі, не має значення, — відкашлявся, засоромившись. — А оцей усміхнений красунчик біля Маріана — це його великий приятель, а водночас особа, яку ви шукаєте, доктор Генрик Ашкеназі.

Зоф’я і Кароль одночасно схилилися над фотографією, прізвище подіяло на них як магніт.

Генрик Ашкеназі, людина-привид, існування якого більшість істориків ставили під питання, оскільки всі скупі перекази, що з’являлися про нього в джерелах, створювали образ радше героя легенди, аніж людини з плоті й крові.

У Швеції Лоренц розповіла їм про нього все, що їй вдалося видобути із закапелків пам’яті.

Нібито був сиротою, вихованцем єврейського дитячого будинку у Львові. Але чи був він євреєм? Може, був поляком чи українцем, залишеним на сходах сиротинця. Хтозна.

Нібито став дуже багатим у дуже молодому віці. Це було одразу після здобуття Польщею незалежності. Хтось припускав, що він заробив на торгівлі з росіянами. Хтось — що з німцями. Ще хтось запевняв, що він був молодим коханцем і протеже якоїсь багатої аристократки з кресів[85], яка заповіла йому маєток. Дехто вважав, що він був високооплачуваним радянським шпигуном.

У кожному разі в певний момент чоловік з’явився на арені довоєнної Польщі як доктор Ашкеназі. Пов’язаний зі Львовом фінансист, промисловець, любитель мистецтва. Часи були дивні, майже як дев’яності роки двадцятого століття після падіння залізної завіси, коли невідомо звідки з’являлися можновладці, фінансисти, багатії, бізнесмени, що одного дня торгували трусами, а наступного — підводними човнами з атомними двигунами.

Польща двадцятих років була така сама — пора чудес і див, тоді було можливе все. Навіть доктор Генрик Ашкеназі.

Було відомо, що у Варшаві він мешкав за найпрестижнішою у місті адресою — у Кам’яниці під Гігантами на Уяздовських Алеях, у найпрезентабельнішій частині міста, в самому центрі серед помпезних кам’яниць, палаців і парків. Але також мав — бо як же інакше — замки в Україні, Італії та Франції. В одному з них він міг зберігати свою казкову колекцію мистецтва. І що ж у ній було?

Збереглося свідчення відомого довоєнного мандрівника й журналіста Едмунда Міколейки, який у середині тридцятих, дещо у стилі Ваньковича, блукав кресами, намагаючись у репортажах передати дух часу, землі й людей. Письменником він був незрівнянно гіршим за Ваньковича, і його графоманський екзальтований доробок не витримав випробовування часом, але один фрагмент був цікавий. Міколейко описував візит до львівської резиденції доктора Генрика, відомого варшавського фінансиста, віце-голови Варшавського облікового банку. — Схвильовано розповідав, що під страхом погроз мусив присягнутися, що не опише й нікому не розповість, де конкретно розташована резиденція і що саме він у ній побачив. А були там «і роботи старих майстрів з Голландії, і найкращі полотна польських художників, яких ніде більше не побачиш, а також незвичні французькі картини, які могли похмурого осіннього дня осявати розкішні інтер’єри докторського замку, так ніби йому вдалося схопити ясне сонечко, в клітці замкнути й під сповненим орнаментів склепінням повісити».

На жаль, це одна з двох наявних чітких згадок про колекцію доктора. Друга принаймні була позбавлена баласту міфоманії і графоманії, оскільки походила з архіву Національного музею у Варшаві. Це була офіційна розписка, яка свідчила, що в 1938 році «Високошановному панові директору, доктору Генрику Ашкеназі повернуто три шедеври А. Геримського, люб’язно позичені шановним паном на виставку митця».

Відомо, що однією з цих картин був знаменитий «Хлопець зі снопом». Відомо також, що ця картина існувала й була написана Геримським у Броновицях. Відомо, що її купив граф Мілевський. А потім картина потрапила до списку воєнних втрат. «Хлопець зі снопом» викликав неабияку сенсацію, коли зненацька з’явився на варшавському аукціоні у 2004 році. Аукціон одразу зупинили, але слідство показало, що ніхто ні в кого нічого не крав, а нинішній власник успадкував картину від батька, який купив її в перші роки окупації у «єврейського аристократа доктора Ашкеназі, який терміново потребував готівки».

І все.

Займаючись цією справою, Лоренц намагалася дізнатися більше через знайомого журналіста, але його дослідження, замість того, щоб пролити на цю постать трохи світла, лише додало їй таємничості. Виявилося, що доктор Генрик Ашкеназі засідав у президіях тридцятьох великих польських спілок. Як і личило сірому кардиналові, ніколи не сидів у кріслі голови — зазвичай віце-голови або члена президії. У списку фірм, які йому платили, був уже згадуваний Обліковий банк, а також Іпотечний банк, Львівська акціонерна спілка броварів, завод «Мир» у Катовицях, Західний банк, Краківська фабрика машин і вагонів та багато інших. Це були не дрібні фірми, а економічні стовпи довоєнної польської економіки. Не було б перебільшенням стверджувати, що з точки зору державної казни доктор Генрик Ашкеназі був найважливішою особою в Другій Речі Посполитій.

Окрім цього, більше нічого не було відомо. Яку мав зовнішність, скільки йому було років, де бував, що з ним діялося під час окупації й чи пережив голокост. Суцільні знаки запитання.

Тепер на один знак запитання менше, подумала Лоренц, вдивляючись в обличчя на знімку. Воно було на диво молодим, вона чомусь уявляла собі Ашкеназі сивим дідуганом у костюмі-трійці. Тимчасом чоловік на знімку мав близько тридцяти років, веселу вроду вічного парубка і зовсім не скидався на акулу-фінансиста. Радше на фертика із заможного дому, який розтринькує родинні статки.

Його подруга, сфотографована тієї миті, коли, сміючись, відкинула голову назад, зухвалою вродою нагадувала Каліну Єндрусик[86]. Навіть на цій зернистій, старій фотографії, знята випадково і в досить невигідній позі, вона просто випромінювала сексапільність. Напевно, належала до тих жінок, яким досить було просто бути, щоб сіяти сум’яття.

— А хто ця кицька? — запитав Кароль, стукаючи пальцем по декольте супутниці доктора Ашкеназі.

— Ольга Бортник, — відповів жіночий голос у них за спиною. — Гарненька, чи не так?

Обернулися одночасно. Біля їхнього столика стояла жінка у віці десь під шістдесят, на вигляд вчителька літератури на пенсії. Коричневі жакет і спідниця, припорошені свіжим снігом, товсті колготки, шкіряні чобітки на низьких підборах. Мінімум елегантності, максимум простоти й практичності. Ані гарна, ані потворна. Звичайна, змучена, з мішками під очима. Лоренц подумала, що це типова представниця свого покоління. Народилася, напевно, в середині п’ятдесятих років, усе її дитинство й найкращі роки дорослого життя припали на сірі й безнадійні радянські часи. Коли Україна здобула незалежність, напевно багато обіцяла собі після змін, але швидко з’ясувалося, що практично нічого не змінилося, хіба що раніше вона була бідна, як решта, а тепер стала біднішою за решту. Лоренц глянула на її руки: ні обручки, ні сліду від обручки. Або розлучена, або віддавна вдова.

— Перепрошую, а ви хто? — запитала Лоренц чи то її, чи то Сергія.

— Онука цієї пари, — відказала, показуючи на подругу Ашкеназі.

Кароль і Зоф’я обмінялися враженими поглядами. Лоренц отямилася першою.

— Неймовірно. Ми можемо сподіватися на те, що ви нам розповісте про вашу бабцю? І її чоловіка? Нареченого? Даруйте, я не уявляю, які в них були стосунки.

Жінка, якийсь час мовчки дивилася на неї.

— Запитайте у неї самі, — нарешті відповіла українка.

— Тобто?

— Я не зможу зрозуміліше сказати. — У голосі жінки з’явилися нотки роздратування, і у Лоренц склалося неприємне враження, що вона дивиться у дзеркало, в якому бачить саму себе через тридцять років.

— Це означає, що ваша бабця жива? — озвався Кароль.

— Жива. Можете з нею зустрітись, якщо хочете. — Жінка енергійно знизала плечима, ніби хотіла показати, що існують цікавіші розваги.

— Сьогодні? — запитала Лоренц, соромлячись думки, що старенькій, певно, близько ста років, тож краще не відкладати цю зустріч на пізніше.

— Завтра. Сьогодні ми з бабцею дивимося фільми.

Її тон наводив на думку, що це будуть фільми про вбивства. Не знали, що сказати.

— Це класно, що старенька пані любить кіно, — кинув Кароль, аби перервати нестерпне мовчання. — Мабуть, якась класика, роки молодості, може, «Звіяні вітром»? Або «Касабланка»?

Шістдесятирічна онука зітхнула.

— Літа молодості бабці — це «Метрополіє», коли йшла «Касабланка», вона була вже в зрілому віці. А сьогодні ми дивимося «Володаря перснів». Бабця хоче собі пригадати перед «Гобітом».

Цього разу тиша була такою довгою, що перервати її вирішила сама онука пані Ольги.

— Любить фентезі, — сказала вона.

10

Їх було запрошено до величезного готельного ресторану, сіли там за столик біля стіни, перетворений на тимчасовий буфет, на якому було кілька пачок чаю, розчинна кава, молоко, електричний чайник і декілька книжок. Венді налила всім чаю й машинально додала молока.

— Ой, даруйте, відвикла від гостей. Я можу вам зробити новий.

Звичайно, заперечили, навіщо ж новий, їм подобається чай з молоком.

Венді — мама півторарічного Чарлі й дружина хорватського письменника Желька Віолича — була британкою. Тендітна, граціозна, досить приваблива, здавалося, постійно занурена у власні думки й дещо відірвана від реальності.

Це могло бути рисою її характеру, а могло бути наслідком того, що два місяці сиділа у примарному готелі на адріатичному острові разом із специфічним малим хлопцем і таємничим чоловіком, про якого лише кілька разів зазначила, що він працює і йому в жодному разі не можна заважати.

Спершу Анатоль здивувався, чому Венді не запрошує їх до службового приміщення чи офісу, де мало бути затишніше, ніж у порожніх залах, пристосованих для обслуговування сотень гостей. У ресторані збагнув. Венді облаштувала тут куточок для себе, а решту перетворила на полігон для Чарлі. Мусила витратити багато часу на те, щоб розмістити всі стільці й столи таким чином, щоб вони перетворилися на нерегулярну огорожу. Посередині було ще кілька столів і стільців, а крім них, якісь скриньки, миски, горщики й трохи безпечного кухонного начиння на кшталт лопаток та ополоників.

Венді, побачивши їхні здивовані погляди, пояснила, що відколи створила променадник (вона справді вжила термін jail-yard)[87], їй стало набагато легше. Раніше був вибір: або сидіти з Чарлі в малому помешканні, що їх обох доводило до нестями, або ганяти з ним коридорами, тремтячи від страху, що він утече від неї й заховається в найбільш невідповідному і найнебезпечнішому для нього місці.

— Малий дуже спритний, — звірялася їм пошепки, ніби Чарлі, що цієї миті розмішував у горщику «суп» із гумових звіряток, міг її почути й суворо покарати. — Якось я його підстерегла, коли він заховався за вазоном, умостився там і сидів нерухомо півгодини, щоб я його не знайшла. Ви собі це уявляєте? Півгодини, яка дитина здатна на щось подібне? Я знала, де він, сама заховалася за колоною й чекала, що буде далі. Думала, що зараз почне бігати й кричати: «Мамо, мамо!» Але ні, — Чарлі полишив суп і пильно подивився в їхній бік, Венді стишила голос до ледь чутного, — аж за півгодини обережно вийшов, прочимчикував через весь готель до кухні, підсунув собі скриньку, відкрив холодильник і дістав із нього шмат сирого м’яса.

— І з’їв? — запитав Анатоль таким самим драматичним шепотом.

— Не перебільшуйте, це ж дитина, а не якийсь монстр. — Венді здавалася ображеною. — Жбурнув на підлогу, а потім почав викидати решту.

— Ба, ба? — пролунало зовсім поруч із ними. Анатоль і Ліза здригнулися.

— Так, синочку, мамуся розповідає, який ти солоденький. Іди побався звірятками. Де слоненятко? Де тру-ту-ту? Де воно?

Якусь мить Чарлі дивився на них очима досвідченої дорослої людини, відтак розвів ручки, загукав: «Де-є-є, де-є-є» — і побіг шукати слоненятко.

Вони розповіли Венді про графа Мілевського, про його пригоди, палац і колекцію картин польських художників, справу імпресіоністів про всяк випадок делікатно оминули. Венді зачудовано слухала, коментуючи розповідь англосакськими ахами й охами. На жаль, коли сказали, що шукають сліди графа, безпорадно знизала плечима. Не чула про горища, підвали, архіви зі старими документами, жодних картин тим більше не бачила. Стіни в кімнатах і коридорах були оздоблені знімками Хорватії з листівок, десь також бачила якусь графіку або малюнки вугіллям, важко сказати, бо вона на цьому не розуміється. Але точно жодного живопису.

— Вам слід поговорити з моїм чоловіком, — сказала. — Я дивлюся за малим, але він, коли не може писати, ходить коридорами, мабуть, у кожному кутку тут побував, навіть у порожньому басейні уже був. Якщо тут щось є, то він точно це бачив. До того ж, я погано знаю хорватську, а він може зателефонувати до власників, може, вони щось знають.

Чарлі покінчив із супом, покінчив також зі слоненятком, дурів тепер у найвіддаленішому від них кутку свого променадника, раз-по-раз розганяючись і вдаряючись в оббивку спинки одного зі стільців, що становили загорожу. Це могло здаватися веселою дитячою грою, проте нею не було. Чарлі вдаряв в одне й те саме місце, і важкий стілець за кожним разом пересувався на міліметр. Малюк реалізовував план утечі з наполегливістю в’язнів, які ложечками проколупують залізобетонні стіни.

— Іноді я його боюся, — тихо промовила Венді. — Ніби бігає й сміється як будь-яка дитина, але ніколи насправді не бавиться. Він утілює якийсь план.

— А ми можемо порозмовляти з чоловіком? — запитала Ліза.

— Чоловік зараз працює. — Венді уникала їхнього погляду, і Анатолю стало ніяково.

— А він матиме колись перерву? Ми не заберемо багато часу, зрозумійте, будь ласка, у нас за плечима довга подорож, і якби вдалося хоч на хвилинку…

— Чарлі!

Зірвалася й кинулася притьмом через їдальню, бо хлопцеві вдалося врешті пересунути стілець настільки, щоб вирватися на волю.

За хвилину повернулася, тримаючи на руках дитину, що звивалася й несамовито репетувала. Малюк був у розпачі, що йому вкотре зіпсували його план підкорення світу.

— У мене пропозиція, — мовила Венді. — Желько працює в іншому будинку, щодня має перерву з дев’ятої до дванадцятої ранку. Залишіться до завтра, в нас тут зо три сотні кімнат, тож місце є. Кухня оснащена, бар, щоправда, зачинений, але я маю пляшку віскі на чорний день. А протягом цього часу ви можете роздивлятися тут і гуляти по острову. Що скажете?

Звісно, погодились, попри те що незалежно одне від одного пригадали собі всі горори про червоні трактири.

— За однієї умови. — Венді мовила це таким тоном, що навіть Чарлі припинив пручатися у її руках. — Ви не будете заходити до старого будинку на пагорбі й узагалі не будете до нього наближатися. Обіцяєте?

Пообіцяли, хоча обоє одночасно подумали, що, може, все-таки ліпше було б повернутися до Ровіня на вечерю й нічліг.

Проте залишилися.

11

Була в жахливій депресії. На вечерю знову замовила шматок торта «Захер». Сподівалася, що це їй підніме настрій, але не підняло. Колупала виделкою ледь початий десерт і не могла полишити думку про те, що почувається старою, самотньою й непотрібною. Старосвітська видовжена ресторанна зала готелю «Відень» була порожня, якщо не брати до уваги офіціантку, що нудилася за стійкою бару. Не могла позбутися думки про те, що візит до столітньої жінки — єдине, що чекає її на Святвечір. У чужій країні, в чужому місті, в товаристві цього паразита, який мав бути коханням її життя і присутність якого тільки посилювала болісне усвідомлення, що все назавжди втрачено.

Не завершили своєї розмови вчора, не завершили сьогодні. Кароль пішов до знайомих, а вона залишилася, пославшись на головний біль. Сама не знала чому. Не хотіла бути серед людей? Не хотіла бути в товаристві Кароля? Чи, може, панічно боялася того, що вони могли б завершити розмову?

Повинна була зателефонувати до батьків, але не мала сили вислуховувати претензії і докори. Тим паче, що всі вони були обґрунтованими, донька з неї була така сама нікудишня, як і наречена. Мабуть, матір з неї також була б нікудишня. Мала бути якась причина, через яку найближчими їй істотами були німі постаті зі старих полотен. Добрі друзі, які завжди охоче виражають мовчазне схвалення з-під лаку. Саме такі, яких вона потребувала.

Грюкнули вхідні двері біля рецепції, повіяло холодом. Почула кроки чоловіка, який енергійно біг сходами, голосно насвистуючи знайому мелодію. Намагалася згадати, що це було, мелодія асоціювалася з телебаченням, чоловіком у темних окулярах, чорно-білими польськими фільмами.

Насвистування вже затихло десь у коридорах готелю «Відень», коли нарешті все стало на свої місця. Ну звісно, що ж іще міг насвистувати цей негідник, як не безсмертний шлягер Гемара.

Як там було? Хвилину копирсалася в пам’яті.

Якось, може, іншим разом, та сьогодні ні… на, на, на, на, щось там, щось там… сьогодні неможливо… Дні стають чимраз коротші, може, завтра чи позавтра, та сьогодні точно ні.

Розгнівана, різко відсунула від себе тарілку й підвелася, твердо вирішивши наздогнати Кароля Бознанського й різко сказати йому, що вона думає про його нестерпні підтекстики.

Але це точно означало б завершення вчорашньої розмови.

Тому сіла й терпляче чекала, поки злість угамується.

12

Ліза Тольґфорс і Анатоль Ґмітрук провели дуже приємний вечір з Венді, яка одразу після того, як Чарлі заснув, зазнала раптової метаморфози, перетворившись з переляканої, зацькованої жінки на інтелігентну й дотепну душу товариства, яка під віскі засипала їх безліччю анекдотів, розказуваних з англійською відстороненістю.

Чудово проводили час, хоча обоє відзначили, що жодна з розповідей Венді не стосувалася ні Чарлі, ні Желька, таємничого хорватського письменника, усамітненого в будинку на пагорбі.

Будинок вони бачили під час прогулянки островом і вирішили, що це має бути справжня графська резиденція. Досить ретельно оглянули готель і переконалися, що жодна його частина не могла з’явитися раніше, ніж у сімдесятих роках. Перетрусили склади, переглянули течки в офісі, зазирнули в кожен закуток, який хтось міг використати для переховування старих паперів. Не знайшли нічогісінько, тож візит у будинок на пагорбі був їхнім останнім шансом на виявлення тут хоч чого-небудь.

Огляд околиці теж не дав жодного результату. Частина парку мала вигляд давнього саду, в одному місці знаходився таємничий морський грот, в іншому було щось схоже на петлю наприкінці автобусного маршруту з гаражем і круглою площею посередині — досить своєрідна конструкція на острові завдовжки шістсот метрів. Обійшли старий будинок, захований поміж деревами, і хоч як їм кортіло зігнорувати застереження Венді й зайти всередину, цю ідею вони облишили.

Одна ніч їх не врятує, тож безглуздо було ризикувати, щоб потім письменник їх прогнав, замкнувся та ще й викликав поліцію, бо якісь чужинці його потурбували.

Решту ночі провели в біганині на голяса коридорами готелю й сексі в різних несподіваних місцях, з яких найоригінальнішим і найбільш збуджуючим була величезна хромована стільниця в готельній кухні. Кожен їхній рух викликав легкі вібрації конструкції, які накладалися одна на одну, і те, що на початку було легким побризкуванням підвішених на витяжці каструль і сковорідок, у верхній точці перетворилося на кухонну симфонію божевільної гуркотнечі та гудіння.

Незабутні враження.

Ліза вже спала, коли Анатоль, як і попередньої ночі, вийшов на терасу. Перед собою бачив занурений у сон, добре освітлений та по-святковому вбраний Ровінь, який віддзеркалювався у хвилях води. Праворуч між деревами чорніла брила палацу Мілевського, тобто будинку на пагорбі. В устах Венді це визначення звучало як назва фільму жахів.

Звідси він не бачив світла, запаленого у вікні. Зате виразно чув безперервне цокання друкарської машинки. Вже за кілька хвилин Анатоль навчився розпізнавати її ритм. Спочатку монотонне стукотіння, потім сухе тріскотіння під час зміни рядка і знову стукотіння. Під час діалогів було менше стукання й більше тріскотіння. Хвилини тиші означали або паузи на обмірковування, або зміну аркуша.

Повернувся до ліжка. Було тепло, тому залишив вікно відчиненим, і тихий стукіт супроводжував його, аж поки заснув. Перед сном Анатоль іще подумав, що треба бути або мазохістом, або претензійним графоманом, щоб у двадцять першому столітті використовувати друкарську машинку.

13

Ольга Бортник мешкала у кам’яниці на вулиці Максима Кривоноса, на схилі Високого Замку. Лоренц тільки промовисто глянула на Кароля, коли той називав адресу таксистові, але нічого не сказала.

Кароль знизав плечима. Хіба рідко траплялося в історії, що герої одного народу для інших є терористами? Досить згадати Пілсудського. Фактично Кривоніс був козацьким полковником, одним із головних очільників антипольського повстання Хмельницького, що прославився здобуттям Бара, Кременця і, власне, Високого Замку у Львові. То й що з того? Хто-хто, але якраз поляки, які самі всю свою національну ідентичність збудували на більш чи менш безсенсовних повстаннях проти окупантів, повинні визнати це право для народів, яких самі окупували.

Деу Ланос (схоже було, що всі ланоси й нубіри з польських вулиць опинились у Львові) за кілька хвилин привіз їх за вказаною адресою, вимагаючи за це двадцять гривень, тобто смішну суму в кілька злотих. Вийшли з таксі перед скромним триповерховим будинком, який дуже нагадував краківську забудову.

Бортник мешкала на високому цокольному поверсі, одразу біля сходів. Її онука — вони досі не знали, як її звуть, — чекала в дверях і мовчки затягла їх всередину, перш ніж вони встигли роззирнутися на сходовій клітці.

Кароль відзначив тільки те, що завжди відчував у краківських будинках — неприємний, волого-дріжджовий сморід затхлості, такий пронизливий, ніби скрізь палили свічки з ароматом «галицький підвал». Не терпів цього, йому здавалося, що його обліплює цей сморід, завжди після візитів до краківських арт-дилерів і колекціонерів укидав усе шмаття до пральної машини.

У помешканні пахло інакше, і це була дуже приємна несподіванка. Пахло смаженим м’ясом, пряником і літньою людиною. Кожен із цих запахів був такий інтенсивний і специфічний, що навіть у суміші з іншими його цілком можна було впізнати. Кароль вирішив, що старша пані живе з онукою, щиро сумнівався, що сторічна жінка сама порається в кухні.

— Щиро вам дякуємо, — почала Лоренц, але онука лише махнула рукою і скривилася; це могло означати, що нема про що говорити. Каролеві спало на думку, що, можливо, онука пані Бортник почала колись нею опікуватися в надії, що після її смерті успадкує квартиру, на перший погляд дуже гарну й простору. Якщо так, то гірко прорахувалася.

Уявляв собі, як змінюється вираз обличчя онуки на родинних знімках з кожним наступним днем народження старенької. Вісімдесятий, вісімдесят п’ятий, дев’яностий, дев’яносто п’ятий, нарешті сотий, ювілейний. Біля старенької позує мер Львова, а онука тримає в руках величезний букет і замислюється над тим, де, в біса, її життя.

Пирснув сміхом, на що онука повернулася з такою міною, ніби він осквернив святе причастя. Щоб відвернути увагу, потягнув носом і вибачливо показав на нього. Онука забрала їхні пальта й провела коридором до вітальні.

Лоренц, яка йшла першою, раптом зупинилася в дверях і зненацька позадкувала. Чудово, отже, бабця не у квітучому стані, подумав Кароль і приготувався побачити страшну істоту, що більше скидалася на труп, ніж на живу людину. Лікарняне ліжко, обтягнуті шкірою кістки, три волосини на вкритому виразками черепі, артритна рука з відразливими пожовклими нігтями, судомно стиснута на розп’ятті. Ненависне дзижчання, ледве чутне крізь дзюркотіння сечі, яка просочується крізь матрац і скапує на підлогу. Колись онука підставляла лікарняну качку, але після тридцяти років відмовилася від цієї традиції.

Зупинився на порозі двостулкових дверей, уявляючи приблизно таку картину.

І відступив на крок.

У вітальні була потвора.

На висоті його обличчя висіла гігантська, завбільшки з діжку для квашених огірків, голова монстра з налитими кров’ю червоними баньками, горилячими ніздрями й довгими, понуро звисаючими вухами. Уся голова була вкрита сірою шерстю, і якби не ці ніздрі й видовжена морда, було б у потворі щось псяче, передусім завдяки вухам, які нагадували вуха спанієля. Далі було не краще: голова плавно переходила у волохату плюшеву змію, що була підвішена під стелею й охоплювала таким чином майже всю вітальню.

Це було справді незвично й огидно, хоча краще, ніж гачкуваті нігті, затиснуті на розп’ятті. Окрім того… Зморщив лоба, оскільки потвора видавалася йому знайомою, викликаючи милі серцю спогади з дитинства.

— Це ж Фухур! — вигукнув він.

— Що? — Лоренц мала такий вигляд, ніби негайно хотіла залишити це місце.

— Фухур з «Нескінченної історії», не пригадуєш? Хлопець починає читати книжку про світ, який поглинає Ніщо, у цьому світі є другий хлопець, який мусить урятувати принцесу, хвору через Ніщо, і допомагає йому, я не знаю, мабуть, дракон, а насправді літаючий пес, власне Фухур. Ти справді не пригадуєш? І просив чухати його за вухом, це найкращий момент. І пісенька того блондинистого типа з Kajagoogoo…[88] Або як його улюблений кінь умирає на болоті? Це найбільше переживання мого дитинства! Той хлопець тягне коня і спершу думає, що тварина лінується й кепкує з нього, потім хоче йому допомогти, а той так повільно провалюється дедалі глибше, і хлопець уже знає, що не врятує його. Він благає, щоб кінь спробував, щоб не піддавався відчаю… Бо це болото відчаю, розумієш? І каже йому, що його любить…

— Каролю, ти мене лякаєш. Облиш.

— Нічого ти не розумієш, ти не бачила цього на відео, я цілий тиждень плакав, як же звали цього коня…

— Артакс, — відповів голос з-за Фухура.

З-за запиленого плюшу на електричному інвалідному візку виїхала Ольга Бортник. Це було гарним початком.

Жінки старіють по-різному, залежно від типу особистості й типу вроди. Гарненькі сусідські дівчата перетворюються на білих як голубки, привітно усміхнених стареньких, той тип бабусі, про яку мріє кожне внучатко. Вічні поганулі типу Гленн Клоуз[89] благороднішають і перетворюються на пристойних старих пань із вродою російських графинь. Найкраще почуваються Сніжні Королеви типу Лорен Беколл[90], які навіть у двісті років демонструватимуть сліди давньої краси й гордість за цю красу. А найбільше час збиткується над тими, які замолоду були апетитними пончиками на кшталт Каліни Єндрусик або Елізабет Тейлор. Мало того, що вони перетворюються на опасистих матрон, ще й часто дуже довго не помічають, що сексапільність — це як осетрина: другої свіжості не буває.

А Ольга Бортник?

Передусім не виглядала на свій сто один рік. Кароль дав би їй вісімдесят, вісімдесят п’ять. Тобто, хоч дивно у цій ситуації це звучало — мала справді молодий вигляд. Не приховувала свого віку. Волосся, колись чорне, тепер було геть сиве, але брюнетки ніколи не стають білі як сніг, їхнє волосся набуває кольору димчастого срібла, і саме такою була укладена короткою косою зачіска пані Бортник, у кількох місцях ховалися навіть тоненькі пасма давньої чорноти. Брови мала так само чорні, як колись, а нижче світилася найбільша несподіванка її обличчя — очі.

На старому чорно-білому знімку, який показав їм Сергій, була із заплющеними очима, та навіть якби й ні, то ефект все одно розплився б у сірих відтінках. Очі Ольги Бортник не були затуманеними, молочними очима столітньої бабусі, які згасли під впливом усього, що за все життя надивилися.

Вони були уважні, жваві, усміхнені, а передусім — молоді. Їхній колір був такий незвичний, що Кароль подумки визнав, що найгарніші очі, які він бачив у житті, — такого глибокого блакитного відтінку, що переходив у фіолетовий, — стримлять зі зморщеного як печене яблуко обличчя столітньої жінки.

Усміхнувся до цих очей і обвів поглядом усю постать, що сиділа на візку.

Не можна мати все, правда? Схоже було на те, що пані Ольга до кінця не погодилася з тим, що вона вже не є красунею, у яку закоханий увесь Львів. Одягнена була святково — в довгу чорну сукню, зав’язану вузлом унизу, щоб не втрапила у колеса візка. Її шию прикрашала довга низка перлів і хутряна накидка, яка милосердно закривала звисаючу як у старого індика шкіру в декольте. Шия була єдиним щільно закритим фрагментом столітнього тіла. Сукня ж була настільки тонка, що не залишалося сумніву: по-перше, Ольга Бортник носить панчохи з підв’язками, по-друге — на ній підгузки.

Кароль зробив усе, щоб не заплющити очі й не ковтнути слину. Втупився у сапфірові очі, ще раз усміхнувся й підбіг, щоб поцілувати руку старенької, що лежала на бильці візка.

— Це улюблений фільм моєї молодості, — сказав він.

— Як і моєї. Моєї другої молодості.

— Четвертої, мабуть, — буркнула онука.

— Наталко, подай гостям чай.

— Звідки він у вас? — Показав на Фухура, думаючи, що це неможливо, щоб тут висів оригінал.

Дивилась на нього з усмішкою старої аристократки. Скидалося на те, що або не почула запитання, або не зрозуміла.

— Звідки це у вас?! — майже вигукнув Кароль, нахилившись до неї.

— Це довга історія. Був у мене роман, несерйозний, хоча й у віці дуже серйозному. З симпатичним джентльменом, начальником цеху в театрі ляльок у Києві, на пенсії, звісно. Можете собі уявити, однієї неділі ми тричі дивилися Фухура в кіно, так він мені подобався.

— Джентльмен? — спитала Лоренц.

— Фухур. І ця чудова казка. А от Ігор був дуже закоханий у мене. Він зробив мені Фухура, три місяці не виходив з майстерні. Як справжній, чи не так? На жаль, не пережив цього, був уже не першої молодості.

З кухні долинуло голосне зітхання, яке могло свідчити про те, що любовні пригоди бабці Ольги були аж надто частою темою її розмов, тому Кароль підхопив тему фантастики, яка видавалася безпечнішою.

— Це все вина цього дурника Стася Лема, — мовила врешті старенька, коли її вчетверте запитали про незвичайні зацікавлення. — Він до війни був солоденьким диваком, ми усі жартували, що з нього виросте. Маріан казав, що або божевільний учений, який захопить владу над світом, або поштовий чиновник, який щороку отримуватиме нагороду за сумлінну працю, або сірий кардинал в уряді диктатора. Потім до нас доходили чутки, що Стась починає кар’єру літератора, він навіть надіслав мені перше видання «Людини з Марса», і мені так сподобалося! Скажу вам, я радше повірю в прибульців, аніж у того Бога.

У кухні голосно брязнуло начиння, звук злився воєдино зі сповненим смирення зітханням.

Бабця Ольга змовницьким жестом запросила їх у глиб кімнати.

Кімнати, яка була чимось на кшталт храму чи музею золотої ери наукової фантастики. На стіні, немов Ленін, Маркс і Енгельс, висіли чорно-білі портрети Лема, Діка й Азімова. Поміж ними — плакати з «Ловця андроїдів», «Космічної одіссеї», «Дюни» і «Зоряного шляху», а також із першого «Соляріса» Тарковського з посвятою й автографом «цього дурника Стася». На волосіні були розвішані моделі USS Enterprise, «Тисячолітнього сокола» і «Зоряного руйнівника», а на гіпсовій іонічній колоні — такій, на якій у старих людей зазвичай стоїть папороть або невеличка пальма, — стояла фігурка Йоди завбільшки з однорічного хлопчика. Справді непогана, не схожа на китайський непотріб з вадами лиття. Каролю кортіло запитати, звідки він у неї, але боявся почути довгу історію про коханця, який вирізьблював для неї цю річ ночами, поки смерть не знайшла його над столом під час дороблювання гострих вух.

— У мене є своя теорія на тему прибульців, — сказала Бортник з такою певністю в голосі, що Кароль уперше подумав, що можуть мати справу з божевільною. — Прибульці — це люди з майбутнього, розумієте? Колись людство винайде машину часу й почне заглядати в минуле, а для сучасних це будуть явища абсолютно незрозумілі. Для них буде болісно спостерігати смерть і руйнування й не мати змоги щось зробити, бо втручання означало б вплив на континуум. Це буде робота не для слабких.

Наталка рвучко поставила на стіл тацю з чаєм і маківником, даючи зрозуміти, що час пустої балаканини вичерпано. Пора перейти до справи.

— Чому вас цікавить Генрик? — запитала Бортник, коли вони стисло розповіли про мету свого візиту.

— Через його колекцію творів мистецтва, — відповіла Лоренц. — Ми припускаємо, що він мав виняткову колекцію картин, яку придбав у двадцятих роках у графа Мілевського на його острові в Італії. Знаю, що це звучить непереконливо, але це припущення — наш найважливіший слід у пошуках. Може, ви знаєте, чи були в Генрика ці картини і що з ними сталося?

Старенька відвернулася до вікна, її погляд затуманився. Не хотіли її квапити, розуміли, що її психічний стан і пам’ять — це застарілі механізми, які не люблять, коли їх примушують працювати понад силу.

— Цікаво, — мовила вона, повертаючись у їхній бік. — Коли я висміювала його любов до мистецтва, він повторював, що я його недооцінюю. Що ми відійдемо, а мистецтво залишиться. Що чим його більше, тим краще людина бачить, до якого добра й краси вона здатна, й тим важче їй буде скоювати зло. Тому треба про нього дбати. Так Генрик казав в останні свята перед війною, ми сиділи в цій самій кімнаті, тільки без одягу. Єврей, який не вірив у Бога, але вірив у мистецтво і в людське добро. А скінчилося все так, що його немає, мистецтва немає, ідея доброї людини пішла з димом в Аушвіці, лишилася стара столітня баба, яка все життя вірила лише в ars amandi.[91]

Наталка зітхнула, ніби у неї всередині були гігантські тягарі.

— Генрик був коханням мого життя. Істинним коханням, яке трапляється тільки раз, усе, що до нього, — це призвістки, все після нього — невдалі підробки. Гадаю, ви, голуб’ята, напевно розумієте, про що я кажу.

— Та ми не пара, — швидко сказала Лоренц.

Старенька тільки захихотіла, бризкаючи слиною на свою накидку. Наталка нахилилася й витерла її клаптем паперового рушника.

— І видається мені, що я теж була коханням його життя, але в чоловіків завжди буває інакше. Генрик любив мене, але любив також мистецтво й любив Польщу. Він був патріотом, дуже ревним, як усі неофіти.

— Я взагалі не поляк від короля П’яста, — процитував Кароль, — я не є ним через лядську кров, через випадковість і через метричний запис. Як на мене, то я… — він замовк і кивнув усміхненій Бортник, щоб та закінчила.

Він чекав дуже довго, поки вона знову заговорила.

— Поляк за власним бажанням. Маріан це добре розумів. Це були незвичайні друзі, євреї з діда-прадіда і найбільші польські патріоти, яких я знала. У хорошому значенні, бо хотіли дбати про добробут і красу нації, а не проливати за неї відрами кров. На жаль. Як настав час, Генрик полетів рятувати свою колекцію і свою Польщу. Я мала чекати й не сумувати. Але не дочекалася.

— Ви бачили його колекцію? — запитала Лоренц.

— Смієшся, люба, еге ж? Я її не тільки бачила, я жила з нею в палаці Генрика в Підгірцях. Біля неї їла, біля неї читала і біля неї зазнавала тілесних утіх, про що, глянувши на тебе, Наталко, я тут не говоритиму.

— А ви можете щось розповісти нам про картини?

— Були гарні.

— Але чиї?

— Генрикові, звісно.

— Так, але хто їх написав? — Кароль відчував, що за спокійним голосом Лоренц ледве приховується роздратування.

— А звідки я маю знати? Я не працювала в музеї.

14

Стежка, що вела до будинку на пагорбі, звивалася зиґзаґом поміж деревами. Був чудовий день, сонячно, кільканадцять градусів. Таких днів не буває у грудні по той бік Альп. Анатоль ніс на руках Чарлі, який дивився йому в очі, енергійно жестикулював і за допомогою різних агукань видавав промову, що звучала як запальна права публіцистика.

Венді несла у великому плетеному кошику провіант для чоловіка, а Ліза виставляла обличчя до сонця, обв’язавши поранену голову хусткою в кольорові хорватські народні візерунки, які трохи нагадували кашубські орнаменти. Венді знайшла її для неї у готельній крамничці літніх речей.

— Учора вночі багато стукав. Це добрий знак, — мовила Венді таким тоном, ніби Желько давав їй по пиці щоразу, коли не виконував норму.

— Різдво буде спокійне. Спокій — це найкращий подарунок, — проказала вона радше до себе, аніж до них.

Анатоль пошкодував, що в нього немає зброї. Так, про всяк випадок. З іншого боку, багато років військових тренувань має вистачити для якогось писаки.

Без сумніву, це був будинок, який вони шукали. Анатоль не розбирався в архітектурі, але невеликий палацик, радше замок, квадратної форми нічим не нагадував місцевої архітектури. Два поверхи, дуже похилий дах, простий моноліт і майже позбавлений оздоблень — не рахуючи портика — фасад. Майже як мініатюра Баранова Сандомирського, типова аристократична польська оселя, тільки на Адріатиці.

Венді штовхнула важкі двері й обережно зазирнула всередину. Крикнула щось хорватською, напевне: «Коханий, я тут разом із гостями!», але так само це могло бути: «Я привела свіже м’ясо!» Зсередини ніхто радісно не відгукнувся, що посилило побоювання Анатоля. Спокійно, повторював подумки: він писака, ти командос. Оскільки в нього немає зброї, то немає й шансів.

— Не відповідає, але о дев’ятій можемо зайти без запрошення, — сказала їм таким тоном, ніби сама себе намагалася в цьому переконати.

Тож зайшли.

Оселя всередині також мала вигляд польського маєтку, хіба що жахливо занедбаного. Сама архітектура холу з хрещатим склепінням, сходами й виходом на оточене колонадою подвір’я ще зберігала сліди розкоші, але не більше. Стару дерев’яну підлогу було замінено на дешевий лінолеум, нижня частина стін була вкрита зеленим захисним покриттям, замість люстр висіли фабричні лампи в заґратованих каркасах. Під стінами стояли крісла, з’єднані по троє, наче їх винесли з якоїсь старої кінозали. Картина занепаду та зневіри, мабуть, власник вирішив, що немає сенсу ремонтувати старий замок, легше збудувати новий готель із бетоніту й фанери, а пам’ятку використати як склад для мотлоху й квартири для обслуги готелю.

Анатоль намагався уявити собі Корвін-Мілевського в цьому інтер’єрі рівня дешевого молодіжного хостелу, однак йому бракувало уяви.

Може, коли побачать інші приміщення. Кабінет, бібліотеку, танцювальну залу. Хоча їх, напевно, давно поділено на маленькі комори, перетворено на складські приміщення чи камери схову.

Відчув утому. Неможливо знайти щось у будинку, який протягом кількох десятків років був жертвою народної демократії. Мабуть, повидирали навіть дроти зі стін, що вже казати про документи й пам’ятки, про картини навіть не згадуючи.

— Желько працює в колонній залі, — повідомила Венді, а Анатоль уявив собі величезний стіл з нержавіючої сталі, з обох боків нагромаджені гори людського м’яса, біля стін припнуті кайданами жертви на різних стадіях позбавлення життя. І Желько в окулярах на носі сидить згорблений і шиє предмети галантереї з людської шкіри. «Не вистачило на пасок», — якоїсь миті каже він і багатозначно дивиться на ледь живу жертву, до неї ця інформація доходить з певним запізненням, і тоді вона починає несамовито кричати.

Венді прочинила двостулкові високі двері, колись, мабуть, гарні, нині зафарбовані олійною фарбою, яка відставала пластами, відкриваючи старі нашарування. Гукнула щось, що, напевно, означало «любий, є матеріал на абажури».

Зайшли всередину.

Зала була порожня, не рахуючи стільця, великого письмового столу і старої друкарської машинки на ньому. З двох боків громадилися стоси паперу, що утвердило Анатоля в переконанні, що Желько не письменник, а навіжений графоман, переконаний, що творчість проходить через нього і перетворюється на витвір. Письменнику необхідно мати майстерню, а не претензійну музейну експозицію.

— До машинки підходити не можна, — шепнула Венді.

Анатолеві не потрібно було підходити, він і так бачив, що було написано на всіх аркушах. All work and nо play makes Zeljko a dull boy.

Зашуміла спущена у вбиральні вода, скрипнули двері й Анатоль вкотре повторив собі, що результат сутички письменника з командосом може бути тільки один.

Помилявся.

Двері розчинилися навстіж, і на порозі з’явився хорватський письменник. Анатоль підсвідомо очікував побачити агресивного невротика, худорлявого жевжика з чорним волоссям, вузькими устами і світлими, надто часто кліпаючими очима. Жевжика в картатій сорочці, який повірив, що коли він митець, то йому можна все, і тому тримає двадцять другий калібр, запхнутий ззаду за пасок штанів.

Тим часом у дверях стояв хорватський велетень, двометровий лисий здоровань із довгою чорною бородою та ручиськами, що нагадували лопати для згрібання снігу. Розчавив би ними Анатоля, як пряникового чоловічка, ще до того, як той устиг би повідомити, що він є натренованою в казармах НАТО машиною для вбивства.

На щастя, був налаштований приязно.

— Роззирніться, — сказав він, коли йому пояснили мету візиту. — Ви з Польщі, добре знаєте долі аристократичних маєтків. Дитбудинки, літні табори, зерносховища, колгоспи, у кращому випадку бібліотеки, будинки культури або місцеві музеї, присвячені війні. Нічого тут немає.

— Венді казала, що ти багато ходиш цими приміщеннями. Ти точно нічого не бачив?

Велетень обдарував дружину поглядом, у якому зачаївся мовчазний осуд, але тут-таки заусміхався, коли Чарлі з розгону вдарився всім тілом у його черево завбільшки з невеликий Фіат. Хорват сидів, розставивши ноги, на табуреті, а хлопчик здалеку розганявся й щосили бехав у живіт тата, відскакуючи від нього, як м’яч. Ця забава, здавалося, неабияк тішила обох.

— Люди, зрозумійте, про це ніхто не дбав. Я бачив старі гімнастичні матраци, бачив металеві ліжка з облупленою емаллю. Бачив картонні коробки, повні старих рахунків, кахляні плитки, що відпадали від стін, і щура завбільшки з кота. Він був старий, сивий і повільний, я уявлення не маю, скільки живуть щури, але цей був, либонь, найстарішою пам’яткою, яку я тут бачив. В адміністративних приміщеннях є ще письмовий стіл, подібний на столи із сімдесятих, такий самий, як оцей, що стоїть тут. Жахлива річ, створена разом зі стільцем спеціально для того, щоб забезпечити людям захворювання хребта. Це навіть логічно з точки зору тоталітарної влади. Навіщо темному люду читати й писати, ще, чого доброго, йому до голови прийдуть занадто мудрі думки.

Анатоль з Лізою обмінялися стомленими поглядами. Марнували час.

— Запитайте в мерії міста, — запропонував велетень Желько. — Може, туди потрапили якісь архіви, старі документи. Я б вам допоміг, але перебуваю у важливій точці. Мій герой, який досі не міг відрізнити сон від реальності, зрозумів, що тільки насильство дає відчуття дійсності. Лише насильство дозволяє йому впевнитись, чи є те, що діється, правдою. Тому він мусить щоразу ставати гіршим, мусить весь час чинити зло.

— Дуже цікава ідея, — пробурмотіла Ліза.

— Правда? — зрадів письменник. — Я назвав це «Біль істини страждання».

Анатоль не знав, що сказати, тож тільки кивнув головою. Відчував розчарування, хоч не повинен був. Сподівання, що знайдуть щось у місці, де Мілевський закінчив господарювати майже сто років тому, були, звичайно, безпідставними.

Роззирнувся по приміщенню, що називалося дзеркальною залою, охрещеною так напевно тому, що старі колони було вкрито пластинами дзеркал за модою дансингів вісімдесятих років. Антураж не додавав приміщенню краси, але й до того воно мало бути досить звичайним.

Зупинився на цьому слові. Звичайне. Після розповіді Лоренц очікував усього, окрім звичайності. Уявляв собі романтичний замок з вежами, баштами й таємничими переходами, де гостей зустрічає могутня статуя графа. А потрапив до звичайнісінького палацу, в якому все було нормальне й нудне. І це був не лише ефект соціалістичної перебудови. Чому несамовитий граф вирішив збудувати таку нудну оселю?

Кремезний майстер болю, страждання й насильства промовисто глянув на годинника, даючи їм зрозуміти, що аудієнція добігає кінця.

— Шкода, — сказала Ліза. — Може, справді спробуємо в містечку.

— Чарлі, ходімо. — Венді простягнула руку хлопчикові, який притьмом відскочив у протилежний бік, заохочуючи себе бігти швидше войовничим агуканням.

Желько щось коротко кинув хорватською, на що Венді відповіла кількома фразами, в яких було стільки втоми й страждання, що якби велетень більше прислухався до дружини й менше до свого претензійного єства, то міг би написати щось справді путнє.

— Нема, де-є-є, нема, де-є-є, — безперервно повторював Чарлі, раз у раз закриваючи собі очі і б’ючи маленькою ручкою у дзеркальну пластину, що вкривала одну зі стін.

Хорват гукнув щось до хлопчика, мабуть, те, що гукають усі батьки до своїх малих дітей: облиш! Венді, чуючи це, відповідала йому так, що було зрозуміло: вона теж носить у собі біль істини страждання.

— Що він хоче? Заховатися в дзеркалі? — весело запитала Ліза, вдаючи, що не помічає напруження, яке наростало між хорватсько-британським подружжям.

— Хоче гратися в «нема-нема», тобто в піжмурки. Він ховається, а ми вдаємо, що не знаємо, де він, шукаємо й кличемо його. Полюбляє так гратися.

— А чому ховається в дзеркалі?

— Там знаходяться двері до театру, висить завіса, це його улюблене місце.

— Нема, нема… є! — вигукнув збуджений Чарлі, вказуючи на величезне дзеркало.

Ліза й Анатоль перезирнулися.

15

Ольга Бортник могла справляти приємне враження, жартуючи про четверту молодість, але вони з кожною хвилиною пересвідчувалися, що природу не обдуриш. Старенька могла несподівано перескочити на іншу тему, також могла раптом впасти в чорну безодню безпам’ятства й сама чудово це усвідомлювала, навіть якщо всі вдавали, що все гаразд.

Спроби витягнути з неї бодай опис того, що висіло в маєтку Ашкеназі у Підгірцях, провалилися. Вона пам’ятала, що їли (гуска), що пили (кримський коньяк), де займалися сексом (а де не займалися?) і яка тоді була погода. А картини? Нудьга, якісь чоловіки в сюртуках; на відміну від Гайна — так називала Ашкеназі, — вона не вірила, що сенс життя полягає в намазаних на полотні подобах людей, які бездумно витріщаються у простір.

— Один образ я запам’ятала, бо він мені подобався, — промовила й замовкла, а її затуманений погляд відлетів десь убік. — Він відрізнявся від інших. Не тільки від тих, що були у Генрика, а й від усіх, які я бачила в палацах. Може, я не бачила їх надто багато, мене тоді цікавило інше. Але я й так знала, що він був інакший.

І чорна дірка, п’ять хвилин мовчання.

— Інакший, тобто який? — врешті лагідно запитав Кароль.

— Він ніби мав perpetuum mobile[92] у серці. Йому не потрібне було пальне, він сам себе постійно спонукав до дії. Спати лягав пізно, неохоче, мов дитина, якій шкода часу на сон. Вставав рано, завжди бадьорий як жайворонок. Він ніколи не був втомлений чи похмурий, завжди мав якусь мету, якусь нову вершину для підкорення. Тому так добре йому велося у справах.

І це було все про картину, яка відрізнялась від інших.

— Чому ви називаєте його Гайн? — запитала Зоф’я. — Це зменшувальне від німецького Гайнрих, так?

— Так. Але… поки усе це не сталося, він любив німецьку культуру. Говорив німецькою як німець, а акценти наслідував так вдало, що міг удавати баварця, тирольця чи швейцарця, і всі завжди на це купувалися. Австрійцям це подобалося.

— Австрійцям? — перепитав Кароль.

— Так, працював у… не пригадую, у банку. Був такий час, що я його майже не бачила. Одержувала тільки листівки, він завжди надсилав мені листівки з віршиками з кожного міста. Варшава, Відень, Париж, Цюріх, знову Відень. У Відні він бував так часто, що мав там свою квартиру.

— Гарну?

— Не знаю. — Старенька раптом посмутнішала. — Мені її ніколи не показували. Та й навіщо комусь показувати мертву дитину, правда? Досить того, що матір повинна її народити. Це вже достатня кара. Навіщо показувати, чи гарна, чи ні. Мертва, та й годі.

Не прокоментували. Бортник раптом згадала якусь свою травму, а вони не знали, як поводитися.

— Може, з’їсте сирника? — запропонувала Наталка. — За бабусиним рецептом робила, найкращий у Львові.

Обличчя бабусі проясніло від цих слів, а вони залюбки поклали собі по шматку пирога.

— А що з тими картинами сталося під час війни? — Кароль був вражений, як добре Зоф’я показує себе у ролі слідчого. Не відпускала стареньку ні на хвилину.

— Гайн був мудрий чоловік. Він зняв і заховав їх задовго до того, як вибухнула війна, залишив на видноті трохи золота, щоб радянці забрали й дали йому спокій. Заховав надійно, в нього були особливі способи зберігання, полотна просякнуті… Не пригадую, просякнуті парафіном чи гасом. Пояснював мені, а я просила його, щоб дав спокій і просякнув мене. — Стара пані хтиво захихотіла, що справило жахливий ефект. — А потім сталося щось дивне.

І знову чорна дірка. Побоюючись перервати мовчання, з’їли по два шматки пирога, справді дуже смачного. Але не могли чекати без кінця.

— Що дивне сталося?

— Люди запанікували, полишили домівки, шукали порятунку від прибульців. А це ж були радіопередачі. Сьогодні телебачення не має такої сили, як тоді мало радіо.

У Кароля в голові був суцільний хаос, перш ніж він зрозумів, що Бортник каже про «Війну світів».

— Що дивного сталося з картинами Генрика? Що з ними? — Зоф’я Порфирівна Лоренц вирішила перестати дбати про те, щоб допит здавався дружньою бесідою.

Неймовірно, але на Бортник ці методи діяли.

— Дивним було те, що вони були справді добре заховані. Гайн не сказав мені, де, але хвалився, що вони можуть лежати і сто років, і двісті, і ніхто їх не знайде. А потім кур’єр приніс депешу від Маріана з Лондона. Я пам’ятаю цей вечір, спекотний червневий вечір, незадовго до окупації. Гайн її прочитав і раптом змінився. Коли про це читаємо у книжках, це не справляє такого враження. А я справді бачила, як мій Гайн стає іншою людиною. Його очі запали, обличчя зблідло, видовжилося. Я перелякалася, що з ним щось сталося, може, серце. Навіть запанікувала. Але він тільки сказав, щоб я заспокоїлася, що він мене дуже любить і що мусить їхати до Кракова. І вийшов. Це було передостаннього разу, як ми бачилися.

Зоф’я і Кароль обмінялися поглядами.

— А коли ви бачили Генрика востаннє?

Бабуся Бортник відпливла у свій світ. Здавалося, що вона перебуває в зовсім іншому місці, ніж вони. Терпляче чекали.

— Коли ви бачили Генрика востаннє? — повторила Лоренц із притиском.

Бортник глянула на неї своїми фіалковими очима.

— Люба, я стара, це правда. Але я не зовсім глуха і не зовсім дурна, тож прошу зважати на тон, яким ти зі мною розмовляєш. Іноді я мовчу, бо мушу подзюрити. А іноді тому, що не хочу повертатися до спогадів. У тебе є такі спогади, до яких ти не хочеш повертатися? Не така ти вже й молода, щоб їх не було.

— Є, — тихо відповіла Лоренц.

— Отже, знаєш, про що я кажу. Розповім вам — і підете собі, гаразд? І так буду змушена сидіти тут із демонами, яких ви викликали.

Чемно кивнули головами.

— Востаннє я бачила Гайна через кілька місяців після того, як він вийшов без жодних пояснень у липневу ніч, якраз перед святом Івана Купала. За кілька днів зчинилося пекло, ніхто не розумів, що відбувається. Нібито росіяни пішли, але швидко з’явилися німці. У Львові, мабуть, діялися страшні речі, я сиділа у Підгірцях, мешканці нас любили, там почувалася більш-менш безпечно. Восени раптом з’явилися німці. Пізно ввечері перед будинком зупинилися два автомобілі й вантажівка, чорні мундири СС. Я запанікувала, не знала, що робити, заховалася за портьєрою у вітальні, наївна дитина.

Бабуся Бортник знову замовкла, цього разу її ніхто не квапив.

— Вони зайшли в помешкання, як до себе додому, — продовжила за хвилю. — Я ніколи в житті так не боялася. Вирішила, що якщо мене знайдуть, то я вдаватиму єврейку, трохи знала ідиш. Навигадувала собі, що тоді вони гребуватимуть до мене доторкнутися, вб’ють на місці, хтозна, а може, навіть вишлють до гетто. І тоді почула офіцера. Видавав їм команди так, ніби дресирував неслухняних псів. Тихим, але твердим голосом, який не терпить заперечень. Добре знайомим мені голосом Генрика Ашкеназі. Я не розуміла, що коїться. Голос, який стільки разів у цих кімнатах розповідав мені смішні історії і нашіптував ніжні слова, тепер наказував німецькій банді. Я думала, що це збіг обставин, але боялася поворухнутися, а тим паче визирнути, аби переконатися, що це він. До того ж я не вірила, що це може бути він.

— Ти ніколи мені про це не розповідала. Тридцять років живемо разом, а ти ніколи мені про це не говорила. — У голосі онуки Наталки було чути глибоку образу.

— Вони кудись пішли, офіцер і команда. — Бортник не вважала за потрібне відповісти на слова онуки. — Хотіла втекти, але боялася, що зустріну їх у холі або перед будинком. Переконала себе, що коли досі за цією портьєрою мене не знайшли, то я в безпеці. Тож чекала. Поки поїдуть, або підуть спати, або доки буду певна, що можу вийти. Вони повернулися за кілька хвилин, засапані, напевно несли щось важке.

— Картини, — мовила Лоренц.

— Саме так. Коли вони знову зникли, я наважилась і легенько відхилила портьєру. Рулони з картинами стояли у вітальні, обіперті об стіну біля пічки. Першою моєю думкою було, що це неможливо, адже Гайн сховав їх так надійно, як міг. Фрици не могли їх знайти за п’ять хвилин. Усе стало зрозуміло, коли вони повернулися з наступною партією. То був він. У чорному мундирі з черепами, з тоненькими вусиками і в ідіотських круглих окулярах. Це було страшно і смішно водночас. Мав вигляд як на маскараді.

Ольга Бортник знову поринула в задуму.

— Добре, — мовила після тяжкого зітхання, такого тяжкого, що здавалося останнім. — Тоді вони мене знайшли, мабуть, я поворухнулась, і фриц витягнув мене з-за портьєри, я брикалася й пручалася, вони всі реготали, як у баварському кабаре. Я була певна, що це кінець, але Гайн їх заспокоїв, а потім… це було жахливо… підняв мене й ударив в обличчя. Верещав німецькою, що я тут роблю, де господар. Я нічогісінько не розуміла. Плакала і весь час повторювала польською мовою, що він зрадник. Силою випхав мене з палацу, я була певна, що він мене застрелить. Але він далі верещав німецькою, безупинно кричав. А потім пошепки озвався польською. Сказав, щоб тікала, що любить мене і колись знайде.

Отоді я бачила Генрика Ашкеназі востаннє.

16

Коли підійшли ближче до стіни, побачили, що дзеркальна зала не повністю була витвором югославської промисловості для будинків відпочинку. Ці дзеркала були старовинні, шар срібла під кришталевою пластиною в деяких місцях утратив блиск, у деяких облущився, створюючи дивний ефект, ніби в реальності з’явилися дірки.

Венді поклала руку на клямку.

— Це мала бути несподіванка на вечір, — промовив письменник дуже похмурим тоном англійською.

Британка натиснула на клямку, і вони зайшли до великого приміщення, в якому панував напівморок, сонце проникало сюди тільки з дзеркальної зали і крізь вузькі щілини між портьєрами, якими були завішані вікна.

Приміщення було велике, округле, з високим склепінням і тхнуло пилюкою, лише це зміг відзначити Анатоль, перш ніж його очі призвичаїлися до темряви.

По дерев’яній підлозі залопотіли маленькі ніжки.

— Де-є-є? — долинуло до них щасливе запитання десь із кінця зали.

І тоді Желько одним рухом відхилив портьєри.

Анатоль подумав, що палац справді був збудований графом Ігнацієм Корвін-Мілевським.

Театральна зала виглядала як мініатюра римського Пантеону. Ідеально округла, увінчана приплюснутим куполом, що складався з багатьох квадратних кесонів. Тільки замість вікна для верхнього світла у центрі купола був плафон, з якого на довгому шнурі звисала жахлива люстра, китайський витвір з безліччю лампочок, що стирчали врізнобіч.

Головну вісь приміщення з одного боку визначала невелика сцена, а з другого — гігантські вікна, прикриті портьєрами. Цей бік палацу виходив на край пагорба, над урвище, і крізь вікна було видно тільки небо й мінливе у променях сонця море. Вид був феєричний, здавалося, що вони перебували не в будинку, а літали в химерній залі над поверхнею Адріатики як у фантастичному транспорті з дев’ятнадцятого століття.

По боках було кільканадцять ніш, які колись слугували ложами, а тепер стояли порожні. У самому центрі на них чекала несподіванка — величезна різдвяна ялинка, обвішана друкованими на машинці аркушами, складеними у звіряток оріґамі. Венді якусь мить вражено дивилась на це, а потім кинулася чоловікові на шию.

Хоч і занедбана, зала зберегла давню красу, навіть виставлені в кілька рядів на сцені пластмасові стільчики бірюзового кольору не могли її зіпсувати.

— Де-є-є? — Чарлі помітно хвилювався, що ніхто його не шукає.

Венді та Желько відірвались одне від одного й почали гукати дитину, совати стільці, вдаючи хвилювання, що синок десь пропав. Хлопчик притупцьовував від збудження і вистромляв кудлату голівку з-за завіси, переконаний, що його не видно.

— Ну от, будь ласка, — звернувся Анатоль до Лізи. — Схоже на те, що наш граф був справжнім шанувальником культури. Картини, тепер театр, бібліотека, мабуть, теж була чималенька.

— Ось де він! — хорватський велетень загорлав так голосно, що обоє підскочили.

Желько рвучко потягнув шнур і розсунув завісу, відкриваючи Чарлі, що підскакував і кричав від радості. Сцена була незвична. Пласка, без куліс, радше нагадувала місце для екрана в кінотеатрі.

Ліза ходила залою, щось бурмочучи до себе шведською. Біля вікон зупинилася, задивилась на море, потім раптово обернулася. На тлі яскравого світла не можна було розгледіти її обличчя, була тільки чорною тінню.

— Це не театр, — сказала.

— А що?

— Виставкова зала. Глянь, сцена дуже неглибока, ложі теж. Ну і навіщо в театрі такі великі допоміжні вікна? Це галерея, музей. Тут граф мав тримати свою колекцію. Принаймні найважливішу її частину.

— Автопортрети.

— Мабуть, так. Пам’ятаєш, що казала Лоренц? Великі полотна, метр на півтора, усі однакового розміру.

Анатоль подивився на ніші, що їх досі називав ложами. Оцінив їхні розміри.

— Підходять ідеально.

— Це ще не все. Подивись уважніше нагору.

Подивився. Ніші були увінчані напівкруглими арками, в найвищому місці виднілося щось, що мало вигляд гербового картуша з якимось рельєфом, першої миті важко було розгледіти, що криється під шарами фарби. Але, трохи напружившись, помітив, що в картушах немає жодних геральдичних символів. Там були літери.

— JM, — прочитав.

— У мене теж JM, — сказала вона.

— Її королівська величність? Безглуздо.

Підійшов до наступної ніші, Ліза теж.

— Тут AG.

— А у мене CM.

— Тобі це про щось говорить?

Шведка знизала плечима.

— СМ — може, це дев’ятсот, записане римськими цифрами?

Махнув рукою, що це неможливо. Інші символи витлумачити у цей спосіб не вдасться. Його військовий розум почав дрейфувати в бік шифрів і секретних повідомлень, але він себе зупинив. З’їжджає з глузду від цієї таємничості, а треба ж шукати найпростіші можливі пояснення. У палаці графа була спеціальна зала для його найкращої колекції, мабуть, ішлося про автопортрети, які він замовив у різних художників. Не позначав би їх шифром, це цілковита нісенітниця.

Ще раз подивився на картуш над собою.

— Александер Геримський, — промовив він.

Ліза обернулася.

— Клод Моне.

Одночасно рушили вздовж стін, обмінюючись прізвищами. Подвійне JM розшифрували як Яна Матейка та Яцека Мальчевського. На подвійне ТА їм забракло знань. З французів складався абсолютно галактичний набір: окрім Клода Моне, був Огюст Ренуар, Поль Ґоґен, Вінсент ван Гог, Каміль Піссаро та Едуард Мане. Врешті зупинилися біля «сцени», тобто головної ніші, в декілька разів більшої від решти.

Чарлі танцював із Жельком якийсь народний хорватський танок, від якого весь палац, здавалося, підстрибував.

На картуші над обрамленням головної ніші замість двох було три літери: TLM.

— Це тобі про щось говорить? — запитав Анатоль.

Ліза знизала плечима.

— Тулуз-Лотрека насправді звали Тулуз-Лотрек-Монфа. Дати збігаються, в дев’яності роки дев’ятнадцятого століття він сидів у Парижі й писав як божевільний, коли не жарив шльондр у Мулен Ружі й не жлуктив абсент. Любив великі полотна, тож підходить. Але чого б йому підписуватись інакше? Повинно бути HTL, Анрі Тулуз-Лотрек.

Дістав телефон, щоб ретельно сфотографувати приміщення. Було за полудень, і завдяки сліпучому навіть у грудні в цій географічній широті сонцю кожен куточок зали був яскраво освітлений.

Що ж ти тут тримав, любий графе? Ти пускав людей через дзеркальні двері, відсував портьєри і дозволяв їм захоплюватися своїми скарбами. І наостанок піднімав завісу, щоб продемонструвати скарб скарбів, свою найціннішу колекціонерську здобич.

От тільки що?

17

Одягли пальта й повернулись іще на мить, аби попрощатися з бабцею Бортник, яка тим часом задрімала у кріслі. Уже хотіли тихенько вийти, коли старенька прийшла до тями, щоб люб’язно прийняти пишномовну подяку й дати поцілувати руку.

Кароль іще погладив Фухура, чим викликав здивований та сповнений відрази погляд Лоренц.

— Коли надійшла остання листівка від Генрика? — зненацька запитала Зоф’я.

— Ми так не домовлялися, — сказала пані Ольга, зі злістю дивлячись на неї.

Однак та була непохитна.

— Мені прикро, але я ні про що не домовлялася. Це знання нам потрібне не для докторської, а для того, щоб довідатись правду про те, що сталося з цими картинами. А правда нам потрібна… з дуже важливих причин. Знаю, як це звучить, але цього разу це справді справа життя і смерті. Ми повинні знати якнайбільше.

— Я вже все сказала. — Ображена старенька заговорила тоном дівчинки з дитсадка. Зважаючи на її вигляд, ефект був сюрреалістичний.

— Точно?

Ольга Бортник мовчки повернула голову до вікна, даючи зрозуміти, що візит добіг кінця.

— Точно?

— Зоcю… — Кароль намагався її стримати.

— Облиш. Те, що вона стара, ще не означає, що вона може всіма маніпулювати.

Онука Наталка покивала головою на знак цілковитої згоди.

Лоренц сприйняла це як дозвіл, підійшла до візка, схопилася за його бильця й присіла перед Бортник так, щоб їхні обличчя були на одному рівні.

— Пані Ольго, ми справді не маємо часу на спектакль і образи.

— Я стомилася…

— Мене це не хвилює. Крім того, на вашому місці я б не марнувала цінного часу на відпочинок.

— Зосько!

— Не називай мене Зоською! Ти ж знаєш, я цього не терплю!

— Я певен, що цю справу можна залагодити інакше, люба докторко Лоренц.

Ольга Бортник, досі нерухома, так ніби тим часом померла у своєму візку, звела погляд на Лоренц.

— Як тебе звуть, люба?

— Зоф’я Лоренц.

— Ти родичка…

— Ні, це випадковий збіг прізвищ, — мовила швидко, звична до того, що з огляду на професію й освіту її завжди вважали родичкою Станіслава Лоренца, легендарного директора Національного музею у Варшаві, який майже півстоліття виконував свої функції.

Старенька була розчарована.

— Розумію. Але це був би дивний збіг обставин, якби ти знала Войтека.

— Станіслава, — виправила машинально й лише тоді до неї дійшло почуте. — Войтек Лоренц — це мій дід. Учитель з Перемишля.

Стара засяяла й одразу наче помолодшала. Усміхнулася так широко, що нижня щелепа в неї ослабла, і вона ледве втримала її, щоб та не випала. Хвилину боролася з кріпленням, а тоді озвалася.

— Наталко, подай мені оту бляшану коробку з-під шведських Галет, що стоїть біля хвоста.

Онука підійшла до кінчика хвоста Фухура, мабуть, найбільш сірої та похмурої частини плюшевої тварини. Відкрила шафку, що стояла під хвостом, і за мить повернулася з блакитною бляшаною коробкою від шведських пряників.

Ольга Бортник трохи поколупалася всередині й подала їм дві листівки.

— Це дві останні, які я від нього одержала. Ліпше б він ніколи їх не надсилав. Коли війна закінчилась і все вийшло на яв, я була певна, що він загинув у таборах, якщо не в Белжці, то в Аушвіці. Трохи поплакала й подумала, що треба влаштувати своє життя, мені було вже за тридцять, останній дзвіночок. А потім отримала це. У мене згодом були різні чоловіки, але насправді все своє життя я чекала на нього. Марно. Ані Гайна не побачила, ані жодної листівки не одержала.

Перша листівка могла брати участь у конкурсі на найтиповішу листівку з Польщі. Ринок у Кракові, Маріацький костел, частина Сукєнніц. На зворотному боці гарним почерком хтось процитував Гемара:

Важко так це сказати, Просто, без тремтіння у голосі, Що кохання в серці гаряче Я заховав, неначе у термосі. Як вернуся — може, промерзлий, Як вернуся — може, ослаблий, Цілувати буду волосся, Очі і плечі, й обличчя.

Не дам сказати й слова, Помаду розмажу губами, Коханням обпалю тобі губи, Як пекучим чаєм із термоса.

Згідно з поштовим штемпелем листівку було відправлено з Кракова у жовтні 1945 року. Цікавішим, однак, був другий штемпель, поставлений під адресою Ольги Бортник: «Перевірено. Управління громадської безпеки. Краків, вул. Монтелюпіх, 7». І нерозбірливий підпис якогось чиновника.

Лоренц глянула на Кароля.

— Я правильно розумію, її хтось надіслав із в’язниці в Кракові?

— Схоже на це. Нічого не розумію. Ви впевнені, що це лист Генрика?

Замість відповіді показала на коробку, повну поштових листівок.

На другій листівці теж був штемпель краківської пошти, пізніший на півроку, від 20 червня 1946 року. А поряд позначка, що листівка пройшла через руки в’язничної служби.

Відправник процитував Тетмаєра:

Evviva l’arte!

Палають у грудях наших вогні,

Даровані нам самим Богом.

Ми дивимось піднесено згори,

Волієм лавр, не золота корони.

І хоч життя для нас

Нічого вже не варте:

Evviva l’arte!

Кароль перевернув листівку. На знімку був якийсь незнайомий йому куточок Кракова, дві старовинні кам’янички, одна готична або неоготична, між ними з’єднувальна арка для проїзду. Схоже було на внутрішній двір, якби бився об заклад, поставив би десять доларів на Collegium Maius.

Рука Лоренц боляче стиснула його руку.

— Ти знаєш, що це? — запитала.

— Collegium Maius? — невпевнено відповів, боячись утратити уявні десять доларів.

— Це внутрішній двір Музею князів Чарторийських. Останнє місцеперебування нашого друга Юнака.

Дивилися то одне на одного, то на листівку, ніби від цього магічного ритуалу могла розв’язатися чергова загадка. У руках тримали щось важливе, але що саме, ще не уявляли.

— Будь ласка, передавайте вітання дідусеві, — озвалася старенька, голос у неї був дуже втомлений, вона починала засинати.

— Звичайно, — палко притакнула Лоренц, хоча дідусь уже понад чверть віку лежав на перемишльському цвинтарі.

— Напевно, мене пам’ятає, гадаю, навіть був трохи закоханий у мене. Це був радше знайомий Гайна, ніж мій, вони завжди разом їздили кататися на лижах, а я холод не дуже любила. Зате Одеса — зовсім інша річ. А вони тільки в ці гори.

Лоренц усміхнулася від дитячих спогадів. Їй не було і дванадцяти років, коли дідусь Войтек помер, але вона пам’ятала, що він обожнював гори. Мандрівки, лижі, підйоми — все весело, але з ноткою жалю, оскільки через воєнну рану одна нога дідуся майже зовсім не рухалася, гірські походи були не для нього. Незважаючи на це, уперше взяв її в Татри, коли їй було кілька років. Власне, це був її перший спогад з дитинства, як бігла лукою, порослою крокусами, ця лука видавалася великою, як океан. Цікаво, де це було? Мабуть, десь недалеко від міста, старий інвалід навряд чи взяв би малу дитину високо в гори.

Раптом вона дуже чітко усвідомила дві речі.

По-перше, дідусь Войтек ніколи не розповідав про війну, навіть про кулю. Батьки їй пояснювали, що це через перебування у таборі, і цього пояснення їй вистачало. Багато людей з того покоління ніколи не говорили про війну. Але тепер вона подумала, що його мовчання мало зовсім інші причини.

По-друге, її раптово пройняв дрож і вона відчула, що дуже, ну просто страшенно не хоче вертатися до Польщі, оскільки зрозуміла, що таємна причина, через яку її переслідував таємничий убивця, зовсім не криється в її роботі та її знаннях, як вона завжди вважала.

Не могла більше вдавати, що це збіг обставин. Розв’язання загадки мало критися в історії її родини.

Частина IV

СЕКРЕТ

Розділ сьомий

Краків

1

Святвечір Різдва Христового — це такий день, коли ввечері всі мають сидіти вдома й почуватися безпечно. Докторка Зоф’я Лоренц стояла на спорожнілому пероні залізничного вокзалу у Львові й страшенно боялася. Дивилася на польський потяг, який мав завезти їх до Кракова, на занурених у розмову польських кондукторів, знайомі назви міст на табличці з описом маршруту. У нормальній ситуації вона усміхнулася б, відчула б радість від рідної мови, знайомих місць і запахів. Але ситуація вже давно не була нормальною. Вітчизна перестала бути безпечним притулком, де на неї чигала небезпека. Там їх легше було вистежити, легше схопити.

Не хотіла туди їхати. Хотіла втекти в інший бік, може, до Києва, може, в Крим, а може, ще далі, за Урал, за межі Європи. Сховатися десь в Індії або Китаї і там вести життя латвійської емігрантки, викладати дітям мови. Але тоді решту життя мусила б з острахом озиратися.

Не мала виходу.

Схопила простягнуту руку Кароля й сіла в потяг.

2

Натомість Гермод був спокійний. Святвечір його не обходив, так само як і решта релігійних свят і забобонів, яких стало безліч у світі. Був час, коли він дивувався, що ні в його давній військовій кар’єрі, ні в пізнішій найманській не з’явилося жодної релігійної цілі. Жодного архієпископа, рабина, імама, самозваного пророка, жодного із численних сезонних месій і засновників нових релігій. Лише згодом зрозумів, що ці люди не становлять жодної загрози у світі великої політики й великих грошей. Навпаки, цинічні жерці, що маніпулювали біднотою, були всім на руку; завдяки їхній діяльності масам легше було погодитися зі своїм упослідженим становищем і злиднями. Маси також менше квапилися ставити запитання і виявляти невдоволення, не кажучи вже про революції, коли вірили, що їхня доля залежить від якогось там бога.

Просто? Просто.

Він лежав у ліжку краківського готелю «Гранд», який зі своїми претензіями на розкіш був по-своєму чарівний — як жебрак, переодягнений у принца на балу, який думає, що коли буде достатньо високо тримати голову, то ніхто не втямить, що він смердить. Гермод тішився, що проведе Святвечір із пляшкою доброго вина й цікавою книжкою. Шкода, що в цій місцині, що тхнула сирістю, але ж не можна мати всього одразу.

Відколи міг відстежувати кожний рух фантастичної четвірки, був абсолютно розслаблений. Власне, міг виконати завдання вже давно, проте знав, що вони розділилися, а йому з власних міркувань і з огляду на репутацію було важливо, щоб були присутні усі, коли закінчуватиме цю неприємну справу, після якої збирався піти на пенсію.

Крім того, від часу розмови у Вашингтоні хотів з’ясувати, хоча й знав, що це не професійно, що ж це за страшний секрет, при згадці про який американці зі страху пудять у штани. І вирішив, що дасть докторці Лоренц ще мить на його розкриття й лише після того усуне її зі спільного рівняння.

Хіба що щось піде не так. Тоді просто її усуне.

З

Потяг був порожній, не рахуючи їх і двох контрабандистів, що подорожували з надією, що жоден польський митник не буде настільки прискіпливий, щоб робити дріб’язкову перевірку у Святвечір. Цілий спальний вагон був у їхньому розпорядженні, а провідник, що важив, мабуть, чверть тонни, побачивши їх, засяяв від захвату, що йому не доведеться проводити цей вечір на самоті. Навіть якщо брак самотності означав двох чужих людей, що сплять за кілька фанерних перегородок далі.

Була двадцять третя година за українським часом. Не встигли зняти пальта, як провідник з паруючим чайником у руці постукав до них і благальним тоном запитав, чи не мають вони бажання випити чаю. Перезирнулись і запропонували йому зайти. Випили по чашці чаю, замість облатки поділилися черствим рогаликом, купленим на львівському вокзалі й побажали всілякого благополуччя, а потім на десерт випили по краплині надзвичайно смачного, настояного на гострому перці самогону, який кондуктор рухом фокусника вихопив з фалд мундира.

Була двадцять третя година за польським часом, тобто годиною пізніше, коли вони зупинилися в Мостиськах за дванадцять кілометрів від польського кордону, чемно показали паспорти й чекали на зміну колісних пар у вагонах, щоб потяг міг в’їхати на західні колії, вужчі на вісімдесят п’ять міліметрів. Кароль подумав, що розмір колії — це, можливо, єдина спільна риса Речі Посполитої з цивілізацією Заходу.

Простягнувся на середній полиці і вдихнув затхле залізничне повітря. Обожнював спальні потяги, для нього це була есенція подорожі. Якби міг, їздив би так усюди. Вважав, що подорож є справжньою тільки тоді, коли охоплює захід і схід сонця. Коротший час — це не подорож, а всього лише переїзд з місця на місце.

Нараз зіскочив на підлогу й заходився порпатись у своїй валізі. Лоренц сиділа нерухомо на нижній полиці, підтягнувши коліна до підборіддя, занурена у власні думки.

— Веселих свят! — мовив він, вручаючи їй невеликий згорток. — Будь щаслива!

— Що це?

— Презент на Різдво.

— Мені?

— Ні, мені. Розпакуй сама, бо в мене пальці стомились.

Зоф’я розпакувала згорток. Усередині була коробочка, а в коробочці золоті сережки, які, завдяки квітковому орнаменту і легкій тьмяності, пані докторка історії мистецтва визначила як автентичну прикрасу у стилі сецесіон, роздобуту в якійсь львівській антикварній крамниці.

— Дякую, — сказала вона, не підводячи на Кароля очей.

— Подякуй Василеві, це його гроші.

У відповідь Зоф’я Лоренц почала тихо хлипати, ковтаючи сльози, наче дитина, яка дуже хоче, але не може стриматись від плачу.

— У… у мене немає для тебе подарунка.

Кароль сів біля неї.

— Спокійно, ми неодмінно щось придумаємо. Якщо ми вже разом у цьому затишному купе.

Якщо хотів її розсмішити, то зазнав цілковитої невдачі, Лоренц почала тремтіти і схлипувати голосніше.

— Вибач, — нарешті вичавила з себе. — Мені дуже прикро, і я шкодую, що тоді те все сказала. Я не хотіла… я не хотіла казати, що не хочу мати з тобою дітей і не хочу одружуватись, і щоб ти йшов під три чорти з цими дрібномістечковими мріями зробити з мене домашню квочку. Навіть якщо я сказала саме так, то я не хотіла так говорити. Розумієш?

Про всяк випадок кивнув головою.

— І мені дуже прикро, і я перепрошую, справді перепрошую. Вибачиш мені?

Усміхнувся.

— Звичайно. Ти ж кохання мого життя. І, якщо чесно, я ніколи й не гнівався.

— З тобою я навіть можу мати дітей.

— З тобою я навіть можу не мати дітей. Вийдеш за мене?

— Але підемо до ліжка зараз, негайно?

— Я не змарную цієї миті романтичного примирення.

— Хвалити Бога. У мене теж була довга перерва.

Подивились одне на одного, думаючи одночасно, що, може, ліпше не уточнювати, хто і про яку саме довгу перерву каже. І почали цілуватись якраз у той момент, коли за вікном замиготіли сірі плити перону й білі люмінесцентні лампи. Потяг із виском зупинився на першій станції з польського боку. Лоренц зненацька заклякла в обіймах Кароля.

— Що це за станція?

— Перемишль.

— Виходимо. Швидко.

Кароль Бознанський не міг повірити, що ще хвилину тому сидів у теплому й затишному купе, шукаючи застібки Зосиного ліфчика, а тепер стояв на пероні перемишльського вокзалу, холодному, як сто чортів, а замість ніжних рук його оточували замети й хмарки видихуваної пари. Червоні вогні потяга, червоні як теплесенькі розжарені вуглинки, повільно віддалялися в напрямку Центральної Польщі.

— Ходімо, бо змерзнемо. — Зоф’я поцілувала його в щоку, ніби секс уже був позаду, а не ще попереду, і вони рушили в бік міста. — Треба дещо перевірити.

Швидка хода з перетягуванням валізи через різні перепони у вигляді заметів, криги та замерзлої сніжної багнюки трохи його розігріла, принаймні настільки, що зміг думати про щось інше, окрім того, який він бідний, змерзлий і нещасний.

Пройшли через зовсім порожній вокзал — до речі, після ремонту один з найкращих у Польщі, здавався живим втіленням золотого віку залізниці — і безлюдну привокзальну площу, де, звісно, не було жодного таксі. Проминули святе місце кожного польського міста, тобто перехрестя Міцкевича й Словацького, і вийшли на Францисканську, поміж кам’яниць старого міста. Францисканська була невеликою пішохідною вуличкою скромного галицького містечка, але сніжна різдвяна ніч надавала їй незвичайної чарівності. Вони були єдиними людьми на вулиці, святкова ілюмінація відбивалась у шибках, у багатьох вікнах світилися ялинкові гірлянди. Пройшли через ринок і повернули в бік костелу саме тієї миті, коли спершу ледь чутний шум перетворився на хоральний спів.

Дійшли до храму якраз на початок останньої строфи. Кароль відставив валізку й почав співати разом з усіма.

— Вознеси руку, Дитятко Боже, благослови вітчизну любу… — Спів розлився містечком, сніг завихрився від хвилі звуку, шибки у вікнах старого міста задрижали. Якщо коли-небудь у його задубілому атеїзмі мав статися момент, коли він був близький до навернення у віру, то саме тепер. — … у добрих порадах, у доброму існуванні підтримуй її сили силою своєю…

Він виклався до кінця. Коли відзвучав рефрен, помітив, що Лоренц дивиться на нього широко розплющеними очима.

— Я думала, ти не віриш.

— Але практикую. Від Бога можна відвернутись, а від народних обрядів — ні.

Вона лише зітхнула.

Люди почали виходити з костелу, на зміну співу прийшов сміх, розмови і рипіння снігу під підошвами, а Кароль подумав, що жоден витвір мистецтва не замінить і, напевно, навіть не передасть краси людської спільноти в такі миті.

Одна з немолодих пар раптово зупинилася, дивлячись на них із нерозумінням і подивом.

Не могла повірити своїм очам. Точнісінько так, як тоді, коли були разом. Що з того, що не бачили своєї єдиної доньки чотири роки. Пригорнули її, розцілували, гірко покартали й ніби забули про неї, цікавив їх тільки Каролек. Де Каролек був, що Каролек робив, які далекі світи відвідав, які екзотичні страви куштував, які пригоди пережив. Вона сиділа на канапі й почувалася елементом інтер’єру.

— У звичайний день десь аж опівдні відкрила б на пізній сніданок, — торохтіла розчулена мати, пораючись із замком на дверях холодильника, пристроєм, припасованим кілька років тому, коли батька почали лякати лікарі, — але ж ти, Карольку, з дороги, а меса вже відбулася, можна нормально поїсти. Не тільки можна, а й треба.

«А я телепортувалася просто з планети достатку», — подумала Зоф’я.

— Якби я знала, що ти приїдеш, то приготувала б усього побільше, а так це тільки для нас, а ми старі й хворі. Усього цього небагато, але є і шматок свинячої грудинки, і біла ковбаса, і паштет із дичини, Тадзьо спеціально до Устжика по м’ясо їздив, — мати перераховувала незліченну кількість м’ясних страв, показуючи на нутро холодильника, що являло собою наочну ілюстрацію барокового horror vacui.[93]

Розмірковуючи, навіщо вони приготували їжі як на військовий полк, якщо на свята мали сидіти самі, дедалі більше дратувалася через батьків. Тим часом мати вела далі про своє (про гуску і біґос, які охолоджуються на балконі, звісно, маєте залишитися на обід), батько послаблював пасок, а Кароль заглядав до нутра холодильника, ніби це була зачарована країна.

Раптом старий кіт Радек (скорочено від Радеменес) стрибнув їй на коліна, і роздратування спало, а Зоф’я відчула себе сонною, спокійною і вперше за багато часу безпечною. Мала якнайскоріше поговорити з батьком про діда, але не змогла скинути з себе приємне відчуття оніміння, оточена запахом старого помешкання, кількох днів святкових готувань і смажень.

Мати шелестіла тоном, знайомим з дитинства, батько раз на її десять фрйз уставляв своє похмикування. Коли озивався Кароль, смиренно замовкали, щоб вибухнути сміхом після сентенції їхнього казкового принца. Влучна чи ні, вона їм завжди подобалася. Вони справді любили його.

Вона теж, мабуть, любила його, і від цього їй було добре. І була готова створити з ним сім’ю і жити довго й щасливо. За умови, що сам готуватиме собі все це м’ясо і не посилатиме її на базар, бо вона ненавидить базари.

Уже дрімала, коли мати поставила перед нею кошичок із хлібом, маленький графинчик з оцтом і тарілочку.

— Маєш скуштувати шматочок заливної риби, перш ніж підеш спати. Вийшла така, як ти любиш, взагалі не додавала желатину і глянь, як загусла. Але мусила додатково покласти ще три голови.

Різдвяний вечір скінчився о третій ранку, і, якщо говорити про повернення до сексуального життя після немилосердно довгої перерви, докторка Лоренц мусила спіймати облизня. Кароль звалився в ліжко, подоланий свинячим ошийком, паштетом з дичини і передусім наливкою з айви, яку він поглинав як компот. Заснув і захропів ще до того, як голова торкнулася подушки.

Чудово, подумала Лоренц, натягаючи ковдру на мереживну сорочку. А я ж навіть ще не сказала «так». Як кажуть американці, зважай, чого прагнеш.

4

Їм вдалося потрапити на непоганий рейс з Трієста через Мюнхен до Кракова й об одинадцятій у перший день свят вони вже снідали в одній із небагатьох відчинених кав’ярень на ринку, пообіцявши собі в якості подарунка шалені оргазми, коли знайдуть готель.

Сніданок був звичайний — кава й канапка, Різдва власник не відзначав. Слухаючи музику, Анатоль подумав, що чоловікові, певне, не склалося в житті, раз у такий день волів сидіти у своїй корчмі й крутити рок-н-рольні уривки про смерть та минущість. Вирішив докинути десятку до чайових як подяку за протиотруту на всюдисуще «люленьки».

Ліза доїла салат, відпила чорної кави й почала малювати на серветці літери TLM у різних конфігураціях.

— Сказала щось іще? — запитала вона.

Розмовляли шведською, вирішили, що так буде безпечніше.

— Ні, все пояснить, коли зустрінемось. Сказала тільки, що відповідь має бути у Кракові й що вони будуть увечері, зупинились у її батьків у Перемишлі.

— Не надто мудро.

— Я сказав те саме.

— А вона?

— Вибачилася, що вона не обмежений, хворий на параною вояк, який скрізь бачить небезпеку й загрозу. Обіцяла виправитися.

— Як завше люб’язна. З цього висновок, що ще не переспали.

Покивав головою і жестом попросив долити кави.

— Ким була та жінка з радіо? — несподівано запитала вона.

Вирішив, що після кількох днів роману, який ні до чого не зобов’язував, вони стали надто близькими, щоб тепер не сказати правду.

— Моя колишня дружина, Сильвія. Ота, зі знімку в телефоні. Ми були разом п’ятнадцять років, покинула мене кілька місяців тому, коли дізналася, що хвора на рак. Казала, що хоче трохи пожити перед смертю.

— З того, що я чула, змінила плани. Щодо смерті.

Знизав плечима.

— Ти щось покладеш на її рахунок?

— Напевно так.

— Багато?

Мовчав якусь мить.

— Скільки зможу.

— Надішли мені посилання, коли все це вже скінчиться.

Я теж що-небудь докину.

Усміхнувся.

— Це вже друга така пропозиція. Схоже на те, що Сильвія швидко назбирає на нове життя. Хто такий Мартін?

— Що?

— Ти чула. Хто такий Мартін? Стен запитував про нього у Швеції, коли ми чекали на результат спектрографічного аналізу. Він казав, що Мартін його відвідав і запитував про тебе.

— Мартін — це людина з минулого. І з минулим.

— Швед?

— Так. Сусід з Далекої Півночі. Колись я була молода й наївна, вірила у партнерства й союзи. Мартін мене від того вилікував.

— Як?

— Це страшна людина. Дуже страшна. Я гадала, що… що оскільки роблю те, що роблю, не зможу уникнути таких людей, що це така ціна. Згодом з’ясувалося, що я була для нього важливіша, ніж він для мене. Наші дороги розійшлися.

— Що з ним потім сталося?

— Схоже на те, що став ще лихішим. Безжальнішим, бездушнішим. Якийсь час він іще намагався зі мною зв’язуватися й залучати мене в своє життя, і я навіть думала, що мушу присвятити себе тому, щоб рятувати його й інших. Але мудрий приятель пояснив мені, що я не маю з цим нічого спільного. Мартіна вабило зло, і він хотів віддатися йому повністю. Залишок людяності, що дрімав у ньому, вимагав виправдання, і я мала бути тим виправданням.

— Мудрий приятель.

— Стен. Єдиний, який у мене був. Будеш другим, якщо ми нічого собі не навигадуємо.

— Сумніваюсь.

— Це добре.

Кивнув головою з розумінням. Не знав, чи ця відповідь йому подобається, чи ні. Зненацька, без будь-якої причини, спокійного різдвяного ранку, майор Анатоль Ґмітрук, сидячи в затишному, сповненому запахом кави приміщенні, відчув дивну, безпідставну тривогу. Раптове пронизливе передчуття скорої смерті, ніби хтось вирішив поінформувати його заздалегідь, щоб устиг зробити останній дзвінок, прочитати молитву й заплатити внесок за телевізор. Якусь мить не міг дихнути.

Вирішив, що це все через цей плейліст, сказав Лізі, щоб швидко допивала каву, заплатив, і вони вийшли на вкритий снігом ринок.

Одягалися під одну з найпрекрасніших, але й найгнітючіших рокових балад. Дейв Мастейн попрощався з ними словами з листа помираючої людини до друзів: These are the last words I’ll ever speak and they’ll set me free…

5

Докторка Зоф’я Лоренц і Кароль Бознанський провели різдвяний ранок, винагороджуючи себе за довгі місяці очікувань. Спочатку обережно, а коли вдалося випровадити батьків до костелу, — енергійніше.

— Що тоді власне сталося у столітньої секс-бабусі? — запитав, коли зробили перерву. — Виявилося, що ви родичі?

Повернувся на бік. Однією рукою підпер голову, другою м’яко креслив знак нескінченності довкола її грудей.

— Якщо так, то мушу визнати: в тебе добрі гени. Серйозно.

— Ти одночасно пеститимеш мені груди й розповідатимеш про столітню бабусю в підгузках?

— Я хотів, щоб ти знала, що ти будеш вабити мене навіть тоді, коли матимеш сто років. Це, мабуть, добра новина?

— Зараз це мене влаштовує. Можемо встати з ліжка на хвилину?

За чверть години, згідно з найкращими традиціями своєї патріархальної родини, панна Зоф’я викладала печеню на тарілки, а пан Кароль намагався увімкнути стародавній комп’ютер з кінескопним монітором синьо-сірого трупного кольору, що стояв на старому столику для швейної машинки у передпокої.

— Я розповідала тобі про свого діда?

— Про цього? — Кароль показав на кольоровий знімок, що висів у передпокої. Старий чоловік, лисий, із сивуватими вусами й задерикуватим блиском в очах тримав на колінах хлопця з розбишацьким поглядом, який щосили стискав у руці плюшевого кролика. Цим хлопцем була Зосенька Лоренц, яка тоді зовсім не була схожа на дівчинку.

— Так, про цього. Це дід Войтек, наша галузь, тобто історія мистецтва. До війни навчався у Львові, потім був у підпіллі, потрапив до Аушвіца і там сидів, здається, півтора року. Завжди носив довгі рукави, не хотів, аби люди запитували про номери. Сім’я витягла його з табору, потрапив до Кракова і там мешкав до кінця війни. Потім хотів повернутися до Львова, але Львова не було, тож поїхав найближче, куди було можливо, до Перемишля. І тут провів решту життя, викладав історію в ліцеї. Помер якраз перед виборами в червні вісімдесят дев’ятого.

— На що хворів?

— Тобто? — Лоренц обернулася через плече.

— Біля нього ціпок, спертий на крісло.

— А, то якась воєнна рана. Одна нога в нього майже не згиналася. Незважаючи на це ходив зі мною в гори, уявляєш? Гарний, мудрий чоловік.

— Яка воєнна рана?

— Уявлення не маю.

— А що робив у Кракові після табору?

— Теж не маю уявлення.

— А чим займався раніше як історик мистецтва? Наукова праця, викладання, музейництво?

— Чесно? Не знаю. Мені було дванадцять років, коли він помер, не запитувала. Був дідусем, який брав мене в гори і смажив мені яєчню на пательні, я це обожнювала. А ще він узяв мене у Краків до Чарторийських. Показав порожні рами, перший розповів історію про Рафаеля в такий спосіб, наче це була пригодницька історія. Тепер я думаю, що завдяки цьому я роблю в житті те, що роблю. Ці порожні рами — мабуть, одне з найголовніших переживань із мого дитинства. Хочеш заливної риби?

— Так! — озвався з ентузіазмом.

Обернулася, здивована його реакцією, це ж була всього-на-всього заливна риба, непогана, але не більше. Одначе йшлося не про рибу, Каролеві вдалося виграти боротьбу з допотопним комп’ютером, у кімнаті пролунав давно не чутний звук dial-up модема, писк і пікання навпереміну з модульованими шумами і тріском.

— А зараз тебе це не наштовхує на певні думки? — спитав. — Що твій дід до війни перебуває поряд із Ашкеназі, під час війни робить невідомо що й зазнає поранення невідомо як, і врешті розповідає цю дивовижну історію про загубленого Рафаеля? А коли ти починаєш його шукати, раптом звідусіль з’являються посланці таємних держав, щоб тебе ліквідувати.

— Наштовхує, — відповіла. — А ти думаєш, навіщо ми тут?

Він вважав, що вона хотіла відвідати батьків і відновити з ними близьке спілкування.

— Маю поговорити з батьком. Що ти там перевіряєш взагалі?

— Хочу глянути на одну сторінку. З нами це ніяк не пов’язане.

Його цікавило, скільки Сильвія Серединська зібрала на свою операцію. Цікавість мусила трохи почекати, оскільки висилання даних через dial-up зв’язок нагадувало народження надзвичайно великого немовляти надзвичайно дрібного жінкою.

У замку клацнув ключ, і всередину зайшло рум’яне від морозу та вітру подружжя Лоренців, які, побачивши Кароля, враз засяяли, ніби їхній блудний син знайшовся після двадцяти років поневірянь.

— Синку, вітаю, я не думав, що цей брухт вдасться оживити.

— Не хотілося шукати інтернет-кафе, а треба було подивитись одну річ.

Зосин батько здивовано глянув на нього, ніби підозрював, що це такий собі жарт або глузування.

— Ага. А ти не міг на Айпаді? Він лежить на газетах біля канапи.

Кароль глянув у бік Зосі, але його майже наречена нахилилася над кухонним столом, і він бачив лише її спину. Тому зиркнув на пані Лоренц, яка зняла шубу й тепер скидала чоботи.

— Не ганьбися, Тадзю, адже молодь зараз має кращий інтернет у годинниках, ніж ти у своєму Айпаді трирічної давності. А я вам кажу, що найкращий браузер у телевізорі. Більші літери, бо очі вже не ті.

6

Ярослав Жвірко стояв у передпокої зі спакованою сумкою в руці й нервово переступав з ноги на ногу. Його кохана дружина, зазвичай сповнена поблажливості, чуйності й тепла, за професією і покликанням вихователька дитсадка, схрестила руки на грудях і затулила своїм тілом двері.

— Я не жартую. Пройдеш через ці двері й одразу можеш телефонувати мамі, щоб вона тебе прийняла назад. Іди, тільки з дітьми попрощайся.

— Рибонько…

— Рибоньки тобі треба, це факт. Щоб сиділа в акваріумі, плавала від стінки до стінки і замість говорити тільки писочком ворушила. Але я тобі ніяка не рибонька, а Банда з Коссобудзьких з Хжанова, і глянь на мій писочок, щоб усе достоту зрозумів і щоб потім у суді не казав, що я неясно висловилася. Пройдеш через двері — повертаєшся до мами.

— В якому суді?

— Цивільному. Коли я забиратиму право опіки над дітьми.

Зойкнув.

— Але ж я попереджав…

— Про що попереджав? Що у вас зустріч на свята, то я думала, що йдеться про вихідні, про якийсь день між Різдвом Христовим і Новим роком. Але у перший день свят? На Різдво хочеш покинути сім’ю, щоб лапатися з цими божевільними? А може, ти, Яреку, якийсь педераст?

— Вандзю…

— У жодному разі.

— Але ж ти знаєш, що в ложі… — на слово «ложа» фиркнула так сильно, що заглушила його слова, — … що в нас відбуваються урочисті зустрічі через кожні двісті тридцять два дні. Це не моя провина, що саме зараз випадає. Я ж попереджав.

Ванда з Коссобудзьких з Хжанова, нині Жвірко, тільки знизала плечима.

Не дуже добре уявляв собі, що робити. Вийти не міг, залишитися теж не міг, адже був головою ложі, певно, всі пройшли через таке саме пекло, щоб сьогодні з’явитися, він не міг їх підвести.

— Потім поїдемо на два дні кататися на лижах, — сказав нарешті.

Це був постріл у десятку, лижі діяли на Ванду як наркотик; відколи випав перший сніг, щонайменше раз на тиждень спускалася в підвал і притулялася до своїх дощок, а вечорами набридала всім розповідями, звідки з’їде, як з’їде, які елементи відпрацює і що з’їсть на схилі гори.

— Куди? — спитала ніби байдуже.

— На Яворину.

— Не знайдемо місця в Криниці.

Відчував, що шалька терезів поволі схиляється на його бік.

— Не тільки знайдемо, а ще й задарма. Мій приятель, пардон, коханець з ложі, має базу відпочинку неподалік від підіймача. Який, мабуть, заповнений, але приятель колись мені казав, що ми могли б зупинитися в його службовому помешканні, він прямо після зустрічі має їхати до родини в Тарнув.

Мовчала.

Вирішив спокійно зачекати на вердикт.

— І ти два дні опікуватимешся дітьми з ранку до ночі й навіть не писнеш, коли я їздитиму, сидітиму в спа або читатиму Каміллу[94].

— Не писну.

Подивилася на нього довгим суворим поглядом і знехотя ступила крок убік.

— Котися. Завтра найпізніше о дванадцятій-назад, потім міняю замки.

7

Віктор Лоренц сидів у своєму улюбленому кріслі, величезну чашку з кавою поставив собі на бочкуватий живіт.

— У діда були свої дивацтва, — неохоче відповідав на розпитування власної доньки. — Наприклад, після війни він ніколи не виїжджав з Польщі. Пам’ятаєш наші поїздки до Італії та Хорватії? Запрошував його поїхати з нами, це було невдовзі після смерті бабці. А він упирався руками й ногами, дуже нервувався.

— Чому?

Віктор Лоренц приречено зітхнув, наче спогади про дивацтва його батька були для нього прикрі.

— Твердив, що тільки тут він у безпеці.

— Тут, тобто в Перемишлі?

— Тут, тобто в Польщі. На Заході на нього могла чигати якась небезпека. Не забувай, будь ласка, що він багато пережив під час війни, ті жахіття мали залишити на ньому слід. Іноді в мене складалося враження, що аж надто сильний слід, ну, розумієш, жуки в голові. Великі таємниці, теорії змови.

— Якісь конкретні?

— Що ти, все як у цих навіжених правих радикалів. Я знаю, але не можу сказати, бо це надто страшно й таємно. Типова балаканина параноїка. Запевняв, що це заради моєї безпеки.

Зоф’я присіла біля батька. Забрала в нього чашку з живота й поставила поряд на підлогу. Знала, що батько є майстром тримання різних речей на животі, але все одно не могла на це дивитися. Весь час боялася, що кава розхлюпається.

— Тату, подумай, навіть якщо це здавалося тобі божевіллям і балаканиною параноїка. Щось конкретне ти пам’ятаєш? Може, повторювався якийсь елемент? Можливо, був якийсь документ? Може, якась пам’ятка?

Віктор Лоренц нахилився по чашку, сьорбнув кави і поставив її назад на живіт.

— Він був схиблений на Рафаелі, листувався на цю тему з якимись істориками, але ти це знаєш, я дав тобі всі його записки, в яких немає абсолютно нічого, що не було б усім відомо. Перед смертю він трохи відкрився. Розповів мені про табір, жахливі історії. Ніби нічого, чого б ми не знали, але я зрозумів, що в нього це весь час стояло перед очима, всі оті смерті. Він знав Кольбе[95].

— Справді?

— Справді. Вибачався, що не розповів раніше, хотів, але це для нього було надто важко. Говорив також про свою рану. Офіційною версією завжди було те, що це сліпа німецька куля. Я сумнівався, бо не вірю у випадкові кулі, які влучають у колінну чашечку точнісінько так, як кулі з пістолета мафіозі. Але була війна, різні кулі свистіли. Ну й виявилося, що я мав слушність. Це не була випадкова куля, а, якщо тільки дідусь не фантазував, якісь порахунки розвідок. Взагалі виявилося, що це справа не воєнна, а повоєнна. Ще раз наголошую, що я чув це від старого на смертному ложі, біс його знає, що в нього в голові діялося. Не вгадаєш, хто його підстрелив.

— Американці.

Віктор Лоренц здригнувся і в останній момент схопив чашку, що перехилялася.

— Звідки ти знаєш?

— Ти не хочеш цього знати.

— Ага, таки правду кажуть, що божевілля успадковує кожне друге покоління.

— Тату, прошу тебе. Я справді зараз не можу.

— Я впевнений, що це задля моєї безпеки.

Лоренц подумала, що задля його та маминої безпеки вона взагалі не повинна була сюди приїздити.

— Я знаю, як це звучить, але так. Заради твоєї безпеки. Дідусь говорив іще щось? Будь ласка, це може бути дуже важливо.

Батько задивився у вікно, ще не було третьої, але вже починало по-зимовому смеркатися.

— Тату?

— То були його останні слова, я не хотів тобі казати, ти й так схиблена на тому Рафаелі. А то була дурниця, справжня дурниця.

— Благаю, тату, видуши з себе.

— Він сказав, що коли вже Польща буде вільна, то я повинен комусь переказати… Зоею, це справді не має сенсу.

— Що переказати?

— Що Рафаель у безпеці в Бурштиновій кімнаті.

8

Четверо латвійських туристів зустрілися ввечері у Кракові в невиразному готелі «Шопен» біля Могильського рондо.

Ліза з Анатолем у подробицях розповіли, що знайшли на Санта-Катаріні, яка зараз називалася Святою Катаріною, показали знімки «театральної зали» з нішами для картин і картушами з ініціалами митців — за умови, що вони правильно розгадали задум графа. Лоренц одразу розшифрувала подвійне ТА як Айдукевича і Аксентовича, але із TLM була так само безпорадна, як вони. Швидко по пам’яті зробила список, що де є, і вирішила, що Ашкеназі купив у Мілевського тільки картини зарубіжних митців і таємничого TLM. Усі інші автопортрети були в музеях або приватних колекціях, деякі зникли й були у списку втрат, найціннішим із них був Геримський.

— Я бачила всі, — мовила вона. — В оригіналі або в репродукціях. Автопортрет Матейка був однозначно найкращий з них, і якщо Ашкеназі його не взяв, а не взяв, бо його купив у Мілевського Національний музей у Варшаві, то не думаю, що він спокусився на кримського. Хіба що чисто з емоційної причини, може, сам граф наполягав, аби Ашкеназі взяв його улюбленого художника. Можна також припустити, що він міг купити інші полотна. Можливо, Мілевський зробив собі спеціальну залу для автопортретів, але десь мав тримати решту картин, і ми не знаємо точно, що серед них було. Пригадайте Ренуара з Нью-Рошелл. Пригадайте чорний локомотив. Автопортрети можуть бути лише частиною нашої таємничої колекції.

Тиснули на неї трохи щодо TLM, але, як і Ліза, крім Тулуз-Лотрека, нічого не придумала, і так само, як і Лізі, це їй здавалося надто надуманим. Прикрикнула на них і звеліла заспокоїтися.

— Це щось очевидне, ніякого шифру, ніякої таємниці, — сказала вона. — Шкода часу, це однаково що годину витріщатись на одне слово в кросворді. Треба відпустити, будь-якої миті у когось вирине в голові й ще будемо сміятися, як це очевидно.

Зоф’я з Каролем розповіли про зустріч з Ольгою Бортник і про те, як Генрик Ашкеназі у формі офіцера СС викрав свої власні картини, а потім уже після війни надсилав їй листівки з в’язниці. Зоф’я розповіла також про сімейні одкровення, про підстреленого американцями діда і його слова про Рафаеля в Бурштиновій кімнаті. Коли всі вже розповіли те, що мали розповісти, в невеликій готельній кімнаті запала тиша, яку переривав лише шум автівок і трамваїв, які проїжджали широкою вулицею за вікном.

Анатоль на мить сховав обличчя в долонях.

— Просто супер, — озвався. — Чи це мені тільки здається, чи знову замість того, щоб знайти відповіді, нам вдалося поставити кілька нових запитань? Не знаю, як ви, але з мене годі. З такими темпами ми можемо провести наступні п’ять років у потягах і задрипаних готелях, ганяючись від чутки до чутки. Чи зараз знову поділимося на групи, щоб шукати могили Гемара і Тетмаєра? Дивитися, чи там немає зашифрованих вказівок, що лежать у захованих у трунах срібних скриньках? І ще Бурштинова кімната, Святий Грааль усіх хворих на голову шукачів скарбів. Я міг очікувати цього від початку. Чиновниця з Міністерства культури і чувак з Феррарі, тільки харцерів бракує.

— Міністерства закордонних справ, — машинально виправила Лоренц. — І не нарікай, бо марнуєш наш час. Ліпше послухайте, що я надумала. Це безперервно крутилося у мене в голові протягом двох днів…

Кароль багатозначно мугикнув, а коли всі на нього подивилися, кілька разів відкашлявся, вдаючи, що прочищає горло.

— Граф Мілевський колекціонує полотна великих польських художників, а під час перебування з кримським у Франції в дев’яностих роках дев’ятнадцятого століття додає до колекції картини світових художників. Ядром його колекції є написані на його замовлення автопортрети, для яких він будує спеціальну залу в своєму палаці на острові. У двадцяті роки граф, уже на смертному ложі, починає продавати свою колекцію, і з якихось невідомих нам причин право першості у придбанні випадає Генрику Ашкеназі, молодому здібному фінансистові зі Львова.

Зробила коротку паузу, щоб напитися води. Ніхто не озвався.

— Генрик купує ці перлини, везе свою колекцію до Галичини і там тримає в Підгірцях, де картини стають свідками того, як Ашкеназі спокушає зовсім не зацікавлену мистецтвом львівську красуню, панну Ольгу Бортник. Наближається війна, Ашкеназі, за словами коханої, ховає свої скарби в резиденції, і дуже вдало, оскільки їх вдається зберегти протягом півтора року радянської окупації. А потім приходять німці і все змінюється. Змінюється від того моменту, коли Ашкеназі одержує листа від свого приятеля Маріана Гемара.

— А де тоді був Гемар? — запитав Кароль.

— У Лондоні. Працював у Міністерстві інформації і документації разом із нашим шукачем викрадених пам’яток Каролем Естрейхером. І тепер уявімо собі двох великих патріотів, Гемара і Естрейхера, які вірять, що лише культура та її надбання можуть гарантувати існування нації. Вони знають від кур’єрів про те, що виробляє Ганс Франк у Генерал-губернаторстві, знають про масштаб знищень і крадіжок. Не можуть цьому запобігти, але намагаються думати про перспективу. Розраховують на те, що війна колись закінчиться, що можна буде повернути національні скарби.

Виголошуючи промову, Зоф’я ходила туди-сюди по маленькому приміщенню й енергійно жестикулювала. Коли її погляд на мить зустрівся з поглядом Анатоля, помітила в його очах неприхований подив. Вказала на майора, щоб він докінчив почату нею думку.

— А вчинки ворога найкраще контролювати за допомогою шпигуна в його оточенні.

— Браво, майоре. А кому ж найліпше пасує роль шпигуна, як не інтелігентному та спритному космополітові, який добре обізнаний з німецькою культурою, говорить німецькою краще за пересічного німця і на додачу володіє схованими в підвалі безцінними творами мистецтва, які може відкрити і тим самим заслужити вдячність і довіру губернатора, який любить мистецтво?

— Звучить непогано, — повільно вимовив Кароль. — Але наскільки я розумію, єдине, що підтверджує твою теорію, це розповідь Бортник про Генрика у формі СС?

— Ні, мій любий. Найкраще мою теорію підтверджують листівки, які ти теж тримав у руках. Ти повинен здогадатися, хто в сорок першому в чорному мундирі вистежував твори мистецтва для Ганса Франка, в сорок шостому сидів на Монтелюпіх, а потім зник.

— Це неможливо, — поміркувавши, мовив Кароль. — Мабуть.

— Це логічно. Схоже на те, що Генрик Ашкеназі якимось чином став Вільгельмом-Ернстом Палез’є, радником Ганса Франка і його правою рукою у справах, пов’язаних із мистецтвом. Пам’ятаймо, що це були інші часи, фотографії всіх не були загальнодоступними. Гансові Франку запропонували прислати з Варшави для допомоги в грабунках компетентного чиновника, власне Палез’є. Наші мали якось дорогою їх підмінити. Франк чекав на німця, який розумівся на мистецтві, і він отримав німця, що розумівся на мистецтві. До того ж такого, який одразу знайшов йому справжній скарб. Настільки цінний, що про всяк випадок Франк не похвалився знахідкою в Берліні. Ця теорія в іншому світлі пояснює факт, що в 1945 році Палез’є співпрацював з американцями в Німеччині, що він зокрема видав їм Ганса Франка, а разом із ним «Пані» й «Самарянина». Згодом Палез’є як єдиного німця судили за крадіжку польських здобутків культури під час війни; ще у в’язниці його було вбито, можливо, це зробив американський шпигун, який сидів там у той самий час.

— Чому він не відкрився?

— Я теж про це думала. І моя версія така. Палез’є, відомий раніше як Ашкеназі, співпрацює з Франком, приятелює з ним і десь у ключовий момент на зламі сорок четвертого і сорок п’ятого років разом із Франком ховає найціннішу частину губернаторської здобичі про чорний день. Можемо припускати, що там є колекція із зібрань Мілевського, Рафаель і те щось, таємничий секрет, про який ми говорили і який з якихось причин такий важливий для наших американських друзів. От тільки тоді, коли Франк впевнений, що Палез’є ховає скарби для нього, той насправді ховає їх для себе. Тому американці нічого не знайшли, перевіряючи в 1946 році місце, куди їх відправив Франк. І тому одразу ж після цього вбили Ашкеназі, тобто Палез’є, у польській в’язниці, а трохи згодом повісили Франка.

— Стривай, я не встигаю, як ти собі це уявляєш?

— Гаразд, іще раз пояснюю для арт-дилера. — З 1941 року на грабунках творів мистецтва разом із Гансом Франком працює такий собі Вільгельм-Ернст Палез’є.

— А насправді це Генрик Ашкеназі, що шпигує на користь польського уряду в Лондоні.

— Саме так. Протягом кількох років він не лише здобуває інформацію про зібрання Франка, а ще й приятелює з нацистом, здобуває його прихильність. Коли наближається Червона армія, всі пам’ятки висилають до Німеччини, до сховищ у Нижній Сілезії або далі до Баварії, на віллу Франка. Майже всі, оскільки найцінніші скарби вирішують заховати тут.

— Навіщо?

— Бо сховища в Німеччині були офіційні, підготовлені німецькою адміністрацією набагато раніше. Не думаю, щоб Франк на початку 1945 року мав якісь сумніви щодо того, що буде з тисячолітнім Рейхом, він хотів просто врятувати свою шкуру. А для порятунку йому потрібні були розмінні карти. Тримання цих карт в офіційних сховках, які у першу чергу будуть виявлені росіянами або американцями, не мало жодного сенсу.

— Отож Франк наказує Ашкеназі сховати свій скарб. І що далі?

— І Ашкеназі ховає, доповідає губернаторові, що завдання виконане, разом їдуть через Нижню Сілезію до Баварії, де обох ув’язнюють янкі. Проте Ашкеназі не виконав доручення губернатора. Звісно, заховав фанти, але не в узгодженому місці, а в іншому, відомому тільки йому.

Якусь мить мовчали, обмірковуючи інформацію, складаючи в уяві всі фрагменти історії. Тишу порушив Анатоль.

— Повторюю запитання: чому він не відкрився? Чому не сказав одразу після затримання: агов, це я, ваш найцінніший агент, дайте мені орден. І ось вам ключ до сховища, в якому знайдете Рафаеля, масу невідомих імпресіоністів і ще купу документів, за які американці в нагороду зроблять із Польщі сорок дев’ятий штат США.

— Єдина відповідь, що спадає мені на думку, — це те, що він був патріотом. У 1946 році не було відомо нічого. Чи Польща взагалі існуватиме? Чи стане частиною СРСР? Чи кордони остаточні? У цих умовах відкриття сховища могло означати не подарунок для Польщі, а лише подарунок для Сталіна. І я кажу не про картини, а про секрет. Ашкеназі мусив вирішити, що перечікування, навіть у камері, це ціна, яку він готовий заплатити за те, щоб не допомагати Сталіну в його політиці. Це був чоловік зі Львова, він знав, що таке радянська влада. Знав, що прямо за кордоном мільйони українців гинули з голоду, бо такою була примха генералісимуса. Постав себе на його місце, Анатолю. Чи пожертвував би ти часткою свободи, аби лише не допомогти кривавому диктаторові? Наскільки я тебе знаю, думаю, що так.

Ґмітрук скористався з того, що Лоренц на хвилину сіла, щоб встати й випростати ноги. Йому теж думалося ліпше під час руху, а двомісний номер був явно замалий для двох неврастеніків.

— Припустимо, я погоджуюсь. Але наскільки я розумію, тоді ми визнаємо, що Рафаель та імпресіоністи є жертвами секрету нарівні з Ашкеназі? Сиділи під замком і страждали, бо якась інформація не могла побачити денного світла?

Лоренц погодилась.

— І через це американці й усі інші хочуть нас тепер застрелити?

Лоренц знову погодилась. Анатоль кружляв по кімнаті, як лев у клітці.

— О’кей, — сказав тоном, ніби це мав бути вступ до ґрунтовного висновку, але урвав і знову замислився.

— О’кей, у мене одне запитання до вас, мудрагелів. Що це може бути за бомба, яка була настільки важлива не лише сімдесят років тому, але й зараз?

9

Ярослав Жвірко з гордістю обвів поглядом невеличку конференц-залу. Не припускав, що в такий день, на Різдво Христове, зберуться всі. Однак приїхали. Попри те, що більшість мала сім’ї, що свята означали для них масу обов’язків, що довелося, напевно, досягнути вершин дипломатії, — приїхали. Поєднані однією ідеєю й одним прагненням, достоту як галерники ланцюгом.

— Я зворушений, — почав він, — просто зворушений, що ми всі зібралися. Цей день особливий, тож дозвольте мені побажати нам усім чудових свят і найкращого Нового року. Нехай це буде рік, у якому збуваються всі мрії, — він зробив драматичну паузу, щоб за мить додати: — Нехай це буде рік, у якому збудеться наша мрія!

Пролунали дружні оплески.

— А тепер, любі браття, як завжди прошу, аби кожен повідомив, що змінилося на його ділянці за останні двісті тридцять два дні. Сподіваюся, що цей час був плідним і що, йдучи на вечерю, ми ще сильніше віритимемо в те, що кінець наших пошуків близький.

З цілковитою повагою кивнули головами, кожен рвучко випростав лівицю в братерському привітанні, тримаючи руку так, як це робить дама, подаючи її для поцілунку.

На середньому пальці кожного з них був зроблений на замовлення в одній із гданських ювелірних майстерень перстень — темний бурштин, оправлений у срібло.

10

Кароль прийняв виклик.

— По-перше, можемо припустити, що ця інформація стосується якоюсь мірою і Сполучених Штатів, і нацистської Німеччини, і що її розкриття було б шкідливе для обох сторін.

— Чому? — допитувався Анатоль.

— Тому що історики сімдесят років розмірковують, ким насправді був Ганс Франк. Берлін дратували його зухвальство, самобутність і неймовірна зажерливість. Налаштував проти себе, мабуть, усю верхівку з Берліна, а все одно був недоторканний. Напрошується пояснення, що Франк мав потужний компромат на когось із першої ліги. Якийсь малий або великий секрет, який дозволяв йому залишатися безкарним.

Покивали головами. Висновок був логічний.

— А Штати? — не вгавав Анатоль. — Чи може це бути якимось доказом того, що американцям війна була вигідна?

— Кожній державі війна вигідна, це святий закон історії. Весь американський бізнес і промисловість аж тремтіли від збудження від думки, що Штати можуть долучитися до світової війни, для них це означало потік мільярдів доларів на урядові замовлення. Світова війна означала вигоду для всіх, окрім висланих на фронт солдат і їхніх сімей. Від національної економіки, через виробників танків і наукові установи до швачок, які вшивали ремінці в каски. Про банки не згадую, банки завжди виграють, а на війні виграють багаторазово, бо зазвичай фінансують усі сторони конфлікту. Для Сполучених Штатів жоден бізнес в історії не був таким прибутковим, як Друга світова війна. Звісно, цим ніхто не хвалиться, краще співати оди полеглим героям під розмаяними знаменами, але механізми, що поєднують війну, економіку і бізнес, були описані мільйони разів.

— Може, це доказ, що американці активно підтримували нацистів у тридцяті роки, щоб призвести до війни в Європі?

— І прагнули таким чином витягнути країну з кризи? Це, мабуть, також, але це мало би бути щось зі світу політики. Факт, що американські фірми співпрацювали з німецькими, а нью-йоркські банки надавали нацистам кредити, щось подібне протягом тижня було б цікавинкою у медіа, і тільки. Банки погані, а корпорації ще гірші, кожна дитина про це знає. Але доказ політичної співпраці — це було б щось. Американці покладаються на свою репутацію доброго поліцейського, ґандж у цій репутації міг би неабияк зашкодити їм у міжнародній політиці. Але, як я казав, це мало бути щось більше, конкретніше. Я не знаю, воєначальник високого рангу армії США, який радить Ґеринґу, як найрезультативніше напасти на Польщу? Щось на кшталт цього.

— А це могло б зашкодити американцям зараз?

— Звісно. По-перше, вони втратили б моральне право на свої починання на міжнародній арені. Під час кожних переговорів їм би нагадували, що як нація, яка підтримувала Гітлера і призвела до того, що весь світ палав у вогні, права на голос не мають. Крім того, якби вдалося довести, що їхня діяльність завдала реальної шкоди реальним особам, жертви чи їхні нащадки влаштували б пекло. Відшкодування могли б становити мільярди доларів.

— Чому зараз? — зненацька запитала Лоренц.

Запитально глянули на неї.

— Ми щось проґавили. Скарб Франка, чи скарб Ашкеназі, називайте як хочете, пролежав у сховку сімдесят років. І раптом щось призвело до того, що вони організували пастку, підсовуючи Польщі Рафаеля. Їм треба було готувати пастку в Нью-Рошелл, а потім посилати за нами своїх кілерів до Швеції. Скидається на те, ніби щось сталося. Щось таке, що ми проґавили, а вони — ні. Тому вдарили, вважаючи, що ми теж це побачили і невдовзі протягнемо руки до їхніх надтаємних документів.

— Однак ми нічого не побачили. Ти це маєш на увазі?

— Так. А щось мало статися. Подумаймо хвилинку.

Думали не хвилинку, а кілька годин, обмінюючись припущеннями. О двадцятій відчули голод, але вирішили, що вештатися по Кракову небезпечно, тож замовили в готельному ресторані чотири салати і каву.

— Ще раз, — підсумував їхні висновки Ґмітрук. — Шпигун нічого не знає. Спеціалістка з історії мистецтва нічого не знає. Спеціаліст із торгівлі творами мистецтва теж нічого не знає. Спеціалістка з чорного ринку і злодійка не знає. Може, когось бракує? Чи є взагалі ще хтось, кого хвилює цей старий мотлох?

11

Брат Бартош, їхній спеціаліст по Нижній Сілезії, в миру власник крамниці з арматурою у Валбжиху, закінчив довжелезний реферат на тему нових можливостей пошуків, які з’явилися в Совиних горах. Жвірко чемно вислухав його, хоча особисто вважав, що штольні у Валімі — це сліпа вуличка, принаймні з їхньої точки зору; інша справа, якби вони шукали сліди експериментів, пов’язаних із вундерваффе. Але приховав цю заувагу для себе. Брат Бартош був дуже прив’язаний до своїх теорій, а головне правило ложі зобов’язувало рівнозначно трактувати всі припущення до моменту розв’язання загадки.

— Брате Ярославе, чи можу я висловити сумнів? — У голосі брата Артура прозвучала іронія, яка дуже не сподобалася Жвіркові.

Брат Артур був наймолодшим і найсвіжішим членом ложі. Він прийняв його, оскільки вже певний час вони діяли рутинно і їм бракувало ентузіазму, молодечого запалу. Крім того, завдяки братові Артуру в солідному американському часописі про пошуки скарбів з’явилася велика стаття про їхні починання. Про гіпотези, версії, докази того, що кімнату не було знищено. Завдяки цій статті рух на їхньому сайті пожвавився, і збільшилась кількість внесків на рахунок. Тому він не міг дозволити собі не прийняти Артура до ложі, навіть якщо йому від початку не подобалися постійно наявні в його висловлюваннях іронія й сарказм.

— Ми слухаємо, брате Артуре, — лагідно промовив, намагаючись, однак, щоб у його голосі прозвучало застереження щодо марнування їхнього часу.

— З цілковитою повагою визнаю, що спочатку ця ідея видалася мені слушною. Гурт людей, які мрію про віднайдення Бурштинової кімнати перетворили на місію. Кожен діє на своїй території, вивчає, збирає свідчення. А кожні двісті тридцять два дні ми зустрічаємося, щоб обмінятися досвідом і скерувати дослідження на нові напрями. Таким чином, ми можемо гнучко підлаштовуватися до нової інформації, діяти результативніше.

Усі брати з розумінням покивали головами.

— Але в мене склалося враження, що це працює не так. Ніхто не слухає, кожен із заплющеними очима тріскотить як заведений, складає нудні звіти про свої ділянки і більше нічого. Якби вам у передпокої поставили скриньку з кімнатою, ви б її обійшли й не помітили, так сліпо кожен дотримується своєї версії.

Брати припинили кивати головами. Виглядали ображено і здивовано. Зустрічалися вже вісім років, але на засіданнях ложі ще ніхто ніколи так не говорив.

— Добирай слова, брате Артуре, — закликав його до порядку Ярослав Жвірко. — Це серйозні, але безпідставні звинувачення.

— Справді? То послухаймо. Брате Рафале, звідки ти родом?

— З Ґдині.

— І де, на твою думку, найімовірніше схована кімната?

— Ну що ж, не тільки я один вважаю, що вона знаходиться в спеціальному сейфі на затону лому кораблі «Вільгельм Густлофф». Підводна експедиція півтора року тому підтвердила існування перегородки із заклепками, наявність яких не вдалося підтвердити більше ніде на кораблі. Аналіз насічок на голівках дозволяє припускати…

— Дякую. Ти, брате Матеуше, з Ельблонга, чи не так? Де ця кімната?

— З великою повагою ставлюся до брата Рафала, але, окрім мрій про підводні скарби, слід також аналізувати історичні дані. Кімнату, як і багато інших культурних надбань, мали відправити вглиб Рейху, а коли виявилося, що шансів на евакуацію немає, її заховали в околицях Ельблонга і Лідзбарка-Вармінського. Там є багато інженерних об’єктів, які було створено в сорокових роках і призначення яких незрозуміле. Тобто незрозуміле тільки до моменту, поки не візьмемо до уваги кімнату…

— Брате Пйотре з Катовіц?

— Брат Матеуш має слушність, але тільки до певного моменту. Кімната фактично рухалася до Рейху, але не затрималась у Вармії і Мазурії. Їй вдалося залишити Східну Пруссію й лише у Сілезії німці почали нашукувати сховок. У краю старих копалень, кілометрів шахт і штолень таке місце було значно легше знайти, ніж на мазурських болотах. Таке розв’язання логічне. Заховати, підірвати вхід, позначити на карті. У промисловому районі жоден потяг і жоден вибух не викликають сенсації, отже, не виникає проблем з допитливими свідками.

— Проблему з допитливими свідками розв’язує також секретна штольня, збудована робітниками, яким після закінчення будівництва можна вистрелити в потилицю, — втрутився брат Бартош. — Секретна штольня повстала в Нижній Сілезії, тобто на території, яку німці тоді вважали безпечною, бо ще не могли знати, що вона відійде до Польщі; для них це була евакуація до серця Рейху. А якщо хтось вважає, що Альберт Шлеєр наказав збудувати лабіринти підземних сховищ тільки для того, щоб там тримати продукти переробки, то це не заслуговує навіть на коментар.

Ярослав Жвірко слухав своїх братів і хоча досі не погоджувався з Артуром і його дуже зачепили його слова, однак мусив визнати, що той певною мірою має рацію. Можливо, замість того, щоб затято триматися своїх версій, вони повинні придумати механізм, який змусив би їх мислити творчо і розглядати інші гіпотези? Він сам був відкритий до цього, завжди пишався своєю готовністю приймати чужі точки зору. Якби йому довелося заповнювати психологічну анкету, то саме відкритість розуму він вписав би як свою найкращу рису.

— Брате голово? — іронічні Артурові очі зупинилися на його обличчі.

— Я не вважаю, що моя гіпотеза краща за інші, всі вони рівноправні й однаковою мірою правдоподібні, — дипломатично почав він. — Але визнаю, що роки досліджень схиляють мене до припущення, що кімнату надіслали до рук нацистського чиновника, який був майстром з грабунків творів мистецтва, їхньої охорони та евакуації. Я маю на увазі генерального губернатора Ганса Франка. Якщо припустимо, що кімната приїхала до нього, а потім її не виявилося в Баварії, то з огляду на її розміри і труднощі з транспортуванням, вона мала бути схована у Вавелі або у Пшегожальському замку.

Йому не подобалась посмішка на Артуровому обличчі. Не подобалося йому також, що зараз муситиме відповісти на наступні запитання, і ця відповідь не буде найкращим свідченням його відкритості. Вирішив випередити атаку й позбавити шмаркача задоволення.

— Але те, що я народився й мешкаю у Кракові, не має до цього жодного стосунку. Це абсурдний наклеп. Просто я вважаю, що ця теорія краща, ніж, щоб не шукати далеко, твої фантазії на основі домашніх переказів, брате.

Брат Артур усміхнувся настільки ж широко, як і іронічно, й відкрив рота для наступного запитання.

На щастя, від необхідності подальшої розмови брата Ярослава Жвірка врятував телефонний дзвінок.

— Сердечно вітаю, дорога Зоф’є! — сказав він у слухавку, почувши голос приятельки.

12

— Це божевільні, — прошепотіла Лоренц зі слухавкою біля вуха, чекаючи на з’єднання. — Вони переконані, що в кущах саме біля їхнього дому закопано Бурштинову кімнату. Називають себе Ложею відкривачів і зустрічаються кожні двісті тридцять два дні, бо саме стільки років минуло від створення кімнати до її зникнення.

— І кажу, що ти шмаркуля? — Лізин голос був цілком невинний.

Лоренц проігнорувала її.

— Ярку? Веселих свят! Сподіваюся, не заважаю… Ага, в тебе різдвяне зібрання ложі… — Глянула на них значуще. — Слухай, у мене до тебе коротке запитання, до тебе й до решти братів…

Якийсь час пояснювала, в чому річ, звісно, уникаючи подробиць. Не згадала про слова помираючого діда, навіть не промовила слово «Рафаель», боячись, що наступного дня всі форуми відкривачів аж кипітимуть від спекуляцій на тему пошуків «Портрета Юнака». Їм тільки цього й треба.

За чверть години розмову було завершено. Лоренц роз’єдналась і подивилася на своїх товаришів. Вони зрозуміли, що щось не так — її стомлене й виснажене обличчя тепер було сповнене хворобливого напруження.

— Ну? — перший не витримав Кароль.

— Це може бути воно, — сказала вона. — Це справді може бути воно. Відсутній елемент мозаїки.

— А конкретніше?

— Конкретніше: кільканадцять місяців тому в американському часописі Lost Treasure з’явилася стаття польського дослідника. Lost Treasure — це найбільший часопис у Штатах, відповідник нашого «Відкривача». Польського дослідника звати Артур Йонек, він писав про різні гіпотези на тему місця сховку Бурштинової кімнати.

— Між іншим, я не знаю, чи ви чули, — втрутився Кароль, — що багато слідів кімнати веде до Сполучених Штатів. Був такий американський журналіст, який усе життя присвятив пошукам кімнати. У сімдесятих роках написав у листі до знайомого, що він впевнений, що кімнату було заховано в Штатах, а тижнем пізніше наклав на себе руки. Ніякої депресії в нього не було. Непогано, чи не так?

Решта подивилися на нього таким поглядом, що він не наважився далі продовжувати.

— Звісно, там був цілий комплекс традиційних місць, — вела далі Лоренц. — Калінінград, замки у Мазовії, Густлофф, штольні під Вальбжихом. Але з’явився новий елемент. Автор висунув гіпотезу, що Бурштинова кімната могла приїхати до Ганса Франка й була захована спеціально навченою гірською командою СС… Не дивіться так, я тільки повторюю… у масиві Гевонту, в замаскованій печері, тій самій, яка дала початок легенді про сплячих лицарів.

— Якій легенді? — Ліза не уявляла, про що йдеться.

— Є така легенда, що в печері під Гевонтом, тобто під святою польською горою…

— Завжди краще гора, ніж руська чорна єврейка, — втрутилася Ліза, як завжди бездоганною польською, коли мала бажання комусь дошкулити.

— … стоїть занурений у сон загін лицарів при повному озброєнні. І коли настане час діяти, лицарі встануть і вирушать захищати вітчизну.

Ліза пирхнула сміхом.

— Напевне, знаєте історія Польська краще, ніж я. Та чи вже не було часу потреб багато разів багато часу назад?

Лоренц вирішила, що не коментуватиме.

— Мабуть, вас зацікавить, звідки ця гіпотеза. Отже, весною в Закопаному серед каміння гірського струмка турист, шукаючи прохолоду, знаходить термос. Довоєнний термос фірми «Thermos». Однак у ньому не було ні довоєнного чаю, ані кави, лише грудочка бурштину. Фрагмент якогось орнаменту, відламаний листок аканта з вирізьбленою наспіх свастикою. Турист виклав цікавинку на своєму блозі, там її знайшли наші братці, підхопили тему й списали цілі аркуші історією про те, як Ганс Франк сховав Бурштинову кімнату в печері в Татрах.

— Може, й справді сховав? — запитав Кароль.

— Облиш. Кімнату пустили з димом у Калінінграді росіяни, тільки боялися в цьому зізнатись і відтоді розпускають чутки про її таємниче зникнення. Немає ніякої Бурштинової кімнати.

— До вчора я теж так думав. І навіть був упевнений. Але тоді я не знав, що твій дід, великий любитель гір і конспіратор, стверджував, що Рафаель у Бурштиновій кімнаті. Я не знав, що існує таємничий скарб Ганса Франка. І не знав, що в татранських струмках можна знайти бурштин.

Лоренц не знала, що на це відповісти, й лише знизала плечима. Врешті навіть вона не могла опиратися чарам легенди про Бурштинову кімнату.

— Зараз це неважливо. Послухайте, чому це може бути відсутній елемент. Припустімо, що Франк вважав, ніби Ашкеназі заховав колекцію в якомусь місці в польських горах. Припустімо, що саме там американці шукали в 1946 році і нічого не знайшли, за що Франк і Ашкеназі, він же Палез’є, заплатили життям. Припустімо, що тепер хтось у США прочитав статтю про захований у Татрах скарб губернатора. Ви ж знаєте, в якому тоні шукачі пишуть цю свою маячню. Ніби вони вже стоять перед дверима до сховку. Хтось вирішив, що існує небезпека, що в Польщі це сприймуть усерйоз, розгорнуть велику пошукову експедицію, знайдуть скарб, знайдуть картини і передусім розкриють секрет.

Ґмітрук скривився.

— Казочки. Немає жодних доказів ані щодо цих гір, ані щодо скарбів, ані…

Раптово замовк.

— От дідько! — мовили в один голос із Каролем і глянули один на одного.

— Ти перший, — знову промовили одночасно.

Зачекали мить.

— Послухайте… — знову промовили одночасно.

— У мене зараз буде інсульт. Кароль говорить перший. Анатоль другий. Каролю?

— Бортник отримала після війни дві листівки від Ашкеназі, так? Обидві невинні, але давайте приглянемось уважніше.

Лоренц потяглася до сумки, витягла листівки, які їм дала старенька, й подала Каролеві.

— Це перша. — Показав їм картку. — 3 одного боку вид на Вавель, окупаційну садибу німецького короля Польщі. З другого — віршик, дурничка, кілька слів про кохання. Але послухайте: «Важко так це сказати, просто, без тремтіння у голосі, що кохання в серці гаряче я заховав, неначе у термосі». Очевидно, і термос, і Вавель можуть бути випадковими, а, може, й ні.

Показав їм другу листівку.

— Музей князів Чарторийських. І вірш Тетмаєра про силу мистецтва. Ліза цього не знає й Анатоль теж, але…

— Тетмаєр — найбільший співець Татр у польській поезії, — перебив його Ґмітрук.

— Саме так. Послухайте: «Ewiva l’arte! Палають у грудях наших вогні, даровані нам самим Богом. Ми дивимось піднесено згори, волієм лавр, не золота корони. І хоч життя для нас нічого вже не варте: ewiva l’arte!». Адресант вибрав такий фрагмент, де є і мистецтво, і висота, тобто гори.

— Не вибрав, а змінив, — зауважив Ґмітрук.

— Що ти маєш на увазі?

— Тут помилка. Має бути так: «Палають у грудях наших вогні, даровані нам самим Богом. Тож, голову піднісши, ми оглядаєм натовп. І хоч життя для нас нічого вже не варте: ewiva l’arte!»

У Ґмітрука був гарний глибокий голос, і те, що в Кароля звучало як декламування віршика на шкільному конкурсі, в його устах перетворилося на поезію.

Ніхто з них не знав, що, декламуючи Тетмаєра, майор знову пережив те дивне передчуття, яке пронизало його вранці в кав’ярні. Передчуття, що не доживе до нового року. І хоч життя для нас нічого вже не варте, ewiva l’arte. Що це, похмуре пророцтво? Що помре через якийсь твір мистецтва?

— Анатолю? — Голос Лоренц визволив його із задуми. — А ти що хотів сказати?

— Події на Каспровому восени. Терористична атака, розтрощена канатна дорога, дві жертви.

Лоренц хотіла щось додати, але він поглядом зупинив її. Тільки вона знала про роль, яку він відіграв у тих подіях, і він, очевидно, хотів, щоб так і лишилося.

— Вас повинно зацікавити, хто загинув. Обидві особи були у вагончику, що їхав донизу. Оператор і пасажир, Януш Гауптманн. Професор геології з Гірничо-металургійної академії, найбільший у Польщі та Європі фахівець із дослідження карстових явищ і картографування печер за допомогою вивчення водних течій. За кілька тижнів до того його команда отримала Грант і розпочала проект у Західних Татрах.

— Що? Що таке картографування течій? — Кароль не зрозумів останньої фрази.

— Це означає, що до печер у різних частинах гір заливають різні сполуки, які по-різному між собою взаємодіють і до того ж їхній склад змінюється з плином часу. Потім досліджують воду всередині через хірургічні свердловини, а також ту, яка витікає в долини. Таким чином можна точно визначити, яким шляхом вона прибула, і комп’ютер малює мапу підводних річок. Завдяки цьому, знаючи місце, де було знайдено термос, можна довідатися, з якого місця всередині гір він виплив. Розумієте?

Притакнули.

— Досі я думав, що Гауптманн загинув через нещасний випадок, що він опинився у невідповідному місці у невідповідний час і ніхто не зміг його врятувати. — В останній фразі прозвучала гіркота, яку зрозуміла тільки Лоренц. — Тепер я думаю, що він загинув, щоб не мати змоги досліджувати татранське підземелля. Але чому саме так, а не в якомусь темному провулку? Щоб дестабілізувати функціонування Татр. Не забувайте, що вхід до парку було заборонено упродовж двох місяців. Якщо хтось хотів роззирнутися без туристів над головою, взагалі без когось над головою, то отримав, а радше створив собі такий шанс. Я знаю, бо сидів там разом зі слідчими. А ви пригадуєте з газет, хто були слідчі.

— Американці, — сказав Кароль.

— Отож-бо. Наші шановні союзники ще в день катастрофи запропонували допомогти нам розкрити терористичний замах, прислати армію фахівців та експертів. І справді прислали людей, які могли протягом двох місяців прочесати закриті для відвідування гори й зазирнути під кожен камінь.

— Але нічого не знайшли, — мовила Лоренц. — Тому вирішили про всяк випадок прибрати людей, які могли б щось знайти. Тобто нас.

Висновок був очевидним, ніхто навіть не вважав за потрібне його підтверджувати.

— Ми повинні туди повернутись, — сказала. — І якнайшвидше.

Глянули запитально.

— Генрик Ашкеназі надіслав своїй коханці, можливо, розраховуючи на те, що хтось до неї звернеться, повідомлення зі згадкою про термос, Рафаеля й Татри. У Татрах знайдено тогочасний термос, а в ньому грудочку бурштину зі свастикою. У Татри мене водив мій дід, який захопив мене прагненням відкрити таємницю Рафаеля і який перед смертю казав про те, що Рафаель перебуває в безпеці в Бурштиновій кімнаті. У Татрах убито фахівця з картографування печер, і там з’явилися американці. Ну і ще один елемент, можливо, найважливіший. Калятівки.

Анатоль насупив брови.

— Ця гидка туристична база?

— Не так база, як гірський готель, може, навіть має одну зірку. Тепер він стоїть на території національного парку, і туди можна піднятися лише пішки, але до війни це був найелегантніший готель у Закопаному. Ексклюзивний курорт високо в горах, з рестораном, кав’ярнею і залою для бриджу, з вікон відкривався вид на Каспровий Верх і новозбудовану канатну дорогу. Лімузини під’їжджали під двері, знамениті гості розважалися на танцях. Пані в блискучих сукнях, панове у фраках. Накидали шуби й пальта на плечі, щоб стояти під зорями на терасі й насолоджуватися шампанським. Уявляєте?

Притакнули.

— Під час війни готель на Калятівках називався Берґхаус Кракау і був резиденцією Ганса Франка. Третьою, поруч із Вавелем і Пшегожальським замком. Мабуть, любив це місце, бо воно нагадувало йому Альпи.

— І що ми там знайдемо? — запитав Ґмітрук.

— Побачимо. — Показала на довоєнний знімок Музею Чарторийських. — Сподіваюся, що Юнак вкаже нам дорогу.

Більше не було про що дискутувати. Ліза з Анатолем вийшли. Ґмітрук насвистував мелодію, яка лунала вранці у кав’ярні й викликала неспокій. Прощальний лист помираючого. Чому цей клятий уривок так засів йому в голові?

13

— Знаєш цю пісеньку? — замугикав, вдало повторюючи мотив, який насвистував Анатоль.

Бознанський і Лоренц стояли під душем і намилювали одне одного. Це було дуже приємне завершення дня.

— Що?

— Цей уривок, який насвистував Анатоль. Засів у мене в голові й не дає спокою, а я не пам’ятаю, що це.

— Звучить як «Виліз котик на плотик», тільки фальшиво.

— Дуже смішно.

— Не зрозумій мене неправильно, гарно свистиш, майже як флейтист-віртуоз. Це, мабуть, акустика в кабіні кепська.

— Я справді тобі освідчився?

— Без обручки не вважається.

14

Йому снилася прогулянка. Йшов гірською дорогою, була ніч, але місяць уповні відбивався від снігу, й довкола було досить ясно. Було б навіть приємно, якби перед ним не йшов дивний худий чоловік у блакитному костюмі. Цей тип йому не подобався, і Кароль хотів повернути, але не зміг, як це буває уві сні, натомість ішов дорогою, поки не вийшов на широку галявину з видом на гори. Місяць висів у небі над його головою, яскраво освітлюючи спину худого чоловіка, їхні довгі тіні на снігу були як чорнильні плями на скатертині.

І тоді постать обернулася. Це був не чоловік, а усміхнений скелет у темних окулярах.

Кароль враз отямився і якусь мить згадував, де він є. Силует Зосі під ковдрою і шум краківських трамваїв за вікном повернули його до дійсності.

Усміхнений скелет у темних окулярах. Він знав цю постать, скелет з’являвся на обкладинках платівок Megadeth. Чому він йому наснився саме зараз? Ну звісно ж, цілий вечір намагався пригадати собі мелодію, що її насвистував Анатоль. Гарний уривок, співали французькою.

Став мугикати під ніс, з кожною строфою щораз голосніше.

— A tout le monde! A tout mes amis! Je vous aime… je dois partir… these are the last words… I’ll ever speak…

— Ти зовсім клепку втратив?

— Я пригадав цей шматок. Це балада Megadeth, «А tout le monde».

— Ага, чудово. Вранці приносиш каву.

Пішов відлити, увесь час стиха насвистуючи. Дивився в дзеркало з-під примружених повік, коли здогадався.

A tout le monde. До всіх.

Tout le monde. Всі.

Tout le monde.

TLM.

Розділ восьмий

Калятівки

1

Їй не хотілося вірити, що вона знову тут.

Йоанна Банашек сиділа біля вікна в ресторані, гріла руки об чашку розчинної кави й чекала на свої улюблені франкфуртські ковбаски. Система сніданків у готелі на Калятівках була така чудернацька, що аж заворожувала. На початку перебування кожен одержував стільки невиразно відксерених квадратних карточок із логотипом готелю, скільки ранків мав тут провести. Потім під час сніданку передавав карточку офіціантці, яка на звороті записувала результати невеличкого опитування. На сніданок хочемо каву чи чай? Джем чи мед? Йогурт натуральний чи фруктовий? А найважливіше було запитання: який комплекс? Комплексів було декілька, але вона завжди брала або п’ятий (яєчня з шинкою), або четвертий (франкфуртські ковбаски). Ковбаски, що їх постійні завсідники називали «франками», були неперевершеними на смак, і вона навіть кілька разів хотіла запитати, звідки вони їх беруть. Передумала, бо вдома, мабуть, вони б так не смакували.

Тут усе смакувало інакше, бо їжа була лише доповненням до магічного місця, а місце доповненням до краєвиду за величезними вікнами — одна стіна ресторану була повністю скляною. Готель стояв на широкій гірській галявині, що плавно простягалася долиною річки Бистрої аж до смерекового лісу. Між деревами плинув потік, там також пролягала гірськолижна траса й туристичний шлях, а над лісом донедавна курсувала канатна дорога на Каспровий. Зі свого місця за столиком вона бачила підпори і троси, на яких зазвичай у цю пору року їздили вагончики, повні лижників. Бачила також пересадкову станцію й високо вгорі, на вершині, найвищу станцію канатної дороги, а також метеорологічну обсерваторію на Каспровому Верху. Там уже не було видно тросів, не тому, що відстань була надто велика, а тому, що їх там не було. Йоанна Банашек бачила тільки, що одна з підпор — та, яка врятувала життя шістдесят одній особі, — досі стоїть перекривлена під дивним, неприродним кутом.

На жаль, цього року свята польська гора без лижників, а шкода, бо умови ідеальні. Сніг лежав від листопада, а за останні три дні насипало ще півметра. Сьогодні небо над горами не затуляла жодна хмарина, сонце відбивалося від свіжого снігу, як від дзеркала, пейзаж мав вигляд приторної сценографії до романтичної комедії.

Вона любила цей краєвид і почувалася добре, але все одно поглядом весь час поверталася до погнутої підпори високо на схилах Каспрового.

Антоній, який від часу злощасного приїзду виріс із партнера до чоловіка, сто разів її запитував, чи вона впевнена, що хоче сюди приїхати на свята, а вона сто разів повторила, що хоче, так само як хотіла б сісти на коня одразу після падіння. Так, на її думку, має виглядати життя. Скочити на коня після падіння, сісти за кермо після аварії, поїхати на Різдво Христове в місце, де мало не загинула з усією родиною під час першого в історії Польщі справжнього терористичного акту.

Тепер Антоній і хлопці бавилися на снігу, а вона самотньо їла пізній сніданок і поверталася поглядом до зігнутої підпори так само, як язик повертається до хворого зуба.

Попри все, їй не хотілося вірити, що вона знову тут.

2

Йому не хотілося вірити, що він знову тут.

Гермод сидів у своєму одномісному номері завбільшки з маленький гардероб або велику шафу, дивився у вікно на погнуту підпору і міркував, як це в дідька можливо, що в цій дикій країні готелем називають халупу, до якої годі доїхати на таксі, у номері, щоправда, є умивальник, але туалет і душ у коридорі.

Не треба бути генієм, міркував він, аби знати, що тут діється вночі. Гість встає й відчуває потребу. Чи це потреба вимити руки? Почистити зуби? Але ж ні, якщо він не страждає на обсесивно-компульсивний розлад, то прокидається серед ночі, як усі чоловіки, лише з однією метою — щоб відлити. Особливо в горах, де під вечерю випив зо три кухлі пива. Виповзає з ліжка й опиняється перед вибором. Чи увімкнути світло й шукати одяг, щоб блукати в холоді й темряві коридорами в пошуках туалету? Чи, може, ліпше відлити до умивальника і за мить повернутися під теплу ковдру?

Відповідь на це запитання не була складною. Тому Гермод не зміг примусити себе вимити в своєму номері руки й почистити зуби. Щоразу, коли наближався до умивальника, внутрішнім зором бачив привиди сотень членів, що звисали над його краєм і в нього відливали.

Він зітхнув і подумав, що вже недовго. Уже незабаром зможе залишити цю діру, яка вдає цивілізовану західну країну. Це смердюче смажениною бридке місто, яке вдає курорт. Цей переповнений парк середніх розмірів, який вдає гори. А передусім цей тимчасовий табір для біженців, який удає готель.

Ще раз глянув на погнуту підпору й подумав, що вся ця історія принаймні отримає красиву композиційну рамку, тут почалася й тут закінчиться. Кумедно.

Попри все йому не хотілося вірити, що він знову тут.

З

Не хотілося йому вірити, що він знову тут.

Уночі вирушили автобусом із Кракова і до дев’ятої були вже в Закопаному. Анатолю було цікаво, як його організм зреагує на вигляд місця, де недавно двоє людей загинули, можливо, тому, що він думав і діяв надто повільно. Усі втовкмачували йому інше, але Анатоль знав своє й передусім тому не дозволяв оприлюднити своє ім’я і свою роль. Не хотів, щоб його вітали з поразкою.

Але, виходячи з автобуса, відчув те саме, що й завжди. Приємна млість у грудях, викликане краєвидом засніжених, облитих сонцем гір на горизонті. І неприємний рефлюкс, кислий смак печії, спричинений контактом із Закопаним. Ненавидів це потворне й жадібне місто. Завжди старався якнайшвидше здолати відстань між вокзалом і межею національного парку, за можливості не даючи собі впарити несвіжий, нібито овечий сир, розбавлене водою пиво і шматок свинини, перетворений на грилі на підошву, а також ігноруючи те, що він називав «татро поло» і що було нудотною мішаниною ґуральщини і сільської танцювальної музики. У цьому місті шинок був на шинку, а він знав лише три адреси, де можна було добре поїсти. З яких фактично лише дві були в місті.

Третя — і перша з точки зору важливості у його короткому списку — це були власне Калятівки. Легендарна директриса, родом із далекої Любельщизни, поставила на домашню кухню й довела, що меню діє за тими самими правилами, що й усі інші сфери життя. Можна пробувати, можна експериментувати, привозити натхнення з найдальших куточків світу, але врешті переможе шляхетна класика. А калятівські страви були шляхетні. Від голубців і котлет, через біґос і феноменальні фляки аж до ґуральських варіацій у вигляді налисників з бринзою і ягнятини. У цих стравах було щось, що асоціювалося з походом на базар, з купівлею свіжих продуктів і приготуванням їх по-простому, так, як удома готується недільний обід для сім’ї.

Узяли таксі до Кузниць і вийшли біля нижньої станції канатної дороги. Цієї пори року за такої погоди й такої кількості снігу тут зазвичай юрмилися, штовхаючи одне одного, натовпи лижників, сноубордистів і звичайних туристів, які прагнули виїхати на гору. Бусики паркувались один за одним, сани як ніколи мали весь час клієнтуру, продавці кумедних шапочок і сувенірних барток збирали золоті жнива, а осципки і свинячі ошийки розліталися з розставлених грилів з такою швидкістю, ніби люди вперше за тиждень побачили їжу.

Тепер у Кузницях тхнуло мертвотою. Будівля закритої канатної дороги стояла покинута й темна, на вході було розтягнуто біло-червону пластикову стрічку, її розтріпані кінці сумно майоріли на вітрі. Навіть електронне табло, що показувало температуру внизу і вгорі й зазвичай діяло цілодобово протягом усього року, було вимкнуте, остаточний доказ клінічної смерті цього місця. Ніхто не міг сказати, коли дорога знову запрацює і чи взагалі запрацює. Свої слідства тут проводили прокуратура, залізнична комісія і сеймова комісія. Усі заважали одне одному й були згодні тільки в одному: у ненависті до керівництва Татранського національного парку, яке робило все, аби невдахи по життю, охочі пропіаритися з нагоди катастрофи, не затоптали парку.

Звісно, їх назвали зрадниками й російськими запроданцями, бо відколи було знайдено використані Гермодом російські камери, багато людей у Польщі не мали сумніву, що це був другий з довгої серії замахів, підготовлених спільно російським президентом і польським прем’єром.

Роботи слідчих не полегшував той факт, що служби постановили захистити найважливішого свідка, тобто Анатоля Ґмітрука, від політичної колотнечі. У зв’язку з цим у певних колах він був не героїчним офіцером, що прагне зберегти анонімність, а головним підозрюваним. Класичною стала фраза: «Якщо ви вважаєте, що офіцер спецслужб випадково з’явився на місці замаху на святій для польського народу татранській землі, улюбленій землі Івана Павла II, біля самісінького хреста на Гевонті, ну що ж, я вас сердечно поздоровляю».

Усі четверо проминули будівлю станції, пройшли під тросами канатної дороги й рушили вгору дорогою, що бігла між двох стін вкритих снігом смерек. Великі шапки на гілках здавались театральною декорацією, і можна було б подумати, що це пластмасові ґаджети, якби час від часу сніг не обсипався з дерев, утворюючи мерехтливу на сонці хмару сніжного пилу. Проминули захований між деревами монастир сестер альбертинок і завернули на вузьку стежку, яка мала довести їх берегом долини просто до готелю.

Ідеальний, просто казковий гірський день. І майор Анатоль Ґмітрук вбирав би цей день усім єством, якби не гнітюче передчуття смерті.

Нехай усе скінчиться, подумав він. Знайдемо тут щось чи ні, але нехай усе врешті закінчиться.

— Анатолю, скажи, я давно хотів тебе запитати. — Вони були вже близько від бази, коли Кароль зрівнявся з ним, трохи захекавшись від ходьби вгору. — Хто така Сильвія?

Навіть зупинився.

— Що?

— Якщо не хочеш, не відповідай. Але я пам’ятаю, що у тебе було її фото у Нью-Йорку, а потім ти дивно зреагував, коли вона по радіо розповідала про рак, і це ніяк не дає мені спокою. Вибач, якщо я пхаю носа, куди не слід.

— Так, — тільки й сказав Анатоль і рушив далі.

— Що «так»? — не вгавав Кароль.

— Так, пхаєш носа.

— Але про що йдеться? — Кароль не зрозумів або не хотів зрозуміти недвозначної відповіді. — Ти теж хворий? Ви познайомилися в якійсь групі підтримки? У тебе рак серця?

Анатоль усміхнувся. Непогано сказано. Так, у певному сенсі у нього був рак серця. Сильвія передала його йому, все правильно, найбільш заразливе новоутворення в історії медицини.

— Ця жінка була мені колись близькою, от і все.

— Ага.

Думав, що розмову закінчено, аж ні.

— Ти знаєш, що вона вже зібрала все?

Першої миті не зрозумів.

— Усе?

— Вона вже зібрала всю суму на операцію. Їй потрібно було двісті п’ятдесят тисяч доларів, учора було навіть більше двохсот п’ятдесяти. А ще кілька днів тому мала ледве кільканадцять тисяч. Ти їй щось підкинув?

— Трохи заощаджень, — відповів автоматично, стримуючи емоції.

Останні звуки ще лунали в повітрі, коли зрозумів, у чому зізнався. Міг іще спробувати обернути все на жарт, але був уже настільки втомлений від цієї гри, що, по-перше, йому не хотілося, а по-друге, подумав, що вони заслуговують на його щирість. А по-третє, годі було вже з нього цієї конспірації, цієї безглуздої гри у «польських шпигунів», цієї гонитви за таємницями сімдесятирічної давнини й мазаниною, на яку мастурбують якісь кретини, у яких клепки розсохлись через заможність. Яке це все має значення у порівнянні з жінкою, яку вирішило вбити її власне серце.

— Тебе знайшли? — запитала Ліза за їхніми спинами.

Після її запитання всі різко зупинились і втупились у майора, в гірській тиші їхнє дихання здавалося неприродно голосним.

— Так. Я зробив переказ з інтернет-кафе готелю в Гетеборзі, переказав на її рахунок усі заощадження. Боявся, що в мене не буде другого шансу. Увечері чекали на мене. Тобто один американець чекав. Був дуже люб’язний і чемний. Пропонував заплатити за операцію Сильвії і ще докласти трохи на дрібні видатки.

— Що ти мав зробити взамін?

— Мав носити на собі жучка, щоб вони могли спостерігати за нашими діями. Звичайно, наговорив сім мішків гречаної вовни, що, мовляв, є речі важливі, а є ще важливіші, міжнародна стабільність, усяке таке.

— І що ти зробив?

— Узяв жучка, ґречно подякував і якнайшвидше чкурнув з готелю. В аеропорту купив квиток до Москви і здав у багаж сумку з газетами й жучком. Не допитуйте мене, будь ласка, на тему вміння бути невидимим і замітати сліди, бо професіонал тут я, а вам щонайбільше може пригадатися те, що ви вичитали в Тома Кленсі.[96] Тож не беріть до голови, о’кей? Ми в безпеці.

Перш ніж хтось із них устиг озватися, рушив угору. За кілька кроків вийшли на галявину, сонце відбивалося від снігу так сліпучо, що мусили відвернутися. Лише за якийсь час їхні очі призвичаїлися до світла.

Готель стояв на вершині галявини, наче казковий замок на вершині гори. Прямокутна брила на фундаменті з гранітних блоків, вкрита майже пласким дахом, що спирався на стіни тонкими підпорками. Простий, в альпійському стилі, без низькопробної ґуральщини, відкосів, оздоблень і орнаментів. Міцний оплот, притулок, що вселяє спокій і довіру.

— Як виглядав цей американець? — запитала Лоренц, заступаючи йому дорогу.

— Як багатий американець. — Ґмітрук знизав плечима.

— Тобто?

— Високий, стрункий, гарно вбраний. Зуби як порцеляна з Цмелюва, волосся чорне як вакса для черевиків, очі зелені як ліс у серпні. Усього забагато, як це буває в американців.

Лоренц і Ліза стояли перед ним нерухомо, ніби побачили усіх померлих предків на галявині за його спиною.

— Джаспер Леонґ, — прошепотіла Зоф’я.

— Маєш рація і не маєш рація, — виправила її Ліза. — Це був Джаспер Леонґ, але теж Мартін Меллер. Дуже злий чоловік. Маємо тікати.

— Який Мартін Меллер? — Зоф’я здивовано глянула на неї.

— Схоже на те, — крижаний голос Ґмітрука чудово пасував до зимової обстановки; говорячи, він не спускав очей з Лізи, — що за якимсь космічним збігом обставин цей Леонґ, який мало не вбив докторку Лоренц у Нью-Рошелл, це Мартін Меллер, колишній коханець нашої злодійки. Відомий серед злочинних еліт як Гермод, убивця на замовлення. Недоторканний, оскільки зазвичай працює для найбільших держав, які забезпечують йому охорону всіма можливими засобами.

Ліза відступила на крок.

— Я знаю, як звучить, — сказала. — Але я з ним нічого не єднає. Справді.

Ніхто не прокоментував.

— Маємо тікати, — повторила вона. — Якщо знайшов Анатоль, то знаходить і ми. Мусимо тікати, розділитися, забути все.

— Ні в якому разі, — втрутилася Зоф’я. — Ні в якому разі ми не повинні відступати. Якщо зволікатимемо, тим гірше для нас і тим краще для всіх, хто хоче нам перешкодити. Єдиний спосіб перемогти — це закінчити зараз цю справу, інакше нам кінець. Ідемо далі.

— Звичайно, йдемо далі. — Анатоль не спускав очей з Лізи. — Оскільки пані докторка має рацію й оскільки пані злодійка хоче повертатись. А ми вже не віримо пані злодійці.

Ліза підійшла до Анатоля. Майор був невисокий, стояли лице до лиця.

— Може, ти дурний. Може, ти злий. А може, ти зрадник, сучий сину.

— Стеж за словами.

— Так тобі залежить врятувати твоя колишня, щоб мати змога зажимати інша?

— Повторюю: стеж за словами.

— Іди ти. Через тебе всі не живеш.

Анатоль здригнувся, Лізина спотворена мова зазвучала як пророцтво. Якусь мить здавалося, що він її вдарить, але досі мовчазний Кароль став між ними.

— Ти помиляєшся, майоре, — промовив він. — Ми віримо пані злодійці. А тепер віддай його. — У його голосі не було ні претензії, ні ненависті, лише втома.

— Каролю, — Лоренц намагалася вести переговори.

— Облиш. Це неможливо, щоб вони припинили за ним стежити, якщо вже його знайшли. Це раз. Неможливо, щоб заплатили чверть мільйона доларів, а їх пошили в дурні. Це два. Але передусім неможливо багаж вислати кудись просто так. Це три. Я це знаю, бо Том Кленсі це знає, а майор Ґмітрук точно знає, що коли хтось здасть багаж і не ступить на борт, то багаж нікуди не полетить. Правила безпеки. Майор бреше, бо майор нас зрадив. Тому, — він знову звернувся до Ґмітрука, — наполягаю: віддай його. Переказ пішов, тож зроби принаймні це.

Стояли мовчки, тишу порушував шум навкологотельної метушні. Вище діти бавилися в снігу, туристи фотографувалися, поскрипував бугельний витяг. Тривало щоденне життя, таке звичайне й нормальне, що вся ця ситуація видавалася сюрреалістичною.

Ґмітрук витягнув із кишені куртки невеличкий чорний пристрій завбільшки як пульт для відкривання воріт і подав Каролю.

Лоренц охнула й опустилася на сніг.

— Не розраховую на те, щоб ви зрозуміли, — сказав Анатоль, — але це її життя… — урвав, побачивши, що його ніхто не слухає. Лоренц сиділа на снігу, Ліза стояла спиною до них, задивившись на ліс. Кароль крутив у руці жучка. Врешті відгорнув сніг з каменя, поклав на нього пристрій і старанно розтоптав каблуком черевика.

— Ти нас убив, сучий сину, — сказав, дивлячись офіцерові в очі.

Цієї самої миті гримнув постріл. Прокотився по горах як грім, відбився від скель і вершин, минуло трохи часу, поки вщухло його далеке відлуння. Усі четверо оглянули себе, кожен очікував побачити на вбранні невелику дірку, яка спочатку виглядатиме цілком невинно, аж поки тканина навколо неї раптом почне тьмянішати від крові.

Проте ніякої дірки не з’явилося.

Зате почулося дитяче хихотіння, яке долинало з невеликої пастушачої сторожки, що стояла на галявині за кільканадцять метрів від них. Анатоль опинився там за три стрибки, зазирнув усередину й витягнув двійко реготливих хлопців, одному було років сім, а другому — десь дванадцять.

— Давай, — сказав таким голосом, що вони миттю припинили сміятись.

— Давай, — повторив.

Старший хлопець неохоче поліз до кишені й поклав на простягнуту долоню Ґмітрука жменю петард, мабуть, заготовлених на святкування Нового року.

— Як звати?

У хлопців на очі навернулися сльози, молодший почав схлипувати.

— Адам і Алоїзій Банашеки, — промимрив старший.

Анатоль не озвався. Лише показав рукою на готель, і хлопці хутко зникли. Стояв хвилину самотньо, розглядаючи дитячі петарди в руці, ніби від них мало залежати все. Врешті заховав їх до кишені.

— Що сталося, те сталося, — мовив він, не дивлячись у вічі своїм товаришам. — Можете мені не вірити, але вчора, побачивши, що гроші вже на рахунку, я витягнув із жучка батарейку. Вони не знають, що ми тут. А тепер з мене досить міркувань про те, що може статися, а що ні. Закінчимо це.

Рушив у бік Калятівок, кинувши перед тим погляд на ледь помітну оддалік вигнуту підпору канатної дороги.

Йому не хотілося вірити, що він тут.

4

Гермод трохи звів брови, коли почув гуркіт, натреновані відчуття кілера помірно загострилися. Помірно, оскільки він міг відрізнити звук пострілу від вибуху петарди. Визирнув у вікно, але там не відбувалося нічого цікавого, діти каталися на санчатах, люди стояли в черзі до підйомника, на галявині пара молодят фотографувалася на тлі чарівної природи.

Спокійно, гівнюки бавляться феєрверками.

Так чи інакше, ця подія вивела його із задуми. На жаль, його жучок уже припинив діяти. Або сіла батарейка, або в поляка надто пізно прокинулося сумління. Це дещо ускладнювало завдання, бо він навіть не знав, чи вони з’являться тут, чи поїдуть у якесь інше місце в горах, що, зрештою, додавало справі гостроти.

Що це за полювання, коли жертва сидить посеред галявини у червоній шапці й тримає табличку з написом: «Цілити сюди».

5

Йоанна Банашек не злякалася гуркоту, бо одразу зрозуміла, що це бешкетують її діти. Коли ще у Вроцлаві побачила петарди і феєрверки, які хлопці отримали від свого нового вітчима, — Антоній, вочевидь, заразився від пасинків безмежною тупістю, — одразу зрозуміла, що клопоту не уникнути.

Що ж, це був кінець спокійного сніданку.

Вкинула до рота останній шматочок франкфуртської ковбаски, допила холодну каву й пішла одягатися, щоб мати змогу вистежити своїх улюблених синів, відірвати їм їхні дурні голови й кинути ведмедям на поживу.

6

Здалеку готель на Калятівках справляв враження масивного, зблизька мав вигляд фортеці, спроектованої так, щоб витримати буревії, лавини, землетруси й ядерну війну. Особливо вражали стіни з тесаних кам’яних блоків.

Готель був навдивовижу великий. З боку галявини здавався триповерховим — скляний пояс ресторанного ярусу, а над ним два поверхи готельних номерів. Зблизька, з боку входу, було видно, що над номерами є мансарда, де зазвичай були помешкання обслуги. Окрім цього, під рестораном був іще вхід до готелю й буфету, а ще нижче якісь господарські приміщення і лижний сервіс.

— Ви гадаєте, що десь тут є вхід до печер? — запитала Зоф’я. — Тут взагалі є якісь печери?

— Є, — відповів Анатоль. Усі четверо піднімалися широкими сходами до готелю. — Це вапнякові скелі. Але я сумніваюся, що хтось міг там щось сховати. Ви собі скоріше за все уявляєте великі зали, сталактити, сполучені зі сталагмітами, підземні озера й таке інше. А татранські печери — це радше кам’яні тунелі, плетиво каналізаційних труб, протягом більшої частини року все залите водою. Навіть якщо хтось сотворив диво й заховав там щось більше, ніж огризок яблука, то я дуже сумніваюся, що ваші картини це пережили, якщо їх не закрито в якихось герметичних саркофагах. Але в Татрах ніде немає настільки великих печер, щоб заховати колекцію скринь.

— Це не скрині з картинами, — мовила Лоренц. — У Львові ми дізналися, що Ашкеназі зняв їх або вирізав з підрамників і зберігав у рулонах. Для кількох десятків скринь фактично потрібна бальна зала, кілька десятків рулонів помістяться у великій шафі, комірчині або сховку для щіток. Оце й шукаємо.

Зупинилися перед вхідними дверима.

— То що? — спитала Зоф’я.

Подивились одне на одного. Мали засмучений вигляд. Не відчували ані піднесення, як на початку цієї пригоди, ані напруження, як у Нью-Йорку, ані страху, який супроводжував їх під час погоні по замерзлому Балтійському морю. Не відчували також задоволення від відкриття й зіставлення фактів, хвилювання, викликаного розслідуванням великої таємниці. Залишилося тільки виснажливе відчуття загрози, розчарування і втома. Зрада Анатоля призвела до того, що навіть якщо кого-небудь із них ця авантюра досі тішила, то тепер перестала.

Зоф’я поклала руку на клямку, але не відчинила дверей. Завмерла в нерухомості, ніби чекаючи, що хтось вирішить за неї і заштовхне її всередину.

— Це не ворота до пекла, а лише двері до наповненого туристами готелю в розпал сезону, — нарешті мовив Кароль. — Опануй себе й заходь усередину. Ми й так тут напевно нічого не знайдемо, бо женемося за якоюсь нездійсненною мрією. Перевіримо це і здриснемо звідси туди, де нас ніхто не знайде. З мене досить.

Відсунув руку Зоф’ї і штовхнув важкі двері.

7

Любила зиму, але щоразу, коли одягалася перед виходом, сумувала за літом, за тим, що можна взути в’єтнамки, вийти — і ось ти вже надворі. Зараз мала пройти цілу «стежку здоров’я»[97]. Білизна. Термобілизна, верхня і нижня частина. На кальсони високі лижні гольфи. Далі тонкий светр і лише потім лижні штани з підтяжками. І лижна куртка, у зовнішній кишені рукавиці, у внутрішніх — з одного боку шапка, а з другого — захисні окуляри. Ще тільки перечепити через плече з’єднані застібками лижні черевики, і можна виходити, все гаразд.

Подумати тільки, скільки зусиль потрібно, щоб лише поковзатися на пологому схилі біля бази. Зазвичай влаштовувала собі тут день розігріву перед справжніми горами, а тепер… що й казати.

Замикаючи ключем двері, почувалась як людина, що бере участь у програмі, яка має роз’яснити здоровим, що означає життя з надмірною вагою чи з недугами. Вона колись чула про щось подібне, науковці вдягали людей у спеціальні костюми, щоб ті могли відчути тягар хвороби й старості.

Йоанна Банашек підозрювала, що у порівнянні з. Її нинішнім спорядженням той костюм здавався б легким як бікіні.

8

Одразу за входом був набитий людьми буфет з величезним каміном, що спирався на кам’яну фігуру ведмедя, за ним — адміністративні приміщення й сауна. А також кухні, судячи із запахів і звуків, що долинали з-за дверей, які заступав стіл для настільного футболу. Пахло туристичною базою — їжею, чаєм, талим снігом і мокрими куртками.

— Я голодний, — мовив Кароль.

Зоф’я не удостоїла його відповіддю, хоча сама після прогулянки була голодна, а за добру каву з кавоварки віддала б половину своєї чиновницької зарплати. Однак вирішила, що це річ другорядна порівняно зі страхом і неспокоєм, які відчувала.

Ми не повинні тут бути, подумала. Ми не повинні тут бути. Бавимося в шукачів пригод, а вже кілька разів нас намагалися вбити тільки для того, щоб ми не опинилися саме в цьому місці. Досить логічно подумати, щоб зрозуміти, що з усіх можливих місць саме тут ми не повинні перебувати. Вийшла на сходи, що вели вище, де згідно зі вказівниками мали бути ресторан, кав’ярня й рецепція. Ніколи тут не бувала, але з кожною наступною сходинкою їй видавалося, що це місце їй на диво знайоме. Десь із найглибших закамарків пам’яті виринула вона сама, але значно менша, насилу діставала рукою до слизьких дерев’яних перил. Разом із цією картиною почувся голос діда і запах гарячого какао. Хіба він брав її сюди під час їхнього походу в гори? Це було б логічно. Якщо так, то шкода, що не пам’ятає цього краще.

Вказівники не брехали, вийшла прямо до рецепції, з подивом відзначаючи, що те, що внизу мало вигляд гірської бази, тут виглядає як пристойний готель. За стійкою сиділа симпатична дівчина у фірмовій сорочці поло, екран, почеплений у кутку, показував прогноз погоди, італійські туристи милувалися величезною, намальованою на стіні мапою Татр; звісно, місце з Калятівками було так затерте тисячами пальців, що прочитати назву було неможливо. У холі, оздобленому дешевою гірською мазнею, — на яких на мить зупинила погляд, знайти в такому місці зниклого татранського Гереона — оце було б щось, — четверо старих шкарбанів викладалися на повну, граючи в настільний футбол.

Наприкінці холу двостулкові двері вели до ресторану й кав’ярні із заскленою стіною, за якою простягався татранський краєвид. Докторка Зоф’я Лоренц ступила кілька кроків у тому напрямку, глибоко зітхнула й відчула, що це її місце. І що світ має сенс. І що вона могла б сісти за столик біля вікна, замовити каву й сидіти так багато годин, спостерігаючи, як у ритмі дня змінюється краєвид.

Траплялися у світі прекрасніші гірські краєвиди, траплялися також прекрасніші гірські готелі, але тут — тут якимсь особливим чином воля і простір поєднувалися з домашнім теплом. Зазвичай треба було обирати між одним і другим — або мерзнути й хекати на гірських дорогах, або безтурботно пити чай у капцях. Тут, біля цих вікон, не треба було вибирати. Тут одним пакетом ішли два найкращі відчуття на світі.

— Протягом тижня снідаєш тут, — шепнув їй на вухо Кароль, наче читаючи її думки, — і потім жоден твір мистецтва не видається тобі вартим уваги.

Не відповіла, бо не хотіла з ним погоджуватися. Але втішилася, що день такий гарний і що вона мала змогу пригадати, який прекрасний світ і скільки в ньому можна побачити. Знайшла руку Кароля й міцно її стиснула, бо раптом усе життя пролетіло перед її очима.

Її майбутнє життя.

Вона побачила їх, як спускаються сюди на сніданок, майже останні, бо надто довго лежали в ліжку.

Побачила, як сидять увечері в кав’ярні, вітер б’є снігом у темні вікна, а вони грають у скрабл і сперечаються, чи існує слово «сексусь». Такий маленький і ні до чого не зобов’язуючий статевий стосунок, тим прекрасніший, що «с» варта п’яти балів, і йдеться про потрійний виграш.

Побачила, як вони намагаються обідати, а маленька дівчинка з великими чорними оченятами використовує хвилину батьківської неуваги, аби чкурнути через увесь ресторан зі швидкістю світла. І, звісно, Кароль за нею біжить, бо це ж Кароль, і за мить повертається з дівчинкою під пахвою. Дівчинка верещить, але сміється, аж заходиться, і всі дуже щасливі.

Її майбутнє життя, яке блискавично пролетіло перед її очима, було життям щасливої людини.

Докторка Зоф’я Лоренц усміхнулася своїм думкам.

9

Розлючена через те, що має вигляд, як чоловічок з реклами Мішлен, Йоанна Банашек спустилася в хол тільки для того, щоб усвідомити, що в неї переповнений сечовий міхур. Дивилася на двері туалету, думаючи одночасно про лижні штани з підтяжками, кальсони й труси, які відділяють її від банальної фізіологічної дії. Уже хотіла махнути рукою, але розуміла, що коли їй закортить на схилі, то вся приємність від лижної прогулянки піде котові під хвіст.

Тож зайшла до туалету, спустила з себе всі нашарування, наче обдарована свідомістю цибулина, зробила своє і вбралася знову, зітхаючи й постогнуючи так театрально, що в голові чувака у сусідній кабінці, мабуть, з’явились непристойні думки.

Потім вимила руки й вийшла. Саме тієї миті, коли зачинила за собою двері туалету, побачила, як у руці високого стрункого чоловіка із зеленими очима, за яким зрештою вранці спостерігала в кав’ярні, з’являється довге тонке вістря, яке більше нагадувало дротик для рукоділля, а не ніж.

Чоловік упевнено затиснув дріт так, що аж напнулася шкіра на фалангах пальців. І встромив його у спину усміхненої білявки з чорними очима, що стояла перед ним і тримала за руку свого чоловіка чи хлопця, милуючись краєвидом за вікном ресторану.

Йоанна Банашек не встигла крикнути; без вагань кинулася на чоловіка, відштовхуючи його і в останню мить змінюючи кут, під яким сталеве вістря пробивало тіло Зоф’ї Лоренц.

10

Коли Гермод спускався сходами готелю на Калятівках, був готовий до вистежування й полювання. Але як мисливець не сподівається, що, виходячи з хижі, наштовхнеться на оленя під хвірткою, так само для нього несподіванкою було побачити четвірку внизу. За неправдоподібно короткий час мусив знайти найкраще рішення.

Не міг раптово зупинитися чи навіть змінити темп ходи, людський мозок упродовж багатьох тисячоліть боротьби за існування сформував у собі механізми, які блискавично реагували на кожне відхилення від норми в оточенні. Тому йшов у такому самому ритмі, що й усі, безпечно зливаючись із тлом.

Він був сам, а вони — вчотирьох. Кількісна перевага не мала б значення, якби не Ґмітрук. Навіть попри те, що на спец-призначенця його вишколила Річ Посполита, і то багато років тому, навіть попри те, що він щедро йому заплатив, той усе одно був загрозою — сумління для нього точно було важливіше, ніж фінансова лояльність, відома риса слабких людей. Якусь мить міркував, чи не ліквідувати його першим. Це збільшувало його шанси на виживання і втечу, але не на виконання завдання, пріоритет якого був зрозумілий: передусім позбутися Лоренц, решта цілей — другорядні. А тут вистачило б, аби після ліквідації Ґмітрука люди в холі кинулися на нього, вистачило б навіть, щоб на нього напала решта трійки — і шансів у нього б не залишилося.

Єдиною опцією було виконання завдання. По-перше, воно буде виконане, і тоді єдиним його клопотом залишиться втеча. По-друге, за умови невеликого везіння це викличе достатньо велике замішання, щоб він мав можливість утекти. Шляхів для втечі було досить багато, крім того, надворі лежав такий товстий шар снігу, що міг ризикнути вискочити через будь-яке вікно — а увесь другий поверх бази складався майже з самих вікон.

Від моменту, коли він побачив Лоренц і решту, до прийняття рішення спливла секунда — саме стільки йому було потрібно, щоб подолати половину сходів з півповерху до холу. Наступна секунда — це ще кілька кроків на подолання решти дистанції і плавний рух до халяви важких альпіністських черевиків по заховане там вістря.

Коли він зупинився на килимку біля рецепції, був за два кроки позаду Лоренц і Бознанського. Рецепціоністка в цей момент підняла слухавку телефона, італієць біля стіни показував місце катастрофи канатної дороги, стариган, що грав у холі в настільний футбол, забивав гол. З туалету вийшла сердита жінка в повному гірському обладунку, а Ліза Тольґфорс помітила його, і її очі розширилися від жаху, а рука потягнулася до Ґмітрука, що стояв поруч і читав прогноз погоди.

Лоренц щасливо усміхалася, задивившись на краєвид за вікном ресторану, коли вістря націлилось точнісінько в те місце, куди мало увійти, трохи збоку, прямуючи в обидва шлуночки серця, яке билося з частотою сто три удари на хвилину, ще не заспокоївшись після підйому. І тоді Гермод відчув сильний удар, який призвів до того, що вістря відхилилось, а він упав на землю, болісно вдаряючись понівеченою і скаліченою правою рукою.

Довкола зчинилася веремія. Жінка, яка його штовхнула, почала кричати щось польською, чого він не годен був зрозуміти. Лоренц упала на землю, а дезорієнтований Бознанський кинувся на коліна, щоб з’ясувати, що сталося. Ліза різко смикнула Ґмітрука, він обернувся, і з блиску в його очах Гермод зрозумів, що деяким людям справді не варто платити наперед.

Знову мусив за частку секунди точно спланувати подальші рухи. Цим разом було простіше, вистачить перемогти Ґмітрука, залишити готель і збутися їх раз і назавжди.

Прокотився по килимку, щоб дезорієнтувати поляка, біля стіни зірвався на ноги і штовхнув одного з італійців на Ґмітрука. Коли той ухилився від живого снаряда, втрачаючи рівновагу, підскочив до поляка, схопив його за голову і вдарив лобом у середину обличчя, — ударом хуліганів усього світу, завжди ефективним.

Лоб Гермода розтрощив ніс Ґмітрука і втиснув його в середину черепа, кров заюшила наче з відкритого крана. Могло бути гірше, могли також потріскатися кістки щелепи і лицьового черепа, проте Анатолю вдалося в останню мить напружити м’язи шиї і закинути голову назад. Через це втратив носа, але не втратив притомності.

Гермод відпустив поляка, перескочив через футбольний стіл, знаючи, що разом зі старими навколо нього той буде достатньою перешкодою для погоні, й відчинив вікно, яке відділяло хол від Татранського національного парку. Перш ніж вискочити, повернувся, подивився в палаючі люттю очі свого давнього кохання Лізи Тольґфорс і послав їй повітряний поцілунок.

Так тобі й треба, подумав. Може, в наступному житті навчишся краще добирати союзників.

І стрибнув.

М’яко приземлився в заметі біля смітника, перекинувся через голову й риссю побіг у бік гір.

11

Намагався зачепитися за одну думку — це була думка про туристичні умови в Татрах, про які читав перед нападом — і вщерть заповнити нею свідомість.

Цієї техніки його невтомно навчали під час вишколу, це був метод для допитів, обдурювання детектора брехні й витримування тортур. Легких тортур, бо тяжких не витримував ніхто, на перших заняттях їх позбавляли ілюзій щодо мужнього поводження на допитах. У кожного є свій поріг болю і кожен колись розколеться.

Особливої обережності слід дотримуватися на схилах з північно-східного напрямку, через північний, до північно-західного, особливої обережності слід дотримуватися на схилах з північно-східного напрямку, через північний, до північно-західного, особливої обережності…

Повторював це безперервно, щоразу швидше й швидше, і завдяки цьому йому вдалося відсунути біль на другий план свідомості. Біль жахливий, ніби кільканадцять сталевих прутів одночасно вдарили його в обличчя, шматуючи шкіру й кістки, після чого залишилися в черепі, звиваючись, як металеві змії. Хотілося по-звірячому вити, вити так, щоб не вистачило повітря, щоб знепритомніти й зупинити страждання.

Натомість шепотів повідомлення про північно-східний напрямок як молитву.

І йому вдалося опанувати себе настільки, щоб розплющити очі.

Перед ним було заплакане Лізине обличчя. Шведка тримала його голову в долонях і щось говорила. Надлюдським зусиллям волі відсунув біль іще далі, щоб почути, про що йдеться.

— Бери його, гаде, — невпинно повторювала вона.

Зрозумів. Примусив себе встати. Йому запаморочилося в голові ще й від вигляду величезної калюжі крові, яка всмоктувалася в килимок у місці, де він стояв на колінах.

Роззирнувся.

Побачив Кароля, який ніс на руках Лоренц.

І зрозумів, що мусить дістати покидька за будь-яку ціну. Заточуючись, збіг униз.

12

Не розумів, що сталося. Зося стояла обіч, схопила його за руку й зненацька звалилася на підлогу, наче лялька, ніби її хтось вимкнув. Лежала в неприродній позі, нерухома, бліда, із заплющеними очима. Відтак зчинилася метушня, люди кричали, але він був поза тим, завмер біля неї і не знав, що робити. Був паралізований усвідомленням, що сталося щось дуже погане і, певно, невідворотне.

Обійняв її, і його руки занурилися в теплу й липку кров, яка витікала крізь невелику дірку на її спині. Кароль жахнувся, йому здавалося, що крові дуже багато, забагато як на одну людину. Він не хотів, щоб вона померла. І точно не хотів, щоб померла на підлозі біля туалету.

Узяв її на руки й підвівся, Зосина кров збиралася на його долонях і капала на підлогу, коли ніс її до холу. Люди мовчки розступалися, наче перед стародавнім жерцем, який приносить людину в жертву.

У холі обережно поклав Зоею на широку дерев’яну лаву під стіною. Над її головою висів татранський ландшафт, а може, просто фантастичний гірський краєвид. Він не знав Татр настільки, щоб це стверджувати. Подібна мазанина висіла на всіх стінах. Йому здалося це насмішкою долі, що Лоренц доводиться помирати посеред мистецтва, але посеред жахливого мистецтва.

Крізь тлум людей несподівано проштовхалася пара — гарна білявка в товстих окулярах, одягнена у фірмове поло бази відпочинку, і симпатичний рудий молодик з великою аптечкою в руках. Так злагоджено, наче робили це щодня, без галасу, без питань і вагань, стягнули із Зоф’ї просякнуте кров’ю вбрання, наклали пов’язку на рану на спині й туго забинтували. Під час цієї операції Зося знепритомніла, безсило лежала на лаві, а її тіло здавалося мертвим. Кароль так перелякався, що вона померла, не промовивши останнього слова, що впав на коліна і в паніці почав шукати пульс на шиї, намагався почути дихання — шукав доказу, що це ще не кінець. Ще не зараз, ще не за мить, незалежно від того, наскільки короткою була б ця остання мить. Аби лиш була.

І тоді Зоф’я Лоренц розплющила очі.

Усміхнувся до неї, але вона вже не мала сил, щоб відповісти на усмішку.

Прошепотіла щось, надто тихо, аби міг зрозуміти. Нахилився ближче, притулив вухо до її холодних уст.

— У нас мала бути дівчинка, ти знаєш?

— У нас буде дівчинка, — сказав. — Навіть не одна. Тобі лише треба трохи протриматися, зараз приїде допомога.

Не чула, може, була надто слабкою, а може всю енергію вклала в оглядання приміщення, її погляд блукав по стінах холу, по кічових гірських пейзажах. Раптом затримався на одному з них, і в її згасаючих очах з’явився блиск світла. Простежив за її поглядом. Ландшафт являв собою невелику гірську будівлю з висоти пташиного польоту, дерев’яну хату в зимовому пейзажі, безпечно притулену на схилі, заховану між смугами лісу.

— У нас буде мала дівчинка, і вона буде такою самою відьмочкою як ти, — прошепотів. — Не уявляю, як я з вами двома впораюсь.

13

Він не тікав наосліп. Татранська акція, як і кілька місяців тому, була ретельно спланована, бо Гермод ненавидів імпровізації й вірив, що цій ненависті завдячує своїм реноме.

Кожна дрібниця має бути підготовлена, кожний варіант передбачений.

Залишивши Калятівки, він вирішив не тікати до міста. Надто багато людей його бачили, а допомога надходитиме саме звідти. Вибрав — як Роман Клосович понад сімдесят років тому — словацький варіант. Хотів закритою лижною трасою дійти до Кондратової полонини, широкою дугою оминаючи туристичну базу і людей на туристичному шляху, і підійти лісом так високо, як тільки можливо, до гірського хребта.

На узліссі, приблизно на півдорозі, у нього були заховані легенькі лижі для скі-альпінізму з кріпленнями, які можна було зафіксувати на спеціальній підошві його міцних гірських черевиків. На лижах не було камусів — спеціальних накладок на ковзаючу поверхню, які допомагали підніматися вгору — вирішив, що останній відтинок сходження на хребет і так буде надто прямовисним, тому можна буде швидше прокласти собі шлях У снігу.

Завдання лиж було іншим — дати йому змогу швидко з’їхати схилом зі словацького боку, де в Тихій долині на нього чекав невеликий місцевий Сузукі з логотипом TANAP — так називався Татранський національний парк по другий бік кордону.

Поки що все йшло згідно з планом. Незважаючи на глибокий сніг, Гермод швидко долав дистанцію, знаки для високогірних лижників вказували йому дорогу.

14

Сцена мала вигляд живописної картини. Люди стояли мовчки, півколом оточивши лаву, на якій лежала Лоренц. Обіч неї на колінах стояв Кароль і тримав її долоні в своїх, складених як для молитви. За ними безпорадно стояли білявка і рудий молодик, усе ще з червоною аптечкою в руках.

— Пошукай лопату, — прошепотіла Зоф’я.

— Що?

— Як хочеш мене поховати, то пошукай лопату. А як не хочеш, то глянь на цей пейзаж.

Глянув. Занурився в нього повністю, аналізуючи його плямка за плямкою з благоговінням, гідним Вермеєра. І що довше дивився й аналізував, то більше щось не давало йому спокою.

Картина мала порушені пропорції, була абсурдно високою, розміром плюс мінус п’ятдесят на сто п’ятдесят сантиметрів. Хату було зображено в нижній частині полотна, за нею здіймався схил, увінчаний скелястими вершинами, загалом пейзаж нагадував околиці Калятівок. Над горами виднілося ясне небо з кількома хмарками, сонце мало бути десь за спиною художника, судячи з тіні від готелю на снігу і ясного жовтого відблиску в одному з вікон.

Дивні речі діялися довкола готелю на цьому пейзажі. Він стояв на лисій галявині, але перед ним і за ним ріс густий ліс, врізаючись у картину неначе два клини або два темно-зелені язики дивних чудовиськ. І річ навіть не в тому, що ліс був безглуздо листяний, а притулені одна до одної крони дерев виглядали як копії з дитячого малюнка. Річ у тому, що він видавався йому знайомим. Дуже знайомим.

Дошкульна думка запульсувала в голові. Така дивна, що намагався якомога швидше прогнати її геть. Не хотів скочуватись у безодню безумства. Та що далі цю думку проганяв, то дужче вона надокучала.

— Можна на хвилинку телефон? — запитав симпатичного рудого молодика, який щойно перев’язував Зоею. Молодик подивився на його бордову від крові руку і мовчки подав телефон.

Кароль трохи покопався у браузері й швидко знайшов те, що шукав.

— Глянь на це, — промовив до Лізи, подаючи їй телефон.

Ліза взяла телефон, на екрані якого виднілася чорно-біла репродукція «Портрета Юнака» Рафаеля Санті.

— Ти збожеволів? — спитала.

— Глянь за вікно.

Слухняно подивилася: за вікном холу й досі був чудовий зимовий день.

— Не тут. На картині за вікно.

Глянула. Більшу частину «Портрета Юнака» займав, звичайно, сам юнак. Але праворуч від його усміхненого обличчя Рафаель написав частину вікна, а за вікном — частину краєвиду. Високий поздовжній пейзаж переважно складався з неба, внизу в тумані виднілися вежі якогось міста, на передньому плані густий листяний ліс врізався у краєвид, неначе два клини або два темно-зелені язики дивних чудовиськ. Притулені одна до одної крони дерев виглядали як копії з дитячого малюнка.

— Він десь тут, — пробурмотіла Лоренц. — Ви повинні його знайти.

Хотів їй сказати, щоб не вигадувала, але чорні очі блиснули, наказуючи підійти до картини й зняти її зі стіни. На звороті виднівся шифр: НА 45.

Винятково простий для розшифрування: Генрик Ашкеназі, 1945.

Глянув на рудого молодика, який весь час спокійно чекав у своїй тісній, мабуть, навіть надто тісній сорочці з логотипом гірської фірми «Брубек».

— Ви знаєте це місце? — запитав Кароль, повертаючи телефон.

Чоловік усміхнувся.

— Я, а ще моя дружина, — показав на білявку поруч, — а більше вже давно ніхто.

15

Сніг допомагав йому зберігати притомність. Кожні кілька десятків метрів ліпив з нього м’яку сніжку і прикладав до розбитого обличчя, холод надавав спокою. Ішов так, доки сніг не розтавав, потім відкидав червону від крові грудку й робив нову. Таким чином за півгодини руху знеболив собі обличчя настільки, що міг відносно спокійно зосередитися.

Зібравшись з думками, краще себе не відчув. Був ослаблений і стікав кров’ю. Щоправда, дедалі менше, але досі стікав. Не мав зброї, не мав ножа чи хоча б ключів від квартири, з яких міг би зробити тимчасовий кастет. А перед ним ішов спортивний і натренований убивця. Напевно озброєний. У переслідуванні не було жодного сенсу, майор Анатоль Ґмітрук чудово це усвідомлював. Не мав плану, не мав зброї, сили, мав лише стовідсотковий шанс на смерть у горах. Від виснаження, втрати крові або від рук убивці.

Проте не міг відступитися, оскільки це був його єдиний шанс на спокуту. Волів загинути в лісі, ніж повернутися на базу й довідатися, що Лоренц заплатила життям за його зраду. Що ціною життя Сильвії є інше життя, життя невинної жінки. Як загіпнотизований, вдивлявся в залишений на лижній трасі слід Гермода і примушував себе ступати далі.

— Щось придумаю, — мовив уголос, доводячи, що є гідним сином польського народу. «На коні! — крикнемо… а там уже що буде!»'.

Рух щелепи викликав настільки різкий напад болю, що він упав навколішки і кілька хвилин приходив до тями, перш ніж рушив далі.

16

— Думай, ти ж злодійка врешті-решт! — кричав Кароль на Лізу. Вони стояли, схилившись над картиною, і вдивлялись у дерев’яну хату на тлі гори, ніби розв’язання загадки залежало від кількості часу, витраченого на розглядання. — Хіба злодійство полягає не в тому, щоб знайти те, що хтось заховав? Тільки тут, — вказав на картину, що лежала на столі в ресторані, — люб’язний пан Ашкеназі залишив тобі додаткову підказку, щоб тобі було легше. Тож знайди це, дідько забирай.

Ліза подивилася на нього зі злістю, але нічого не сказала. Думала. Думала так напружено, як тільки могла, ще й тому, що відчувала на собі погляд Лоренц, яка боролася за кожну мить притомності.

— Припустимо, що Ганс Франк заховав колекцію саме тут, правда? — сказала англійською, як зазвичай у хвилини напруження, коли польською їй бракувало слів.

Підтакнув.

1 Цитата з епічної поеми Адама Міцкевича «Пан Тадеуш», переклад Максима Рильського).

— А Ашкеназі дістав її й заховав в інший сховок, теж тут. Це логічно. Тобто маємо припустити, що перший був солідний, міцний, старанно підготовлений. А другий тимчасовий. Тут є якісь підвали? — запитала в Яромира, так звали рудого молодика.

— Ми називаємо їх бункерами, — відповів той. — Вони досі є під лижним складом. Але це голі залізобетонні стіни й голі залізобетонні підлоги, можу поставити сто фунтів, що там немає жодних таємних переходів.

— Відпадає, — сказав Кароль. — Підвали могли бути початковим місцем зберігання колекції. Достатньо було обладнати й замаскувати одне з робочих приміщень, аби мати змогу повернутися по скарби, коли ситуація втихомириться. Питання, куди її перенесли.

— Апартаменти Франка? — запитала Ліза.

— Сімнадцятий номер на другому поверсі, — відповів Яромир. — Єдиний з ванною, дуже популярний.

— Теж відпадає, — пригасив їхній запал Кароль. — Ашкеназі ніколи не заховав би колекцію в готельному номері, надто великий ризик. Вистачить найдрібнішого ремонту, заміни кабеля, і все розкриється. Окрім того, я не думаю, що він мав час на такі забави. Мурування подвійних стін, тинькування, фарбування.

Подумав, що вони міркують не в тому напрямку. Генрик Ашкеназі не був дурнем. Передбачав, що рано чи пізно з ним може щось трапитися. Тому надіслав листівку до Бортник і написав або попросив написати цей пейзажик. Він точно вважав, що залишає повідомлення для Естрейхера, якому, напевно, вистачило б одного погляду, щоб упізнати скопійовану деталь з картини Рафаеля.

Але що далі? Історик мистецтва, так само, як і вони, не знав би, чи перекопувати землю довкола готелю, чи шукати печери в околиці, чи, може, свердлити стіни між кімнатами.

— Тут має бути ще якась підказка, — сказала Ліза: очевидно, мислила у тому самому напрямку.

— Тільки не для нас. Тут є підказка для них, для кількох утаємничених осіб із тих часів. Які жили до війни, мали інший спосіб мислення, посилалися на інші події та поняття, усе робили інакше.

— Може, принести старі фото? — запропонував Яромир.

Кароль уже хотів сказати, що піде з ним, але подивився на Лоренц і подумав, що вона повинна їх побачити. Вона найбільше знала про Рафаеля, вона була прив’язана до цього родинними узами. Убивця напав на неї, оскільки знав, що без неї цього не знайдуть.

— Де цей клятий TOPR?[98] — гримнув він на Яромира, ніби той був винен, що Лоренц досі не в гвинтокрилі.

— Зараз буде. Принести?

Кивнув головою і, тільки-но Яромир вийшов, підскочив до Зоф’ї.

— Свастика, — насилу вичавила з себе, коли він опинився поруч.

— Так, так, звичайно, — притакнув гаряче, переконаний, що вона марить.

— Я не марю. Не… добивай мене. Лампи…

Подивився вгору. Гарні ковані люстри зі знаками зодіаку. Чотири, на кожній чотири символи зодіаку. Легко полічити, що місць для розміщення було більше, ніж астрологічних знаків.

Додаткові поля на люстрах займали свастики — нині символи нацизму, а колись — слов’янські символи сонця та щастя.

Одразу зрозумів, що вона мала на увазі. Видряпана на бурштині свастика не обов’язково мала означати німців. Могла стосуватися якоїсь старої підгальської будівлі, до війни ґуралі багато своїх будинків позначали свастикою, яку тут називали «нежданим хрестиком». Хрестик мав приносити щастя й відганяти злих духів. Його використовували не тільки ґуралі, а й альпіністи, любителі гір і Підгалля.

Яромир повернувся з течкою старих знімків. Будівництво бази, відкриття, різні заходи, нацисти, що дивляться на гори з оглядової тераси. Уважно не розглядав, лише підсував їх Зосі під носа, певний, що тільки вона може щось на них помітити.

І помітила.

Могла нічого не говорити, побачив це в її очах.

На знімку була група з кільканадцяти чоловіків у низькій дерев’яній колибі. Мали поважний вигляд, у руках тримали аркуш паперу з малюнком лижника і написом, який можна було розшифрувати як «Татранське товариство лижників».

Пальцем показала на одного з них.

— Дідусь, — прошепотіла.

Він сам розпізнав серед решти двох інших героїв цієї історії: Кароля Естрейхера і Генрика Ашкеназі. Але не це привернуло його увагу: над лижниками висіла люстра тридцятих років із свічами в оправі, оздобленій листям аканта. Листям чорно-білим і невиразним, як і весь знімок, але в оригіналі напевно переливчастим помаранчево-жовтим. Дідусь Лоренц, кажучи про Бурштинову кімнату, мав на увазі зовсім не пам’ятку з Царського Села. Говорив про кімнату в якійсь дерев’яній хаті, названу так — мабуть, жартома, — оскільки там висіла люстра, оздоблена бурштиновим листям аканта.

— Ти знаєш, де це? — запитав у Яромира.

— Мабуть, на старій базі.

— Тут є якась стара база?

— Була. Згоріла наприкінці війни, а тепер, якщо хтось знає, де шукати, то знайде в лісі залишки старих підвалів.

— Знаєш, де шукати?

— Аякже.

Подивився на Зоф’ю.

— Лети. Обіцяю не помирати ще чверть години.

17

Гермод знайшов свої лижі, заховані у снігу під позначеним деревом, і відчув себе в безпеці. Від хребта його відділяла ще якась година підйому досить стрімким схилом, потім приємний спуск м’яким снігом і, якщо все піде добре, то вже ввечері приземлиться у Стокгольмі.

Цей день у горах був чудовий. Не дуже морозяний, безвітряний, сонячний. Погоні ані сліду. І не дивно, мабуть, тільки тепер перев’язали рани, забрали тіло й вирішують, що робити далі. Зітхнув на повні груди, закинув лижі не плече і вийшов на сніжне поле. Прокладати шлях було не важко, під шаром свіжого снігу лежав шар старого, так добре спресованого, що ноги на ньому не провалювалися. Може, навіть не година, а лише сорок п’ять хвилин, подумав він.

18

Щоб знайти це місце, особливо взимку, треба було добре знати місцевість. Місце, де колись стояла туристична база, давно поросло лісом, невелика галявинка площею близько п’ятисот квадратних метрів могла видатися підозрілою через свою правильну форму, але не конче.

Коли Яромир показав на засипане снігом місце, Ліза й Кароль відчули розчарування. Це було безнадійно. Навіть якщо тут колись щось заховали, то воно мало згнити й струхлявіти ще десятки років тому. Кароль скрушно подумав, що оце і вся правда про польське підпілля і польську охорону національних скарбів. До початку війни до цього нікому не було діла, — хоча, наприклад, французи вже тоді старанно спакували зібрання з Лувру й заховали в замках над Луарою, — а коли врешті хтось цим зайнявся, то сховав усе в дерев’яному приміщенні й підпалив.

— Там узагалі щось є? — запитав Кароль.

— Як не дивно, так, — відповів Яромир. — Три роки тому я там копирсався, всю відпустку розчищав, думав, може, знайду старі лижі або взагалі щось старовинне. Будинок мав сто, може сто п’ятдесят метрів в основі, але не стояв на звичайному фундаменті. Тут суцільний вапняк, підвал — вибита у скелі печера, прикрита мурованим склепінням. Саме на ньому стояла дерев’яна будівля.

— І ти щось знайшов?

— Нічого, напевно, все винесли після пожежі. Навіть у комірчині для вугілля не було вугілля.

Кароль насупив брови. Йому не вірилося, що збудовану на початку двадцятого століття туристичну базу хтось опалював вугіллям, маючи навколо силу-силенну дерева. Це не був готель, який потребував постійного підігріву води для міських пань.

— Чого ти вважаєш, що то була комірчина для вугілля?

— Стіни були просмолені.

Чого приміщення для зберігання вугілля точно не потребує, то це смоління стін. Інша річ, коли хочуть щось вберегти від вологості.

— Туди можна зайти?

Сніг гарно іскрився на сонці, яке проникало між гілками засніжених смерек, краєвид був такий казковий, що важко було повірити, що під снігом може бути старе згарище.

— Звісно. Сніг — це не залізобетон.

Яромир витягнув із наплічника складану саперну лопату, на мить замислився і врешті почав копати в одному з кутків галявини. Швидко відгорнув сніг настільки, щоб можна було з’їхати по ньому до підвалів старої бази.

— Я зробив цю діру, бо справжній вхід був засипаний залишками споруди, — пояснив молодик, обтріпуючись від снігу.

Стояли у вузькому підвальному коридорі, крізь отвір у снігу пробивалося сонце, тож було видно, що за стіни правила вапнякова скеля, всіяна слідами від кирок, а стеля була вибудувана з каменю. Подивилися в глиб вапнякового тунелю, в бік непроникної темряви.

— Підвал для вугілля, — сказав Кароль, якому шкода було кожної миті, хотів бути біля Зосі, коли її забиратимуть рятівники або коли… Ні, про це не хотів навіть думати.

Яромир дістав з наплічника ліхтарик й повів їх через справжній лабіринт підвалів, що тяглися під усією базою, а може, й далі. Врешті зайшов до порожнього приміщення розміром приблизно три на три метри, стіни якого були не сірі, як в інших місцях, а недбало вкриті товстим шаром смоли, що відбивала світло наче застигла лава. Почувались як у пекельній кімнаті кривих дзеркал.

— Мені шкода, — сказав Яромир, — але навіть якщо хтось тут щось тримав, то дуже давно забрав його.

— Необов’язково. — Ліза рушила довкола приміщення, торкаючись стін і обстукуючи їх. — Якщо дивитися зовні на пляшка і вона закрита, то не має значить, що вона бути порожня.

Зненацька зупинилася, стукнула ще раз, потім ударила в чорну стіну кулаком. Їй відповів глухий відгомін.

Обмінялися поглядами.

— Давай, — сказала. — Нам нема чого втрачати.

Кароль Бознанський глибоко вдихнув, відступив аж у коридор підвалу, подумав про Зоею, розігнався і щосили вдарив плечем в одну зі стін. Вклав у це стільки серця, що якби це була просмолена вапнякова стіна, поламав би половину кісток, розтрощив би голову й помер у цьому підвалі ще до того, як решта встигли б зрозуміти, що сталося. Але стіна була зроблена зі старих дощок і піддалася прискореному снаряду вагою вісімдесят кілограмів. Кароль влетів усередину невеликої комірчини, здіймаючи величезну хмару пилу. Алергік од народження, він почав чхати мов навіжений, чхав і кашляв, зігнувшись навпіл, у легенях мав стільки пилу, що якусь мить думав, що задихнеться.

Врешті йому вдалося заспокоїтися, курява всілася, а очі призвичаїлися до темряви настільки, що зміг в пітьмі розгледіти обриси.

Першим обрисом, який він розпізнав, була чорна літера «R», намальована на дерев’яній скрині, що стояла на підлозі.

19

Самовпевненість його згубила. Коли складав план, не взяв до уваги однієї важливої обставини, а саме того, що особа, яка його переслідуватиме, може добре знати ці гори. Не з путівника, не з мапи і не з супутникових знімків. А з досвіду, оскільки провела тут багато літ і багато зим, навчаючись мандрувати, лазити по горах та їздити на лижах, і одночасно запам’ятовуючи всі стежки, короткі шляхи й траси — знову ж таки, це не було так складно, зрештою сам Гермод раніше зневажливо називав Татри парком.

Ґмітрук використав своє знання польських гір, і коли Гермод побачив, як Анатоль виходить із лісу, попервах відчув, як його проймає дрож від страху. Не через те, що міг померти, а через те, що його могли схопити і до кінця життя запроторити до польської в’язниці. У країні, де нужники в готелях знаходяться в коридорах, тюрми мають виглядати як гібрид гулагу з африканськими копальнями.

А потім зрозумів, що за Ґмітруком не стоїть загін командосів з автоматами напоготові.

Зрозумів, що коханець його колишньої — зомбі з криваво-синім млинцем замість обличчя, який ледве стоїть на ногах, — прийшов сюди сам.

Подумав, що польська романтична фантазія справді дивовижна, й широко усміхнувся.

20

Кароль стояв навколішки біля скрині, від емоцій і куряви в нього паморочилося в голові. Яромир і Ліза зайшли за ним через отвір, ліхтарик освітив пітьму. Роззирнувся. Невелике приміщення заповнювали щільно обмащені смолою рулони, що нагадували скручені килими. Точно, як описала Лоренц, — вистачило приміщення завбільшки з комірчину, щоб сховати, можливо, найцінніший скарб в історії мистецтва.

Провів пальцем по шару смоли, якою було замазано щілини скрині з літерою «R». Не мав особливого уявлення, як дістатися до її вмісту. Ця думка ще не заполонила його до кінця, коли Яромир, вибачливо посміхнувшись, витягнув зі свого наплічника і подав йому великий армійський ніж, страшний пристрій, схожий на знаряддя для патрання ведмедів.

Кароль глянув на ніж, глянув на скриню, на рулони під стінами приміщення і на одну невелику скриньку розміром коробки для взуття, старанно просмолену, мабуть, найстаранніше з усіх.

— Давай, — поквапила Ліза. — Нехай маємо це позаду.

Шведка мала слушність. Кароль Бознанський розітнув захисний шар смоли, наче чорний конверт, і дуже обережно підчепив кришку скрині з літерою «R» з кожного боку настільки, щоб цвяхи висунулися на кілька міліметрів. Потім зазирнув усередину, щоб пересвідчитися, що його дії не шкодять вмісту, і лише тоді енергійно розібрався з кришкою. Нарешті Яромир віддав ліхтарик Лізі, й вони разом підняли збиту з дощок накривку. Цвяхи висунулися до кінця.

Усередині лежало щось, загорнуте в лляне полотно.

Під полотном було щось, загорнуте у промаслений папір, ніби, величезна канапка, приготована дитині турботливою матір’ю на довгу дорогу.

Зняв один шар, другий і третій. Знав, що наступний шар останній. І саме тому не міг примусити себе його зняти. Просто не був до цього готовий, боявся, що його серце не витримає.

Насупив брови, коли почув дивний наростаючий гуркіт, невідомо чому подумав про землетрус. Але ні, це був гвинтокрил.

TOPR! Прилетіли по Зосю.

Глибоко зітхнув, що викликало черговий напад кашлю, а коли він минув, рішучим рухом відгорнув останній шар паперу.

І зустрівся віч-на-віч із Юнаком. Ренесансний фертик безтурботно і грайливо посміхався до нього, ніби хотів сказати: «Ку-ку!».

— Курва, чоловіче, — прохрипів Кароль забитими пилом голосовими зв’язками. — Якби ти знав…

— Дивно. — Яромир різко випростався.

Юнак не справив на нього абсолютно ніякого враження, з тим же успіхом могли відкрити для нього плакат до фільму Діснея, Кароль подумав, що це називається здоровим підходом.

— Що дивно?

— Це не гвинтокрил TOPR, я знаю той звук. Це щось інше, якась велика машина, транспортна або військова.

Кароль уважно подивився на Лізу. Це не віщувало нічого доброго.

21

Чоловіки стояли на відстані в кільканадцять метрів один від одного на крутому, вкритому снігом схилі. Від стіни лісу внизу їх відділяло кілька десятків метрів, від хребта вгорі — кількасот. Післяполудневе сонце забарвлювало сніг у помаранчевий колір, їхні постаті кидали довгі, здавалося, безкінечні тіні.

— Здавайся, — хотів сказати Анатоль, але з його уст вирвалися лише невиразні звуки й рожеві бульбашки кривавої слини.

Гермод розсміявся.

— Оскільки нас поєднує виняткова жінка, — врешті сказав він, — спільний інтерес і факт, що ми обидва вбивці, я дам тобі вибір. Як приятель приятелеві. Ти можеш бути застрелений, задушений або просто забитий до смерті. Звісно, напрошується останній варіант, бо цей процес уже розпочато, для мене це також було б найприємнішим рішенням, але ти на це не зважай. Твоя смерть, твій вибір.

Анатоль спробував розліпити губи, щоб видобути із себе зрозумілий звук. Біль був такий пронизливий, що повалив його на коліна, ніби величезна рука вдарила його у спину.

— Здохнеш, — прошепотів нарешті Анатоль, Гермод зрозумів це слово тільки тому, що в горах панувала ідеальна передвечірня тиша.

— Не думаю. — Гермод щиро засміявся. — То що? Вибираєш чи покладаєшся на мене?

Сонце наблизилося до хребта, світло з помаранчевого стало малиновим.

22

Перш ніж вийшли, розпоров ножем оболонку зі смоли на невеликій скриньці, відкрив її і витягнув ізсередини звичайну шкіряну течку. Таку звичайну, що могла б слугувати божкові бюрократії за атрибут, з яким був би представлений на святих іконах. Кинув течку Лізі, сам узяв Рафаеля під пахву й побіг до виходу, а потім хутко по снігу на Калятівки. Решта скарбу мала зачекати.

З боку міста над лісом летів великий військовий гвинтокрил, бачили біло-червону шахівницю Повітряних сил.

— Усі консерванти би тебе повбивати, — захекано сказала Ліза.

— Спокійно. Витримав п’ятсот років, від однієї пробіжки гірше йому не стане.

Біля туристичної бази стояла швидка допомога TOPR, зелений Ленд Ровер Дефендер. Рятувальники обережно спускалися сходами, штовхаючи ноші з тілом, прикритим помаранчевою ковдрою. Кароль побіг швидше й підскочив до Ленд Ровера в момент, коли вони ставили ноші в автомобіль.

— Жива? — видихнув до Зосі, нахиляючись до її блідого, аж прозорого обличчя, що виглядало з-під ковдри.

Не мала сили відповісти, лише м’яко усміхнулася до нього.

— Глянь, — високо підняв дошку з картиною Рафаеля, щоб вона могла її добре роздивитися. — Негідник у мене.

Якусь мить дивилася на Юнака, а потім повернула голову в його бік і прошепотіла:

— Мені потрібен ти.

Кароль ніколи потім не був впевнений, чи вона справді це сказала — нереально було розчути її шепіт крізь шум мотора машини й гуркіт гвинтокрила, що приземлявся, — чи просто вичитав за рухом її уст те, що хотів би почути як її останні слова.

Далі все відбулося блискавично, і хоч згодом багато разів відтворював цю сцену, що тривала декілька секунд, так само, як і всі її свідки, не зміг ствердити, хто ж насправді завинив. В одному з інтерв’ю в нього вирвалося: «Польща». І це, мабуть, було найближче до правди.

23

Ліза Тольґфорс думала про Зоф’ю Лоренц, думала попри все й про Анатоля, але думала також про те, що якщо військові накладуть лапу на цю шкіряну течку, то вони ніколи не перестануть бути дичиною. До того ж їй було цікаво, яка історія багатолітньої давності може бути настільки важливою, щоб найпотужніша держава світу впала в істерію.

Забігла до туристичної бази й кинула течку на дерев’яний столик у буфеті, кам’яний ведмідь, який підтримував карниз каміна, здавалося, з цікавістю дивився на її різкі рухи. Відкрила течку й витягла стос пожовклих аркушів. Очікувала німецької, але, на її подив, усі документи були надруковані англійською, на багатьох стояла печатка американських федеральних служб. Більшість мали позначку «цілком таємно».

Пробігала поглядом чергові документи, виловлюючи з них найважливіші слова.

…у зв’язку з прогнозованим зростанням напруження на національному ґрунті в Європі…

…криптонім «Отруйне зерно»…

…запобіжні розвідницькі дії…

…дипломатії в цьому випадку не буде достатньо…

…постійний доступ до інформації…

…можлива участь Сполучених Штатів…

…унікальний розвиток в умовах глобального конфлікту…

…кошти не повинні відігравати ролі…

…п’ятдесят спеціально навчених агентів…

…з наймолодших літ…

…керувати подіями в Європі…

…схоже на те, що німці відіграють ключову роль…

…заміна фігурантами всієї родини в Ландшут…

…забезпечимо засоби і практичні навички, які дозволять швидко просуватися в структурах влади…

Нарешті зрозуміла, що означає цей непоказний стос пожовклих аркушів.

— Це неможливо, — прохрипіла сама до себе шведською. — Не вірю в це.

На мить її паралізував тягар відкритої правди і відповідальність за неї. Не уявляла, що робити далі. Подивилася навколо, до буфету саме зайшов Яромир зі своїм повним скарбів наплічником і доброзичливою усмішкою.

І раптом її переповнила безглузда впевненість, що саме цей чоловік і його наплічник її врятують. Пригадала, як у холі Кароль позичив у рудого молодика телефон, щоб знайти в інтернеті репродукцію Рафаеля.

— Телефон, — сказала, простягаючи руку.

На щастя, не ставив зайвих запитань, дістав з кишені телефон у міцному туристичному футлярі й подав його Лізі.

Шведка знала цю модель, раніше використовувала її переважно через одну, дуже корисну функцію. Усі зроблені знімки одразу пересилалися через інтернет на комп’ютер власника, що вирішувало проблему кабелів, синхронізації й усієї мороки з тим, щоб усі фотографії були в одному місці. У її випадку це також було додатковим запобіжником. Телефон був налаштований так, що в разі небезпеки чистила його вміст натисканням однієї кнопки — але тоді знімки вже давно були в безпеці у її комп’ютері.

Зайшла в налаштування, виставила всі необхідні опції, вибрала найбільшу з можливих роздільну здатність і почала фотографувати по вісім сторінок одночасно.

На сходах загримотіли військові берці.

24

Не дочекавшись відповіді, Гермод знизав плечима, встромив лижі в сніг і рушив до Анатоля, щоб припинити його страждання. Насвистував мелодію з «Мосту через річку Квай», яка з незрозумілих причин з’явилася в його голові. Йому здавалося, що вона підходить до сцени.

Коли Анатоль поліз до кишені, Гермод припинив насвистувати і завмер. А коли побачив, що саме польський командос тримає в тремтячій руці, знову усміхнувся. «Що за комедія, — подумав. — Добре, що виходжу на пенсію».

— Феєрверки? — спитав глузливо. — Ти серйозно?

Анатоль скривив обличчя в невиразній гримасі, яку важко було зрозуміти за таких значних ушкоджень. Відтак потер петарду об сірникову коробку й кинув у бік Гермода.

Навіть не долетіла, приземлилася за два метри від нього і коли за мить гуркотливо вибухнула, піднятий нею фонтан снігу видавався смішним і жалюгідним.

Гермод чекав. Чекав, поки відлуння звуку відіб’ється від усіх вершин, що оточували долину, й затихне.

Чекав довго.

— Усе? — запитав нарешті. — Чи в тебе є ще якісь штучні вогні?

Анатоль розвів руки на знак того, що ні, немає. Прикро йому.

Гермод кивнув головою й рушив у його бік, нема чого продовжувати цю обтяжливу мить.

І враз почув цей звук. Ніби хтось переламав рисовий хлібець. Крак. От тільки цей хлібець мав бути з кілометр завдовжки, бо «крак» тривав і тривав, цілі секунди, ніби й не мав скінчитися, свіжий звук накладався на відлуння попереднього, підсилюючи й модулюючи зловісний, неприродний тріск.

Урешті звук різко урвався і в горах запанувала неправдоподібна тиша, ніби вся долина затамувала подих.

А потім снігове поле задрижало, і сотні тисяч тонн снігу посунули вниз, набираючи швидкості.

25

Не міг з нею поїхати, але хотів нормально попрощатися, оскільки десь глибоко в душі розумів, що це, мабуть, останнє прощання. Стояв біля автомобіля, в одній руці тримав дошку з Рафаелем, у другій — холодну долоню Лоренц і, незважаючи на нетерплячий погляд рятувальника, не міг примусити себе її відпустити.

Чув звук гвинтокрила, що приземлився, але не бачив, що за його спиною, ще до того як машина торкнулася землі, з неї вискочило кілька солдатів. Двоє побігло до готелю, а двоє в його бік. Добігли якраз тієї миті, коли він урешті відпустив руку Зоф’ї, дверцята зачинились і швидка допомога рушила з місця.

— Пане Каролю Познанський, — радше ствердив, аніж запитав, один із солдатів. — Прем’єр на вас чекає.

Кароль брудно вилаявся, але пішов у бік гвинтокрила. І раптом пригадав, що не сказав рятувальникам про те, що у Зосі алергія на барбітурати.

Побіг за Ленд Ровером, який їхав досить повільно, наздогнав його й постукав у вікно пасажира. Вусатий рятувальник, який виглядав як загартований у боях сибірський ловець ведмедів, здивовано глянув на божевільного з великою дошкою під пахвою, але опустив вікно.

— У пацієнтки алергія!.. — вигукнув і урвав, адже цієї самої миті його шарпнув за плече солдат, який прагнув сумлінно виконати місію доправлення Кароля Познанського перед очі найповажнішого польського чиновника.

Кароль послизнувся на снігу, зафарбована Рафаелем дошка полетіла вгору. Юнак востаннє глянув на Кароля, на сонце, блакитне небо й на вусатого рятувальника і впав на вкрите снігом каміння.

Прямо під праве заднє колесо машини.

У цій битві не мав жодних шансів: потужний Дефендер важить три тонни, ширина кожного його колеса приблизно тридцять сантиметрів, до того ж усі колеса були густо обплетені сталевими ланцюгами, які давали змогу піднятися до бази на Калятівках. Коли колеса разом із ланцюгами вгризлися в портрет якраз у місці усмішки Юнака, Кароль крикнув так пронизливо, ніби вбили близьку йому людину.

Почувши цей крик, водій різко загальмував і дав задній хід, аби перевірити, що сталося.

Колесо з ланцюгами знову проїхалося по Юнакові, тобто цього разу по його рештках.

— На що в неї алергія? — турботливо спитав вусатий рятувальник.

— Барбітурати, — через кашель насилу видобув із себе Кароль.

Рятувальник здивовано глянув і кивнув колезі, щоб той рушав.

Колесо втретє розправилося з пам’яткою, що налічувала півтисячі років, перетворюючи дошку на купу кольорових трісок, змішаних зі снігом.

26

«Особливої обережності слід дотримуватися на схилах північно-східного напрямку, через північний, до північно-західного», — подумав Анатоль.

Не мучились. Сніг, який мчав униз хвилею заввишки кілька метрів, призвів до того, що попереду лавини утворилася потужна ударна хвиля, яка м’яко вирвала їх із взуття і вдарила ними як ганчір’яними ляльками об стіну лісу, хребти хряснули як сірники. Коли наступної миті снігове цунамі вдерлося до лісу, вириваючи дерева з корінням, стинаючи поверхню ґрунту і жонглюючи багатотонними брилами як кульками для пінг-понгу, їхні тіла були вже так перемелені, що лише через багато тижнів завдяки порівняльному аналізу ДНК вдалося ідентифікувати їхні останки.

Шкода, бо якби тіла обох чоловіків вдалося знайти цілими, історія зафіксувала б факт, що майор Анатоль Ґмітрук, який залишився в історії Польщі як Офіцер, що Прагнув Зберегти Анонімність, відходив на свою військову пенсію усміхненим.

27

На галявині Калятівок стояв гвинтокрил Мі-8 Збройних сил Речі Посполитої, великий, поважний, вражаючий. Для всіх, окрім Кароля Бознанського і Лізи Тольґфорс, яких солдати жандармерії не так провели, як донесли до гвинтокрила.

Її витягли з туристичної бази, його відтягли від решток Юнака. Йшли покірливо, вона пригнічена тягарем відкритого секрету, він — думкою, що, можливо, востаннє бачив кохання свого життя. За Рафаеля не журився, віддав би вміст усіх музеїв світу, щоб вона ще раз могла глянути на нього своїми роздратованими чорними очиськами.

Останній відрізок шляху до гелікоптера здолали пліч-о-пліч, картинка була наче зі старого голлівудського фільму про античні часи. Перші християни, яких римські солдати ведуть на страту.

Капітан Кліфтон Патридж спостерігав за ними з відкритих дверей гвинтокрила і думав, що вони все-таки круті, якщо досі стоять на власних ногах. Ще два тижні тому ніхто з осіб, залучених до цієї справи, не поставив би на них навіть долара. Уважно роззирнувся, відшукуючи Анатоля Ґмітрука. Незалежно від того, що зробив раніше в Нью-Рошелл — про що зрештою ніхто не знав, — боявся цієї зустрічі. Не тому, що мав би подивитися полякові в очі. А тому, що якби дійшло до конфронтації, можливо, мусив би його вбити. Відучора знав, що містять старі документи, і розумів, як солдат і як офіцер розвідки, що вони означають для його вітчизни.

Вийшов з гелікоптера і став біля польського прем’єра та членів польського штабу. Був в американському мундирі. Досить смішно, що демонструє свої відзнаки, виступаючи в ролі лиходія історії.

Прем’єр простягнув руку до Лізи й Кароля.

— Ви заглядали всередину?

Кароль підтвердив кивком голови. Дорогою Ліза розповіла йому, що знайшла в течці.

— У такому разі ви розумієте, до чого могло б призвести оприлюднення цих документів?

— Не переоцінюйте простого міняйла.

— Порушення міжнародної рівноваги, верифікація сучасної історії, переоцінка…

— А ще не патякайте дурниць. Я не голосував за вас, тож не мушу це слухати.

Прем’єр досі стояв із простягнутою рукою. Ліза досі тримала течку при собі.

— Не поводьтеся як дитина. Ми ж не хочемо влаштовувати сцени на людях.

Кароль забрав течку в Лізи з рук, мить зачекав і врешті кинув її прем’єрові під ноги. Ніхто не поворухнувся, і голова Ради міністрів сам мусив нахилитися, щоб її підняти.

«Навіть не подякував, от же бісів вилупок», — подумав Кароль.

— А якщо комусь розкажемо? — крикнув у спину прем’єрові, що зникав у гелікоптері.

Прем’єр не відповів, проте Кароль і не сподівався на відповідь. Протягом семи років він не відповів на жодне конкретне питання, чого б мав робити це зараз.

Повернувся спиною до гвинтокрила, який піднімався в повітря, й сів на снігу, підставляючи обличчя призахідному сонцю.

Готель мав чудовий вигляд на тлі вкритого засніженими ялинами схилу. Дим спокійно піднімався з димаря, вікна на другому поверсі сяяли затишним теплим світлом, навколо будівлі крутились останні туристи, під підйомником якийсь дотепник виліпив сніговика у формі великоднього зайчика.

Сонце врешті сіло за небосхил. Верхівки скель над Сухим Жлебом востаннє заясніли червоним і згасли.

Зітхнув, схопив простягнуту Лізину руку й підвівся. Мали зробити ще безліч справ.

Частина V

Отруйне зерно

Понеділок, 17 лютого

Я оптиміст

Ми думали, що 11 вересня 2001 року було символічним кінцем XX століття. Що падіння двох веж, яке показало нове обличчя тероризму, дало початок новій епосі. Епосі війни цивілізацій та наднаціональних революцій, нових напружень, конфліктів і нових способів їх розв'язання.

Ми помилялися.

XX століття завершилося вчора, в день розкриття найбільшої таємниці минулого століття. Півторагодинний матеріал, випущений каналом CNN, призвів до того, що всі книжки з історії треба написати наново.

Усі це знають, але все одно напишу ще раз: усе вказує на те, що Генрих Гіммлер, друга після фюрера особа нацистської Німеччини, насправді мав ім’я Клайв Лебрехт, походив з Монтани і був американським шпигуном.

На наступних сторінках ви знайдете всю інформацію, оприлюднену CNN і опрацьовану на підставі знайдених у Польщі документів 30-40-х років XX століття. Натомість тут я спробую відповісти на два запитання, які відучора ставить собі кожен підключений до глобальної інформаційної мережі громадянин світу.

Запитання перше: чи це взагалі можливо?

Інформація, оприлюднена CNN, настільки ж шокуюча, як і достовірна. Після Першої світової війни Сполучені Штати мали всі підстави остерігатися нових заворушень в Європі. Переможені німці, група нових держав (серед них і Польща), які зухвало борються за своє місце, загроза червоної революції. Для США відслідковування подій у Старому світі було подібне до перегляду трилера — відомо, що за мить щось вибухне, питання тільки, коли й навіщо. І чи знову будемо в це вплутані? А якщо так, то чи вдасться цим скористатися? З цієї перспективи розпочата ще за адміністрації Вільсона акція «Отруйне зерно» була на сто відсотків логічна й обґрунтована. Схоже на те, що це була, напевно, найкраща у світі розвідницька операція, а її масштаб, і, передусім, далекосяжність, мають справляти враження у часи, коли жоден уряд у світі не вживає заходів, ефект від яких не буде помітним у тому самому терміні повноважень. Тим часом акція «Отруйне зерно» від самого початку була запланована на декади.

Хіба це не геніально — завербувати емігрантів або нащадків емігрантів, розмістити кілька десятків молодих агентів — названих у документах Зернами — як політичних активістів у найважливіших державах Європи і допомогти їм робити кар’єру у структурах влади, щоб через певний час мати у своєму розпорядженні досконалі джерела інформації й отримати шанс формувати політику окремих держав Старого світу. Як свідчать оприлюднені документи, Зернам допомагав спеціальний аналітичний відділ, який послуговувався всією розвідницькою інформацією. Це означало, що агенти мали доступ до особливої інформації, завдяки якій вони здавалися своїм європейським начальникам геніями — прозорливі, ефективні, далекоглядні, досконало обізнані у міжнародних відносинах, планах і намірах інших держав.

Документи стосуються тільки Німеччини, але гадаю, що історики решти європейських держав швидко почнуть замислюватися, хто був американським шпигуном у них. Я впевнений, що у Польщі такий був.

Отож те, що американці розпочали таку операцію, видається мені можливим, а з певної точки зору — просто необхідним.

А те, що діялося потім? Чи воно видається мені так само правдоподібним?

На початку 1933 року трапилися дві події. Адольф Гітлер став канцлером, розігнав парламент і позбавив світ ілюзій щодо напряму, в якому рухатиметься Німеччина. Через місяць Франклін Делано Рузвельт прийняв присягу і став тридцять другим президентом Сполучених Штатів. Збіг обставин, але новопризначені голови обох держав зіткнулися з величезною економічною кризою і її наслідками — розчаруванням та злістю громадян. Гітлер мав на це просте і дієве рішення: війну. Не приховував цього, прагнув цього, розвиток військової промисловості та наступні інвестиції ефективно виводили країну з кризи.

Рузвельт дивився на це із заздрістю. Його Новий порядок із пакетом реформ і програмою громадських робіт до певної міри допомагав, але ніяк не сприяв стимуляції економіки, яку гарантувала війна. Відтак американцям ніщо так не йшло так на руку, як велике європейське заворушення, на якому американська промисловість могла заробити, постачаючи, фінансуючи й підтримуючи всі сторони конфлікту. Ідеальна ситуація: самим стріляти немає потреби, можна байдуже спостерігати за заокеанською бійнею, як за фільмом у кінотеатрі, а тимчасом валюта пливе швидким потоком, кількість працевлаштованих зростає, криза подолана.

Якщо європейці хочуть повирізувати одне одного, нехай собі вирізують, а ми тримаймося від цього подалі й принаймні на цьому заробімо. У нас там свої люди, підштовхнімо їх у правильному напрямку, допоможімо їм розбурхати пекло, і завдяки цьому американські сім'ї знову житимуть у добробуті.

Міркуючи й діючи таким чином, американці — свідомо чи ні — доклали рук до авантюри, наслідком якої стало знищення понад сімдесяти мільйонів людських істот, у тому числі майже п'ятдесяти мільйонів цивільних.

Ключова і найбільш шокуюча фраза з одного з оприлюднених рапортів Клайва Лебрехта звучить так: «Я мав вірити, що роблю це для своєї вітчизни. Інакше збожеволів би».

Приголомшливо. Цинічно. Жорстоко. Але логічно.

Ми не повинні також забувати, що та сама адміністрація Рузвельта остаточно вирішила — всупереч американській громадській думці — долучитися до війни. Резонно вважаючи, що лише це остаточно витягне країну з кризи. Вважаючи, що принесення в жертву кількох сотень тисяч солдатів варте щастя понад ста мільйонів американських громадян.

Інші часи. Інша моральність. Інакше сприйняття війни.

Але на запитання, чи видається мені це можливим, вкотре відповідаю: безумовно.

З одним застереженням. Дуже хочу вірити, що Клайв Лебрехт тільки до певного моменту виконував вказівки американських можновладців. Що в певний момент перестав бути американським агентом і перейшов на інший бік, що його фанатична лояльність перестала бути розвідницькою грою і стала автентичною. Про це свідчить факт, що останні документи походять з літа 1941 року, ще до оголошення війни Сполученим Штатам і задовго до Ванзейської конференції в січні 1942 року. До того ж, аналітики й довірені особи акції «Отруйне зерно» були найактивніші в 30-ті роки, коли для них важливо було посилити національні та ксенофобські настрої у Старому світі.

На запитання, чи це можливо, що під час Ванзейської’ конференції Клайв Лебрехт і далі виконував накази американських можновладців, я відповідаю: ні. Ніколи в це не повірю, не можу. Клайв Лебрехт тоді вже не існував, помер, був глибоко похований у покаліченій психіці подвійного агента. Піддався нацистській ідеології, повірив у брехню, яку сам раніше створював, аби маніпулювати своїми товаришами. Тіло Клайва Лебрехта, хлопця з Монтани, зайняв навіжений рейхсфюрер СС Генрих Гіммлер.

Запитання друге: що це означає?

Що означає, що другий після Гітлера нацист, головний ідеолог III Рейху і головний ініціатор Голокосту до певного моменту був американським шпигуном?

Я не уявляю. Але я не здивувався б, якби американці мали віддати євреям один зі своїх штатів, аби розрахуватися за кривду, головним автором якої виявився американський громадянин, до певного моменту керований спеціалістами з Вашингтона. Згадана Монтана, рідний штат Клайва Лебрехта, підійшла б для цього якнайкраще; на просторі, значно більшому за Польщу та в п’ятнадцять разів більшому за Ізраїль, живе всього мільйон людей, тож надмір місця компенсував би семимільйонному населенню Ізраїлю зміну клімату на суворіший.

Насправді я не вірю в такий вид справедливості, коли за провину кількох осіб через декілька десятків років має бути покарано цілий народ. Але діюча адміністрація Сполучених Штатів напевно мала б наважитись на якусь символічну компенсацію.

Відучора коментатори у всьому світі перекрикують один одного, інформуючи нас, що все закінчилося. Що закінчився світ, який ми знаємо. Що після компрометації США і позбавлення їх права бути першим поліцейським західної цивілізації — на невизначений час — починаємо наново писати історію.

Може, таку, може, й ні. Я не поспішаю писати історію. Гадаю, що лише в наступні десятиліття можна буде оцінити, свідками чого насправді ми є сьогодні. І хто знає, може, ця історія не буде веселою.

Але я оптиміст.

Так, сам трохи усміхаюся, коли це пишу.

І я досі оптиміст.

Тому що не вірю в силу народів і цивілізацій, яка виникає зі смертовбивства, розмахування автоматом і замітання секретів під килим в ім’я якоїсь вигаданої вищої необхідності. Вірю в правду, в діяльність з піднятим забралом, вірю в гордість за великі справи, але лише тоді, коли вона підбита соромом за справи малі.

Матеріал підготував і випустив телеканал CNN. Не Аль-Джазіра, не один із публічних каналів Китаю чи Росії, не якийсь керований навіженими ліваками кабельний канал. Поважна станція, перше американське інформаційне телебачення. Американці, що там працюють, вирішили, — напевно, не без дискусій, — що навіть якщо зараз викличуть сум’яття, то в кінцевому рахунку правда для їхньої вітчизни буде краща за брехню.

Звісно, їх уже обізвали зрадниками, які заради п’яти хвилин слави висадили в повітря підмурівки Заходу. Та якщо ці підмурівки були гнилі, то їх необхідно було висадити й узятися до будівництва дому заново. Я пишаюся тим, що справу було оприлюднено завдяки «двом польським громадянам, які бажають зберегти анонімність, і одному мобільному телефону».

Якщо коли-небудь дізнаємось їхні прізвища, я перший підпишу петицію, щоб збудувати їм великий пам’ятник у центрі Варшави.

Бо це вони (і один мобільний телефон) ввели нашу планету в XXI століття. Аби лиш воно було кращим від попереднього.

Серійний убивця

Генрих Гіммлер (1900–1945) був не просто одним із чільних нацистів, правою рукою Гітлера, чиновником номер два III Рейху в ранзі міністра внутрішніх справ. Він був не тільки шефом СС, шефом гестапо і шефом поліції. Генрих Гіммлер був утіленням усього найгіршого, чого зазнало людство у XX столітті. Він відповідав за всі жахи і звірства, які постають у нас перед очима, коли ми думаємо про Другу світову війну. Він придумав інцидент у Ґлівіце. Він створив організацію «Лебенсборн», аванпост для розмноження справжніх арійців. Він прищеплював віру в окультну германську могутність. Він створив концтабори, і саме за його планом ці табори мали остаточно ліквідувати єврейський, циганський і слов’янський народи. Він віддав наказ збудувати табір в Освенцімі й обладнати його газовими камерами. І це він був головним ідеологом, ініціатором і наглядачем Голокосту. До рук союзників потрапив 21 травня, 23 травня було підтверджено його ідентичність, того самого дня вчинив самогубство, ковтнувши капсулу з ціанистим калієм — такою була офіційна версія. Подробиці його таємничої і раптової смерті ми дізнаємося в 2045 році — саме тоді стануть доступні засекречені на сто років британським Міністерством оборони документи, що стосуються цієї події. Лондон іще не висловився, чи в зв’язку з архівами Лебрехта їх буде оприлюднено раніше.

16 березня

Зниклий локомотив

номер 23

Світ мистецтва, очевидно, не може жити без таємниць, бо ж на місці кожної розкритої з’являється декілька нових. Цього разу матеріал для пліток з’явився після докладного аналізу німецьких документів, які супроводжували знайдену в Калятівках колекцію картин. Серед іншого там є докладна інвентаризація, з описами картин, прізвищами авторів і датами створення. Так, під номером 23 значиться «В’їзд локомотива на станцію вночі» Клода Моне, олія на полотні, 110 на 70 сантиметрів, 1896. Цікаво, що це той самий рік, коли в Парижі брати Люм’єр показали славетний однохвилинний фільм «Прибуття потягу на вокзал Ла-Сьота». На підставі дати створення й назви твору можна припустити, що картина великого майстра була жестом підняття кинутої кінематографістами рукавички, ніби Моне хотів довести, що, послуговуючись пензлем і фарбами, досягне кращого ефекту, ніж французькі брати, що використовували реалістичні рухомі картинки.

— Я затремтів, коли вперше побачив цей опис, — каже Януш Мілішкевич, цінитель живопису і знавець ринку мистецтва. — Моне й імпресіонізм завжди асоціюються зі світлом, сонцем, кольором. Картина майстра імпресії, на якій зображено локомотив, що суне крізь ніч і бореться, долаючи морок… це має бути неймовірно. Без сумніву картина була б оздобою колекції графа Мілевського, та й узагалі будь-якої колекції з паризьким Музеєм Д’Орсе на чолі.

Була б, якби була. Тимчасом картини немає серед збереженої в Татрах колекції. І знову множаться загадки. Чи її не було у зібранні вже тоді, коли його ховали в 1945 році? Чи зникла під час перенесення зі старого сховку до нового? А може, її викрали тепер, після віднайдення татранського скарбу? Національний музей у Варшаві мовчить, але неофіційно нам вдалося довідатися, що він точно подаватиме у цій справі заяву до прокуратури.

Наразі схоже на те, що після виявлення Рафаеля місце найрозшукуванішої картини світу довго порожнім не було. Усміхненого юнака замінив локомотив.

8 травня

Промениста зоря Давида

Учора Вашингтон підтвердив чутки, які ширились певний час, і на спільній конференції Білого Дому й Державного департаменту було оголошено, що всі охочі скористатися з такої нагоди громадяни Ізраїлю зможуть без будь-яких формальностей стати громадянами Сполучених Штатів. Обґрунтовуючи це, президент підкреслив, що хоч немає юридичних підстав, аби адміністрація США була якимось чином відповідальна за діяльність своїх попередників сімдесят років тому, варто іноді нагадати світові, що звичайна людська порядність важливіша, ніж надруковані дрібними літерами кодекси.

Зміст юридичних актів не доведено до відома, але на практиці рішення Вашингтона означає не тільки те, що невдовзі кожен громадянин Ізраїлю зможе виїхати до Штатів і жити там без будь-яких додаткових формальностей. Це означає також те, що напад на громадянина Ізраїлю буде нападом на громадянина Сполучених Штатів, що в новому світлі подає всі конфлікти на Близькому Сході.

— Саме це насправді є найважливішим у цьому рішенні; напевно, було виторгуване під час таємних американо-ізраїльських переговорів, — стверджує Марцін Вронський з Інституту єврейських студій Університету Марії Склодовської-Кюрі. — Євреї не збираються раптово залишати свою вітчизну, щоб масово оселитися в Небрасці, ніхто при здоровому глузді не може розглядати такий сценарій, їм було важливо забезпечити собі вічну підтримку найпотужнішої армії світу, що, власне, і сталося.

Навряд чи це благородне рішення врятує президента від утрати посади. Слідча сенатська комісія, яка досліджує Гіммлергейт, невдовзі завершить роботу, і якщо вона підтвердить, що президент і найвищі чиновники американської адміністрації намагалися затушувати справу і приховати знайдені в Польщі документи, — а все на це вказує, — напевно буде розпочато процедуру імпічменту, оскільки президент сам не поступиться, наслідуючи Ричарда Ніксона, що видається дуже правдоподібним.

Знаменно, що в той час, коли американські сенатори закінчують роботу, наші парламентарі допіру схвалили склад слідчої комісії, яка має дослідити польський слід у цій справі. Емоції зрозумілі, зважаючи на те, що коли підтвердиться припущення, що найвища польська влада на чолі з прем’єр-міністром і міністром культури співпрацювала з американцями у спробі приховати архіви Лебрехта, це може означати Державний трибунал, а можливо, навіть кримінальний процес. За кодексом державним чиновникам, які діють на шкоду Речі Посполитій, загрожує до десяти років ув’язнення.

8 травня

Шок! Шок! Шок! Шок!

Поляки — жертви другої категорії!

Коли бракує слів, нехай говорять цифри: під час Другої світової війни загинуло сто п’ятдесят тисяч польських солдатів і понад п’ять з половиною мільйонів звичайних громадян, із яких три мільйони були польськими євреями. Польща втратила майже сімнадцять відсотків свого довоєнного населення. Жодна інша країна не зазнала таких відчутних втрат! Після війни було встановлено, що матеріальна шкода склала понад шістсот доларів на мешканця. Ще раз підкреслю: жодна інша країна не зазнала таких відчутних втрат! Знищено СОРОК ВІДСОТКІВ усіх культурних цінностей. І втретє: жодна інша країна не зазнала таких відчутних втрат!

Давня історія? Може, й так. Але в такому разі чому я відчуваю цю нестерпну болісну злість? Учора американці визнали, що посприяли війні. Посприяли найбільшій катастрофі в історії Польщі. Учора громадяни Ізраїлю одержали можливість стати американськими громадянами. Учора моя знайома вийшла з дитиною з американського консульства зі сльозами на очах. Було вирішено, що мета їхнього візиту — відвідини вмираючої тітки у Філадельфії — недостатня для того, щоб поїхати до країни вічного щастя.

Бракує слів. Але скажу одне: ідіть собі. Заберіть свої посольства, свої консульства, свої винищувачі й свої дрімлайнери, які ви нам нав’язуєте. Заберіть свої фальшиві білозубі посмішки, кока-колу, Міккі-Мауса й усі ті слова, якими ви засмічуєте нашу прекрасну мову. А передусім від сьогодні давайте собі раду самі, дорогі союзники!

20 червня

Східний Париж контратакує

Навіть якщо я не плакав, то на очах бриніли сльози. З найдавніших знайдених сімейних документів випливає, що бабця Юзефа (родом із Блоня) вийшла заміж за варшав’янина дідуся Генрика у столиці в 1871 році, що робить з мене варшав’янина в шостому поколінні. І можете сміятися, але я люблю це найбридкіше місто Європи так сильно, як тільки можна любити купу цеглин, покладених одна на одну. Це був, є і буде мій дім, іншого я не хочу і не потребую, тут мене поховають, крапка. Усе своє життя я був зациклений на минулому цього міста, невпинно шукав сліди його краси й величі, як реліквії зберігав знімки, листівки, фільми, мапи.

Набридав приятелям розповідями про Східний Париж, про центр цієї частини Європи, про одне з найважливіших і найпрекрасніших міст на мапі континенту. Але врешті я мусив прийти до тями, вийти на паскудні вулиці паскудного міста, повернутися, немов до дружини, яка з чарівної красуні перетворилася на товсте, бридке й злостиве бабисько.

Тому вчора в Національному музеї, де я був свідком відкриття павільйону Мілевського і його скарбів, зокрема славетного Toute le Monde, який з моменту відкриття в Татрах був одностайно проголошений істориками мистецтва «найважливішою картиною в історії живопису», — вчора у мене на очах бриніли сльози. Бо я зрозумів, що хоч один раз в історії цього міста сміх історії — це приязна посмішка, а не злостиве хихотіння.

Як інакше пояснити те, що більше ніж через сімдесят років після початку Другої світової війни діються такі речі. Що завдяки колекції картин, яку один єврей і водночас великий польський патріот викрав у вирішальний момент у найбільшого лиходія в історії, Варшава відтепер, безумовно, стоятиме в одному ряду з Парижем, Флоренцією та Нью-Йорком.

Що я кажу! Уже стоїть! CNN, ВВС, Аль-Джазіра — вчора з’являлася лише одна тема у світових медіа, всі камери показували одне місце, одне бридке місто десь на околицях Європейського Союзу. Неможливо замовити квиток на рейс до Варшави, неможливо знайти місце в готелі, неможливо знайти видавця преси чи книжок, який би не готував зараз спеціальні публікації про польську столицю.

Пані й панове, вчора Східний Париж повернувся на мапу Європи.

15 липня

Юнак із Чешира

Розмова з професоркою Катажиною Бондою з Майстерні консервації живопису Національного музею в Кракові при Музеї князів Чарторийських, начальницею відділу, відповідального за реставрацію знищеного «Портрета Юнака» Рафаеля Санті.

— Як ви гадаєте, чи станете ви коли-небудь перед більшим викликом у професійному житті?

— Ніколи. Ані я, ані жоден інший реставратор.

— Скільки точно було частин?

— Великих кілька сотень, а всіх, разом із найменшими скалками, майже дві тисячі. Коли ми пронумерували всі частини і розклали на столах, ми виміряли, що сумарна довжина столів становила вісімдесят метрів.

— Навіщо нумерувати кожну скалку?

— Тривимірне зображення кожного елемента було введено до комп’ютера з точністю до сотої частки міліметра. Це вдалося зробити завдяки застосуванню найновішого обладнання, яке використовують у медичній діагностиці.

— Ви робили томографію скалок?

— Томографію і магнітно-резонансну томографію. Загалом це не була найважча частина завдання. Потім ми мали знайти програмістів, які могли написати для нас програму, що була здатна поєднати ці тривимірні пазли між собою. Я дуже рада, що ми знайшли таку команду в Польщі, без цих чудових хлопців ми б не впоралися. А коли вже після кількох тижнів обчислень і після незліченної кількості спроб та помилок ми одержали тривимірне зображення складеної цілісності й знали, де конкретно має бути яка скалка, взялися до роботи.

— На якому етапі ви перебуваєте тепер?

— Складаємо картину згори, вже є близько чверті, тобто обличчя Юнака вже готове. Ми витратили на це два місяці.

— Чи бракує якихось частин?

— Дивовижно, але вдалося знайти майже всі елементи картини, а завдяки тому, що ця катастрофа сталася на снігу, вони були в кращому стані, ніж якби, приміром, твір було розтрощено на бетоні. На жаль, невеличкі фрагменти забрала на собі машина, яка призвела до цих знищень.

— Які елементи?

— Що ж, нелегко про це говорити, але, попри далекосяжні пошуки, не вдалося знайти таємничої усмішки Юнака, від уст залишився тільки шматочок верхньої губи. Пам’ятаєте «Алісу в Країні Чудес»? Там була усмішка без кота. А тут у нас кіт без усмішки.

— Кіт?

— Так ми його називаємо в майстерні, через те хутро, накинуте на плечі.

До відкриття музею залишалось кілька хвилин, і Ліза Тольґфорс знала, що за мить її оточить юрба туристів, які три години терпляче стояли в черзі, чекаючи на можливість побачити нову найбільшу принаду туристичної Європи. Їй це не заважало, навпаки, хотіла відчути запах юрби, почути «охи» й «ахи», побачити телячий захват в очах людей, які не відрізнили б Джотто від Поллока. Хотіла хоч на мить потішити себе ілюзією, що бодай короткий контакт з шедевром призведе до того, що люди стануть кращими. Що не почнуть через півгодини думати, чи вдасться в цьому дивному радянському місці нажертися, нагидити й засунути комусь руку в труси, і все це за помірною середньоєвропейською ціною.

Однак поки що була сама. Каролеві якимось надлюдським зусиллям вдалося домовитися, щоб їй дозволили протягом чверті години побути самій у цьому укріпленому і захищеному місці, яке, якщо вірити офіційним повідомленням, охоронялось краще, ніж скарбниця Польського національного банку. Ліза подумала, що такі дані, по-перше, не найкраще свідчать про центральний польський банк, а по-друге, — тут вона усміхнулася, підморгуючи в одну з камер, — для декого це може стати викликом.

Павільйон графа Мілевського, який називали також «Корвінаріумом», збудували в парку біля Національного музею у Варшаві, точно копіюючи виставкову залу палацу на Санта-Катаріні. Ту саму, яку хорвати протягом десятиліть називали театром і до якої вони разом з Анатолем потрапили через вкриті патиною часу двостулкові дзеркальні двері. Чудово пам’ятала ті двері, яскраве середземноморське сонце, сяючу за вікнами Адріатику. Ніші, оздоблені картушами з ініціалами, підвищення з таємничим TLM, — і вони разом з Анатолем, збуджені як діти, що читають пригодницьку повість, відкривають прізвища чергових художників. Дивакуватий хорватський письменник, що дивиться на них як на божевільних і танцює разом з дитиною якийсь танок із підскоками. Інтенсивний запах старої будівлі, пилу, солі, моря й вітру. Пам’ятала також, що в неї все боліло після їхньої божевільної ночі, після сексу під бряжчання посуду у величезній кухні, після — тепер вона це знала — найкращої ночі у її житті.

Зітхнула.

Павільйон Мілевського було відтворено точно, у масштабі один до одного. Ніші для картин, кесонове склепіння; архітектори й будівельники добре попрацювали. Та що з того, якщо від того місця віяло автентичною, на межі з шаленством, любов’ю до мистецтва, а тут відгонило лише пластиком. Залу на Санта-Катаріні освітлювало небо й море, а залу у Варшаві — заховані за фальшивими вікнами комплекти люмінесцентних ламп.

Ліза рвучко підвелася, міркуючи, що та зала, хай і без картин, була храмом, культовим місцем. А ця, хоч і заповнена вартими мільярдів творами мистецтва, була склепом. Тут тхнуло могилою і смертю, всі ці заховані за куленепробивними шибками митці, такі великі, такі пихаті зі своїми палітрами, такі безсмертні, вже сотню років лежали в землі.

Подивилася на свого Клода. Як і Матейко, п’ятдесятилітній на той час майстер відмовився написати звичайний портрет на замовлення якогось польського навіженого (що цікаво, це не шкодило Ренуару і Ван Гогу, які висіли поруч). Подібно до Матейка, який сидів в оббитому плюшем кріслі, Моне зобразив себе на звичайному, замащеному фарбами ослінчику, на тлі засміченої майстерні. Мав сліди фарби на волоссі й густій, уже сивуватій бороді, а його сумний, стомлений погляд, здавалося, запитував: навіщо, достобіса, я це все роблю?

Ця мить творчого сумніву митця була прекрасна, і Ліза визнала, що її Клод знову виконав завдання на висоті, його автопортрет безперечно був найкращим у колекції.

Підвелася, обвела поглядом решту олійних мерців і рушила до виходу, чуючи кроки перших відвідувачів, що долинали з вестибюля. Двері відчинилися, перш ніж вона торкнулася клямки, двоє музейних охоронців, що чекали назовні, без сумніву навіть на мить не спускали її з очей. Вже мала виходити, аж щось усередині, якесь раптове відчуття, зупинило її. Усвідомила, що вже ніколи не повернеться до цього місця, до цієї зали.

Тому повернулась і присвятила секунду Tout le monde, який зараз частіше називають найвідомішою картиною в історії живопису.

Чи заслужено?

Мабуть, так. Подумала, що божевільний польський граф мав бути або великим багатієм, або великим чарівником, якщо йому вдалося схилити митців, що перебували під кінець дев’ятнадцятого століття в Парижі, деяких дуже між собою розсварених, якщо вірити біографам, щоб вони спільно написали свій автопортрет.

Власне, це не був автопортрет sensu stricto,[99] радше жанрова сценка, група приятелів біля стола, заставленого пляшками вина, в саду сільського будинку, який, напевно, був домом Моне в Жіверні. І це не був автопортрет, оскільки митці написали не себе, а колег. Суперечки про те, хто кого написав, були темою номер один серед мистецтвознавців і мали нею залишатися протягом наступних років, але фахівці, серед них і Ліза, були згодні, що ніхто не зробив це абияк. Може, замовлення графа розцінили як виклик? Може, він включив у розвагу елемент нагороди? Перелічуваний на тверду валюту? А може, їм просто сподобалася ця гра і кожен виклався на повну, щоб написати портрет, кращий ніж у колег?

Так чи інакше, портрети були чудові, а найкращим, безумовно, був портрет Александра Геримського. Поляк сидів трохи позаду, ніби ображений чи замислений, бавився склянкою вина, спостерігав, як літнє сонце, просочуючись крізь напій, кидає малинові полиски на скатертину. На першому плані виголошував промову Ренуар, Ван Гог і Гоген чаркувалися, Пісарро тасував колоду карт, Сіслей з комічною міною людини, ошуканої власним обідом, намагався спіймати запечену перепілку, що зісковзувала з тарілки. Проте погляд притягував похмурий поляк, самотній, оповитий смутком, зайнятий грою вина і світла.

Хто написав Геримського? Гіпотез було стільки, скільки й дослідників, але Ліза не мала сумніву.

Її Клод.

Вийшла, минаючи перших відвідувачів, спітнілих після кількох годин, проведених у черзі в спекотний, липкий і задушливий ранок. Так як минулого року зима прийшла винятково рано, так тепер вона вирішила зачекати, вересень був у Варшаві спекотний, як липень.

Люди, що забігали всередину, мали такий вираз обличчя, ніби там задарма роздавали телевізори, а не показували кілька плям з розбавлених олією пігментів.

Навіть не можна було сказати, щоб групі гімназистів, яка відробляла вихідний день у школі на суботньому уроці в музеї, було нудно. Знуджені люди можуть бути сонними, мати нетямущий вираз обличчя, можуть позіхати, тинятися туди-сюди, страдницьки кривитися — всі ці дії, хай і не надто інтенсивні, свідчать про те, що під цими оболонками вирує життя, артерії несуть до клітин кров, вени виносять вуглекислий газ, шлунки перетравлюють сніданок. Тим часом кільканадцять п’ятнадцяти- і шістнадцятилітків стояли в музейній залі, занурені у дивну летаргію, ніби скористалися з нововідкритої форми гібернації, що не потребувала рідкого азоту і кріогенних камер. Одна таблетка, й усі життєві функції скорочуються до мінімуму. Навіть якщо десь там усередині їхні життєві фабрики функціонували, то зовні вони нагадували групу воскових фігур. Кароль Бознанський подумав: якщо їх перенести до зали сучасної скульптури, то люди фотографувалися б з ними.

Одначе екскурсовод не втрачала натхнення.

— У цьому віці ви, напевно, любите таємниці, — зупинила на них очікувальний погляд, але у відповідь їй не кліпнула жодна повіка, — тож напевно вам сподобається історія цієї зали. Це зала фонду докторки Зоф’ї Лоренц, історика мистецтва, яка знайшла картину Рафаеля й колекцію імпресіоністів, мабуть, ви читали про це в газетах, тобто в інтернеті. Тож уявіть собі, що через кілька місяців після тих подій до нашої влади звернулися представники відомої юридичної компанії з Цюріха. І повідомили, що таємнича довірена особа хоче переказати двадцять п’ять мільйонів доларів для створення спеціального фонду, який відшукуватиме для Польщі зниклі твори мистецтва. А ви маєте знати, що таких творів понад шістдесят тисяч…

Кароль перестав слухати, коли поруч із ним сіла Ліза. У легкому лляному костюмі була втіленням природної шведської вишуканості.

— Двадцять п’ять лимонів, непогана купа бабла, — почала. — От загадка, звідки доброчинця має стіки зелені.

— Ти не боїшся, що тут усюди камери й мікрофони?

Ліза театрально затулила уста долонею і з удаваним острахом роззирнулася.

— Ох, ти ж не думаєш, що хтось це пов’язує з таємничим зниклим Локомотивом, мій Клоде, — прошепотіла. — І з тобою. І зі мною. Ні, неможливо…

Хвилину сиділи мовчки.

— Я не вірю, що ти отримала за це тільки двадцять п’ять лимонів.

— Хочеш свою долю?

— Ні. Просто вголос міркую.

— У мене були свої… облігації? — Ліза не була впевнена у вжитому слові.

— Зобов’язання.

— Авжеж. Наші спільні зобов’язання, врешті.

Кивнув головою. Зненацька дивна думка майнула у нього в голові.

— Ти розумієш, що це місце охороняється найпильніше в Європі? Правда, Лізо?

Усміхнулася так чарівно, як тільки могла.

— Таємничий багатій, наче в казці, поставив дві умови, які має виконати Польща, щоб одержати гроші, — вела далі екскурсовод. — По-перше, їх не можна витрачати на купівлю творів у антикварів чи перекупників краденого. Їх можна витратити на пошуки творів та на юристів, завдяки яким Польща поверне свою власність через суд. А по-друге, біля кожного віднайденого твору має бути розміщено інформацію, як ось тут, біля портрета сестри Фридерика Шопена, Ізабелли, що його було повернуто завдяки зусиллям фонду докторки Зоф’ї Лоренц. Цікавою є як історія створення цієї картини, так і історія її пошуків. Отож портрет вважали безповоротно знищеним, аж поки в одному ендеерівському фільмі сімдесятих років…

Ліза розсміялась і чмокнула Кароля в щоку.

— Любий мій, маю тобі щось повідомити, — сказала настільки досконалою польською мовою, що професор Бральчик поставив би їй найвищу оцінку. — Якщо, я не кажу, що так станеться, але якщо одного прекрасного дня ви відчуєте, що вам остогиділо чиновництво, викладання і все те, що зараз вважаєте слушним. Якщо ви захочете щось із підскоком знайти, вкрасти, вплутатися в авантюру, поблукати світом у пошуках пригод et cetera…

Скривився.

— Лізо, побійся Бога, відьмочка три дні як народила. Я навіть їй цього не переказуватиму, життя мені ще любе. До того ж, як ти собі це уявляєш…

Обірвала його, поклавши йому палець на уста.

— Знаєте, де мене шукати. Бувай!

Помахала йому і швидкою ходою рушила в бік холу Національного музею у Варшаві. Кароль дивився їй услід, думаючи про те, що вони із Зосею довго не матимуть охоти до жодних пригод, а може, й ніколи, і лише власне прізвище, вимовлене екскурсоводом, вирвало його із задуми.

— …Кароль Бознанський, доктор історії мистецтва, колись відомий у всій Європі арт-дилер, нині начальник спеціального відділу в Міністерстві закордонних справ, який займається поверненням втрачених Польщею творів мистецтва, Індіана Джонс на державній посаді. Вам справді пощастило, що він саме зараз і погодився з вами зустрітися.

Жоден вираз обличчя підлітків не свідчив про те, що вони були бодай трохи ощасливлені. Однак для Кароля це було не вперше, він знав, що за цими масками зазвичай ховаються фантастичні дітлахи, які після розповіді про кілька пригод ходитимуть за ним як учні за цадиком, а з музею їх доведеться виштовхувати силою. Цього разу не встиг почати, коли почув запитання, кинуте десь із тилу групи.

— Як не Рафаель, то що?

— Прошу? — Екскурсовод не зрозуміла, натомість Кароль — навпаки.

— Ви запитуєте про те, який найважливіший загублений твір мистецтва тепер, коли Рафаель, тобто більшість Рафаеля, — діти усміхнулися кутиками вуст, — повернулася до своєї рами у Кракові? Можу вам сказати, який найважливіший на мою думку, і який я хотів би відшукати. Це не картина і не скульптура, не дорогоцінна старовинна книжка і не літургійна чаша. Це так звана Королівська скриня, тобто спеціальний, зроблений на замовлення сундук, у якому княгиня Ізабелла Чарторийська тримала реліквії польських правителів. Різноманітні дрібнички, наприклад, ножик Стефана Баторія, перстень Зиґмунта Старого, годинник королевича Собеського, прикраси королев, особисті речі, кілька десятків дорогоцінних предметів.

— І чому це так важливо?

Йому пригадався Нью-Йорк. Як шпетила його, що він повинен трактувати мистецтво як еманацію внутрішньої краси, яку ми носимо в собі. Що повинен піти подивитися на дітлахів у музеях, яким ця краса показує нові речі й нові шляхи. І подумав, що повинен щось розповісти про цю красу, або про те, що народ без минулого і без пам’яті — це народ без майбутнього і без надії, але натомість вирішив сказати правду. Ну, напівправду.

— Певна річ, усі ці пам’ятки — це, без сумніву, великий національний скарб і тільки для того, щоб виставити дрібнички з Королівської скрині, можна було б збудувати окремий музей. Але існують певні документи, які дають змогу припускати, що княгиня Чарторийська заховала у скрині не тільки люстерка королев і печатки королів. Документи, які дають змогу припускати, що скриня є не стільки скарбом самим по собі, як ключем до віднайдення справжнього скарбу. Скарбу з великої літери «С».

Від автора

Це мала бути приємна перерва поміж детективами, легка мандрівка у світ мистецтва й пригод. Так я думав, сідаючи писати цей роман. Через три місяці я все ще не досягнув етапу першого речення, оскільки виявилося, що мандрівка у світ мистецтва — це насправді похід у дикі, нерозвідані хащі. Хоча я познайомився зі спеціалістами, прочитав книжки й переглянув фільми, і хоч замість роману цілком міг написати докторську дисертацію про викрадення творів мистецтва під час Другої світової війни, однак все одно весь час відчував, що я нічого не знаю, бо на місці кожної відповіді виникали кілька наступних запитань.

Це була важка переправа. Дякую дружині Марті й доньці Майї за те, що витримували мої примхи й розчарування протягом багатьох довгих місяців. Ви чудові. Сподіваюся, що Кароль іще замалий, аби запам’ятати, як я зі злості кидався предметами (спокійно, літав тільки пульт від телевізора).

Дякую також усім, хто мені в цій переправі допоміг. Багато з цих чудових і по-ангельському терплячих людей працюють у громадській адміністрації (цивільні та військові), й усі вони нервово зреагували на звістку, що в тій чи іншій формі можуть з’явитися на сторінках сенсаційного роману. Тому дуже й дуже дякую їм, але, на жаль, анонімно. Януш Мілішкевич увів мене у світ арт-дилерів і торгівлі творами мистецтва, що ж, померло тоді кілька романтичних ілюзій. З Влодзимежем Каліцьким я ніколи особисто не був знайомий, але саме його тексти в «Газеті виборчій» стали для мене найважливішим джерелом на початку роботи. Дякую першим читачам: Марті, Марціну Масталеру і Войтеку Мілошевському за всі зауваження, з якими я сперечався до останнього і які врешті зробили цю історію кращою. Войтеку дякую також за те, що підкинув мені ідею ключового для фабули секрету.

Кароліна і Яромир Радзієвські — це мої приятелі з Калятівок, провідники по історії та сучасності цього незвичайного місця. Якщо вам сподобалися гірські фрагменти, прошу не дякувати авторові, а пошукати симпатичного рудого молодика й чарівну білявку на висоті 1217 метрів над рівнем моря. Є шанс, що вони там будуть. Біля настільного футболу або біля великих вікон з видом на гори.

Американські прозаїки завжди дякують своїм редакторам, яких вважають найважливішими для роману особами. Знаю, що це не просто такий вияв ввічливості, тому низько вклоняюсь Філіпу Моджеєвському, який багато років супроводжує мене у літературній пригоді. Дуже Тобі дякую, Філіпе, Ден Браун повинен негайно взяти Тебе на роботу.

Я хочу перепросити читачів за всі несвідомо вчинені помилки й цілком свідомі переінакшення, які були мені на руку. Якщо хтось із вас хотів би з’ясувати наукову правду про згадані в романі змови, то варто розпочати з книги «Викрадення Європи» Лінн Ніколас, текстів Влодзимежа Каліцького з циклу «Загарбане мистецтво» («Газета виборча», 1998–2000 роки), а також з часопису «Цінне. Безцінне. Втрачене», який видавав Національний інститут музейництва й охорони зібрань.

І нарешті: палко вірю, що «Портрет Юнака» Рафаеля Санті існує, маю надію, що він повернеться до Польщі й що з цієї нагоди зустрінемося в Музеї Чарторийських у Кракові.

До побачення.

3.

Варшава — Калятівки, 2012–2013

P.S.: Василій Топілін уже не служить у ФСБ. Завдяки загадковому виграшу в казино у невеликій карибській країні заснував соціальну мережу, яка у Росії зараз популярніша за фейсбук. Молодий мільярдер відомий тим, що завжди ходить у жилетці, у кишеньці якої носить старомодний годинник з ланцюжком. Ніхто не знає, що під кришкою він тримає не фотографію коханої, а знімок президента або прем’єра Росії, залежно від дати. Щоб у важкі хвилини особистих чи бізнесових сумнівів мати змогу зазирнути в ці довірливі, собачі очі й запитати себе: що зробив би на моєму місці Володимир Путін?

Примітки

1

Євангеліє від Матвія, 25:13. (Тут і далі — прим. ред.).

2

Enfield — револьвер, широко використовувався британськими збройними силами під час Другої світової війни.

3

Головний вівтар Маріацького костелу в Кракові, названий іменем скульптора Віта Ствоша (1447–1533).

4

Welrod — безшумний магазинний пістолет з ручною перезарядкою, розроблений у 1942 році для озброєння спецслужб у Великій Британії.

5

Етикет, норми гарної поведінки (фр).

6

Кінофільм режисера Девіда Ліна (Велика Британія, США, 1957 р.).

7

Харцери — польські скаути.

8

Александр Геримський (1850–1901) — польський художник реалістичного напряму (жанровий живопис, пейзажі).

9

Леон-Ян Вичулковський (1852–1936) — видатний маляр, гравер, художник епохи «Молодої Польщі», представник реалізму й імпресіонізму.

10

ПКН «Орлен» (Польський Концерн Нафтовий «Орлен») — найбільша польська компанія, що займається нафтопереробкою та дистрибуцією паливно-мастильних матеріалів як оптом, так і через власну мережу автозаправних станцій.

11

PZU — польська страхова компанія. Одна з найбільших страхових компаній у Польщі, Центральній та Східній Європі.

12

Реституція — повернення за мирним договором майна, неправомірно вилученого під час війни.

13

Каспар-Давид Фридрих(1774–1840) — німецький художник, яскравий представник романтизму.

14

Войцех Фангор (1922–2015) — відомий польський художник, графік, різьбяр та автор плакатів.

15

Даруйте на слові (фр.).

16

Паріс Бордоне (1500–1571) — венеціанський художник; писав релігійні і міфологічні сюжети, портрети, побутові композиції.

17

Захента — національна галерея мистецтв у Варшаві.

18

Великі німецькі художні виставки, відбувалися з 1937 по 1944 рік у спеціально спорудженому Домі німецького мистецтва у Мюнхені.

19

Ілон Вікланд (1930 р. н.) — шведська художниця, постійна ілюстраторка книжок Астрід Ліндґрен.

20

Попкар — наглядач, охоронець (тюрем. жарг.).

21

Modus operandi (лат.) — метод дії.

22

Е. Wedel — відома польська кондитерська компанія.

23

«Врятувати рядового Раяна» — фільм Стівена Спілберга (СІЛА, 1998), відзначений п’ятьма «Оскарами».

24

Юнак — центральна постать картини Рафаеля «Портрет Юнака». Далі за текстом — просто Юнак.

25

Bella ragazza (італ.) — гарна дівчина.

26

ЛРР — Леонардо-Рафаель-Рембрандт; ВРР — Вінчі-Рафаель-Рембрандт.

27

Dolce vita (італ.) — солодке життя.

28

Піяри — католицький чернечий орден.

29

Монтелюпіх — назва тюрми на однойменній вулиці у Кракові.

30

Ян Матейко (1838–1893) — відомий польський художник, автор батальних та історичних полотен.

31

Еліс Енн Монро (нар. 1931 р.) — канадська письменниця, лауреат Нобелівської премії з літератури за 2013 рік.

32

Тесе Ґерритсен (нар. 1953 р.) — американська письменниця, відома своїми медичними і любовними трилерами.

33

Кормак Маккарті (нар. 1933 р.) — американський письменник-романіст, лауреат Пулітцерівської премії.

34

Філіп Рот (нар. 1933 р.) — американський письменник, лауреат Пулітцерівської премії.

35

Monuments Men, також відомі як мисливці за скарбами — учасники союзницької «Програми збереження пам’яток, мистецтва та архівів» (Monuments, Fine Arts, and Archives program), що існувала з 1943 по 1946 рік.

36

Смиконути — побігти, втекти (жарг.).

37

Глісанути — вкрасти (жарг.).

38

Крисячити — красти у своїх (жарг.).

39

Прокляття, міжнародний ордер на пошук (англ.).

40

Market Garden — кодова назва Ісландської операції союзників у 1944 році.

41

Закрите поселення (англ.).

42

SOCOM — Головне управління військ спеціального призначення Міністерства оборони СІНА.

43

Католицький Храм спокути Святої Родини в Барселоні за проектом Антоніо Гауді (1852–1926), незавершений і досі.

44

Марк Ротко (1903–1970) — американський художник, уродженець Латвії, провідний представник абстрактного експресіонізму.

45

Вінслов Гомер (1836–1910) — американський художник і графік, основоположник американського реалістичного живопису.

46

Джеймс Вістлер (1834–1903) — американський художник, один із представників ранньої течії імпресіонізму, популяризатор японської графіки.

47

Адольф Циґлер (1892–1959) — німецький художник, організатор виставки «Дегенеративне мистецтво».

48

Юліуш Коссак (1824–1899) — польський художник-баталіст.

49

Войцех Гереон (1831–1901) — польський художник, представник романтизму.

50

Юзеф Брандт (1841–1915) — польський художник-реаліст.

51

Яцек Мальчевський (1854–1929) — видатний польський художник, один із найвизначніших представників польського символізму.

52

Єжи Новосельський (1823–2011) — польський художник, іконописець, графік, сценограф.

53

Аліна Шапочников (1826–1973) — польська скульпторка.

54

Роман Опалка (1831–2011) — польский художник-концептуаліст.

55

Смертельна кара (жарг.).

56

Секвана — антична назва річки Сени.

57

Жодного ризику, жодної вигоди (англ.).

58

Військова нагорода США.

59

Бантина — поперечна балка між кроквами.

60

Кашуби — етнічна група поляків, яка населяє Кашубію — частину польського Помор’я.

61

Никодим Дизма — головний герой знаменитого роману Т. Доленги-Мостовича, узагальнений образ кар’єриста.

62

Ностромо — фантастичний космічний корабель із фільму «Чужий» (1979 р.).

63

«День Шакала» (1971) — роман англійського письменника Фредерика Форсайта про спробу підпільної організації OAS вбити Шарля де Голля.

64

Vide — дивись (лат.).

65

Вулиця у Варшаві.

66

Берт Ланкастер (1913–1994) — один із найуспішніших акторів в історії американського кіно.

67

Осмос — спонтанний перехід, однобічна дифузія через напівпроникну перегородку (мембрану), яка відокремлює розчин від чистого розчинника або розчину меншої концентрації.

68

Яніна Охойска (нар. 1955) — волонтерка в гарячих точках міжнаціональних конфліктів, авторитет у царині надання гуманітарної допомоги.

69

«Бал у Мулен де ля Галетт» (фр.).

70

Станіслав Іґнаци Віткевич (1885–1939) — польський художник, письменник, філософ.

71

Приблизно 30 см у висоту.

72

Приблизно 20–25 см у висоту.

73

Станьчик — придворний блазень литовських князів і польських королів.

74

Юзеф Хелмонський (1849–1914) — художник-пейзажист.

75

Юзеф Брандт (1841–1915) — польський художник-реаліст.

76

Каміль Пісарро (1830–1903) — знаменитий французький художник, один із найпослідовніших представників імпресіонізму.

77

Людвік де Лаво (1868–1894) — польський художник.

78

Теодор Аксентович (1859–1938) — польський художник вірменського походження.

79

Пауль Клеє (1879–1940) — швейцарсько-німецький художник, учасник групи експресіоністів «Синій вершник».

80

«Балладина» — драма Юліуша Словацького, навіяна епохою романтизму; написана в Женеві в 1834 р.

81

«Бедронка» — мережа польських супермаркетів.

82

Єжи Овсяк — польський суспільний діяч, меценат, журналіст.

83

Ульпіано Чека (1860–1916) — іспанський художник, скульптор, ілюстратор книжок.

84

Мечислав Фогг (1901–1990) — польський естрадний співак.

85

Креси — польська назва територій нинішньої Західної України, Білорусі й Литви, що колись входили до складу Польщі.

86

Каліна Єндрусик (1930–1991) — польська акторка, секс-символ польського кіно.

87

Тюремний дворик (англ.).

88

Kajagoogoo — британська музична група.

89

Гленн Клоуз (нар. 1947) — знаменита американська акторка.

90

Лорен Беколл (1924–2014) — американська акторка.

91

Мистецтво кохання.

92

Вічний двигун (лат.).

93

Страх порожнечі (латин.), умовне позначення універсальної тенденції до надлишкового заповнення простору деталями.

94

Камілла Лекберг, сучасна шведська письменниця, авторка детективних романів.

95

Максиміліан Кольбе (1894–1941) — польський священик-францисканець, який загинув в Аушвіці, добровільно пожертвувавши собою заради незнайомої людини.

96

Том Кленсі (1947–2013) — американський письменник, який писав у жанрі політичного трилера та шпигунства.

97

Стежка здоров’я — іронічна назва тортури, яку застосовували в ПНР. Полягала у побитті міліцейськими кийками арештанта, що біг «коридором» між двох рядів людей із кийками.

98

Рятувальна служба Татранського національного парку.

99

У точному розумінні (латин.).

Content

Милошевский Зигмунт Безцінний

Зиґмунт Мілошевський Безцінний

Частина I Заметіль

Частина II Юнак

Розділ перший Татри

Розділ другий Варшава

Розділ третій Нью-Рошелл

Частина III Колекція

Розділ четвертий Архіпелаг

Розділ п’ятий Зоопарк

Розділ шостий Санта-Катаріна і Львів

Частина IV СЕКРЕТ

Розділ сьомий Краків

Розділ восьмий Калятівки

Частина V Отруйне зерно

Від автора

Примітки