Ричард Морґан

Видозмінений вуглець

Присвячую цю книжку моїм

батькові й матері:

ДЖОНОВІ

за залізну витримку та непохитну стійкість

у скрутний час

і

МАРҐАРЕТ

за палючий гнів, що постає

зі співчуття  й небажання

лишатися осторонь

ПЕРЕДМОВА

За дві години до світанку я сиджу в готельному номері на восьмому поверсі й дивлюся на вогні долини Сан-Фернандо, збираючись із думками й чекаючи. Лос-Анджелес уже давно заснув, однак я не можу спати. Надто багато всього відбулося за останній час, і до того ж я далеко від дому, а мій біологічний годинник налаштований на часові пояси з іншого боку земної кулі й поспішає від захвату. Сюди мене привів Такеші Ковач, який за останні двадцять років так само приводив мене до безлічі інших місць, і мені здається, що цей борг слід якось визнати.

Він з’явився в моїй голові десь на початку останнього десятка років минулого тисячоліття й був героєм світу, якого ще не існувало, — лаконічний і смертоносний, як і належить за усталеною традицією антигероїв, спадкоємцем якої він є. Щоправда, він трохи її доповнив: Такеші Ковач забув, що таке страх смерті.

У цьому плані він, звісно, недалеко відійшов від міфу, що його породив. Усі героїчні постаті ставляться до смерті з презирством: безцеремонно роздаровують її, насміхаються з неї на кожному кроці, врешті-решт, залицяються до неї, як до коханої. Часом вони навіть знаходять спосіб повернутися після неї чи принаймні обіцяють зробити це колись, як тільки у них виникне така потреба. Але Ковач переріс усе це. Він повертається завжди: це його робота. Для цієї людини й таких, як він, насильницька смерть — просто один із різновидів поранення: шкоду від неї поглинають і глибоко закопують, наче труп, якого треба позбутися. Звісно, шрами лишаються, та до них можна звикнути. І завжди є нова плоть, у яку можна вбратися.

У «Видозміненому вуглеці» я шукав якогось способу осмислити ідею оцифрованої людської свідомості та свою думку про те, що насправді така можливість не стала б апофеозом нашого виду, як, вочевидь, гадає дуже багато людей, а змінила б у людській поведінці навдивовижу мало. Завдяки видозміненовуглецевим технологіям, які є звичною частиною життя у світі Ковача, смерть, може, й не втратила б актуальності, але вже точно стала би предметом торгу. Але, як це буває в будь-якому суспільстві, одні люди завжди матимуть більше можливостей на торгах, аніж інші. А за відсутності універсальної соціальної справедливості — вона, сказати по правді, вочевидь, не надто добре вживається з нами, людьми як видом, — з цими торгами зі смертністю на Землі абсолютно реально настануть рай і пекло.

Мені подумалося, що перемагати за таких умов може лише надзвичайна людина. Для того, щоб зберегти її людську сутність, хоч якою вона є, і забезпечити її свободою мислення та силою для боротьби, знадобилася б надзвичайна броня. Їй знадобилася б майже немислима сила волі (і жовчне почуття гумору до пари). Це мала би бути майже демонічна особистість.

Настав слушний час, і ця людина з’явилася.

Отже, з цих тривог, наче якась темна усміхнена постать із потойбіччя, постав Такеші Ковач. Я викликав його і сумлінно оживляв упродовж дев’яностих років у тісній мадридській квартирі зовсім поряд із Пласа-де-Еспанья на позиченому другом старенькому Мас II. «Тук-тук-тук», — і так до ночі, щовечора й щовихідних, коли я міг більше нічого не робити. Коли ж роботу нарешті було закінчено, а виклик завершився, те, що я бачив у Ковачі, напевно, побачили й багато інших людей. «Видозмінений вуглець» продавався неймовірно добре як для першого роману нікому не відомого жанрового автора. Відгуки на нього були доброзичливими й великодушними. За кілька місяців після публікації було підписано договір про його екранізацію. І хоча фільм так і не було знято — думаю, голлівудська чутливість щодо блокбастерів не витримала зіткнення із притаманною цьому твору похмурістю, — ідея фільму, бажання читачів його дочекатися нікуди не поділася. Тим часом мене запрошували до різних країн по всьому світу поговорити про «Видозмінений вуглець» впливові люди, яким дуже сподобалася книжка, пропонували мені нову й захопливу роботу в інших медіа, й зовсім незнайомі люди ставили мені тисячі навідних запитань і про Ковача, і про його всесвіт, запитань, над якими в багатьох випадках я б сам і не замислився. Хай на яких почуттях я зіграв цією книжкою та її головним героєм, відлуння від цього так і не стихло.

А тепер, звісно, є ще більше — оригінальний серіал Netflix, створений у компанії Skydance Media сузір’ям першорядних талантів, яким я можу хіба що чудуватися, та новий оригінальний сюжет у вигляді графічного роману від Dynamite. І ось я на восьмому поверсі цього готелю, не сплю й дивлюся на вогні міста, чекаючи на зустрічі з людьми, що хочуть знову і знову говорити про Такеші Ковача. Задум «Видозміненого вуглецю» живе в таких іпостасях, яких я двадцять років тому не міг уявити навіть у найсміливіших письменницьких мріях. І разом із ним живе Ковач — сидить тепер у цій темній кімнаті, у тому кріслі навпроти мене, тримаючи в одній руці келих з напоєм, а в другій — великокаліберну зброю.

Він усміхається, бо знає, що ніколи не помре.

Лос-Анджелес

12 грудня 2017 р.

ПРОЛОГ

За дві години до світанку я сидів на обшарпаній кухні й курив Сарині цигарки, вслухаючись у вир і чекаючи. Міллспорт уже давно спав, але течії у Плесі досі скубли мілини зі звуком, який сягав берега і ширився порожніми вулицями. Із виру надходив дрібними крапельками туман, який опускався на місто мусліновою пеленою й затуманював кухонні вікна.

Бадьорий завдяки хімії, я вп’ятдесяте за ніч перебрав озброєння на пошкрябаному дерев’яному столі. Сарин осколковий пістолет «Геклер і Кох» із відкритим для обойми руків’ям тьмяно виблискував переді мною в убогому освітленні. Це була зброя для найманого вбивці, компактна й абсолютно безшумна. Магазини лежали поруч. Сара обгорнула кожен ізоляційною стрічкою, щоб не плутати боєприпасів: зелена — снодійний заряд, чорна — з павучою отрутою. Більшість обойм була загорнута в чорну. Дуже багато зелених Сара витратила минулої ночі на охоронців «Джеміні Байосіс».

Моє ж приладдя було помітніше. Великий срібний «Сміт і Вессон» та чотири галюциногенні гранати, що ще залишилися. Тоненька багряна лінія, що оточувала кожну ємність, неначе злегка іскрилася, так, ніби от-от мала відокремитися від металевої оболонки й полинути вгору, до завитків диму, що тягнулися від моєї цигарки. Під дією тетрамету, який я роздобув того дня по обіді на верфі, ковзали викривлені символи. У нормальному стані я зазвичай не курю, але від тету мені чомусь завжди кортить покурити.

Я розчув це за віддаленим ревом виру. Квапливе бурчання роторних лопатей серед ночі.

Я загасив цигарку, дещо засмучений самим собою, й пішов до спальні. Сара спала; під ковдрою було видно вигини її тіла, подібні до невеликих синусоїдів. Її обличчя затуляло пишне волосся кольору воронячого крила, рука з довгими пальцями звисала з ліжка. Поки я стояв і дивився на неї, ніч надворі розкололася. Один з орбітальних вартових Світу Гарлана здійснив тестовий постріл у Плесо. Зі струшеного неба надійшов грім і забряжчав шибками. Жінка в ліжку заворушилась і прибрала волосся з очей. Її рідкокристалічний погляд зупинився на мені.

— На що ти дивишся? — голос у неї був хрипкий після сну.

Я злегка всміхнувся.

— Не треба так. Скажи мені, на що ти дивишся.

— Просто дивлюся. Час іти.

Вона підвела голову й почула звук гелікоптера. Сара враз прокинулася і сіла на ліжку.

— Зброя у всеозброєнні?

Це був популярний у Корпусі жарт. Я всміхнувся так, ніби побачив давнього друга, і показав на ящик у кутку кімнати.

— Дістань мій пістолет.

— Так, мем. Чорні чи зелені?

— Чорні. Я б цим гівнюкам і презика з обтислої плівки не довірила.

На кухні я зарядив осколковий пістолет, глянув на власну зброю й залишив її лежати там. Натомість підхопив одну з Г-гранат і приніс її у другій руці. Зупинившись у дверях спальні, я зважив дві одиниці зброї на долонях так, ніби намагався вирішити, що важче.

— Вам більше нічого не треба, крім заміни фалоса, мем?

Сара поглянула з-під півкола чорного волосся, що закривало її чоло. Вона саме натягувала на лискучі стегна довгі вовняні шкарпетки.

— Таку, довгий ствол тут у тебе.

— Розмір не…

Ми почули це одночасно. Подвійне металеве клацання з коридора за дверима. Ми перезирнулися з протилежних боків кімнати, і я на чверть секунди побачив у її очах відображення власного шоку. А тоді кинув заряджений осколковий пістолет їй. Вона підняла одну руку і зловила його в повітрі, і тієї ж миті всю стіну у спальні з гуркотом пробило. Ударна хвиля відкинула мене в куток, поваливши на підлогу.

Нас, певно, розшукали у квартирі за допомогою давачів тепла тіла, а тоді нашпигували стіну міні-мінами. Цього разу вони не ризикували. Командос, який пройшов крізь зруйновану стіну, був дебелий і в повному захисному комплекті на випадок газової атаки, через який його очі здавалися комашиними. У захищених рукавичками руках він тримав короткоствольного «Калашникова».

Із дзвоном у вухах, ще не підвівшись із підлоги, я кинув у нього Г-гранатою. Вона була без запобіжника й однозначно не могла протистояти протигазу, але йому було ніколи ідентифікувати прилад. Він відбив його прикладом свого «Калашникова» й незграбно позадкував. Його очі за скляними панелями протигаза збільшилися.

— Граната.

Сара лежала на підлозі біля ліжка, накривши руками голову і сховавшись від вибуху. Вона почула цей крик, а за кілька секунд, які ми виграли завдяки блефу, вигулькнула знову, виставивши вперед осколковий пістолет. За стіною я бачив постаті, що зіщулилися в очікуванні вибуху гранати. З іншого кінця кімнати я почув комариний писк мономолекулярних осколків: Сара тричі вистрілила в головного командос. Осколки невидимо прошили захисний костюм і врізалися у плоть під ним. Коли павуча отрута вгородила кігті в його нервову систему, він видав такий звук, наче силкувався підняти щось важке. Я всміхнувся й почав підводитися.

Перш ніж Сара встигла перевести дуло на постаті за стіною, у дверях кухні з’явився другий за ніч командос і порішив її, вистріливши з автомата.

Не встаючи з колін, я побачив її смерть із хімічною ясністю. Усе це відбувалося повільно, наче на покадрово відтворюваному відео. Командос цілився вниз, притримуючи «Калашникова» заради захисту від віддачі швидкісної стрільби, якою ця зброя була відома. Спершу настав кінець ліжку, що вибухнуло хмарами білого гусячого пуху та роздертої тканини, а тоді — Сарі, яка втрапила в бурю посеред повороту. Я побачив, як перетворилася на кашу одна її нога нижче коліна, а далі постріли в корпус почали виривати криваві пригорщі плоті з її блідих боків, і вона провалилася крізь вогненну завісу.

Коли автомат запнувся, я підскочив на ноги. Сара перекотилася на обличчя, ніби приховуючи ушкодження, завдані їй кулями, але я однаково бачив усе крізь червоні завіси. Я механічно вийшов із кутка, а командос надто пізно розвернув «Калашникова». Я врізався в нього на рівні пояса, заблокував автомат і відкинув у кухню. Ствол автомата зачепився за одвірок, і командос упустив зброю. Коли ми впали на підлогу кухні, я почув, як автомат зі стуком упав позаду мене. Я з подарованою тетраметом швидкістю й силою видерся на командос, відбив одну руку і схопив його обіруч за голову, а тоді гепнув нею об кахлі, наче кокосом.

Його очі під протигазом раптом розфокусувалися. Я знову підняв його голову і знову грюкнув нею, а тоді відчув, як череп мокро піддається удару. Я наліг, пересилюючи себе, підняв її і знову гепнув. У вухах шуміло, а здалеку до мене долинав власний голос, який вигукував непристойності. Я вже збирався завдати четвертий чи п’ятий удар, аж раптом щось копнуло мене між лопатками, і з ніжки стола переді мною несподівано вискочили скалки. Я відчув легкий біль: дві з них уп’ялися мені в обличчя.

Із мене чомусь стрімко витекла лють. Майже ніжно відпустивши голову командос і піднісши одну спантеличену руку до щоки, яка боліла від скалок, я усвідомив, що мене підстрелили і що куля, напевно, пролетіла крізь мої груди і вгрузла в ніжку стола. Я, стуманівши, опустив погляд і побачив, як у мене на сорочці розпливається темно-червона пляма. Жодних сумнівів. Крізь такий вихідний отвір пройшов би навіть м’яч для гольфу.

Із цим усвідомленням надійшов біль. Мою грудну порожнину наче проштрикнуло металевим йоржиком. Я майже задумливо потягнувся вгору, знайшов дірку й заткнув її обома середніми пальцями. Кінчики пальців злегка торкнулися нерівної розтрощеної кістки в рані, і я відчув, як під одним з них запульсувало щось плівчасте. Куля не зачепила серця. Я загарчав і спробував підвестися, але гарчання змінив кашель, і я відчув смак крові на язиці.

— Не ворушися, гівнюче.

Крик, спотворений шоком, вирвався з молодого горла. Я зігнувся, затуляючи рану, й озирнувся. Позаду мене у дверях стояв юнак у поліційній формі й обіручі тримав пістолет, з якого щойно мене підстрелив, і помітно тремтів. Я знову кашлянув і повернувся назад, до столу.

«Сміт і Вессон», який і досі лишався там, де я покинув його менш ніж дві хвилини тому, виблискував сріблом на рівні моїх очей. Можливо, мене спонукало саме це, жалюгідні ошурки часу, зістругані з тієї пори, коли Сара була жива, і все було добре. Менш ніж дві хвилини тому я міг би підняти пістолет — я ж навіть думав про це, то чому б не зробити цього зараз? Я скреготнув зубами, ще сильніше втиснув пальці в дірку у грудях і непевно підвівся. Задню стінку мого горла залила тепла кров. Вільною рукою я сперся на край стола й озирнувся на копа. Я відчув, як мої губи оголюють зціплені зуби і не в широкій усмішці, а радше в гримасі.

— Не доводь мене до цього, Ковачу.

Я наблизився на крок до столу і сперся на нього стегном; моє дихання зі свистом виривалося з-поміж зубів і булькало в горлі. «Сміт і Вессон» виблискував на подряпаному дереві, наче пірит. Одна з орбіталок вистрілила у Плесо променем енергії, що осяяв кімнату блакиттю. Я вловив поклик виру.

— Я сказав: не…

Я заплющив очі й підхопив пістолет зі столу.

ЧАСТИНА ПЕРША: ПРИБУТТЯ

(Завантаження голкокидка)

Розділ перший

Повертатися зі світу мертвих може бути нелегко.

У Корпусі посланців навчають розслабитися перед збереженням. Ні про що не думати й просто плавати. Це — перший урок, що його інструктори вбивають в учнів від першого дня. Вірджинія Відаура з суворими очима та врівноваженим тілом танцівниці всередині безформного комбінезона Корпусу крокувала перед нами в інструктажній. «Нічим не переймайтеся, — казала вона, — і ви будете до цього готові». Десятиліття по тому я зустрівся з нею ще раз — у судовій установі Нової Канаґави. Вона мала сісти років на вісімдесят-сто за зухвале озброєне пограбування та завдання органічних ушкоджень. Наостанок вона сказала мені, коли її виводили з камери: «Не турбуйся, малий, її збережуть». Тоді вона нахилила голову, щоб підкурити цигарку, щосили втягнула диму в легені, на які їй уже було начхати, і рушила коридором, ніби на якусь нудну нараду. У вузькому полі зору, що відкривалося мені зі входу до камери, я помітив у цій ході гордість і прошепотів її слова самому собі, наче мантру.

«Не турбуйся, її збережуть.» Неоднозначний жарт. Холодна віра у продуктивність пенітенціарної системи та ключ до невловимого стану свідомості, без якого неможливо не наразитися на скелі психозу. Що людина відчуває, що вона думає, чим вона є, коли її зберігають, такою вона й вийде. У стані високої тривожності це може бути проблемою, тому людина йде, тримається в нейтральному стані, абстрагується і пливе.

Якщо має час.

Я вийшов із резервуара в корчах, одну руку притиснувши до грудей у пошуках ран, а другою схопившись за неіснуючу зброю. Вага вдарила мене молотком, і я знову опустився у плавальний гель. Я замахав руками, боляче вдарився ліктем об бік резервуара й охнув. Гель грудками проникнув мені до рота і в горло. Я швидко стулив рота і схопився за комінгс люка, але ця фігня була повсюди: заліпила очі, пекла ніс і горло, ковзала під пальцями. Вага змушувала мене відпустити люк, тиснучи мені на груди, наче маневр із великим перевантаженням, і пхаючи мене назад у гель. Моє тіло несамовито гойдалося в резервуарі. Плавальний гель? Та я в ньому потопав. Раптом мене міцно схопили за руку, а тоді я, кашляючи, опинився у вертикальному положенні. Якраз перед тим, як я усвідомив, що не поранений, хтось грубо протер мені рушником обличчя, і я отримав здатність бачити. Я вирішив приберегти це задоволення на потім і зосередився на виведенні вмісту резервуара з носа й горла. Десь із півхвилини я сидів, опустивши голову, викашлюючи гель і намагаючись збагнути, чому все таке важке.

— Ось тобі й підготовка, — голос був різкий, чоловічий, із тих, які зазвичай чути в судових закладах. — Коваку, та чого тебе взагалі навчали в Корпусі?

Тоді я і здогадався. На Світі Гарлана прізвище Ковач досить поширене, його вміють вимовляти всі, а цей хлопака не вмів. Він розмовляв розтягнутим варіантом аманглійської, яким послуговуються на Світі, але навіть з урахуванням цього він страхітливо спотворював моє прізвище, вживаючи наприкінці тверде «к» замість слов’янського «ч».

А ще все було занадто важке.

Усвідомлення пройшло крізь туман моїх чуттів, наче цеглина крізь матоване листове скло.

Ми не на моїй планеті.

Якоїсь миті Такеші Ковача (ЦЛ) узяли й перевезли як вантаж. А позаяк Світ Гарлана був єдиною придатною для життя біосферою в системі Блиск, це означало міжзоряний голкокидок…

Куди?

Я поглянув угору. У бетонний дах були вбудовані яскраві неонові лампи. Я сидів у відкритому люку тьмяного металевого циліндра і скидався на стародавнього авіатора, який забув одягтися, перш ніж видертися на борт свого біплана. Мій циліндр стояв у ряду з двох десятків циліндрів, притулених до стіни, навпроти зачинених сталевих дверей. Повітря було студене, а стіни — нефарбовані. Віддам Світу Гарлана належне: там кімнати для перечохлення принаймні розфарбовані в пастельні кольори, а доглядачі симпатичні. Врешті-решт, там теоретично опиняються, вже сплативши свій борг перед суспільством. Найменше, що можна зробити в такому випадку, — це дати радісний старт новому життю.

У словниковому запасі постаті переді мною слова «радісний» не було. Цей двометровий чолов’яга мав такий вигляд, ніби до знаходження своєї нинішньої роботи заробляв на життя, борюкаючись із болотними пантерами. М’язи в нього на грудях і руках випиналися, як натільна броня, а голова над ними була коротко підстрижена, так, що виднів довгий, подібний на блискавку шрам аж до лівого вуха. Він був вбраний у вільну чорну одіж із еполетами й логотипом-дискетою на грудях. Його очі були того ж кольору, що й одіж, і дивилися на мене з загартованим спокоєм. Допомігши мені сісти, він відступив так, щоб, відповідно до інструкції, до нього не можна було дотягнутися. Цим він займався давно.

Я затиснув одну ніздрю й висякав із другої резервуарний гель.

— Не хочете сказати, де я? Зачитати мені мої права абощо?

— Коваку, наразі в тебе жодних прав.

Піднявши очі, я побачив, як на його обличчі розтягнулася похмура усмішка. Я знизав плечима і прочистив другу ніздрю.

— Не хочете сказати мені, де я?

Він ненадовго завагався, позирнув на стелю з неоновими ґратами, ніби перевіряючи інформацію, перш ніж передати її далі, а тоді так само знизав плечима.

— Звісно. Чом би ні? Ти в Бей-Сіті, друже. Бей-Сіті, Земля, — знову усміхнена гримаса. — Домівка людського роду. Насолоджуйся перебуванням на найдавнішій із цивілізованих планет. Та-да-да-ДА.

— Не кидайте своєї основної роботи, — спокійно сказав йому я.

Лікарка провела мене довгим білим коридором із підлогою, потертою Гумовими коліщатками каталок. Рухалася вона досить шпарко, і я ледве встигав за нею. На мені не було нічого, крім сірого рушника, і з мене досі крапав резервуарний гель. За її люб’язним на позір поводженням ховалося роздратування. Під пахвою в неї був стос паперових документів із закрученими краями, а попереду — візити до інших місць. Мені стало цікаво, скільки зачохлень вона виконує за день.

— Ще близько доби вам слід якомога більше відпочивати, — продекламувала вона. — Можуть виникати незначні больові відчуття, але це нормально. Цю проблему вирішить сон. Якщо у вас повторно виникнуть якісь скар…

— Знаю. Я вже через це проходив.

Мені не надто хотілося взаємодіяти з людьми. Я щойно згадав Сару.

Ми зупинилися біля бічних дверей, де на матовому склі трафаретними літерами було виведено: «Душ». Лікарка завела мене всередину й на мить зупинилася, дивлячись на мене.

— Душем я теж уже користувався, — запевнив я її.

Вона кивнула.

— Коли закінчите, в кінці коридора є ліфт. Виписка на наступному поверсі. З вами хоче поговорити, гм, поліція.

Інструкція стверджує, що нещодавно зачохлених слід не піддавати дії сильного адреналінового шоку, але вона, напевно, читала моє досьє і думала, що з моїм способом життя зустріч із поліціянтами — не бозна-яка подія. Я спробував уявити собі те саме.

— Чого їм треба?

— Вони не побажали повідомляти це мені, — у цих словах відчувалося роздратування, якого вона не мала мені показувати. — Може, ваша слава біжить попереду вас.

— Може, й так, — я мимохіть розтягнув своє нове обличчя в усмішці. — Лікарю, я ще ніколи тут не бував. Тобто на Землі. Я ще ніколи не стикався з вашими поліціянтами. Чи варто мені непокоїтися?

Вона поглянула на мене, і я побачив, як в її очах змішуються страх, зачудування та зневага до горе-реформатора людства.

— Зважаючи на те, яка ви людина, — нарешті видушила з себе вона, — я б подумала, що занепокоїлися вони.

— Так, авжеж, — тихо промовив я.

Вона завагалась, а тоді змахнула рукою.

— У роздягальні є дзеркало, — сказала вона й пішла.

Я позирнув у бік кімнати, на яку вона показала, сумніваючись, що готовий до дзеркала.

У душі я прогнав неспокій, фальшиво насвистуючи, та потер своє нове тіло милом і руками. Моєму чохлу було сорок із гаком; це був стандартний для Протекторату чохол зі статурою пловця та, як мені здалося, індивідуальними армійськими налаштуваннями нервової системи. Швидше за все, нейрохімічним удосконаленням. Я й сам якось таке пройшов. Легені були напружені, що вказувало на нікотинову залежність, а на передпліччі були розкішні шрами, але поза тим я не міг знайти жодних приводів для нарікань. Маленькі проблеми та заковики проявляються згодом, і мудра людина просто живе з ними. Кожен чохол має історію. Якщо таке вас бентежить, ставайте в чергу на «Синтеті» чи «Фабриконі». Я зносив чимало синтетичних чохлів — їх частенько використовують для судових слухань з приводу дострокового звільнення. Вони дешеві, але жити в них — це все одно що мешкати в будинку з протягами, а ще там, здається, ніколи не роблять нормальних смакових схем. Уся їжа на смак скидається на тирсу, приправлену карі.

У кабінці для перевдягання я знайшов на лаві охайно складений літній костюм, а у стіні — вбудоване дзеркало. На купі одягу лежав простий сталевий наручний годинник, під яким тримався чисто-білий конверт, охайно підписаний моїм іменем. Я глибоко вдихнув і пішов дивитись у дзеркало.

Це завжди важко. Я роблю це майже два десятиліття, і мені досі неприємно зазирати в люстро і бачити, як на мене у відповідь дивиться геть незнайома людина. Це все одно що витягувати зображення з глибин автостереограми. Першу пару секунд людина бачить лиш одне — іншу людину, що дивиться на тебе крізь віконну раму. Далі неначе зміщується фокус — вона відчуває, як стрімко запливає за маску і приклеюється до неї зсередини з майже фізично відчутним шоком. Між ними наче перерізають пуповину, але при цьому не розлучають їх, а відтинають інакшість, після чого людина просто дивиться на своє відображення у дзеркалі.

Я насухо витерся рушником, звикаючи до обличчя. Європейське — несподіванка для мене. І в мене виникла сильна підозра, що як у житті і є шлях найменшого опору, то це обличчя ним ніколи не користувалося. Воно здавалося обвітреним навіть попри характерну блідість, пов’язану з тривалим перебуванням у резервуарі. Все у зморшках. Густе коротке волосся чорне з сивизною. Очі мали незвичний блакитний відтінок, а під лівим оком виднів блідий нерівний шрам. Я підняв праве передпліччя й оглянув численні рубці, замислившись про те, чи не пов’язані вони між собою.

У конверті під годинником лежав один-єдиний аркуш. Паперовий документ, підпис від руки — дивовижа, та й годі.

«Що ж, тепер ти на Землі. На найдавнішій із цивілізованих планет.» Я знизав плечима і проглянув листа, а тоді вдягнувся, склав його й заховав у піджаку свого нового костюма. Востаннє поглянувши у дзеркало, я начепив новий годинник і пішов на зустріч із поліціянтами.

Була чверть на п’яту за місцевим часом.

Лікарка чекала на мене, сидячи за довгою вигнутою стійкою рецепції й заповнюючи бланки на моніторі. Біля її плеча стояв худий, суворий на вигляд чоловік у чорному костюмі. Інших людей у приміщенні не було.

Я роззирнувся довкола, а тоді знову поглянув на костюм.

— Ви — один з поліціянтів?

— Вони надворі, — він показав на двері. — Ця територія поза їхньою юрисдикцією. Щоб потрапити сюди, їм потрібна спеціальна інструкція. У нас тут власна охорона.

— І хто ж ви?

Він поглянув на мене з тією ж сумішшю емоцій, якою вразила мене лікарка внизу.

— Комендант Салліван, генеральний директор Центру Бей-Сіті, об’єкту, який ви зараз покидаєте.

— Здається, ви не надто охоче зі мною розстаєтеся.

Салліван уп’явся в мене поглядом.

— Ви рецидивіст, Коваку. Я ніколи не вважав доцільним марнувати добру плоть і кров на таких людей, як ви.

Я торкнувся листа у нагрудній кишені.

— На щастя для мене, пан Банкрофт із вами не згоден. Він має прислати по мене лімузин. Він теж надворі?

— Я не перевіряв.

Десь на стійці пролунав протокольний сигнал. Лікарка закінчила вводити свої дані. Вона відірвала закручений краєчок документа, підписала його пару разів ініціалами й передала Салліванові. Комендант зігнувся над папером, оглядаючи його примруженими очима, а тоді нашкрябав власний підпис і передав примірник мені.

— Такеші Лев Ковак, — промовив він, вимовивши моє прізвище так само неправильно, як і його посіпака в резервуарній. — Владою, наданою мені Угодою ООН про правосуддя, я звільняю вас, передаючи на умовах оренди Лоренсові Дж. Банкрофту на період до шести тижнів включно. З завершенням цього терміну питання вашого дострокового звільнення буде розглянуто повторно. Прошу підписатися тут.

Я взяв ручку й написав чужим почерком своє ім’я біля комендантського пальця. Салліван розділив документи, а тоді передав мені рожевий. Лікарка підняла ще один аркуш, і Салліван узяв його.

— Це — лікарський висновок, який засвідчує, що Такеші Ковака (ЦЛ) було отримано неушкодженим від Управління юстиції Світу Гарлана і згодом зачохлено в це тіло. Засвідчено мною та монітором відеостеження. Дискова копія відомостей про передачу та даних резервуара додається. Прошу підписати декларацію.

Я позирнув угору і спробував відшукати якісь ознаки камер — марно. Сперечатися через це було безглуздо. Я нашкрябав свій новий підпис удруге.

— Це — примірник угоди про оренду, що накладає на вас обов’язки. Прошу уважно її прочитати. Невиконання будь-якої зі статей може призвести до вашого негайного повернення на зберігання до завершення терміну вашого ув’язнення тут або в будь-якому іншому закладі за вибором Управління. Чи розумієте ви ці умови та чи погоджуєтеся нести пов’язані з ними зобов’язання?

Я взяв документ і хутко його проглянув. Нічого незвичайного. Модифікована версія угоди про дострокове звільнення, яку я вже підписував із півдюжини разів на Світі Гарлана. Її мова була дещо сухішою, та зміст був той самий. Одним словом, маячня. Я підписав її, не змигнувши оком.

— Ну, що ж, — Салліван, здавалося, трохи пом’якшав. — Ви щасливчик, Коваку. Не змарнуйте цього шансу.

Невже їм не набридає це казати?

Я мовчки склав свої папірці й запхав їх у кишеню, де лежав лист. Я вже майже повернувся до виходу, аж тут лікарка підвелася та простягнула мені невеличку білу картку.

— Пане Ковак.

Я зупинився.

— Серйозних проблем з адаптацією бути не повинно, — сказала вона. — Це тіло здорове, а ви до цього звикли. Якщо буде щось серйозне… Зателефонуйте за цим номером.

Я простягнув руку і підняв маленький прямокутник картки з машинальною точністю, якої ще не помічав. Це вступала в дію нейрохімія. Моя рука поклала картку до тієї ж кишені, що й решту паперів, а тоді я пішов, без жодного слова перетнувши рецепцію й відчинивши двері. Може, це було виявом невдячності, але я вважав, що в тій будівлі ще ніхто не заслужив на мою вдячність.

«Ви щасливчик, Коваку.» Безперечно. Ходиш у чужому тілі за сто вісімдесят світлових років від домівки за угодою про шеститижневу оренду. Перевезений як вантаж для виконання роботи, якої місцеві поліціянти не торкнуться навіть кийком. Сплохуєш — повертайся на зберігання. Виходячи з дверей, я почувався таким щасливчиком, що мало не заспівав од щастя.

Розділ другий

Вестибюль за дверима був величезний і практично безлюдний. Він дуже скидався на Міллспортську залізничну станцію на моїй рідній планеті. Під похилим дахом із довгих прозорих панелей у надвечірньому сонці сяяла бурштином скляна долівка. На виході з автоматичними дверима гралися двійко дітей, а під стіною винюхував щось самотній робот-прибиральник. І жодних інших рухів. Купка людей, які сиділи без діла у цьому сяйві на лавах зі старого дерева, мовчки чекала на повернення друзів або рідних із видозмінено-вуглецевого вигнання.

Центр завантаження.

Ці люди не впізнають своїх близьких у нових чохлах: упізнаватимуть лише ті, хто вертається додому, а для тих, хто на них чекав, передчуття возз’єднання буде затьмарене холодним страхом: яке обличчя та тіло їм доведеться навчитися любити? А може, вони на пару поколінь молодші й чекають на родичів, які тепер є для них хіба що нечіткими дитячими спогадами чи родинними легендами. Я знав одного хлопця з Корпусу, Муракамі, який чекав на звільнення свого прадіда, засудженого століття з лишком тому, їдучи до Новопешта, він віз прадідові з нагоди повернення літр віскі та кий для гри в пул. Він виріс на історіях про походеньки свого прадіда в більярдних Канаґави. Того хлопа посадили ще до народження Муракамі.

Спускаючись сходами у вестибюль, я помітив компанію, що мене зустрічала. Довкола однієї з лав зібралися три силуети, що неспокійно сновигали в косих променях сонця та здіймали вихори пилу, що там літав. Четверта постать сиділа на лаві, склавши руки й витягнувши ноги. Всі четверо були у відбивних сонцезахисних окулярах, завдяки яким їхні обличчя на відстані здавалися однаковими масками.

Уже прямуючи до дверей, я й не намагався відхилитися в їхньому напрямку, і до них це, вочевидячки, дійшло аж тоді, коли я дійшов до середини вестибюлю. Двоє з них почимчикували назустріч мені з невимушеним спокоєм нещодавно погодованих великих кішок. Кремезні та суворі на вигляд, із охайно підстриженими багряними ірокезами, вони стали на моєму шляху за пару метрів попереду, змушуючи мене або зупинитися й собі, або стрімко їх обігнути. Я зупинився. Недоречно дражнити місцеве ополчення одразу по прибутті в новому чохлі. Я зобразив другу за день усмішку.

— Чим я можу вам допомогти?

Старший із цієї парочки необережно змахнув жетоном у мій бік, а тоді заховав його, ніби на свіжому повітрі жетон може потьмяніти.

— Поліція Бей-Сіті. Лейтенант бажає з вами поговорити.

Висловлювання прозвучало надто коротко, так, ніби він боровся з сильним бажанням долучити до нього якийсь епітет. Я спробував удати, ніби серйозно роздумую, піти мені з ними чи ні, але вони мене спіймали і знали це. За годину після виходу з резервуара людина знає надто мало про своє нове тіло, щоби встрявати з ним у бійки. Я викинув з голови картини Сариної загибелі й дозволив провести себе до копа, який сидів.

Лейтенант був жінкою тридцяти з гаком років. Під золотими дисками її окулярів ховалися вилиці, що дісталися їй від якогось америндського предка, та широкий рот, який саме стиснувся в саркастичну риску. Носом, на який були вдягнені ці сонячні окуляри, можна було відкривати бляшанки. Її обличчя обрамляло коротке неохайне волосся, укладене спереду сторчма. Кітель на ній був завеликий, але довгі ноги у чорних штанях, що видніли з-під нього, чітко вказували, що під ним ховається струнке тіло. Перш ніж хтось заговорив, вона майже хвилину дивилася на мене, склавши руки на грудях.

— Ковач, правильно?

— Так.

— Такеші Ковач? — вимова в неї була ідеальна. — Зі Світу Гарлана? Міллспорт і сховище Канаґава?

— Послухайте, коли ви помилитеся, я просто вас зупиню.

Ми обоє надовго замовкли. Лейтенантка трохи розігнулася й оглянула ребро долоні.

— Ковачу, ви маєте ліцензію на таке почуття гумору?

— Вибачте, я її вдома забув.

— І що привело вас на Землю?

Я нетерпляче змахнув рукою.

— Ви вже все це знаєте, бо інакше вас би тут не було. Ви маєте мені щось сказати чи просто привезли цих діточок в освітніх цілях?

Я відчув, як якась рука схопила мене за плече, і напружився. Лейтенантка майже непомітно ворухнула рукою, і коп позаду мене прибрав руку.

— Охолоньте, Ковачу. Я тут просто спілкуюся. Так, я знаю, що вас витягнув Лоренс Банкрофт. Власне кажучи, я прийшла запропонувати вам підвезти вас до помешкання Банкрофта, — вона раптом посунулася вперед і підвелася. У стоячому положенні вона була майже така сама на зріст, як мій новий чохол. — Я — Крістін Ортеґа, відділ органічних ушкоджень. Я вела справу Банкрофта.

— Вели?

Вона кивнула.

— Справу закрито, Ковачу.

— Це попередження?

— Ні, це просто факти. Очевидне самогубство.

— Банкрофт, здається, так не вважає. Він стверджує, що його було вбито.

— Так, я чула, — Ортеґа знизала плечима. — Що ж, його воля. Гадаю, такій людині важко повірити, що вона здатна начисто відстрелити собі голову.

— Якій людині?

— Ой, та ну… — вона зупинилася і злегка мені всміхнулася. — Вибачте, я досі забуваю.

— Що забуваєте?

Знову пауза. Але цього разу Крістін Ортеґа, здається, вперше за наше коротке знайомство вийшла з рівноваги. Коли вона заговорила знову, її тону надавало нерішучості вагання.

— Ви нетутешній.

— І що?

— Те, що всі тутешні розуміють, якою людиною є Лоренс Банкрофт. Ось і все.

Зацікавившись тим, нащо так неоковирно брехати абсолютно незнайомій людині, я спробував допомогти їй знову розслабитися.

— Багатою людиною, — ризикнув я. — Могутньою людиною.

Вона нещиро всміхнулася.

— Ви ще побачите. То ви хочете, щоб я вас підвезла, чи ні?

В листі, що лежав у моїй кишені зазначалося, що біля терміналу мене забере водій, про поліціянтів Банкрофт не згадував. Я знизав плечима.

— Я ще ніколи не відмовлявся від безкоштовних поїздок.

— Добре. Тоді поїхали?

Вони провели мене до дверей, зусібіч оточивши, наче охоронці, оглядаючи все довкола прихованими за окулярами очима. Ми з Ортеґою подолали прохід разом, і мені в обличчя вдарило тепло сонячного світла. Я примружив нові очі, рятуючись од яскравих променів, і розгледів по той бік погано доглянутого посадкового майданчика неоковирні будівлі за справжнім колючим дротом. Стерильні, жовтувато-білі, цілком можливо, оригінальні споруди минулого тисячоліття. Між дивовижно монохромними стінами я помітив частини сірого чавунного мосту, що перескакував на якусь невидиму землю. Довкола не надто стрункими рядами згромадилися такі ж сірі небесні й наземні судна. Різко повіяв вітер, і я вчув ледь помітний запах якогось квітучого бур’яну, що ріс у тріщинах на посадковому майданчику. Здалеку долинало знайоме гудіння транспорту, але все інше скидалося на декорації з історичного фільму.

— …і я вам кажу: є лише один суддя! Не вірте людям науки, коли вони кажуть вам…

Спустившись сходами, що вели від виходу, ми почули вереск погано керованого підсилювача. Я позирнув на інший бік посадкового майданчика й побачив юрбу, що зібралася довкола чоловіка в чорному на пакувальному ящику. У повітрі над головами слухачів безладно петляли голографічні плакати. «НІ РЕЗОЛЮЦІЇ 653!! ВОСКРЕШАТИ МОЖЕ ТІЛЬКИ БОГ!! Ц.Л.В. = С.М.Е.Р.Ть.». Промовця заглушили радісні вигуки.

— Що це?

— Католики, — пояснила Ортеґа, скрививши вуста. — Старосвітська релігійна секта.

— Та невже? Ніколи про них не чув.

— А звідки ви могли почути? Вони вважають, що людину неможливо оцифрувати, не загубивши її душі.

— Отже, ця віра не дуже поширена.

— Лише на Землі, — похмуро сказала вона. — Здається, Ватикан — це їхня головна церква — профінансував парочку кріокораблів на Зорепад і Латімер…

— Я бував на Латімері й жодного разу не натрапляв на таке.

— Кораблі відлетіли лише на межі століть, Ковачу. Їм ще пару десятиліть туди летіти.

Ми почали обходити зібрання, і якась молода жінка з туго стягнутим у хвіст волоссям простягнула мені листівку. Її різкий жест спровокував розхитані рефлекси мого чохла, і я зробив блок, перш ніж устиг його опанувати. Жінка з суворими очима так і не прибрала листівки, і я взяв її з замирницькою усмішкою.

— Вони не мають права, — сказала жінка.

— О, я згоден…

— Лише Господь, Бог наш, може врятувати вашу душу.

— Я… — та Крістін Ортеґа вже рішучо потягнула мене геть, тримаючи однією рукою за передпліччя; її рухи свідчили про багатющий досвід. Я відірвався від неї — ґречно, але так само рішучо.

— Ми кудись поспішаємо?

— Так, думаю, нам обом не до того, — просто сказала вона й озирнулася на своїх колег, які тим часом самі відбивалися від листівок.

— Може, я хотів із нею поговорити.

— Та невже? Мені здалося, ніби ви хотіли врізати їй під дих.

— То все чохол. Я думаю, що він колись давно пройшов певну нейрохімічну обробку, а вона її запустила. Розумієте, більшість людей після завантаження лежать по кілька годин. Я трохи на нервах.

Я пильно поглянув на листівку, яку тримав у руках. Вона зверталася до мене з риторичним запитанням: «ЧИ МОЖЕ МАШИНА ВРЯТУВАТИ ВАШУ ДУШУ?» Слово «машина» було надруковано шрифтом, який мав нагадувати архаїчний дисплей комп’ютера. «Душу» було надруковано плавними стереографічними літерами, що танцювали по всій сторінці. Я перевернув листівку, шукаючи відповіді.

«НІ!!!!!»

— Отже, кріогенна гібернація — це нормально, а оцифрований людський вантаж — ні. Цікаво, — я задумливо озирнувся на блискучі плакати. — Що таке Резолюція 653?

— Це — прецедентна справа, що зараз розглядається в Суді ООН, — стисло пояснила Ортеґа. — Прокуратура Бей-Сіті хоче надіслати повістку одній католичці, яка перебуває на зберіганні. Вона — дуже важливий свідок. Ватикан заявляє, що та вже мертва і в руках Божих. Називає це блюзнірством.

— Зрозуміло. Отже, тут ви не розриваєтеся між двох вогнів.

Вона зупинилася й повернулася до мене.

— Ковачу, я ненавиджу цих клятих фриків. Вони заїдають нас уже майже дві з половиною тисячі років. Вони завдали більше горя, ніж будь-яка інша організація в історії. Ну, ради Бога, вони ж навіть не дозволяють своїм прибічникам вдаватися до контролю народжуваності, а ще виступали проти всіх суттєвих медичних досягнень за останні п’ять століть. Чи не єдине, що можна сказати на їхню користь, — це те, що ця петрушка з ЦЛВ не дала їм поширитися так само, як решті людства.

Везти мене, як виявилося, зібралися на побитому, але, безперечно, крутому на вигляд транспортному «Локгід-Мітомі», пофарбованому, вочевидь, у кольори поліції. Я вже літав «Локгід-Мітомами» на Шарії, але вони були суціль пофарбовані у тьмяний радіовідбивальний чорний колір. Порівняно з ними червоні та білі смуги на цьому транспорті здавалися претензійними. У пілотській кабіні закляк пілот у таких самих сонячних окулярах, як і в решти маленької компашки Ортеґи. Люк у череві катера вже було піднято. Коли ми вилізли на борт, Ортеґа постукала по комінгсу люка, і турбіни прокинулися й зашепотіли.

Я допоміг одному з ірокезів опустити люк вручну, знайшов опору, щоб не впасти під час підйому катера, і підійшов до місця біля вікна. Ми поступово здіймалися вгору, а я тим часом витягнув шию, щоб не губити з поля зору натовп унизу. На висоті близько ста метрів транспорт вирівнявся і трохи опустив носа. Я відкинувся назад, падаючи в обійми автоформи, і побачив, що Ортеґа за мною стежить.

— Досі цікаво, еге ж? — запитала вона.

— Я почуваюся туристом. Може, відповісте на запитання?

— Якщо зможу.

— Ну, якщо ці чуваки не вдаються до контролю народжуваності, то їх має бути достобіса, еге ж? А Землю в наш час не можна назвати центром активності, отже… Чому вони не заправляють усім?

Ортеґа та її люди обмінялися лиховісними посмішками.

— Зберігання, — промовив ірокез ліворуч від мене.

Я ляснув себе по карку, а тоді замислився, чи користуються цим жестом тут. Саме там, усе ж таки, зазвичай розміщують кортикальну пам’ять, але культурні особливості не завжди працюють так.

— Зберігання. Авжеж, — я поглянув у вічі кожному з них. — Від нього не звільняють за особливими умовами?

— Ні, — чомусь під час цього маленького діалогу ми всі заприятелювали. Вони розслабилися. Той-таки ірокез розповів більше: — їм усе одно, десять років чи три місяці. Це щоразу смертний вирок. Вони ніколи не відновлюються з пам’яті. Мило, еге ж?

Я кивнув.

— Дуже чисто. А з тілами що відбувається?

Чоловік навпроти мене вдав, ніби щось викидає.

— Залежно від родини їх продають або розбирають на трансплантати.

Я відвернувся й визирнув з вікна.

— Щось трапилося, Ковачу?

Я повернувся до Ортеґи зі свіжою усмішкою на обличчі. Здавалося, я досить непогано вчився всміхатися.

— Ні, ні, я просто думав. Це наче інша планета.

Тут вони розреготалися.

Сантач-Гаус 2 жовтня

Такеші-сан,

Одержавши цього листа, Ви, без сумніву, будете дещо дезорієнтовані. Щиро за це перепрошую, та мене запевнили, що завдяки пройденій підготовці в Корпусі посланців Вам має бути до снаги впоратися з цією ситуацією. Так само я запевняю Вас, що не піддавав би Вас нічому з цього, якби моє становище не було безнадійним.

Мене звати Лоренс Банкрофт. Зважаючи на те, що Ви родом з колоній, можливо, моє ім’я для Вас нічого не означає. Досить лише сказати, що я — багатий і впливовий землянин і через це нажив чимало ворогів. Шість тижнів тому мене було вбито; поліція з власних причин вирішила вважати цю подію самогубством. Оскільки вбивці все-таки не впоралися, я можу лише припускати, що вони спробують ще раз, а зважаючи на ставлення поліції, вони цілком можуть досягти мети.

Звісно, Вам стане цікаво, як усе це стосується Вас і чому Вас витягнули за сто шістдесят вісім світлових років від місця Вашого зберігання для роботи з такою локальною проблемою. Мої юристи радили мені найняти приватного детектива, алея, зважаючи на своє помітне становище у світовій спільноті, не можу довіряти жодній людині, яку можу залучити тут. Вас мені порекомендувала Рейлін Кавахара, для якої Ви, як я розумію, виконали певну роботу на Новому Пекіні вісім років тому. Корпус посланців зміг розшукати Вас у Канаґаві впродовж двох днів після того, як я поцікавився Вашим місцезнаходженням, хоча через Ваше звільнення та подальші дії не зміг надати жодних операційних гарантій чи обіцянок. Як я розумію, Ви — сам собі господар.

Звільнено Вас на таких умовах:

Ви зобов’язані працювати на мене за контрактом упродовж шести тижнів; при цьому я маю право за потреби в подальшій роботі поновити контракт по завершенні цього терміну. Впродовж цього часу я несу відповідальність за всі витрати, пов’язані з Вашим розслідуванням, у розумних межах. Також я покриваю вартість оренди чохла на цей період. У разі успішного завершення Вами розслідування решту Вашого терміну зберігання в Канаґаві (сто сімнадцять років чотири місяці) буде анульовано, а Вас буде переправлено на Світ Гарлана для негайного звільнення в будь-якому чохлі на Ваш вибір. Або ж я зобов’язуюся виплатити іпотеку на Ваш поточний чохол тут, на Землі, після чого Ви можете стати натуралізованим громадянином ООН. У будь-якому з цих випадків на Ваш рахунок буде перераховано суму в розмірі ста тисяч доларів ООН або їхнього еквівалента.

Я вважаю ці умови щедрими, але мушу додати, що зі мною не слід жартувати. В разі якщо Ваше розслідування зазнає невдачі, а мене буде вбито, або ж Ви спробуєте втекти в якийсь спосіб чи ухилитися від виконання умов свого контракту, оренду чохла буде негайно припинено, і Вас буде повернуто на зберігання до завершення терміну тут, на Землі. До цього терміну можуть бути додані будь-які покарання, яким Вас буде піддано. Якщо Ви вирішите взагалі не прийняти мого контракту, Вас також буде негайно повернуто на зберігання, хоча я в цьому разі не можу зобов’язатися переправити Вас на Світ Гарлана.

Маю надію, що в цій домовленості Ви побачите шанс і погодитеся співпрацювати зі мною. В очікуванні цього надсилаю водія, що забере Вас зі сховища. Його звати Кертіс, і він — один з найнадійніших моїх працівників. Він чекатиме на Басу залі звільнення.

З нетерпінням чекаю на зустріч із Вами в Сантач-Гаусі.

Щиро Ваш,

Лоренс Дж. Банкрофт.

Розділ третій

Сантач-Гаус був названий влучно.[1] Покинувши Бей-Сіті, ми півгодини летіли на південь уздовж узбережжя, а тоді зміна в тональності мотора попередила мене, що ми наближаємося до пункту призначення. На той час світло у вікнах правого борту вже набувало теплого золотавого відтінку: сонце опускалося до моря. Під час зниження я визирнув назовні й побачив, що хвилі внизу подібні до розтопленої міді, а повітря над ними — до чистого бурштину. Ми наче опускалися у горнятко з медом.

Транспорт ковзнув боком і накренився, завдяки чому мені стало видно маєток Банкрофта. Доглянута зелень врізалася в берег й оточувала величезний особняк із черепичним дахом, в якому можна було би поселити невеличку армію. Білі стіни, коралова покрівля, а армії, якщо така існувала, видно не було. Усі системи безпеки, які встановив Банкрофт, були дуже малопомітні. Коли ми знизилися, я на одному з кордонів території я зауважив скромні нечіткі обриси електрифікованої огорожі — ледь помітної, навіть не псує будинок. Незле.

За десять метрів, над одним із бездоганних газонів, пілот надто вже різко натиснув на посадкове гальмо. Транспорт увесь затрусився, і ми здійснили жорстку посадку серед летючих грудок ґрунту.

Я кинув на Ортеґу докірливий погляд, який вона проігнорувала. Розчахнувши люк, вона вибралася назовні. За мить я вийшов за нею на понівечений газон. Потицявши носаком одного черевика рвану траву, я перекричав турбіни:

— Що це все означало? Ви образилися на Банкрофта, бо він не вірить у власне самогубство?

— Ні, — Ортеґа оглядала будинок перед нами так, ніби подумувала про переїзд до нього. — Ні, на Банкрофта ми образилися не тому.

— А можете сказати, чому?

— Детектив тут — ви.

З будинку вийшла молода жінка з тенісною ракеткою в руках і попрямувала газоном до нас. Опинившись метрів за двадцять від нас, вона спинилася, затиснула ракетку під пахвою та приклала руки ківшиком до рота.

— Це ви — Ковач?

Вона відзначалася тією красою, якої надають сонце, море та пісок, а її спортивні шорти та трико максимально ефективно це демонстрували. Коли вона рухалася, її пліч злегка торкалося золоте волосся, а крикнувши, вона на мить оголила білосніжні зуби. На лобі та зап’ястках у неї були мокрі пов’язки — судячи з роси на її чолі, аж ніяк не декоративні. М’язи в її ногах були чудово підтягнуті, а піднявши руки, вона продемонструвала чималі біцепси. Тканину купальника розтягували пишні груди. Мені стало цікаво, чи належить це тіло їй.

— Так, — озвався я. — Такеші Ковач. Мене відпустили сьогодні по обіді.

— Вас мали зустріти у сховищі.

Ця фраза прозвучала як звинувачення. Я розвів руками.

— Ну, мене й зустріли.

— Не поліціянти, — вона побрела вперед, дивлячись передусім на Ортеґу. — Ви. Я вас знаю.

— Лейтенант Ортеґа, — промовила Ортеґа, наче на гостині в садку. — Бей-Сіті, відділ органічних ушкоджень.

— Тепер згадала, — її тон був відверто ворожий. — Як я розумію, це ви зробили так, щоб нашого водія зупинили за якимось надуманим звинуваченням у забрудненні повітря.

— Ні, це вже керування дорожнім рухом, мем, — ґречно відповіла слідча. — Я не маю повноважень у цій сфері.

Жінка перед нами зневажливо посміхнулася.

— О, лейтенанте, я впевнена, що це так. А ще я впевнена, що там також не працює жоден із ваших друзів, — її голос набув зверхнього тону. — Знаєте, ми ж звільнимо його до заходу сонця.

Я скосив очі, щоб побачити реакцію Ортеґи, але марно — її яструбиний профіль залишився незворушним. Мене ж передусім турбувала посмішка іншої жінки — огидна гримаса, що була б доречною на незмірно старшому обличчі.

Біля будинку вартували двоє кремезних чоловіків з автоматами на плечах. До цього вони стояли під кроквами та стежили, відколи ми прибули, але тепер вони неквапом вийшли з затінку й попрямували в наш бік. З того, що в молодої жінки злегка розширилися очі, я здогадався, що вона викликала їх за допомогою внутрішнього мікрофона. Ловко. На Світі Гарлана люди досі не люблять обтикуватися всяким обладнанням, але на Землі ситуація, вочевидь, інша.

— Вам тут не раді, лейтенанте, — промовила крижаним голосом молода жінка.

— Я вже йду, мем, — серйозно промовила Ортеґа. Вона несподівано плеснула мене по плечі й невимушено попрямувала до транспорту. На півдорозі раптом зупинилася й озирнулася.

— І ще, Ковачу. Мало не забула. Вам знадобиться оце.

Вона попорпалася у нагрудній кишені й кинула мені невеликий пакунок. Я рефлекторно спіймав його — цигарки.

— Побачимося.

Вона заскочила на борт транспорту і грюкнула люком. Я побачив, як вона дивиться на мене крізь скло. Транспорт піднявся на повній потужності, перетворив землю внизу на порох і, повернувши на захід, до океану, проорав борозну в газоні. Ми провели його поглядами.

— Чарівно, — промовила жінка біля мене, передусім звертаючись до самої себе.

— Пані Банкрофт?

Вона рвучко розвернулася. Судячи з виразу її обличчя, мені тут були раді ненабагато більше, ніж Ортезі. Вона бачила товариський жест лейтенантки, і тепер її вуста осудливо кривилися.

— Пане Ковач, мій чоловік послав по вас машину. Чому ви на неї не зачекали?

Я витягнув листа від Банкрофта.

— Тут написано, що на мене чекатиме машина. Вона на мене не чекала.

Вона спробувала забрати в мене листа, а я підняв його так, щоб вона не дотягнулася. Вона застигла переді мною, зашарівшись; її груди помітно здіймалися й опускалися. Коли якесь тіло запихають у резервуар, воно продовжує виробляти гормони приблизно так само, як уві сні. Я раптово усвідомив, що у мене стояк, відчуття — наче наповнений пожежний шланг.

— Ви мали зачекати.

Сила тяжіння на Світі Гарлана, звідкись пригадав я, становить близько 0,8 g. Раптом мені знову стало важко. Я натужно видихнув.

— Пані Банкрофт, якби я чекав, я б і досі був там. Ми можемо зайти всередину?

Її очі трохи округлились, і я раптом побачив у них, скільки їй насправді років. Тоді вона опустила погляд і опанувала себе. Коли вона заговорила знову, голос у неї був уже м’якіший.

— Вибачте, пане Ковач. Я повелася неґречно. Поліціянти, як ви бачите, співчуття не проявляли. Це було дуже неприємно, і ми всі досі трохи знервовані. Якщо ви можете собі уявити…

— Не треба пояснювати.

— Але я дуже прошу пробачення. Зазвичай я не така. Ми всі не такі.

Вона обвела жестом усе довкола, маючи на увазі, що двоє озброєних охоронців позаду неї за звичайних обставин несли б віночки з квітів.

— Прошу прийняти мої вибачення.

— Звісно.

— Мій чоловік чекає на вас у приморській кімнаті відпочинку. Я проведу вас до нього.

Усередині будинок був світлий і просторий. Біля дверей веранди нас зустріла покоївка, яка мовчки забрала в пані Банкрофт тенісну ракетку. Ми пройшли коридором, оздобленим мармуром і обвішаним витворами мистецтва, що моєму темному оку здавалися старими. Ескізи Гагаріна та Армстронга, емпатистські портрети Конрада Гарлана та Енджин Чандри. В кінці цієї галереї на постаменті стояло щось подібне на вузьке дерево з червоного крихкого каменю. Я зупинився перед ним, і пані Банкрофт, яка саме звертала ліворуч, довелося обернутися.

— Подобається? — запитала вона.

— Дуже. З Марса, чи не так?

Краєчком ока я помітив, як змінилося її обличчя. Вона повторно мене оцінювала. Я обернувся й поглянув на неї зблизька.

— Я вражена, — сказала вона.

— Я такий. Часом ще й сальто роблю.

Вона примружила очі.

— Ви справді знаєте, що це таке?

— Відверто кажучи, ні. Колись я цікавився структурним мистецтвом, камінь пригадав за знімками, але…

— Це співошпиль, — вона потягнулася переді мною і ковзнула пальцями по одній з вертикальних гілок. Дерево ледь чутно заспівало, а в повітрі виникли приємні пахощі вишень і гірчиці.

— Він живий?

— Ніхто не знає, — в її голосі з’явився несподіваний ентузіазм, через який вона почала мені подобатися. — На Марсі вони виростають до ста метрів, а стовбури трапляються, як цей будинок. Їхній спів можна почути за кілька кілометрів. Пахощі теж поширюються. Спираючись на характер прояву ерозії, ми вважаємо, що більшості з них щонайменше десять тисяч років. Цей, можливо, з’явився аж тоді, коли було засновано Римську імперію.

— Це, напевно, було дорого. Ну, привезти його на Землю.

— Про гроші там не йшлося, пане Ковач.

Маска повернулася на місце. Час іти далі.

Звернувши ліворуч, ми наддали ходи, компенсуючи незаплановану зупинку. З кожним кроком груди пані Банкрофт коливалися під тонкою тканиною купальника, і я заходився похмуро розглядати витвори мистецтва по інший бік коридора. Знову твори емпатистів, Енджин Чандра, що поклала худорляву руку на жваву фалічну ракету. Щось не надто допомогло.

Приморська кімната відпочинку була збудована в кінці західного крила будинку. Пані Банкрофт провела мене туди крізь скромні дерев’яні двері, і нам, щойно ми ввійшли, блиснуло в очі сонце.

— Лоренсе. Це пан Ковач.

Я підняв руку, щоби прикрити очі, й побачив верхній рівень із розсувними скляними дверима, які виходять на балкон. На цей балкон сперся чоловік. Він, певно, чув, як ми ввійшли; напевно, він також чув, як прибув поліційний катер, і здогадався, що це означає, та однак вдивлявся в море. Таке часом буває з тими, хто повернувся з того світу. А може, це прояв звичайного нахабства. Пані Банкрофт кивком наказала мені вийти вперед, і ми піднялися сходами, виготовленими з того ж дерева, що й двері. Я вперше помітив, що стіни кімнати знизу догори вкриті полицями з книжками. Сонце рівномірно вкривало їхні корінці жовтогарячим світлом.

Коли ми вийшли на балкон, Банкрофт повернувся до нас.

Він згорнув книжку, заклавши пальці помість закладинки.

— Пане Ковач, — він переклав книжку, щоб потиснути мені руку. — Радий нарешті з вами познайомитися. Як вам новий чохол?

— Гарний. Зручний.

— Так, я не надто цікавився деталями, але наказав своїм юристам знайти щось… підхоже, — він швидко озирнувся, наче шукаючи на обрії катер Ортеґи. — Сподіваюся, поліціянти були не надто настирливі.

— Поки що ні.

Банкрофт був схожий на Людину, Що Читає. На Світі Гарлана є дуже популярна зірка експерії на ім’я Ален Марріотт — актор, передусім відомий роллю мужнього молодого філософа-квелліста, який прищемляє носа жорстокій тиранії часів початку Заселення. Достовірність цього образу квеллістів сумнівна, але сам фільм непоганий. Я переглядав його двічі. Банкрофт був дуже схожий на Марріотта в цій ролі, тільки старший. Він був стрункий і елегантний, мав густе сріблясто-сіре волосся, зібране у хвіст, і суворі чорні очі. Книжка в його руці та полиці довкола нього здавались абсолютно природнім продовженням потужного розуму, який читався в очах.

Банкрофт торкнувся плеча своєї дружини зі зневажливою недбалістю, від якої мені в моєму тодішньому стані закортіло розридатися.

— Знову та жінка, — сказала пані Банкрофт. — Лейтенантка.

Банкрофт кивнув.

— Не переймайся цим, Міріам. Вони звичайні нишпорки. Я попереджав їх, що це зроблю, а вони мене проігнорували. Що ж, тепер пан Ковач тут, і вони нарешті сприймають мене всерйоз.

Він повернувся до мене.

— Поліціянти не надто допомогли мені в цьому питанні.

— Так. Вочевидячки, тому я й тут.

Ми подивилися один на одного, а я тим часом намагався вирішити, злюся я на цю людину чи ні. Він протягнув мене через половину заселеного всесвіту, закинув у нове тіло і запропонував мені угоду, складену так, що я не міг відмовитися. Усі багатії такі. Вони мають силу і не бачать причин її не застосовувати. Чоловіки та жінки — лише товар, як і все інше. Зберігайте їх, відвантажуйте, переливайте. Просимо підписатися знизу.

З іншого боку, поки що ніхто в Сантач-Гаусі не вимовив мого імені неправильно, а вибору я насправді не мав. А ще було питання грошей. Сто тисяч ООНівських — це разів у шість-сім більше за те, що ми з Сарою сподівалися заробити на міллспортській справі з живим товаром. Та ще й у доларах ООН — найтвердішій валюті на світі, якою можна розраховуватися на будь-якій планеті Протекторату.

Заради цього, певно, варто було потерпіти.

Банкрофт ще раз недбало торкнувся дружини. Цього разу він торкнувся її талії, відпихнувши її.

— Міріам, будь ласкава, залиш нас ненадовго самих. Я певен, що в пана Ковача безліч запитань, а тобі зараз, мабуть, стане нудно.

— Насправді в мене можуть бути запитання й до пані Банкрофт.

Вона вже прямувала назад, усередину, і моє зауваження зупинило її на півдорозі. Вона схилила голову набік, а тоді перевела погляд з мене на Банкрофта і назад. Біля мене ворухнувся її чоловік. Цього він не хотів.

— Можливо, я міг би поговорити з вами згодом, — виправився я. — Окремо.

— Так, звісно, — вона зустрілася поглядом зі мною, а тоді відвела його. — Лоренсе, я буду у штурманській. Відправ туди пана Ковача, коли ви закінчите.

Ми обидва провели її поглядом, а коли зачинилися двері, Банкрофт жестом запросив мене сісти на один із шезлонгів на балконі. За ними стояв і припадав пилом наведений на горизонт антикварний астрономічний телескоп. Поглянувши на дошки в себе під ногами, я побачив, що вони затерті. Мене плащем накрило відчуття старості, і я опустився на свій шезлонг із ледь помітним дрожем неспокою.

— Будь ласка, пане Ковач, не вважайте мене шовіністом. Після майже двохсот п’ятдесяти років шлюбу від моїх стосунків з Міріам залишилася передусім люб’язність. І справді було би краще, якби ви поговорили з нею сам-на-сам.

— Розумію, — це він дещо применшив дійсність, але мені вистачить.

— Не бажаєте випити? Чогось алкогольного?

— Ні, дякую. Просто фруктового соку, якщо є, — почала вступати у свої права розхитаність, пов’язана з завантаженням, а ще у мене недоречно засвербіли стопи та пальці — як я вирішив, від нікотинової залежності. За винятком окремих цигарок, які я вряди-годи стріляв у Сари, я не курив останні два чохли, і мені не хотілося знову кидати цю звичку. Алкоголь на додачу до всього цього мене б добив.

Банкрофт склав руки на колінах.

— Звісно. Я попрошу принести соку. Отже, з чого ви 6 хотіли почати?

— Можливо, нам слід почати з ваших очікувань. Я не знаю, що вам сказала Рейлін Кавахара чи яку репутацію має тут, на Землі, Корпус посланців, але не чекайте від мене див. Я не чаклун.

— Я це усвідомлюю. Я уважно читав літературу Корпусу. А Рейлін Кавахара сказала мені одне: що ви надійний, хоч і трохи примхливий.

Я згадав Кавахарині методи та свою реакцію на них. Примхливий. Еге ж.

Я все одно розповів йому стандартну фігню. Кумедно було рекламувати себе клієнтові, вже готовому до співпраці. Кумедно було також применшувати власні можливості. Кримінальній спільноті скромність невластива, а серйозну підтримку здобувають, роздуваючи вже наявну репутацію. Це більше скидалося на повернення до Корпусу. Довгі відполіровані столи для нарад і Вірджинія Відаура, що відмічає здібності членів своєї команди.

— Підготовку посланців було розроблено для колоніальних підрозділів командос ООН. Це не означає…

Не означає, що кожен посланець є командос. Ні, це не зовсім так, але, зрештою, що таке вояк узагалі? Якою мірою підготовка сил спецпризначення позначається на фізичному тілі, а якою — на розумі? І що відбувається, коли їх розділюють?

Космос, як часто кажуть, великий. Найближча з Заселених Планет розташована за п’ятдесят світлових років од Землі. Відстань до найвіддаленішої вчетверо більша, а деякі транспортні засоби Колоній і досі летять. Що робити, якщо який-небудь маніяк почне гриміти тактичними ядерними бомбами чи іншими небезпечними для біосфери цяцьками? Можна передати інформацію за допомогою гіперпросторового голкокидка, майже миттєво — вчені навіть досі сперечаються про те, яким терміном її назвати; але цим, цитуючи Квеллкристу Сокольничу, не привести жодної бісової дивізії. Навіть якщо запустити військовий транспорт, щойно почнеться срач, піхота прибуде якраз вчасно, щоб опитати внуків переможців.

Так Протекторатом не керують.

Гаразд, можна оцифрувати та відправити розуми однієї крутої бойової групи. Чисельність уже давно не грає великої ролі у війні, а більшість військових перемог за останні півтисячоліття здобули маленькі мобільні партизанські сили. Можна навіть перелити крутих бійців-ЦЛВ безпосередньо в чохли, що пройшли бойову обробку, мають наворочену нервову систему та вирощені на стероїдах тіла. А що робити тоді?

Вони в незнайомих тілах на незнайомій планеті б’ються за одну групу геть незнайомих людей проти іншої групи зовсім незнайомих людей з причин, про які вони, ймовірно, взагалі не чули і, безумовно, не розуміють. Довкола інший клімат, інші мова та культура, інша фауна й рослинність, інша атмосфера. Блін, навіть сила тяжіння інша. Вони нічого не знають, і навіть якщо надати їм при завантаженні вбудовані знання про місцеві умови, вони муситимуть засвоювати величезний масив інформації тоді, коли їм, швидше за все, доведеться захищати власне життя за кілька годин після зачохлення.

І тут з’являється Корпус посланців.

Нейрохімічна обробка, кіборгівські інтерфейси, посилення — все це речі фізичні. Здебільшого вони навіть не торкаються чистого розуму, а переправляють саме розум. Із цього й почався Корпус. Психологічно-духовні техніки, про які тисячоліттями знали східні культури на Землі, скоротили до системи підготовки, такої ґрунтовної, що на більшості планет тим, хто її пройшов, негайно забороняли законом обіймати будь-які політичні чи військові посади.

Не бійці, ні. Не зовсім вони.

— Я працюю шляхом проникнення, — закінчив я. — Я всотую все, з чим контактую, і цим живу.

Банкрофт засовався на своєму місці. Він не звик, щоб йому читали лекції. Настав час починати.

— Хто знайшов ваше тіло?

— Моя донька Наомі.

Хтось відчинив двері в кімнаті внизу, і він замовк. За мить сходами на балкон піднялася покоївка, що перед цим обслуговувала Міріам Банкрофт; вона несла тацю з явно охолодженим графином і високими склянками. Банкрофтові підключили прилад внутрішнього зв’язку — здавалося, як і всім іншим у Сантач-Гаусі.

Покоївка поставила тацю, налила соку в неприродній тиші, а тоді, коли Банкрофт коротко кивнув, пішла. Якийсь час він дивився їй услід порожніми очима.

Повернення з того світу. Це не жарт.

— Наомі, — м’яко підказав я йому.

Він кліпнув.

— Ой. Так. Вона вломилася сюди — щось їй треба було. Здається, ключі від одного з лімузинів. Я, мабуть, нестрогий батько, а Наомі — моя найменшенька.

— Наскільки вона молода?

— Їй двадцять три.

— У вас багато дітей?

— Так. Дуже багато, — Банкрофт ледь помітно всміхнувся. — Коли маєш дозвілля й багатство, народження дітей — це суцільна радість. У мене двадцять семеро синів і тридцять четверо доньок.

— Вони живуть з вами?

— Наомі — здебільшого зі мною. Інші бувають наїздами. Більшість з них уже мають свої сім’ї.

— Як справи в Наомі? — я трохи стишив голос. Знайти рідного батька без голови — не найкращий початок дня.

— Вона на психохірургії, — коротко відповів Банкрофт. — Але вона прорветься. Вам потрібно з нею поговорити?

— Зараз — ні, — я підвівся з шезлонга й підійшов до дверей балкону. — Ви кажете, що вона сюди вломилася. Це сталося саме тут?

— Так, — Банкрофт став біля дверей слідом за мною. — Хтось проникнув сюди та зніс мені голову частинковим бластером. Слід від пострілу видно отам на стіні. Біля столу.

Я зайшов усередину та спустився сходами. Стіл був важкий, із дзеркального дерева — генний код, напевно, передали зі Світу Гарлана, а тоді виростили дерево тут. Це здалося мені майже таким самим марнотратством, як співошпиль у коридорі, а смаку в цьому було трохи менше. На Світі дзеркальне дерево росте в лісах трьох континентів, і в Міллспорті практично в кожному генделику на каналі є барна стійка з його деревини. Я проминув стіл, щоб оглянути штукатурну стіну. Її біла поверхня зморщилася й обгоріла до чорноти; це, без сумніву, постаралася променева зброя. Підпалина починалася на висоті людської голови та спускалася короткою дугою донизу.

Банкрофт залишився на балконі. Я поглянув на контури його обличчя.

— Це — єдина ознака стрілянини в кімнаті?

— Так.

— Більше нічого не було якимось чином пошкоджено, розбито чи зачеплено?

— Ні, нічого, — було очевидно, що він хоче сказати більше, але він мовчав, чекаючи, коли я закінчу.

— А поліція знайшла зброю біля вас?

— Так.

— Ви маєте здатну на таке зброю?

— Так. Вона була моя. Я зберігав її в сейфі під столом. Вона була закодована відбитком долоні. Вони знайшли сейф відкритим, більше нічого звідти не забрали. Хочете зазирнути в нього?

— Дякую, не зараз, — я з власного досвіду знав, як важко пересувати меблі з дзеркального дерева. Я підняв один куточок тканого килимка під столом. У підлозі під ним був майже непомітний рубець. — Чиїми відбитками це можна відкрити?

— Міріам і моїми.

Запала багатозначна тиша. Банкрофт зітхнув, досить гучно, щоб це було чутно на протилежному кінці кімнати.

— Продовжуйте, Ковачу. Скажіть це. Всі інші вже сказали. Або я вчинив самогубство, або мене вбила дружина. Іншого раціонального пояснення просто немає. Я чув це, відколи мене витягнули з резервуара в Алькатрасі.

Перш ніж зазирнути йому в очі, я спеціально оглянув кімнату.

— Ну, не можна не визнати, що це полегшує роботу поліції, — сказав я. — Це мило й чисто.

Він пирхнув, але зі смішком. Я зрозумів, що ця людина мимохіть починає мені подобатися. Я знову видерся нагору, вийшов на балкон і сперся на огорожу. Надворі по газону сновигала туди-сюди якась постать у чорному з почепленою з лівого боку зброєю. Оддалік мерехтіла електрифікована огорожа. Я якийсь час дивився туди.

— Безглуздо вимагати повірити в те, що хтось проникнув сюди, минувши всю охорону, зламав сейф, до якого мали доступ лише ви з дружиною, та по-тихому вбив вас. Ви — людина розумна й, певно, маєте причину в це вірити.

— О, так. Кілька причин.

— Причин, на які поліція вирішила не зважати.

— Так.

Я повернувся до нього.

— Гаразд. Послухаймо цю історію.

— Вона перед вами, пане Ковач, — він стояв переді мною. — Я тут. Я повернувся. Мене не можна вбити, просто стерши мою кортикальну пам’ять.

— Ви користуєтеся віддаленим зберіганням. Це очевидно — інакше вас би тут не було. Як регулярно ви оновлюєтеся?

Банкрофт усміхнувся.

— Раз на дві доби, — він постукав себе по карку. — Прямий голкокидок звідси до захищеного стеку на об’єкті «ПсихаСек» в Алькатрасі. Мені навіть думати про це не треба.

— А ще там зберігають у льоду ваших клонів.

— Так. Кілька одиниць.

Гарантоване безсмертя. Я якийсь час сидів мовчки й думав про це; мені стало цікаво, як сильно це б мені сподобалося. Цікаво, чи сподобалося б це мені.

— Це, певно, дорого, — нарешті сказав я.

— Та ні. Я — власник «ПсихаСек».

— О.

— Отже, ви розумієте, Ковачу: на той спусковий гачок не могли натиснути ані я, ані моя дружина. Ми обоє знали, що цього буде недостатньо, щоб мене вбити. Хоч як це неймовірно, це мав бути хтось чужий. Той, хто не знав про віддалене зберігання.

Я кивнув.

— Гаразд, хто ще про це знав? Звузьмо коло підозрюваних.

— Окрім моїх родичів? — Банкрофт знизав плечима. — Моя юристка, Уму Прескотт. Парочка її помічників. Директор «ПсихаСек». От і все.

— Звичайно, — сказав я, — самогубства рідко бувають раціональними.

— Так, так і сказали поліціянти. Так само вони пояснювали й решту дрібних недоліків своєї теорії.

— Які недоліки?

Саме це Банкрофт хотів розповісти раніше. Він заговорив поспіхом.

— Такі: перш ніж убити себе, я мав вирішити пройти останні два кілометри шляху додому пішки та пішки зайти на територію, а тоді, вочевидячки, відрегулювати свій внутрішній годинник.

Я кліпнув.

— Прошу?

— Поліціянти знайшли сліди посадки катера на майданчику за два кілометри від території Сантач-Гауса. Це положення досить зручне — якраз за межами зони охоплення домашньої охоронної системи спостереження. Так само зручно те, що конкретно в той час угорі не було супутникового покриття.

— Стеки даних таксі перевіряли?

Банкрофт кивнув.

— Узагалі-то, так. Законодавство Західного узбережжя не вимагає від таксомоторних компаній фіксувати місцезнаходження своїх машин у будь-який момент часу. Деякі поважні фірми цим, звісно, займаються, але є й інші, які цього не роблять. Деякі навіть перетворюють це на фішку. Конфіденційність для клієнтів і все таке, — Банкрофтове обличчя на мить набуло стривоженого виразу. — Для деяких клієнтів у певних випадках це було б явною перевагою.

— Чи користувалися ви в минулому послугами цих фірм?

— Так, час від часу.

Наступне за логікою запитання повисло в повітрі між нами. Я вирішив його не ставити й зачекав. Якщо Банкрофт не збирається повідомляти, нащо йому знадобився конфіденційний транспорт, то я не буду на нього тиснути, поки не розберуся з кількома іншими основними моментами.

Банкрофт прокашлявся.

— Хай там як, є певні докази на користь того, що той транспортний засіб міг і не бути таксі. Річ у розподілі ефекту поля, кажуть поліціянти. Його закономірність швидше характерна для якогось більшого транспорту.

— Це залежить від того, як жорстко він приземлився.

— Знаю. Хай там як, мої сліди йдуть від місця посадки, а моє взуття, вочевидь, було саме в такому стані, в якому мало бути після двокілометрової прогулянки пересіченою місцевістю. А далі, майже о третій годині в ніч мого вбивства, в цій кімнаті нарешті було здійснено дзвінок. Перевірка часу. На лінії ніякого голосу — лише чути, як хтось дихає.

— І поліціянти теж це знають?

— Звісно.

— Як вони це пояснили?

Банкрофт нещиро всміхнувся.

— Ніяк. Вони подумали, що прогулянка під дощем на самоті чудово сполучається з фактом самогубства, і, вочевидь, не побачили нічого нелогічного в тому, що людині захотілося перевірити свій внутрішній хроночип, перш ніж відстрелити собі голову. Самогубство, як ви кажете, вчинок нераціональний. У них є приклади таких випадків. Вочевидь, на світі повно дурнів, які вбивають себе, а наступного дня прокидаються в новому чохлі. Мені це пояснювали. Вони забувають, що в них пам’ять, або ж це не здається важливим під час самогубства. Наша люба система медичного забезпечення одразу повертає їх до життя, попри передсмертні записки та прохання. Цікаве порушення прав.

На Світі Гарлана діє така сама система?

Я знизав плечима.

— Плюс-мінус. Якщо прохання формально засвідчено, то людину мусять відпустити. В інших випадках утримання від оживлення — це порушення норм зберігання.

— Гадаю, це мудрий запобіжний захід.

— Так. Це не дає вбивцям видавати свою роботу за самогубство.

Банкрофт похилився вперед, спираючись на огорожу, та перехопив мій погляд.

— Пане Ковач, мені триста п’ятдесят сім років. Я пережив корпоративну війну, подальший кінець своїх промислових і торгівельних капіталовкладень, реальну смерть двох своїх дітей, принаймні три великі економічні кризи, і я досі живий. Я не з тих, хто став би позбавляти себе життя, а якби це й було не так, я б не налажав так із цим. Якби я мав намір померти, ви б зі мною зараз не розмовляли. Зрозуміло?

Я поглянув на нього у відповідь, зазирнувши в його суворі темні очі.

— Так. Цілком.

— Це добре, — він відвів погляд. — Може, продовжимо?

— Так. Поліціянти. Вони вас не дуже люблять, еге ж?

Банкрофт не надто весело всміхнувся.

— У нас із поліцією не перетинаються точки зору.

— Точки зору?

— Саме так, — він походжав по балкону. — Ходіть сюди, я покажу вам, що маю на увазі.

Я пішов за ним уздовж огорожі, зачепивши рукою телескоп і перевівши трубу у вертикальне положення. Після завантаження я й досі не зміг погамувати дрижаки. Позиційний двигун телескопа сердито завищав і повернув інструменту початковий малий кут. На старезному дисплеї цифрової пам’яті замиготіли показники висоти та фокусу відстані. Я зупинився, щоб подивитися, як він зорієнтується наново. Сліди пальців на клавіатурі були заплямовані багаторічним пилом.

Банкрофт чи то не помітив моєї незграбності, чи то ввічливо не звертав на неї уваги.

— Ваш? — запитав я його, тицьнувши великим пальцем на інструмент. Банкрофт байдужо позирнув на нього.

— Колись був мій. Було в мене таке захоплення. Ще тоді, як на зірки варто було дивитися. Ви б і не згадали, як це.

Він промовив це без свідомої зверхності чи зарозумілості, майже не надаючи цьому значення. Його голос почасти втратив зосередженість, як передача, що поступово стихає.

— Востаннє я дивився в цей об’єктив майже два століття тому. Тоді летіли багато кораблів Колоній. Ми чекали можливості дізнатися, чи долетять вони. Чекали на повернення голкових променів, наче на світло маяків.

Перестаючи його розуміти, я повернув його до реальності.

— Точки зору? — лагідно нагадав я йому.

— Точки зору, — він кивнув і обвів змахом руки свій маєток. — Бачите он те дерево? Якраз за тенісними кортами.

Не помітити його було майже неможливо. Вище за будинок вузлувате старе страховисько, тінь від якого займала площу завбільшки з цілий тенісний корт. Я кивнув.

— Тому дереву понад сімсот років. Придбавши цю ділянку, я найняв інженера-проектувальника, а він захотів його зрубати. Він планував звести будинок далі на узвишші, а дерево псувало вид на море. Я звільнив інженера.

Банкрофт повернувся, пересвідчуючись у тому, що я зрозумів його думку.

— Розумієте, пане Ковач, тому інженерові було років тридцять з хвостиком, і для нього дерево було звичайною незручністю. Воно стояло в нього на шляху. Те, що воно існувало на світі у двадцять з лишком разів довше, ніж жив він сам, його, здається, не бентежило. Він поводився непоштиво.

— Отже, ви — це дерево.

— Саме так, — спокійно відповів Банкрофт. — Я — це дерево. Поліціянти хотіли б мене зрубати, достоту як той інженер. Я для них незручний, і вони поводяться непоштиво.

Я повернувся туди, де сидів, щоб перетравити це. Нарешті поводження Крістін Ортеґи почало ставати зрозумілим. Якщо Банкрофт вважає, що на нього не розповсюджуються звичайні вимоги, які висувають до доброго громадянина, він навряд чи знайде багато друзів у формі. Йому було би безглуздо пояснювати, що для Ортеґи існує інше дерево, що зветься Законом, і що їй здається, що він сам оскверняє це дерево, забиваючи в нього цвяхи. Я бачив таку поведінку у виконанні обох сторін, і на неї нема ради — хіба тільки робити те, що робили мої предки. Якщо не подобаються закони, рушати туди, де вони до тебе не дотягнуться.

А тоді придумати власні закони.

Банкрофт залишився біля огорожі — можливо, спілкувався з деревом. Я вирішив поки що не копати в цьому напрямку.

— Який ваш останній спогад?

— Вівторок, 14 серпня, — хутко відповів він. — Я ліг спати близько півночі.

— Тоді відбулося останнє оновлення віддаленого сховища.

— Так, голкокидок мав завершитися близько четвертої ранку, але я, звісно, тоді вже спав.

— Отже, до вашої загибелі лишалося майже дві доби.

— Боюся, що так.

Оптимально кепська ситуація. За дві доби може статися практично що завгодно. Банкрофт за цей час міг злітати на Місяць і назад. Я знову потер шрам у себе під оком, відсторонено думаючи, як він там опинився.

— А до цього не було нічого такого, що могло би вказати вам, нащо комусь вас убивати.

Банкрофт і досі спирався на огорожу, визираючи назовні, але я побачив його усмішку.

— Я що, сказав щось кумедне?

Йому вистачило такту повернутися на своє місце.

— Ні, пане Ковач. У цій ситуації немає нічого кумедного. Хтось бажає мені смерті, і відчувати це неприємно. Але ви маєте зрозуміти, що для людини в моєму становищі вороже ставлення й навіть погрози вбивством є невід’ємною частиною повсякденного життя. Мені заздрять, мене ненавидять — така ціна успіху.

Це було для мене новиною. Мене ненавидять на десятку різних планет, а я ніколи не вважав себе успішним.

— Останнім часом було щось цікаве? Ну, з погроз убивством.

Він знизав плечима.

— Можливо. Я не маю звички їх відстежувати. Це за мене робить пані Прескотт.

— Ви не вважаєте погрози вбивством вартими своєї уваги?

— Пане Ковач, я — підприємець. З’являються можливості, виникають кризи, а я даю собі з ними раду. Життя триває. Для цього я наймаю менеджерів.

— Дуже зручно для вас. Але мені, зважаючи на обставини, важко повірити, що ні ви, ні поліціянти не зазирали до матеріалів пані Прескотт.

Банкрофт змахнув рукою.

— Звичайно, поліціянти провели власне побіжне розслідування. Уму Прескотт сказала їм те саме, що вже сказала мені. Що за останні шість місяців не надійшло нічого надзвичайного. Я достатньо їй довіряю, щоб не мати потреби перевіряти це ґрунтовніше. А от вам, мабуть, знадобиться глянути на матеріали особисто.

Думки про гортання сотень метрів беззв’язних проклять від пропащих і невдах цього антикварного світу вистачило, щоб я знову відчув утому. Банкрофтові проблеми стали мені абсолютно не цікаві. Я дав цьому раду з зусиллям, вартим схвалення Вірджинії Відаури.

— Ну, однак мені треба поговорити з Уму Прескотт.

— Я негайно домовлюся про вашу зустріч, — Банкрофтові очі затуманилися, як це буває з людьми, що користуються внутрішнім обладнанням. — Який час вам підійшов би?

Я підняв руку.

— Мабуть, я краще зроблю це сам. Просто сповістіть її, що я буду на зв’язку. А ще мені треба буде побачити приміщення для перечохлення у «ПсихаСек».

— Звісно. Ба більше, я попрошу Прескотт відвезти вас туди. Вона знає директора. Щось іще?

— Кредитну лінію.

— Звісно. Мій банк уже виділив вам захищений ДНК-рахунок. На Світі Гарлана, як я розумію, така сама система.

Я лизнув великий палець і запитливо підняв його. Банкрофт кивнув.

— Тут усе так само. Ви побачите, що в певних районах Бей-Сіті єдиною валютою розрахунків досі лишається готівка. Сподіваюся, що вам не доведеться проводити там багато часу, але ви в такому разі можете знімати реальну валюту зі свого рахунку в будь-якій банківській точці. Вам буде потрібна зброя?

— Зараз — ні.

Одним з найважливіших правил Вірджинії Відаури завжди було таке: спершу з’ясуйте характер свого завдання, а вже тоді обирайте знаряддя. Отой шматочок обсмаленої штукатурки здавався надто елегантним, щоб це було звичайною стріляниною.

— Ну… — Банкрофта моя реакція, здавалося, майже збила з пантелику. Він уже був готовий сягнути в кишеню сорочки, а тепер ніяково завершив цю дію. Він простягнув мені підписану картку. — Це — майстерня вогнепальної зброї, до якої звертаюся я сам. Я попередив, що ви прийдете.

Я взяв картку й розглянув її. Там ошатним шрифтом було написано: «Ларкін і Ґрін — Збройна майстерня, заснована 2203 року». Дивовижа. Внизу був один рядок цифр. Я сховав картку в кишеню.

— Згодом це, можливо, знадобиться, — визнав я. — Але зараз я хочу здійснити м’яку посадку. Розслабитися й зачекати, поки вляжеться курява. Думаю, ви можете зрозуміти потребу в цьому.

— Так, звісно. Як ви вважаєте за потрібне. Я довіряю вашій думці, — Банкрофт перехопив мій погляд і вдивився мені в очі. — Тільки пам’ятайте умови нашої угоди. Я плачу за послугу. На зловживання довірою я реагую погано, пане Ковач.

— Ні, я в цьому не сумніваюся, — втомлено сказав я. Мені згадалося, як Рейлін Кавахара розправилася з двома невірними посіпаками. Потім мені ще довго снилися їхні тваринні крики. Аргументація Рейлін, яку та виклала, чистячи яблуко, на тлі цих криків, була така: оскільки вже ніхто не вмирає по-справжньому, карати можна лише стражданням. Навіть зараз, згадавши про це, я відчув, як засіпалося моє нове обличчя. — Судячи з усього, відомості про мене, які вам надав Корпус, — це відверта маячня. Я досі дотримую слова.

Я підвівся.

— Не підкажете, де в місті можна зупинитися? Щось тихе, в середній ціновій категорії.

— Так, на Мішн-стрит є такі заклади. Я попрошу когось доправити вас туди. Кертіса, якщо його на той час випустять з-під арешту.

Банкрофт і собі зіп’явся на ноги.

— Зараз ви, як я розумію, збираєтеся опитати Міріам. Вона, взагалі-то, знає про ці останні дві доби більше за мене, тож із нею варто поговорити досить детально.

Я згадав її старезні очі у пружному юному тілі, і думка про продовження розмови з Міріам Банкрофт раптом стала мені огидна. Водночас якась холодна рука забринькала по натягнутих струнах у мене в животі, і голівка мого пеніса раптово набухла від крові. Шикарно.

— О, так, — без ентузіазму сказав я. — Я був би радий це зробити.

Розділ четвертий

Вам, здається, ніяково, пане Ковач. Правильно?

Я озирнувся на покоївку, яка завела мене сюди, а тоді знову поглянув на Міріам Банкрофт. Їхні тіла були приблизно одного віку.

— Ні, — сказав я грубіше, ніж хотів.

Вона ненадовго опустила кутики рота і знову заходилася згортати мапу, яку вивчала, коли я прийшов. За мною покоївка з важким клацанням зачинила двері штурманської. Банкрофт вирішив, що провести мене до власної дружини буде недоречно. Можливо, вони дозволяли собі всього одну зустріч на день. Натомість, коли ми зійшли з балкона у приморській кімнаті відпочинку, з’явилася покоївка, неначе викликана чарами. Банкрофт приділив їй приблизно стільки уваги, скільки й попереднього разу.

Коли я пішов, він стояв біля столу з дзеркального дерева і вдивлявся у слід від пострілу на стіні.

Пані Банкрофт вправно скрутила мапу, яку тримала в руках, ще міцніше, й почала вставляти її в довгий тубус.

— Ну, — сказала вона, не підіймаючи очей, — то ставте мені свої запитання.

— Де ви були, коли це сталося?

— В ліжку, — цього разу вона поглянула на мене. — Прошу, не просіть мене це підтверджувати — я була сама.

Штурманська була видовжена і простора, а також мала склепінчастий дах, вимощений ілюмінієвими кахлями. Всі стелажі з мапами, які сягали по пояс, увінчанували ряди засклених стендів, подібно до шаф з експонатами в музеї.

Я вийшов із центрального проходу, і між нами з пані Банкрофт опинився один зі стелажів. Це скидалося на хованки.

— Пані Банкрофт, ви, здається, неправильно дещо зрозуміли. Я не поліціянт. Мене цікавить інформація, а не чиясь провина.

Вона просунула згорнуту мапу в тубус і притулилася спиною до стелажа, завівши обидві руки за спину. Свій свіжий молодий піт і тенісний одяг вона залишила в якійсь вишуканій ванній, поки я розмовляв з її чоловіком. Тепер вона бездоганно закрила тіло чорними широкими штанями й таким собі плодом союзу смокінга та корсажа. Рукави вона невимушено підкотила майже до ліктя, оголивши вільні від прикрас зап’ястки.

— Я розмовляю як винна, пане Ковач? — запитала вона мене.

— Здається, ви пристрасно бажаєте заявити про свою вірність геть незнайомій людині.

Вона розсміялася приємним гортанним сміхом; її плечі при цьому здіймалися й опускалися. Такий сміх, я міг полюбити.

— Ви висловлюєтеся надзвичайно ухильно.

Я опустив погляд на мапу, виставлену на стелажі попереду. В її верхньому лівому куті була дата; вказаний рік був за чотири століття до мого народження. Назви на ній були написані шрифтом, якого я не міг прочитати.

— Пані Банкрофт, там, звідки я родом, прямолінійність не вважається великою чеснотою.

— Та невже? А що тоді вважається?

Я знизав плечима.

— Ґречність. Самоконтроль. Уникнення конфузів для всіх сторін.

— Звучить нудно. Думаю, тут ви не раз переживете шок, пане Ковач.

— Пані Банкрофт, я не казав, що був добрим громадянином там, звідки я родом.

— О, — вона відштовхнулася від стелажа й попрямувала до мене. — Так, Лоренс трохи розповідав мені про вас. Здається, вас на Світі Гарлана вважають небезпечною людиною.

Я знову знизав плечима.

— Це російська.

— Прошу?

— Літери, — вона обійшла стелаж і зупинилася біля мене, дивлячись на мапу. — Це російська мапа місць посадок на Місяць, згенерована комп’ютером. Велика рідкість. Я придбала її на аукціоні. Подобається?

— Вона дуже мила. О котрій ви лягли спати тієї ночі, коли застрелили вашого чоловіка?

Вона витріщилася на мене.

— Рано. Я ж вам казала: я була сама, — вона постаралася позбутися надриву в голосі, і її тон знову став майже легковажним. — А, ще, пане Ковач, якщо в цьому вчувається почуття провини, то ні. Це покора. З дрібкою гіркоти.

— Вам гірко через чоловіка?

Вона всміхнулася.

— Здається, я сказала про покору.

— Ви сказали і про те, і про те.

— Ви маєте на увазі, що думаєте, ніби я вбила свого чоловіка?

— Я ще нічого не думаю. Але таке можливо.

— Та невже?

— Ви мали доступ до сейфу. Коли це сталося, ви були в зоні дії захисної системи будинку. А тепер виглядає на те, що у вас можуть бути певні емоційні мотиви.

— Отже, ми збираємо докази, еге ж, пане Ковач? — з її обличчя не сходила усмішка.

— Перевіряємо, чи б’ється серце. Так.

— Поліціянти певний час дотримувалися схожої версії. Вони вирішили, що серце не б’ється. Я була би вдячна, якби ви тут не курили.

Я опустив погляд на свої руки й побачив, що машинально поцупив цигарки Крістін Ортеґи. Я саме діставав одну з пачки. Нерви. Почуваючись дивовижно зрадженим своїм новим чохлом, я відклав пачку.

— Вибачте.

— Не вибачайтеся. Річ у керуванні мікрокліматом. Багато тутешніх мап дуже чутливі до забруднення. Ви не могли цього знати.

Їй якимось чином вдалося вимовити це так, ніби до цього не додумався б лише цілковитий йолоп. Я відчув, що втрачаю контроль над опитуванням.

— Чому поліціянти…

— Спитайте в них, — вона повернулася до мене спиною й відійшла, наче приймаючи рішення. — Скільки вам років, пане Ковач?

— Суб’єктивно? Сорок один. На Світі Гарлана роки трохи довші, ніж тут, але це мало що значить.

— А об’єктивно? — запитала вона, перекривляючи мій тон.

— Я провів близько століття в резервуарі. Тоді частенько збиваються з ліку.

Тут я збрехав. Я знав кожен термін, який провів на зберіганні, з точністю до дня. Якось уночі я порахував загальну тривалість, і тепер ця цифра мене переслідувала. Я додавав ще щоразу, коли знову сідав.

— Як же самотньо вам має бути тепер.

Я зітхнув і повернувся, щоб оглянути найближчий стелаж із мапами. Кожна зі згорнутих мап мала ярлик. Умовні позначення були археологічні. Малий Сирт, треті розкопки, східна частина. Бредбері, руїни аборигенів. Я заходився витягувати один зі згортків.

— Пані Банкрофт, про моє самопочуття тут не йдеться. Чи можете ви згадати якусь причину, з якої ваш чоловік міг спробувати вбити себе?

Вона накинулася на мене, ледве я договорив; її обличчя спотворив гнів.

— Мій чоловік себе не вбивав, — крижаним тоном сказала вона.

— Ви, здається, дуже в цьому впевнені, — я відірвав погляд від мапи й усміхнувся. — Ну, як на людину, яка тоді спала.

— Поверніть її на місце, — скрикнула вона й пішла на мене. — Ви й гадки не маєте, яка цінна…

Коли я засунув мапу назад на стелаж, вона різко зупинилася й зусиллям волі змусила себе не шарітися.

— Ви намагаєтеся мене розізлити, пане Ковач?

— Я просто намагаюся привернути до себе увагу.

Секунди зо дві ми дивилися одне на одного. Пані Банкрофт опустила погляд.

— Я ж вам казала: коли це сталося, я спала. Що ще я можу сказати?

— Куди ваш чоловік поїхав того вечора?

Вона закусила губу.

— Напевне не знаю. Того дня він їздив до Осаки, на зустріч.

— Осака — це де?

Вона здивовано поглянула на мене.

— Я нетутешній, — терпляче пояснив я.

— Осака — це в Японії. Я думала…

— Так, Світ Гарлана було заселено японським кейрецу[2] з робітниками зі Східної Європи. Це було давно, і мене тоді не було.

— Вибачте.

— Не вибачайтеся. Ви, мабуть, теж мало що знаєте про те, чим займалися ваші предки три століття тому.

Я зупинився. Пані Банкрофт якось дивно на мене дивилася. Секунду по тому до мене дійшов сенс власних слів. Завантаження брало своє. Невдовзі мені треба буде поспати, поки я не бовкнув чи не утнув якоїсь страшної дурниці.

— Мені і є понад триста років, пане Ковач, — на її вустах грала усмішка. Вона швидко, так само швидко, як пірнає пляшкоспин, повернула собі перевагу. — Зовнішність оманлива. Це моє одинадцяте тіло.

Судячи з того, як вона трималася, мені слід було до неї придивитися. Я побіжно оглянув її слов’янські вилиці, опустив погляд на зону декольте, а тоді — на вигин її стегон, на приховані лінії її литок, водночас удаючи відстороненість, на яку не мали права ні я сам, ні мій нещодавно пробуджений чохол.

— Дуже гарне. Трохи замолоде як на мій смак, але я вже казав, що я нетутешній. Може, повернемося до вашого чоловіка? Удень він був ув Осаці, але повернувся. Гадаю, він не подався туди фізично.

— Авжеж, ні. У нього там перехідний клон у льоду. Він мав повернутися того вечора десь о шостій, але…

— Що?

Вона трохи змінила позу й розкрила переді мною долоню. У мене склалося враження, ніби вона опановує себе зусиллям волі.

— Ну, він спізнювався. Лоренс часто затримується допізна, уклавши якусь угоду.

— І ніхто гадки не має, куди він поїхав із цієї нагоди? Наприклад, Кертіс?

Напруження так і залишилося на її обличчі, схоже на вивітрене каміння під тонкою сніговою накидкою.

— Він не посилав по Кертіса. Гадаю, він узяв таксі на станції зачохлення. Я йому не сторож, пане Ковач.

— Ця зустріч була вкрай важлива? Та, що відбулася в Осаці?

— Ой… ні, не думаю. Ми про неї говорили. Він, звісно, цього не пам’ятає, але ми переглядали контракти, і він уже досить давно заніс її до свого графіка. Такий собі морський забудовник «Пасіфікон», розташований в Японії. Поновлення оренди й таке інше. Зазвичай цим займаються в Бей-Сіті, але виникла потреба в позачерговому засіданні оцінювачів, а такими речами завжди найкраще займатися безпосередньо біля джерела.

Я глибокодумно кивнув, поняття зеленого не маючи, хто такий оцінювач морської забудови. Помітив, що напруження пані Банкрофт начебто спадає.

— Усе як завжди, еге ж?

— Так, гадаю, що так, — вона втомлено всміхнулася. — Пане Ковач, я впевнена, що поліція має записи з цією інформацією.

— Я теж у цьому певен, пані Банкрофт. Але в них немає жодної причини ділитися цим зі мною. У мене тут жодних повноважень.

— Мені здалося, що коли ви прибули, то доволі приязно з ними спілкувалися, — в їх голосі раптом з’явилася злоба. Я пильно дивився на неї, поки вона не опустила погляду. — Хай там як, а я впевнена, що Лоренс може роздобути для вас усе, що вам потрібно.

Тут нескоро можна було чогось добитися. Я дав задній хід.

— Можливо, мені краще обговорити це з ним, — я обвів поглядом штурманську. — Стільки мап. Як давно ви їх колекціонуєте?

Пані Банкрофт, напевно, відчула, що опитування добігає кінця, бо напруга вилилася з неї, як нафта з тріснутого відстійника.

— Більшу частину свого життя, — сказала вона. — Поки Лоренс дивився на зорі, дехто з нас не відводив очей від землі.

Чомусь мені згадався телескоп, покинутий на Банкрофтовій веранді. Я уявив собі його самотній незграбний силует на тлі вечірнього неба, мовчазне свідчення про минулі часи та одержимості й нікому не потрібну реліквію. Я згадав, як апарат скрипнув і розвернувся, коли я його ненароком штовхнув, залишаючись вірним програмі, якій, можливо, вже кілька століть, і на мить пробудившись так само, як співошпиль у коридорі, коли його торкнулася пані Банкрофт.

Давність.

Вона раптом оточила мене звідусіль із наглим задушливим тиском; її сморід, наче волога, полився з каменів Сантач-Гауса. Давність. Я навіть вловив її запах від неймовірно молодої та вродливої жінки перед собою, і моє горло зімкнулося із тихим клацанням. У глибині душі мені захотілося побігти, вибратися й подихати свіжим, новим повітрям, утекти від цих істот, що пам’ятають часи до всіх історичних подій, про які мені розповідали у школі.

— З вами все гаразд, пане Ковач?

Завантаження взяло своє.

Я насилу зосередився.

— Так, у мене все добре, — я прокашлявся й зазирнув їй у вічі. — Ну, я вас більше не затримуватиму, пані Банкрофт. Дякую за увагу.

Вона наблизилася до мене.

— Ви б не хотіли…

— Ні, все гаразд. Я піду сам.

Зі штурманської я, здавалося, йшов вічно, а мої кроки несподівано почали відлунювати у мене в голові. З кожним кроком, з кожною виставленою мапою, яку проминав, я відчував на спині пильний погляд отих стародавніх очей.

Я конче потребував цигарки.

Розділ п'ятий

Коли Банкрофтів водій відвіз мене до міста, небо вже скидалося на старе срібло, а по всьому Бей-Сіті спалахували вогні. Ми прилетіли з боку моря, проминувши стародавній підвісний міст кольору іржі та численні будівлі на одному з пагорбів півострова на швидкості, вищій за рекомендовану. Водій на ім’я Кертіс і досі був ображений на поліцію за затримання. Банкрофт попросив водія відвезти мене всього за пару годин після того, як його випустили, тож по дорозі він був похмурий і неговіркий. То був мускулястий вродливий молодик, якому дуже пасувала задума. Я здогадувався, що працівники Лоренса Банкрофта не звикли до втручання у виконання своїх обов’язків з боку посіпак держави.

Я не скаржився. У мене самого настрій був аж ніяк не кращий. В голову досі лізли картини Сариної загибелі. Це сталося лише попередньої ночі. Суб’єктивно.

Ми загальмували в небі над широкою магістраллю, досить різко, щоби хтось над нами подав у комунікатор лімузина гнівний і різкий сигнал наближення. Кертіс урвав сигнал, ляснувши однією рукою по пульту, а тоді підвів голову, загрозливо зиркнувши у вікно на даху. Ми спустилися всередину потоку наземного руху, злегка підскочивши, і негайно звернули вліво, у вужчу вуличку. Я з цікавістю став розглядати краєвид.

Вуличне життя всюди однакове. На всіх планетах, на яких я бодай раз побував, розігруються одні й ті самі фундаментальні закономірності (бравада та вихваляння, купівля та продаж), неначе з людської поведінки, розчавленої скинутою на неї згори якоюсь гримучою політичною машиною, витікає певна дистильована сутність. Бей-Сіті на Землі, найдавнішій із цивілізованих планет, винятком аж ніяк не став. Усі щось продавали, від величезних примарних головітрин уздовж старовинних будівель до вуличних торгівців із трансляторами на плечах, що скидаються на незграбних механічних яструбів або великі пухлини. Машини під’їздили до узбіччя й від’їздили від нього, а пружні тіла припадали до них, нахиляючись ближче для перемовин, які вони, мабуть, вели, відколи з’явилися машини. Над візочками з їжею виривалися клапті пари та диму. Лімузин був ізольований від звуку та передач, але цей гамір проривався крізь скло, а наспіви продавців на розі та модульована музика мали інфразвукові частоти, що збуджували бажання споживати.

У Корпусі посланців людське перевертають з ніг на голову. Спершу стає видно однаковість, прихований резонанс, який дозволяє усвідомити власне місцезнаходження, а тоді людина висновує з деталей відмінності.

Етнічний склад населення Світу Гарлана в основному обмежується слов’янами та японцями, хоча за певну ціну можна дістати будь-який інший резервуарний чохол. Тут же кожне обличчя мало інакші риси та колір: я бачив високих кощавих африканців, монголів, неприродньо блідих вихідців із Північної Європи, а одного разу — дівчину, схожу на Вірджинію Відауру, яку, щоправда, я загубив у натовпі. Всі вони сновигали берегами річки, наче тутешні.

«Незграбно.»

Це враження прослизнуло, промайнуло в моїй голові, як та дівчина в натовпі. Я насупився й ухопився за нього.

На Світі Гарлана вуличне життя відзначається простою елегантністю, економністю в рухах і жестах, які людям непризвичаєним видаються мало не хореографічними.

Я виріс на цьому, тож згадую про цей ефект лише тоді, коли він зникає.

Тут цього не спостерігалося. Динаміка торгівлі між людьми за вікнами лімузина скидалася на водяні брижі у просторі між човнами. Люди проштовхувалися та пхалися вперед, різко задкували, щоб обійти щільніші скупчення людей у натовпі, які вони, вочевидь, помічали аж тоді, коли для маневрів ставало запізно. Проявлялась очевидна напруженість, витягувалися шиї, випростовувалися мускулисті тіла. Я двічі бачив, як ситуація мало-помалу доходила до бійки, але можливість для неї зникала сама собою. Здавалося, все це місце сприснули якимось феромонним подразником.

— Кертісе, — я скосив погляд на його незворушний профіль. — Не хочеш на хвилинку вимкнути блокування передач?

Він поглянув на мене, злегка посміхнувшись.

— Будь ласка.

Я відкинувся на спинку сидіння і знову зосередив погляд на вулиці.

— Я не турист, Кертісе. Я цим на життя заробляю.

У машину роєм делірієвих галюцинацій влетіли рекламні каталоги вуличних продавців. Вони були дещо розмиті через ненаправлене передавання та швидко зливались один з одним, тим часом як ми просувалися вперед, але все одно могли викликати перевантаження в будь-якого гарланіта. Найпомітнішими були сутенери з численною рекламою орального та анального сексу, обробленою цифровою ретушшю, що надавала зображеним грудям і м’язам неправдоподібного сяйва. Ім’я кожної повії бурмотів гортанний закадровий голос, синхронізований з накладеними зверху портретами: скромні крихітки, домінатрикс, щетинясті жеребці та кілька популярних у культурі образів, які були мені абсолютно чужі. Між ними протискувалися не такі кричущі списки хімічних препаратів і фантастичні сценарії торговців наркотиками та імплантатами. Серед усього цього я вловив парочку релігійних передач, картин духовного спокою серед гір, але вони просто потопали в морі товару.

З уривків інформації дещо прояснювалося.

— Що означає «Доми представляють»? — запитав я Кертіса, втретє розчувши цю фразу.

Кертіс посміхнувся.

— Знак якості. Доми — це такий картель, висококласні, дорогі борделі по всьому узбережжю. Там, кажуть, роздобудуть усе, що бажаєш. Якщо дівчина з Домів, то вона навчена такого, що більшості людей хіба що сниться, — він кивнув на вулицю. — Не обманюйся, жодна з цих ніколи не працювала в Домах.

— А «жмурик»?

Він знизав плечима.

— Вулична назва. Бетатанатин. Молодь його вживає заради навколосмертного досвіду. Це дешевше за самогубство.

— Хто б сумнівався.

— У вас на Світі Гарлана танатину не роздобути?

— Ні, — я пару разів вживав його за межами планети у складі Корпусу, але у мене вдома він заборонений. — Втім, у нас є самогубства. Прошу, ввімкни екран знову.

М’які дотики образів різко припинилися, і в мене в голові стало якось голо, наче в немебльованій кімнаті. Я зачекав, поки це відчуття вщухне, і воно таки вщухло, як і більшість ефектів післядії.

— Це Мішн-стрит, — сказав Кертіс. — Наступні два квартали всуціль забудовані готелями. Тебе тут висадити?

— Не порекомендуєш якогось закладу?

— Залежно від того, чого ти хочеш.

Я у відповідь знизав плечима, достоту як він сам.

— Світла. Простору. Обслуговування номерів.

Він задумливо примружився.

— Якщо хочеш, спробуй «Гендрікс». Там є прибудова у вигляді вежі, а тамтешні повії чисті.

Лімузин трохи пришвидшився, і ми мовчки проїхали пару кварталів. Я не став пояснювати, що мав на увазі інше обслуговування номерів. Хай Кертіс думає все, що йому заманеться.

У мене в голові несподівано промайнув застиглий образ зволоженого потом декольте Міріам Банкрофт.

Лімузин зупинився біля добре освітленого фасаду в незнайомому мені стилі. Я виліз назовні й подивився знизу вгору на величезну голограму чорношкірого чоловіка, який зморщив обличчя — напевно, в екстазі від музики, яку грав лівою рукою на білій гітарі. Голограма мала дещо штучні краї, характерні для відновленого двовимірного зображення — отже, зображення було старе. Сподіваючись, що це може вказувати не лише на старість, а й на традицію сервісу, я подякував Кертісові, грюкнув дверима і провів поглядом лімузин. Він почав набирати висоту майже одразу, і за мить я загубив його задні фари серед потоків повітряного транспорту. Я зупинився перед дзеркальними дверима, і вони дещо різкувато розійшлися, пропускаючи мене.

Якщо про «Гендрікс» можна було судити з вестибюлю, то другу з моїх вимог готель неодмінно мав задовольнити. Там Кертіс міг би припаркувати три-чотири Банкрофтові лімузини бік у бік, і довкола них усе одно можна було би провести робота-прибиральника. Щодо першого я не був певен. На стінах і стелі були нерівномірно розподілені ілюмінієві кахлі, в яких явно майже скінчився період напіврозпаду, і їхнє вбоге світіння лише зганяло морок на середину приміщення. Найпотужнішим із тутешніх джерел світла була вулиця, з якої я щойно зайшов.

Вестибюль був безлюдний, але стільниця на віддаленій стіні випромінювала слабеньке блакитне світло. Я подався на нього, минаючи низькі крісла та столи з металевими краями, яких давно ніхто не торкався, і знайшов утоплений монітор, не підключений і тому запорошений сніжинками.

В одному кутку миготіла команда, записана англійською, іспанською та кандзі:

ГОВОРІТЬ.

Я роззирнувся довкола і знову поглянув на екран.

Нікого.

Я прокашлявся.

Символи розпливлись і змінилися: ОБЕРІТЬ МОВУ.

— Я шукаю номер, — спробував я, з цікавості заговоривши японською.

Екран так різко ожив, що я аж відступив на крок. На ньому з непосидючих різнокольорових фрагментів хутко зібралося засмагле азійське обличчя, під яким були темний комір і краватка. Обличчя всміхнулось і обернулося на трохи старшу білу жінку; переді мною з’явилася тридцятирічна білявка у строгому діловому костюмі. Згенерувавши мій міжособистісний ідеал, готель заразом вирішив, що я все-таки не вмію говорити японською.

— Добрий день, сер. Ласкаво просимо до готелю «Гендрікс», заснованого 2087 року і досі живого. Чим вам можна допомогти?

Я повторив своє прохання, теж перейшовши на аманглійську.

— Дякую, сер. У нас є низка номерів, і всі вони мають повноцінне підключення до інформаційних і розважальних стеків міста. Прошу вказати бажаний поверх і розмір.

— Я хотів би номер у вежі, з вікнами на захід. Найбільший, який є.

Обличчя сховалось у вставці в кутку екрана, і відобразився тривимірний кістяк будови готельного номера. Кнопка вибору спритно промиготіла по номерах і зупинилася в кутку, а тоді збільшила й повернула потрібний номер. Один бік екрана закрив стовпчик даних, відображених дрібним шрифтом.

— Номер «Сторожова Вежа», три кімнати, спальня — тринадцять цілих вісімдесят сім сотих метра на…

— Чудово, я його візьму.

Тривимірна мапа щезла, ніби начаклована фокусником, і жінка знову відобразилася на весь екран.

— Скільки ночей ви будете з нами, сер?

— Невідомо.

— Необхідний завдаток, — сором’язливо повідомив готель, — за перебування довше чотирнадцяти днів зараз слід внести завдаток у розмірі шестисот доларів ООН. У випадку відбуття до завершення чотирнадцятиденного строку частину цього завдатку буде відшкодовано.

— Добре.

— Дякую, сер, — тон її голосу змусив мене запідозрити, що клієнти, які платять, є для готелю «Гендрікс» новиною. — Як ви платитимете?

— Через слід ДНК. Перший Колоніальний банк Каліфорнії.

Почали розгортатися платіжні реквізити, і тут я відчув, як основи мого черепа торкнулося холодне кружало металу.

— Це — саме те, про що ти думаєш, — промовив спокійний голос. — Зробиш не те, що треба, — і копам тижнями доведеться зішкрібати зі стелі твою кортикальну пам’ять. Я, друже, кажу про реальну смерть. А тепер відірви руки від тулуба й підніми.

Я послухався, відчуваючи, як по моєму хребту до того місця, якого торкалося дуло пістолета, пробігає незвичний дрож. Мені вже давно не погрожували реальною смертю.

— Добре, — промовив той самий спокійний голос. — А тепер моя партнерка тебе обшукає. Дай їй це зробити, і жодних раптових рухів.

— Будь ласка, введіть свій ДНК-підпис на панелі біля цього екрана.

Готель звернувся до бази даних Першого Колоніального. Я незворушно чекав, а тим часом мене обійшла струнка жінка в чорному одязі та лижній масці й обстежила мене з голови до п’ят муркотливим сірим сканером. Пістолет біля моєї шиї жодного разу не здригнувся. Він уже не був холодний. Моя плоть підігріла його до приємнішої температури.

— Він чистий, — ще один бадьорий професійний голос. — Елементарна нейрохімія, але вона неробоча. Апаратного забезпечення немає.

— Справді? Мандруєш майже порожняком, так, Ковачу?

Моє серце випало з грудей і м’яко приземлилося десь у животі. А я сподівався, що це — звичайні місцеві злочинці.

— Я вас не знаю, — обережно промовив я й повернув голову на пару міліметрів. У мене тицьнули пістолетом, і я зупинився.

— Правильно, не знаєш. Отже, зараз ми вийдемо надвір…

— Доступ до кредиту зникне за тридцять секунд, — терпляче повідомив готель. — Будь ласка, негайно введіть свій ДНК-підпис.

— Панові Ковачу бронювання не знадобиться, — сказав чоловік позаду мене й поклав руку мені на плече. — Ходімо, Ковачу, зараз проїдемося.

— Я не можу перебрати господарські повноваження без платежу, — вимовила жінка на екрані.

Щось у тоні, яким була сказана ця фраза, спинило мене посеред повороту, і я мимоволі змусив себе різко, розкотисто кашлянути.

— Що…

Зігнувшись від сили кашлю, я підняв одну руку до рота й лизнув великий палець.

— Що ти там у біса задумав, Ковачу?

Я знову випрямився й різко витягнув руку до клавіатури біля екрана. По матово-чорному приймачу розмазалися сліди свіжої слини. Менш ніж секунду по тому мене вдарили в ліву скроню ребром мозолястої долоні, і я повалився на підлогу, ставши на карачки. Одержавши удар чоботом по обличчю, я впав остаточно.

— Дякую, сер, — розчув я голос готелю за шумом у голові. — Ваш рахунок обробляється.

Я спробував підвестись і заробив ще один копняк у ребра. З мого носа на килим заляпала кров. Мені в шию врізався ствол пістолета.

— Це було нерозумно, Ковачу, — голос втратив трохи свого спокою. — Якщо ти вважаєш, що копи дійдуть за нами туди, куди ти поїдеш, то в тебе, напевно, від пам’яті в голові вавка з’явилася. А тепер вставай!

Не встиг він зіп’яти мене на ноги, як загуркотів грім.

Я гадки не маю, чому хтось вирішив, що забезпечити охоронні системи «Гендрікса» двадцятиміліметровими автоматичними гарматами доречно, але вони зробили свою справу з нищівною ґрунтовністю. Краєчком ока я побачив, як спарена автотурель вислизнула зі стелі, а всього за мить прошила мого головного напасника трисекундною чергою. Таким вогнем можна збити маленький літак. Шум був оглушливий.

Жінка в масці побігла до дверей, і я, ще чуючи важке відлуння вогню, побачив, як турель крутнулася в її бік. Жінка встигла ступити з десяток кроків крізь морок, а потім у неї на спині з’явилася призма рубінового лазерного світла, і в вестибюлі знову вибухнув шквальний вогонь. Я, не встаючи з колін, затулив вуха, а тимчасом жінку наскрізь прошили патрони. Вона впала; її кінцівки незграбно переплелися.

Стрілянина припинилася.

Запала тиша, просякнута кордитом, довкола анішелесь. Автотурель заснула, її дула схилилися донизу, а з казенників курився дим. Я прибрав долоні з вух і зіп’явся на ноги, а тоді обережно натиснув на ніс і лице, перевіряючи важкість одержаних ушкоджень. Кровотеча начебто сповільнювалася. Попри порізи в роті, я не помітив, щоб у мене хитався бодай один зуб. Ребра в місці другого копняка боліли, але переломів, судячи з відчуттів, не було. Я позирнув на найближчий труп — і пошкодував про це. Комусь доведеться взяти швабру.

Ліворуч од мене з ледь чутним сигналом відчинилися двері ліфта.

— Ваш номер готовий, сер, — повідомив готель.

Розділ шостий

Крістін Ортеґа була надзвичайно стримана.

Вона пройшла у двері готелю пружною ходою, підскакуючи так, що її била по стегну обважніла кишеня кітеля, зупинилася посередині вестибюля й оглянула поле бою, вперши язик у щоку.

— Ви дуже часто таке влаштовуєте, Ковачу?

— Я чекав досить довго, — м’яко озвався я. — Настрій у мене не найкращий.

Готель викликав поліцію Бей-Сіті приблизно тоді, коли спрацювала автотурель, але перші катери спустилися з потоку транспорту в небі щонайменше півгодини по тому. Йти до свого номера я не став, бо знав, що мене все одно витягнуть з ліжка, а після їхнього прибуття я просто не міг кудись піти, поки туди не дісталась Ортеґа. Поліційний медик побіжно мене оглянув, пересвідчився в тому, що в мене немає струсу мозку, і залишив мене зі спреєм для припинення кровотечі з носа. Далі ж я, сидячи у вестибюлі, дозволив своєму новому чохлу покурити лейтенантських цигарок. Там я й сидів годину по тому, коли вона прибула. Ортеґа змахнула рукою.

— Ну, так. У місті вночі завізно.

Я простягнув їй пачку. Вона поглянула на неї так, ніби я щойно озвучив важливе філософське питання, а тоді взяла її й витрусила звідти цигарку. Проігнорувавши наліпку запалювання на боці пачки, вона обнишпорила свої кишені, витягнула важку бензинову запальничку. Рухаючись ніби на автопілоті, Ортеґа практично машинально відійшла вбік, щоби пропустити команду криміналістів з новим обладнанням, а тоді поклала запальничку до іншої кишені. Вестибюль довкола нас якось несподівано наповнився продуктивними людьми, що займалися своєю роботою.

— Отже… — вона пихнула димом угору. — Ви знаєте цих хлопців?

— Ой, блін, та дайте мені відпочити!

— Тобто?

— Тобто я вийшов зі зберігання щонайбільше шість годин тому, — я помітив, як мій голос почав підвищуватися. — Тобто з часу нашої зустрічі я поговорив із трьома людьми. Тобто я ніколи в житті не бував на Землі. Тобто ви все це знаєте. Отже, ви будете ставити мені якісь розумні запитання чи я піду спати?

— Гаразд, не втрачайте голови, — Ортеґа раптом набула втомленого вигляду й опустилась у крісло навпроти мого. — Ви сказали моєму сержантові, що вони були професіоналами.

— Так і було, — я вирішив, що це — єдина інформація, якою я цілком можу поділитися з поліціянтами: вони ж, напевно, все одно про це дізнаються, щойно ідентифікують два трупи за допомогою своєї картотеки.

— Вони називали вас на прізвище?

Я ретельно наморщив лоба.

— На прізвище?

— Так, — вона нетерпляче змахнула рукою. — Вони називали вас Ковач?

— Здається, ні.

— А якимись іншими іменами?

Я звів брову.

— Наприклад?

Утома, що затьмарила її обличчя, стрімко відступила, і Ортеґа суворо глянула на мене.

— Забудьте. Ми проглянемо пам’ять готелю й дізнаємося.

Йой.

— На Світі Гарлана для цього потрібен ордер, — ліниво вимовив я.

— І в нас теж, — Ортеґа струсила попіл зі своєї цигарки на килим. — Але проблемою це не буде. Вочевидячки, це не перший випадок, коли «Гендрікс» звинувачують в органічних ушкодженнях. Такого вже давно не було, та архіви це пам’ятають.

— То чому ж його не вивели з експлуатації?

— Я сказала «звинувачують», а не «засуджують». Суд відхилив позов. Очевидна самооборона. Ясна річ, — вона кивнула на заснулу гарматну турель, біля якої виконували перевірку викидів двоє криміналістів, — того разу йшлося про замасковане убивство струмом. Нічого подібного на це.

— Так, я саме хотів спитати. Хто взагалі ставить таке обладнання в готелі?

— Я вам що, пошуковий конструкт? — Ортеґа почала дивитися на мене з задумливою ворожістю, яка мені не дуже подобалась. А тоді раптом знизала плечима. — Конспект архіву, який я склала дорогою сюди, стверджує, що це сталося пару століть тому, коли корпоративні війни стали нестерпними. Воно й не дивно. Коли почалася вся ця хрінь, у багатьох будівлях почали змінювати обладнання, щоб вистояти. Звісно, невдовзі стався обвал торгівлі, і більшість компаній накрилася, тож приймати закон про виведення з експлуатації так ніхто й не взявся. «Гендрікс» натомість набув статусу штучного інтелекту й викупив сам себе.

— Ловко.

— Так, судячи з того, що я чула, все одно в подіях на ринку більш-менш нормально розбиралися тільки ШІ. У той час чимало з них і звільнилися. Купа готелів на цій вулиці є ШІ, — вона широко всміхнулася крізь дим. — Тому в них ніхто й не зупиняється. Насправді це сумно. Я десь читала, що вони прагнуть клієнтів так, як люди хочуть сексу. Це має бісити, еге ж?

— Так.

Прийшов один з ірокезів і навис над нами. Ортеґа підняла на нього погляд, який свідчив, що її не варто турбувати.

— Ми ідентифікували зразки ДНК, — соромливо промовив ірокез і передав їй відеофаксову пластинку. Ортеґа проглянула її й підхопилася.

— Так, так. Ви ненадовго опинились у шляхетному товаристві, Ковачу, — вона змахнула рукою в бік чоловічого трупа. — Останній зареєстрований власник чохла — Димітрій Кадмін, також відомий як Дімі-Близнюк. Професійний кілер із Владивостока.

— А жінка?

Ортеґа та ірокез перезирнулися.

— Улан-Баторський реєстр?

— Точно, шефине.

— Упіймали падлюку, — Ортеґа з новими силами скочила на ноги. — Пропоную витягнути їхні пам’яті й передати на Фелл-стрит. Мені треба, щоб Дімі завантажили в ізолятор до півночі, — вона озирнулася на мене. — Ковачу, можливо, ви щойно принесли користь.

Ірокез засунув руку під свій двобортний костюм і безтурботно, наче дістаючи цигарки, витягнув убивчий ніж із важким лезом. Вони разом підійшли до трупа й уклякли біля нього. До них побрели зацікавлені офіцери у формі. Із мокрим тріском розрізали хрящ. За мить я підвівся й долучився до глядачів. На мене ніхто не зважав.

Це не можна було б назвати витонченою біотехнологічною хірургією. Ірокез відтяв частину хребта трупа, щоб добратися до основи черепа, і колупався вістрям ножа, намагаючись розшукати кортикальну пам’ять. Крістін Ортеґа міцно тримала голову обіруч.

— Їх ховають набагато глибше, ніж колись, — говорила вона. — Спробуй-но витягнути решту хребців, вона точно там.

— Я намагаюся, — прокректав ірокез. — Гадаю, там якесь посилення. Якась протиударна шайба з тих, про які говорив Ноґучі, коли востаннє заходив… Трясця!! Я думав, вона там.

— Ні, слухай, ти не під тим кутом працюєш. Дай-но я спробую.

Ортеґа взяла ніж і зафіксувала череп одним коліном.

— Трясця, шефине, я її майже знайшов.

— Так, так, я не буду всю ніч дивитися, як ти тут колупаєшся, — піднявши погляд, вона побачила, що я стежу за нею, коротко кивнула й поставила в потрібне місце зазублений кінець леза. А тоді, лупонувши по руків’ю ножа, відтяла щось і з усмішкою поглянула на ірокеза.

— Чув?

Вона занурила руку у криваве місиво й витягнула пам’ять, тримаючись за неї двома пальцями. Вигляд вона мала не бозна-який: закривавлена протиударна оболонка, ледве завбільшки з недопалок від цигарки — тільки з одного кінця стирчать перекручені нитки мікроштекерів. Я зрозумів, чому католики не бажають вірити, ніби це — вмістилище людської душі.

— Попався, Дімі, — Ортеґа піднесла пам’ять до світла, а тоді передала її разом з ножем ірокезу. Витерла пальці об одяг трупа. — Гаразд, витягнемо другу з жінки.

Поки ірокез на наших очах повторював цю процедуру з другим тілом, я нахилив голову досить близько до Ортеґи, щоби пробурмотіти:

— То ви й цю дамочку знаєте?

Вона рвучко розвернулася до мене — щоправда, я не знав напевне, з подиву чи з огиди до моєї близькості.

— Так, вона теж Дімі-Близнюк. Чи не Близнюк, а Близнючка, хе-хе? Чохол зареєстровано в Улан-Баторі, а це, щоб ви знали, азійська столиця підпільних завантажень. Розумієте, Дімі — натура не дуже довірлива. Йому подобається, коли поруч є люди, в чиїй підтримці він може бути певен. А в тих колах, де обертається Дімі, реально можна довіряти лиш одній людині — собі.

— Ці кола видаються мені знайомими. Чи легко копіювати себе на Землі?

Ортеґа скривилася.

— Це стає дедалі легше. З нинішнім рівнем техніки передовий процесор для перечохлення вміщається в санвузол. Досить скоро він вміщатиметься в ліфт. А далі — у валізу, — вона знизала плечима. — Така ціна прогресу.

— На Світі Гарлана це можна зробити, хіба що подавши заяву на міжзоряний кидок, віддавши на зберігання страхову копію на час мандрівки, а тоді в останню хвилину скасувавши передачу. Підробити транспортне свідоцтво, а тоді заявити про максимальну зацікавленість у тимчасовому завантаженні копії. Людина за межами планети, а справи в неї йдуть під три чорти — у таких ситуаціях. Один раз завантажити оригінал на передавальній станції і ще раз — через страхову компанію деінде. Копія номер один виходить зі станції легально. Людина щойно передумала їхати. Так буває з безліччю людей. Копія номер два так і не звертається до страхової компанії з приводу повернення на зберігання. Щоправда, це коштує купу грошей. Щоб вам за це нічого не було, треба підкупити багато людей і вкрасти купу машинного часу.

Ірокез послизнувся й порізав ножем великий палець. Ортеґа закотила очі та здавлено зітхнула, а тоді знову повернулася до мене.

— Тут це легше, — коротко сказала вона.

— Та невже? І як це працює?

— Це… — вона завагалася, ніби замислившись про те, чому зі мною розмовляє. — А чому ви питаєте?

Я широко їй усміхнувся.

— Мабуть, просто природна цікавість.

— Гаразд, Ковачу, — вона обхопила обіруч свій кухлик із кавою. — Ось як це працює. Якось пан Димітрій Кадмін заходить до однієї з великих страхових компаній, що займаються видобутком і перечохленням. Ну, до когось справді поважного, скажімо, «Ллойдс» чи, може, «Картрайт-Солар».

— Тут? — я змахнув рукою в бік вогнів на мосту, які було видно з вікон моєї кімнати. — У Бей-Сіті?

Коли поліціянти зібралися піти з «Гендрікса», а Ортеґа вирішила залишитися, ірокез кілька разів дивно на неї подивився. Вона спровадила його, знову наказавши хутко завантажити Кадміна, а тоді ми пішли нагору. Вона майже не дивилася вслід поліційним катерам.

— У Бей-Сіті, на Східному узбережжі, можливо, навіть у Європі, — Ортеґа трохи надпила кави і скривилася від віскі, який підлив на її прохання «Гендрікс». — Це не має значення. Значення має компанія. Хтось визнаний. Хтось із тих, хто займався страхуванням від появи завантажень. Пан Кадмін бажає взяти страховий поліс «ВП» і робить це після тривалої дискусії про страхові внески. Розумієте, це ж про людське око має бути пристойно. Це велике шахрайство — різниця лише в тому, що ціллю тут є дещо більше за гроші.

Я притулився спиною до віконної рами. Номер «Сторожова вежа» було названо влучно. Усі три кімнати виходили на місто та на воду за ним, або на північ, або на захід, а близько п’ятої частини доступного простору займала віконна полиця в кімнаті відпочинку, викладена м’якими матами з психоделічним забарвленням. Ми з Ортеґою сиділи навпроти одне одного; нас розділяв щонайменше метр простору.

— Добре, отже, виходить одна копія. Що далі?

Ортеґа знизала плечима.

— Смертельний нещасний випадок.

— В Улан-Баторі?

— Так. Дімі врізається на великій швидкості в опору ЛЕП, випадає з вікна готелю абощо. Улан-баторський агент-розпорядник видобуває пам’ять і за чималий хабар робить копію. Тут у гру вступає «Картрайт-Солар» або «Ллойдс» зі своїм дозволом на видобуток, передає Дімі (ЦЛ) до свого банку клонів і завантажує його у вільний чохол. Дуже вам дякуємо, сер. Із вами приємно вести справи.

— А тим часом…

— А тим часом агент-розпорядник купує на чорному ринку чохол, імовірно, якусь жертву кататонії з місцевої лікарні чи жертву наркотиків із місця злочину без надто сильних фізичних ушкоджень. Улан-баторська поліція негайно передає повноваження з цього приводу. Агент стирає чохлу розум, завантажує в нього копію Дімі, і чохол просто йде собі. Суборбіталка на інший бік планети — і вперед, до роботи в Бей-Сіті.

— Ви не надто часто ловите цих хлопців.

— Майже не ловимо. Річ у тому, що треба спіймати обидві копії у стані спокою, мертвими, як ці, або затриманими за правопорушення, що переслідується ООН. Законне право на завантаження з живого тіла дає тільки звинувачення ООН. А близнюк у безвихідному становищі просто трощить собі кортикальну пам’ять через карк, перш ніж ми встигаємо його затримати. Я таке бачила.

— Досить жорстко. Як за все це карають?

— Стиранням.

— Стиранням? У вас тут до нього вдаються?

Ортеґа кивнула. Довкола її вуст грала ледь вловима похмура посмішка.

— Так, у нас тут до цього вдаються. Ви шоковані?

Я замислився. Деякі злочини в Корпусі, передусім дезертирство або відмова від виконання бойового наказу, каралися стиранням, але я ніколи не бачив, щоб його застосовували. Це суперечило нашій обробці, яка змушувала швидко тікати. А на Світі Гарлана від стирання відмовилися за десятиліття до мого народження.

— Хіба це не дещо старомодно?

— Вам прикро через те, що має статися з Дімі?

Я провів кінчиком язика по порізах у себе в роті. Пригадав холодне коло металу на шиї й хитнув головою.

— Ні. Та чи розповсюджується це лише на таких, як він?

— Смертна кара передбачена ще за кілька злочинів, але за них, як правило, присуджують пару століть зберігання.

Судячи з виразу обличчя Ортеґи, вона вважала, що це — не така вже й чудова ідея.

Я поставив свою каву й потягнувся по цигарку. Ці рухи були автоматичні, а я був надто втомлений, щоб їх зупинити. Коли я простягнув пачку Ортезі, вона відмахнулася. Торкнувшись цигаркою наліпки запалювання на пачці, я примружено глянув на Ортеґу.

— Ортеґо, скільки вам років?

— Тридцять чотири. А що? — вона поглянула на мене, звузивши очі.

— Вас ніколи не оцифровували, еге ж?

— Так, я кілька років тому проходила психохірургію, але мене туди запроторили на пару днів. Поза тим — ні. Я не злочинниця, та й грошей на такі мандрівки не маю.

Я вперше видихнув димом.

— Вас це якось зачіпає, чи не так?

— Як я вже сказала, я не злочинниця.

— Ні, — я згадав свою останню зустріч із Вірджинією Відаурою. — Якби ви були злочинницею, то не думали б, що переміщення на два століття — це таке вже легке покарання.

— Я цього не казала.

— І не мали казати, — я не знав, як примудрився забути, що Ортеґа і є закон, але якось примудрився. У просторі між нами щось збиралося, щось подібне на статичний розряд, щось таке, що я, можливо, розкусив би, якби моя інтуїція посланця не була притуплена новим чохлом. Хоч що це було, це просто зникло з кімнати. Я втягнув плечі й сильніше затягнувся цигаркою. Мені треба було поспати.

— Кадмін дорого бере? З такими накладними витратами, такими ризиками його послуги мають чимало коштувати.

— Тисяч із двадцять за кожне вбивство.

— Тоді Банкрофт не чинив самогубства.

Ортеґа звела брову.

— Ви швидко здогадалися як на щойно прибулого.

— Ой, та ну вас, — я видихнув на неї весь дим із легень. — Якби це було самогубством, який хрін став би платити двадцятку за те, щоб мене замочили?

— А вас що, дуже люблять?

Я нахилився вперед.

— Ні, мене багато хто недолюблює, але серед таких людей немає нікого з подібними зв’язками чи грішми. Я недостатньо крутий, щоб нажити собі ворогів на цьому рівні. Той, хто нацькував на мене Кадміна, знає, що я працюю на Банкрофта.

Ортеґа всміхнулася.

— Ви ж наче сказали, що вони не називали вас на прізвище?

«Ти стомився, Такеші.» Я мало не уявив, як мені погрожує пальцем Вірджинія Відаура. «Корпус посланців не зломити місцевому законодавству.»

Я невпевнено повів далі.

— Вони знали, хто я такий. Такі люди, як Кадмін, не валандаються готелями, чекаючи на можливість пограбувати туристів. Ортеґо, подумайте самі.

Вона зачекала, поки моє роздратування потоне в тиші, а вже тоді відповіла.

— Отже, Банкрофта теж замочили? Можливо. І що тепер?

— Тепер ви маєте знову розпочати розслідування.

— Ви мене не слухаєте, Ковачу, — вона обдарувала мене усмішкою, якою можна було б зупиняти озброєних людей. — Справу закрито.

Я згорбився, притулившись до стіни, та трохи постежив за нею крізь дим. А потім сказав:

— Знаєте, цього вечора, коли прибула ваша зачисна команда, один з її членів показав мені свій жетон — достатньо довго, щоб його справді можна було роздивитися. Зблизька він доволі ошатний. Там такий орел і щит… А довкола — літери.

Вона змахнула рукою — мовляв, продовжуйте, — і я знову затягнувся цигаркою, а тоді усвідомив сенс цієї шпильки.

— «Захищати та служити»? Гадаю, тим, хто дослужується до лейтенанта, вже насправді в це не віриться.

Є контакт. Під одним оком у неї сіпнувся м’яз, а її щоки втягнулися так, ніби вона смоктала щось гірке. Вона пильно подивилася на мене, і тоді я на мить подумав, що, можливо, зайве собі дозволив. Потім її плечі опустилися, і вона зітхнула.

— А, продовжуйте. Блін, та що ви взагалі про це знаєте? Банкрофт не такий, як ми з вами. Він — граний мет.

— Мет?

— Так, мет. Ну, знаєте: «А всіх Метушалаходнів було дев’ять сотень літ і шістдесят і дев’ять літ».[3] Він старий. Ну, по-справжньому старий.

— Це злочин, лейтенанте?

— Має бути злочином, — похмуро відказала Ортеґа. — Коли людина проживає так довго, з нею починає дещо коїтися. Вона стає зарозумілою. Врешті-решт вона починає вважати себе Богом. Раптом маленькі люди, тридцятирічні, може, сорокарічні… ну, втрачають реальне значення. Людина бачила звеличення й падіння цілих суспільств і починає думати, ніби існує поза всім цим і насправді ніщо не має для неї значення. А тоді, можливо, починає прибирати цих маленьких людей, ніби зриваючи маргаритки, коли ті трапляються в неї під ногами.

Я серйозно поглянув на неї.

— Ви звинувачували в чомусь подібному Банкрофта? Бодай раз?

— Я кажу не про Банкрофта, — вона нетерпляче відмахнулася від заперечення, — я говорю про таких, як він. Вони як ШІ. Геть на нас не схожі. Вони — не люди, вони поводяться з людством так, як ми з вами поводимося з комашнею. Що ж, коли людина має справу з управлінням поліції Бей-Сіті, такий настрій часом може виходити боком.

Я ненадовго згадав вибрики Рейлін Кавахари й замислився, наскільки Ортеґа насправді далека від істини. На Світі Гарлана більшість людей могли дозволити собі щонайменше одне перечохлення, але річ полягала в тому, що всім, окрім дуже багатих, щоразу доводилося проживати життя повністю, а старість, навіть із процедурами для зупинки старіння, втомлює. В такому разі вдруге жити гірше, адже людина знає, чого очікувати. Мало кому ставало снаги зробити це більше ніж двічі. Опісля більшість людей ішла на добровільне зберігання, час від часу проходячи тимчасове перечохлення за сімейними обставинами, і, звісно, навіть ці перечохлення рідшали з плином часу та появою нових поколінь без старих зв’язків.

Іти далі, хотіти йти далі, життя за життям, чохол за чохлом, могла лише певна категорія людей. Для цього треба було від початку бути інакшим, не кажучи вже про те, на що людина здатна перетворитися з плином століть.

— Отже, Банкрофта обділяють, тому що він — мет. Вибач, Лоренсе, ти нахабний гад-довгожитель. Поліції Бей-Сіті ніколи сприймати тебе всерйоз. Щось таке.

Але Ортеґа вже не клювала на наживку. Відпивши трохи кави, вона зневажливо махнула рукою.

— Послухайте, Ковачу. Банкрофт живий і незалежно від фактичних обставин справи має досить потужну охорону, щоб лишатися серед живих. Тут ніхто не стогне під тягарем судової помилки. Управлінню поліції бракує грошей і персоналу, зате роботи в нього більш ніж удосталь. Ми не маємо ресурсів на нескінченну гонитву за Банкрофтовими ілюзіями.

— А якщо це не ілюзії?

Ортеґа зітхнула.

— Ковачу, я сама тричі обійшла той будинок разом з командою криміналістів. Там жодних слідів боротьби, жодних порушень засобів захисту території, а в архівах мережі безпеки — жодного сліду зайд. Міріам Банкрофт сама попросилася пройти всі сучасні поліграфні тести, які тільки є, і пройшла їх усі, навіть не здригнувшись. Вона не вбивала свого чоловіка, ніхто не вламувався й не вбивав її чоловіка. Лоренс Банкрофт убив себе сам із причин, відомих лише йому самому, — от і все. Мені шкода, що ви маєте довести протилежне, але від того, що цього хочуть, це, блін, не стане правдою. Ця справа елементарна.

— А телефонний дзвінок? Те, що Банкрофт начебто не збирався забути, що зберігається віддалено? Те, що хтось вважає мене досить важливим, щоб послати сюди Кадміна?

— Ковачу, тут я з вами не сперечатимуся. Ми допитаємо Кадміна й дізнаємося, що він знає, але все інше мені вже знайоме, і це вже починає набридати. Є люди, яким ми потрібні набагато більше, ніж Банкрофтові. Жертви реальної смерті, яким не пощастило перебувати на віддаленому зберіганні, коли їм підірвали пам’ять. Католики, яких вирізають, бо вбивці знають: жертви ніколи не повернуться зі зберігання, щоб їх посадити, — Ортеґа перелічувала на пальцях, а в її очах тим часом накопичувалася прихована втома. — Жертви органічних ушкоджень, яким не стане грошей на перечохлення, якщо держава не зможе довести якоїсь відповідальності третьої особи. Я розбираю такі речі по десять годин на день або й більше, тож вибачте, але мені просто не стає співчуття на пана Лоренса Банкрофта з його клонами в льоду, чарівними стінами впливу в високих кабінетах і крутими юристами, які збиткуються з нас щоразу, коли якийсь член його родини чи хтось із його працівників хоче врятуватися від ув’язнення.

— А таке часто буває?

— Досить часто, але не дивуйтеся цьому, — вона сумно всміхнулася. Він же мет, трясця його матері. Вони всі однакові.

Цей її бік мені не подобався, в цю суперечку не хотілося встрявати, а знайомитися з цим поглядом на Банкрофта в мене не було потреби. Найголовніше те, що мої нерви жадали сну.

Я загасив цигарку.

— Мабуть, вам краще піти, лейтенанте. Мені від усіх цих упереджень голова починає боліти.

В її очах щось промайнуло, щось таке, чого я геть не здатен був прочитати. З’явилося на мить, та й згасло. Вона знизала плечима, поставила кухлик із кавою та звісила ноги з полиці. Витягнулася на повен зріст, вигнулася так, що аж хребет затріщав, і пішла до дверей, не озираючись. Я залишився на місці, дивлячись, як рухається її відображення серед міських вогнів у вікні.

Біля дверей вона зупинилася, і я помітив, як вона повернула голову.

— Слухайте, Ковачу.

Я поглянув на неї.

— Щось забули?

Вона кивнула, стиснувши вуста у криву риску, — так, ніби погоджувалася з особливістю якоїсь гри, в яку ми грали.

— Хочете проникнути в суть? Хочете якусь відправну точку? Що ж, ви дали мені Кадміна, тож я, мабуть, вам це завинила.

— Ви нічого мені не винні, Ортеґо. Це зробив «Гендрікс», а не я.

— Лейла Беґін, — сказала вона. — Назвіть це ім’я Банкрофтовим крутим юристам і подивіться, що це вам дасть.

Двері зачинилися, і в відображеній кімнаті не залишилося нічого, крім вогнів міста за стінами. Я трохи подивився на них, підкурив нову цигарку й докурив її до фільтра.

Банкрофт не чинив самогубства — це факт. Я працював над цією справою менше одного дня, а мною вже зацікавилися дві окремі групи осіб. По-перше, чемні головорізи Ортеґи у судовій установі, а по-друге, владивостоцький убивця та його запасний чохол. А чого варта чудернацька поведінка Міріам Банкрофт. Загалом надто багато каламуті, щоб це було тим, чим видавалося на перший погляд. Чогось хотіла Ортеґа, чогось хотів той, хто заплатив Димітрієві Кадміну, і вони, вочевидь, хотіли, щоб про справу Банкрофта було забуто.

Для мене це не варіант.

— Ваш гість покинув будівлю, — сказав «Гендрікс» і різко висмикнув мене з задуми.

— Дякую, — байдужо промовив я й загасив цигарку в попільничці. — Не можете замкнути двері та заблокувати ліфти з цього поверху?

— Звісно, можу. Чи бажаєте ви одержувати повідомлення про входження будь-яких осіб до готелю?

— Ні, — я позіхнув, наче змія, що намагається зжерти яйце. — Просто не пускайте сюди нікого. А ще — жодних дзвінків протягом наступних семи з половиною годин.

Раптом мені вистачило сил тільки на те, щоб вилізти з одягу, а тоді мене збороли хвилі сну. Я розвісив Банкрофтів літній костюм на стільці, що стояв поблизу, і заліз у величезне ліжко з малиновою білизною. Поверхня ліжка трохи поколивалася, підлаштовуючись під вагу та розмір мого тіла, а тоді почала тримати мене, як вода. Від білизни линули ледь відчутні пахощі.

Я без ентузіазму спробував помастурбувати; мій розум понуро перебирав образи пишних форм Міріам Банкрофт, та натомість я бачив перед собою лишень Сарине бліде тіло, знищене вогнем з «Калашникова».

А тоді мене полонив сон.

Розділ сьомий

Руїни, занурені у пітьму; за далекими пагорбами сідає криваве сонце. Угорі злякано тікають до обрію, наче кити від гарпуна, хмари з м’якими черевцями, а вітер проводить наркоманськими пальцями по деревах, що ростуть уздовж вулиці.

Інненініненнініненнін…

Я знаю це місце.

Я пробираюся між спустошеними стінами руїн, намагаючись не торкатися їх, бо тоді вони щоразу озиваються приглушеними пострілами та криками, наче конфлікт, який убив це місто, всотався в рештки кам’яної кладки. При цьому я рухаюся досить швидко, бо за мною йде якась істота, та, якій не так соромно торкатися руїн. Я можу досить точно відстежити її шлях за хвилею пострілів і болю, що наростає позаду мене. Вона наближається. Я намагаюся прискоритися, але це мені ледь вдається, адже стисло горло та груди.

Із-за розтрощеного «пенька», що лишився від якоїсь вежі, виходить Джиммі де Сото. Побачивши його тут, я насправді не дивуюсь, але, завбачивши його понівечене лице, все одно здригаюся. Він усміхається тим, що лишилося від його рис, і кладе руку мені на плече. Я намагаюся не сахнутися.

— Лейла Беґін, — каже він і киває в той бік, звідки я прийшов. — Назви це ім’я крутому юристові Банкрофта.

— Назву, — кажу я і йду повз нього. Але він не прибирає руки з мого плеча; це, певно, означає, що його передпліччя тягнеться за мною, як гарячий віск. Я зупиняюся, почуваючись винним у болю, якого це йому має завдавати, але він усе одно не відпускає мого плеча. Я знову рушаю.

— Може, повернешся й будеш битися? — невимушено питає він і наздоганяє мене без явних зусиль, не переставляючи ноги.

— Чим? — кажу я й розводжу порожніми руками.

— Треба було озброїтися, друзяко. Серйозно.

— Вірджинія казала нам не покладатися на слабкість зброї.

Джиммі де Сото глузливо пирхає.

— Так, і згадай, куди зрештою втрапила та тупа сучка. Від вісімдесяти до ста без права зменшення строку.

— Ти не можеш цього знати, — байдужо промовляю я, більше уваги приділяючи звукам гонитви позаду себе. — Ти ж загинув за багато років до цього.

— Ой, та ну тебе, хто в наш час помирає по-справжньому?

— Спробуй сказати це якомусь католику. І, хай там як, Джиммі, ти справді помер. Як я пам’ятаю, безповоротно.

— А хто такі католики?

— Згодом розповім. Не маєш цигарок?

— Цигарок? Що у тебе з рукою?

Я уриваю ланцюжок маячні й пильно дивлюся на свою руку. Джиммі спитав недарма. Шрами на моїй руці перетворилися на свіжу рану; там збирається кров і потроху стікає в долоню. Отже, звісно…

Я тягнуся до свого лівого ока й намацую вологу під ним. Прибираю закривавлені пальці.

— Щасливчик, — спокійно зауважує Джиммі де Сото. — В очницю не влучили.

Кому, як не йому, це знати? Його ліва очниця перетворилася на колодязь, наповнений кров’ю — це все, що лишилося від неї під Інненіном, коли він видряпав собі нігтями око.

Ніхто так і не довідався, що йому тоді ввижалося. Коли Джиммі та решту інненінського десанту відправили в цифровому вигляді на психохірургію, вірус захисників Інненіна вже встиг незворотно зіпсувати їм психіку. Програма була така заразна, що в клініці тоді навіть не наважилися зберегти те, що лишилося в пам’яті, для дослідження. Рештки Джиммі де Сото лежать на запломбованому диску з написом трафаретними червоними літерами «ЗАБРУДНЮВАЧ ДАНИХ» десь у підвалі штабу Корпусу посланців.

— Мені треба якось цьому зарадити, — не без відчаю кажу я.

Звуки, що їх видобув зі стін мій переслідувач, небезпечно наближаються. Сонце остаточно зникає за пагорбами. По руці й обличчі в мене стікає кров.

— Відчуваєш цей запах? — запитує Джиммі й підіймає обличчя до студеного повітря довкола нас. — Вони його змінюють.

— Що?

Але я, гарикнувши у відповідь, й сам одразу відчуваю цей запах. Свіжий, підбадьорливий аромат, подібний до пахощів у «Гендріксі», але невловимо інакший, трохи подібний на міцну структуру того запаху, з яким я заснув, а потім…

— Час іти, — каже Джиммі, і я вже збираюся спитати його, куди, аж тут до мене доходить, що він говорить про мене, і я…

Прокидаюся.

Різко розплющивши очі, я побачив один із психоделічних муралів у готельному номері. Стрункі, тендітні постаті в кафтанах, розкидані по полю зеленої трави та жовтих і білих квітів. Я насупився і схопився за загрубілу рубцеву тканину в себе на передпліччі. Жодної крові. Усвідомивши це, я остаточно прокидаюся й сідаю на великому багряному ліжку. Замість пахощів, аромат яких, дещо змінившись, і підштовхнув мене до свідомості, остаточно перетворився на аромат кави та свіжого хліба. Нюховий будильник «Гендрікса». У затемнену кімнату крізь ґандж у поляризованому склі вікна лилося світло.

— У вас відвідувач, — жваво сповістив голос «Гендрікс».

— Котра година? — прохрипів я. Горло мені неначе щедро змастили переохолодженим клеєм.

— Десята шістнадцять за місцевим часом. Ви проспали сім годин сорок дві хвилини.

— А мій відвідувач?

— Уму Прескотт, — сказав готель. — Вам потрібен сніданок?

Я вибрався з ліжка й подався до санвузла.

— Так. Кава з молоком, добре підсмажене біле м’ясо та який-небудь фруктовий сік. Можете відправити Прескотт нагору.

Коли двері подали сигнал, я вже вибрався з душу й ходив у переливчасто-блакитному купальному халаті, оздобленому золотавою тасьмою. Я взяв сніданок із люка обслуговування й відчинив двері, тримаючи тацю на одній долоні.

Уму Прескотт була висока, показна африканка, вища за мій чохол на пару сантиметрів. Її волосся було заплетене в коси з десятками овальних скляних намистинок семи чи восьми моїх улюблених кольорів, а її вилиці прикрашало абстрактне татуювання. Вона стояла на порозі у блідо-сірому костюмі та довгому чорному пальті з піднятим коміром і з сумнівом дивилася на мене.

— Пане Ковач.

— Так, заходьте. Не приєднаєтеся до сніданку?

Я поставив тацю на незастелене ліжко.

— Ні, дякую. Пане Ковач, я — головний юридичний представник Лоренса Банкрофта, працюю через фірму «Прескотт, Форбс і Ернандес». Пан Банкрофт повідомив…

— Так, я знаю, — я взяв з таці шматочок курки гриль.

— Пане Ковач, річ у тому, що в нас зустріч із Деннісом Найманом у «ПсихаСек» за… — вона позирнула вгору, звіряючись із ретинальним годинником. — Тридцять хвилин.

— Ясно, — промовив я, голосно жуючи. — Я не знав.

— Я телефонувала від восьмої ранку, але готель не давав мені додзвонитися. Я гадки не мала, що ви так довго спатимете.

Я всміхнувся їй з набитим куркою ротом.

— Отже, ви схибили, як шукали інформацію. Мене вчора тільки зачохлили.

Тут вона трохи напружилась, однак професійне самовладання швидко взяло гору. Вона перетнула кімнату й сіла на віконній полиці.

— Отже, ми запізнимося, — сказала вона. — Гадаю, вам треба поснідати.

Посеред Затоки було холодно.

Я виліз із автотаксі на блякле сонечко та сильний вітер. Уночі був дощ, і довкола внутрішньої території досі супилося кілька громад сірих купчастих хмар, які похмуро опиралися спробам невблаганного морського бризу їх прибрати. Я підняв комір свого літнього костюма й подумки зауважив, що треба купити пальто. Нічого особливого, щось до середини стегна з коміром і кишенями, в які можна запихати руки.

Прескотт біля мене явно було страшенно затишно в пальті. Вона розплатилася з таксі, змахнувши великим пальцем, і ми обоє відступили, поки воно здійнялося. Мої руки та обличчя овіяла приємна хвиля теплого повітря з підйомних турбін. Я закліпав, захищаючись від невеличкого вихору гравію та пилу, й побачив, як Прескотт робить те саме, піднявши худорляву руку. А тоді таксі зникло, з гудінням долучившись до вулика в небі над суходолом. Прескотт повернулася до будівлі за нашими спинами й лаконічно показала на неї великим пальцем.

— Сюди.

Я запхав руки в надто малі кишені костюма й пішов за нею. Трохи зігнувшись назустріч вітру, ми попхалися довгими закрученими сходами до «ПсихаСек Алькатрас».

Я очікував побачити будівлю з високим рівнем безпеки й не був розчарований. «ПсихаСек» розташовувалася у кількох низьких, двоповерхових видовжених модулях із глибоко утопленими вікнами, як у військовому командному бункері. На цьому тлі виділявся лиш один купол на західному кінці, де, як я гадав, мало зберігатися обладнання для супутникового висхідного каналу. У комплексі переважала бліда гранітно-сіра барва, а відбивальні вікна були димчасто-помаранчеві. Не було ані голодисплеїв, ані радіооголошень — взагалі нічого, що могло би сповістити нас, що ми прибули туди, куди слід, окрім простої таблички, вигравіруваної лазером у скісній кам’яній стіні вхідного блоку:

AT «ПсихаСек»

Видобуток і безпечне зберігання ЦЛВ

Перечохлення у клонів

Над табличкою було маленьке чорне вартове око, обабіч якого висіли динаміки з важкими решітками. Уму Прескотт підняла руку й помахала йому.

— Ласкаво просимо до «ПсихаСек Алькатрас», — жваво промовив голос-конструкт. — Прошу назватися впродовж наступних п’ятнадцяти секунд.

— Уму Прескотт і Такеші Ковач, прийшли до директора Наймана. Ми за домовленістю.

По нас обох з голови до ніг пробіг тоненький зелений сканувальний лазер, а тоді одна частина стіни плавно відсунулася назад і опустилася, відкривши прохід усередину. Радий сховатися від вітру, я спритно зайшов у цю нішу і, залишивши Прескотт позаду, пройшов коротким коридором за помаранчевими вогниками, як на злітно-посадковій смузі, до рецепції. Щойно ми вийшли з проходу до рецепції, масивна вхідна плита з гуркотом піднялась і знову зачинилася. Надійний захист.

Рецепція — кругла зона з теплим освітленням і скупченнями крісел та низьких столів, встановлених за сторонами світу. На півночі та на сході сиділи невеликими групами люди й стиха перемовлялися. Посередині стояв круглий письмовий стіл, за яким сидів, ховаючись за цілим арсеналом секретарського обладнання, адміністратор. Тут не було жодних штучних конструктів: то була реальна людина, стрункий молодик, заледве двадцятирічний, який підняв розумний погляд, коли ми підійшли ближче.

— Можете одразу проходити, пані Прескотт. Кабінет директора вгорі, за третіми дверима праворуч.

— Дякую, — Прескотт знову пішла перша; щойно ми відійшли досить далеко, щоб нас не почув адміністратор, вона ненадовго обернулася і пробурмотіла: — Відколи цей комплекс було збудовано, Найман трохи гне кирпу, та загалом, він хороша людина. Постарайтеся не дати йому себе роздратувати.

— Звісно.

Ми йшли так, як сказав адміністратор, поки під названими ним дверима мені не довелося зупинитися і придушити смішок. Найманові двері, безсумнівно, створені з найкращим можливим на Землі смаком, повністю, згори донизу, складалися з дзеркального дерева. Після висококласної системи безпеки та зустрічі з адміністратором із плоті та крові, це видавалося майже таким самим витонченим, як плювальниці у вигляді піхов на Складі портових повій мадам Мі. Моя веселість, напевно, була очевидна, тому що Прескотт, стукаючи у двері, насупилася.

— Заходьте.

Сон чудово позначився на взаємодії між моєю психікою та моїм новим чохлом. Опанувавши своє орендоване обличчя, я зайшов у приміщення слідом за Прескотт.

Найман сидів за столом і на позір працював за сіро-зеленим голодисплеєм. Він був худий, серйозний на вигляд чолов’яга, який демонстративно носив зовнішні очні лінзи у сталевій оправі, що пасували до його дорогого чорного костюма та короткого охайного волосся. У його погляді з-за лінз була помітна легка огида. Коли Прескотт зателефонувала йому з таксі та сказала, що ми затримаємося, він не зрадів, але Банкрофт явно з ним зв’язався, тому що Найман погодився на пізнішу зустріч зі стриманою покірністю дисциплінованої дитини.

— Оскільки ви, пане Ковач, попросили дозволу оглянути наші об’єкти, може, почнемо? Я звільнив свій графік на наступні пару годин, але на мене чекають клієнти.

Щось у Наймановій поведінці нагадувало коменданта Саллівана, але цей Салліван був набагато приємніший і не такий ображений. Я побіжно оглянув Найманові костюм і обличчя. Можливо, комендант став би таким, якби зробив кар’єру у зберіганні найбагатших, а не кримінальних елементів.

— Чудово.

Далі стало досить нудно. «ПсихаСек», як і більшість сховищ ЦЛВ, була хіба що велетенським набором складських полиць із кондиціонуванням. Ми пропленталися підвальними приміщеннями, охолодженими до температури від 7 до 11 градусів за Цельсієм, рекомендованої виробниками видозміненого вуглецю, подивилися на стелажі з великими, тридцятисантиметровими дисками розширеного формату та помилувалися видобувальними роботами, що бігали широкими рейками вздовж стін сховища.

— Це подвійна система, — з гордістю пояснив Найман. — Кожен клієнт зберігається на двох окремих дисках у різних частинах будівлі. Розподіл коду випадковий, знайти їх обох може лише центральний процесор, а блокування системи запобігає одночасному доступу до обох копій. Щоб завдати якоїсь реальної шкоди, треба було би вдертися сюди та двічі проминути всі системи безпеки.

Я ввічливо загмикав.

— Наш супутниковий висхідний канал працює через мережу щонайменше з вісімнадцяти орбітальних платформ безпечного допуску, орендованих у випадковій послідовності, — Найман надто захопився власного презентацією. Здавалося, він забув, що ані Прескотт, ані я не приїхали купувати послуги «ПсихаСек». — Жодну орбіталку не орендують більш ніж на двадцять секунд за один раз. Оновлення віддаленого зберігання надходять голкокидками, а маршрут їхньої передачі неможливо спрогнозувати.

Строго кажучи, це було не так. За наявності штучного інтелекту з відповідним розміром і нахилами рано чи пізно цього можна було б домогтися, але це було все одно що хапатися за соломинки. Тим ворогам, які нападають на жертв за допомогою ШІ, не треба добивати людей, стріляючи їм у голову з частинкового бластера. Я шукав не там.

— Чи можу я одержати доступ до Банкрофтових клонів? — зненацька спитав я Прескотт.

— Із точки зору закону? — Прескотт знизала плечима. — Наскільки я знаю, вказівки пана Банкрофта дають вам карт-бланш.

Карт-бланш? Прескотт увесь ранок обсипала мене такими словечками. Від них мало не відчувався смак важкого пергаменту. Щось таке міг би сказати персонаж Алена Марріотта у фільмі часів Заселення.

«Що ж, тепер ти на Землі.» Я повернувся до Наймана, який знехотя кивнув і сказав:

— Є певні процедури.

Ми повернулися до цокольного поверху та пішли коридорами, що мимохіть нагадали мені місце перечохлення у Центрі Бей-Сіті самою своєю несхожістю. Тут не було жодних колій від Гумових коліщаток каталок — чохли перевозили транспортом на повітряних подушках, — а стіни коридорів були пофарбовані в пастельні відтінки. Вікна, що ззовні скидалися на оглядові отвори в бункері, зсередини оздоблювали хвилясті, у стилі Ґауді, рами та карнизи. Ми проминули жінку, яка чистила їх вручну. Я звів брову. Нескінченне марнотратство.

Найман помітив мій погляд.

— Є певна робота, з якою просто не можуть добре впоратися працівники-роботи, — пояснив він.

— Не сумніваюся.

Банки клонів з’явилися ліворуч від нас; їхні важкі, герметичні сталеві двері з фасками та виїмками контрастували з ошатними вікнами. Ми зупинилися біля одних дверей, і Найман зазирнув у підвішений біля них сканер сітківки. Двері з вольфрамової сталі завтовшки цілий метр плавно відчинилися назовні. За ними була камера завдовжки чотири метри зі схожими дверима у віддаленому кінці. Ми зайшли всередину, і зовнішні двері зачинилися з тихим гупанням, війнувши повітрям у вуха.

— Це герметична камера, — без потреби пояснив Найман. — Ми пройдемо звукову чистку, щоб пересвідчитися в тому, що не несемо з собою до банку клонів жодних забруднювачів. Тривожитися не варто.

Якийсь вогник у стелі запульсував відтінками фіалкового, показуючи, що очищення триває, а тоді так само тихо, як і перші, відчинилися другі двері. Ми вийшли в родинне сховище Банкрофтів.

Я вже бачив дещо схоже. Рейлін Кавахара тримала невеличку камеру для своїх транзитних клонів на Новому Пекіні, а в Корпусу їх, звісно, було більш ніж удосталь. Однак нічого подібного на це я ще не бачив.

Приміщення було овальне, зі склепінчастою стелею і, певно, займало обидва поверхи будівлі. Воно було величезне, завбільшки з храм на моїй рідній планеті. Освітлення скромне, сонного жовтогарячого відтінку, а температура була така сама, як і в людського тіла. Повсюди були мішки з клонами, жилаві прозорі стручки того ж жовтогарячого відтінку, що й світло; вони звисали зі стелі на кабелях і трубках для поживних речовин. Усередині було нечітко видно клони, що виставили вперед руки й ноги в позі ембріонів, але дорослі. Принаймні таких була більшість: ближче до вершини купола я бачив менші мішки, в яких вирощували поповнення запасу. Мішки були органічні та складалися з укріпленого аналога слизової оболонки матки; вони росли разом із плодом усередині до розмірів півтораметрових ромбів у нижній половині сховища. Усі вони висіли нерухомо, скидаючись на якийсь божевільний мобіль, який просто чекає, коли його розворушить якийсь потужний хворий вітер.

Найман прокашлявся, і з нас із Прескотт спало зачудування, від якого заклякли на порозі.

— Може, це й видається безладдям, — сказав він, — але розподіл визначає комп’ютер.

— Знаю, — кивнув я й наблизився до одного з нижчих мішків. — Він фрактальний, так?

— А… так, — Найман, здавалося, мало не засмутився через мою обізнаність.

Я придивився до клона. За кілька сантиметрів од мого обличчя спали в амніотичній рідині під мембраною риси Міріам Банкрофт. Руки вона склала на грудях, ніби захищаючись, а її долоні були стиснуті в неміцні кулаки під підборіддям. Її волосся було зібрано в товсту скручену кільцями змію в неї на маківці та прикрите якоюсь сіткою.

— Тут уся родина, — пробурмотіла Прескотт біля мого плеча. — Чоловік, дружина та шістдесят одна дитина. Більшість має всього одного-двох клонів, але Банкрофт і його дружина мають аж по шість. Вражає, еге ж?

— Так, — я мимохіть витягнув руку й торкнувся мембрани над обличчям Міріам Банкрофт. Вона була тепла і трохи піддалася під моєю рукою. Довкола вхідних точок трубок подання поживних речовин і виведення відходів, а також на крихітних прищиках, де були введені голки для видобутку зразків тканин або внутрішньовенного введення добавок, були рельєфні шрами. Мембрана могла піддаватися такому проникненню й загоюватися після нього.

Я повернувся від сплячої жінки до Наймана.

— Це все дуже мило, але ж ви, мабуть, не вилущуєте якийсь із цих клонів щоразу, коли сюди приходить Банкрофт. У вас мають бути й резервуари.

— Сюди.

Найман жестом прикликав нас за собою й перейшов у віддалений кінець камери, де у стіні були встановлені ще одні двері під тиском. Мішки, що висіли найнижче, моторошно гойдалися, коли ми проходили повз них, а мені доводилося нахилятися, щоб не торкнутися котрогось із них. Найманові пальці зіграли коротеньку тарантелу на клавіатурі дверей, і ми пройшли у довге приміщення з низькою стелею та лікарняним освітленням, яке після внутрішньоутробного світла головного сховища мало не засліплювало. Уздовж однієї стіни вишикувалися рядком вісім металевих циліндрів, дуже подібних до того, в якому я прокинувся напередодні. Але, якщо моя «пробірка» була непофарбована та пошрамована мільйоном крихітних ушкоджень від частого використання, ці блоки були вкриті товстим шаром блискучої кремової фарби з жовтою облямівкою довкола прозорої спостережної пластини та різноманітних функціональних виступів.

— Підвісні камери з повною підтримкою життя, — пояснив Найман. — Середовище, по суті, те саме, що й у стручках. Саме тут відбувається весь процес перечохлення. Ми заносимо свіжі клони, ще у стручках, і завантажуємо їх сюди. У поживних речовинах резервуара є фермент, який руйнує стінку стручка, тож перехід відбувається зовсім не травматично. Всю клінічну роботу наші працівники виконують у синтетичних чохлах, щоб уникнути ризику забруднення.

Я краєчком ока помітив, як роздратовано закотила очі Уму Прескотт, і один кутик мого рота піднявся в усміху.

— Хто має доступ до цієї камери?

— Я сам і вповноважений персонал під денним кодом. Та ще, звісно, власники.

Я побрів уздовж ряду циліндрів, нахиляючись біля кожного, щоб оглянути візуалізацію даних біля його основи. У шостому перебував клон Міріам, а в сьомому та восьмому — двоє з клонів Наомі.

— Доньку ви також заморозили двічі?

— Так, — Найман явно спантеличився, а тоді злегка набундючився. Тут у нього з’явився шанс повернути собі ініціативу, втрачену на фрактальних закономірностях. — Хіба вас не повідомляли про її нинішній стан?

— Так, вона проходить психохірургію, — буркнув я. — Це не пояснює, чому її тут дві.

— Ну… — Найман швидко озирнувся на Прескотт, ніби кажучи, що розголошення ще якоїсь інформації не може не мати правових наслідків. Юристка кашлянула.

— «ПсихаСек» одержала від пана Банкрофта накази завжди тримати напоготові для переливання по одному запасному клону його самого та його найближчих родичів. Поки панна Банкрофт перебуває у Ванкуверському психіатричному стеку, обидва чохли зберігаються тут.

— Банкрофти люблять міняти чохли, — зі знанням справи повідомив Найман. — Як і багато наших клієнтів: це сповільнює зношення. За правильного зберігання людський організм здатен на досить значну регенерацію, а для серйозніших ушкоджень ми, звісно, надаємо повний пакет послуг із клінічного ремонту. За дуже помірними цінами.

— Не сумніваюся, — я відвернувся від останнього циліндра й усміхнувся Найманові. — Однак ви мало що можете зробити з випаруваною головою, еге ж?

Ненадовго запала тиша, в якій Прескотт зосереджено вдивлялась у куточок стелі, а Найманові вуста стиснулися так, що уподібнилися до анального отвору.

— На мою думку, це зауваження було дуже неґречне, — нарешті промовив директор. — Пане Ковач, чи є у вас якісь важливіші запитання?

Я зупинився біля циліндру Міріам Банкрофт і зазирнув у нього. Навіть розмитий оглядовою пластиною та гелем, нечіткий силует усередині відзначався чуттєвою пишнотою.

— Всього одне запитання. Хто вирішує, коли міняти чохли?

Найман позирнув на Прескотт, наче шукаючи юридичної підтримки своїх слів.

— Я одержую повноваження виконати передачу безпосередньо від пана Банкрофта щоразу, коли його оцифровують, окрім тих випадків, коли він спеціально просить цього не робити. У цьому випадку він такого прохання не висловлював.

Тут було щось таке, що збуджувало чуття посланця; щось сполучалося з чимось. Конкретизувати це ще було зарано. Я оглянув приміщення.

— Вхід до цього місця контролюється?

— Авжеж, — Найман досі говорив холодно.

— Чи багато було активності того дня, коли Банкрофт поїхав до Осаки?

— Не більше, ніж зазвичай. Пане Ковач, із цими відомостями вже ознайомилися поліціянти. Я справді не розумію, яку цінність…

— Потерпіть мене, — запропонував я, не дивлячись на нього, і від посланських інтонацій у моєму голосі він замкнувся, як перемикач.

Дві години по тому я визирав з вікна іншого автотаксі, яке відштовхнулося від посадкового причалу Алькатрасу й піднялося над Затокою.

— Ви знайшли те, що шукали?

Я позирнув на Уму Прескотт, замислившись, чи відчуває вона роздратування, яке я випромінюю. Я думав, що опанував у цьому чохлі більшість зовнішніх ознак, які виказують мій стан, але я чув про юристів, які проходили емпатську обробку для того, щоби вловлювати менш помітні вказівки на стан психіки своїх свідків під час перебування на трибуні. А тут, на Землі, я б не здивувався, якби у прекрасну ебенову голову Уму Прескотт було встановлено повний пакет для сканування тіла та голосу на предмет інфрачервоного випромінювання та інфразвукових частот.

Даних про підозрілі візити до сховища Банкрофтів у четвер, 16 серпня, було не більше, ніж у торговому центрі «Мішіма-мол» у вівторок по обіді. О восьмій ранку Банкрофт зайшов із двома помічниками, роздягнувся й заліз у підготовлений резервуар. Помічники пішли, забравши його одяг. Чотирнадцять годин по тому його інший клон виліз мокрий із сусіднього резервуара, взяв у іншого помічника рушник і пішов у душ. Жодних діалогів, окрім обміну ввічливими фразами. Нічого.

Я знизав плечима.

— Не знаю. Я справді ще не знаю, чого шукаю.

Прескотт позіхнула.

— Повне засвоєння?

— Вгадали, — я придивився до неї. — Ви багато знаєте про Корпус?

— Дещицю. Я писала статті про судові спори ООН. Їхня термінологія сама чіпляється. То що ви встигли засвоїти?

— Лише одне: довкола того, що, за словами представників влади, не горить, збирається дуже багато диму. Ви коли-небудь зустрічалися з лейтенанткою, що вела справу?

— Крістін Ортеґа. Звісно. Я навряд чи її забуду. Ми майже тиждень репетували одна на одну з протилежних боків столу.

— Ваші враження?

— Про Ортеґу? — Прескотт явно здивувалася. — Наскільки я знаю, добра поліціянтка. Відома неабиякою суворістю. Відділ органічних ушкоджень — це ланцюгові пси управління поліції, тож заробити собі таку репутацію їй явно було непросто. Вона вела справу досить продуктивно…

— На думку Банкрофта — ні.

Пауза. Прескотт сторожко поглянула на мене.

— Я сказала «продуктивно». Я не сказала «наполегливо». Ортеґа виконувала свою роботу, але…

— Але вона не любить метів?

Ще одна пауза.

— Ви непогано відчуваєте вулицю, пане Ковач.

— Її термінологія сама чіпляється, — скромно промовив я. — Чи вважаєте ви, що Ортеґа не стала б закривати справу, якби Банкрофт не був метом?

Прескотт замислилася.

— Це досить поширене упередження, — повільно сказала вона, — але мені не здається, що Ортеґа відмовилася від нас через нього. На мою думку, вона просто зрозуміла, що одержить замало вигоди від вкладених зусиль. Робота системи підвищень в управлінні поліції принаймні частково залежить від кількості вирішених справ. Ніхто не розумів, як швидко вирішити цю справу, а пан Банкрофт був живий, тому…

— Було не до того, еге ж?

— Так. Щось таке.

Я ще трохи подивився у вікно. Таксі мчало над вершинами струнких багатоповерхових стеків і заповненими транспортом щілинами між ними. Я відчував, як у мені зростає давня лють, ніяк не пов’язана з моїми поточними проблемами. Щось таке, що накопичилося завдяки рокам, проведеним у Корпусі, та звичному дрібному емоційному вантажу, схожому на мул на поверхні душі. Вірджинія Відаура, Джиммі де Сото, який помирає у мене на руках під Інненіном, Сара... Каталог невдахи, хоч із якого боку глянь.

Я притлумив це.

У мене свербів шрам під оком, а кінчики пальців позагиналися від тяги до нікотину. Я почухав шрам. Цигарки залишив у кишені. Якоїсь невизначеної миті цього ранку я заповзявся кинути курити. У мене виникла несподівана думка.

— Прескотт, це ж ви обрали для мене цей чохол?

— Прошу? — вона проглядала якусь субретинальну проекцію й не одразу зосередилася на мені. — Що ви сказали?

— Цей чохол. Його обрали ви, чи не так?

Вона насупилася.

— Ні. Наскільки я знаю, цей вибір зробив пан Банкрофт. Ми просто надали короткий список відповідно до специфікацій.

— Ні, він сказав мені, що цим займалися його юристи. Однозначно.

— Ой, — вона перестала супитись і злегка всміхнулася. — Пан Банкрофт має безліч юристів. Мабуть, він здійснив це через якусь іншу контору. А що?

Я гмикнув.

— Нічого. Попередній власник цього тіла був курцем, а я — не курець. Це капець як заважає жити.

Усмішка Прескотт поширшала.

— Ви збираєтеся кинути?

— Якщо зумію знайти час. Банкрофтові умови такі: якщо я розгадаю справу, мене можуть перечохлити, не шкодуючи грошей — тож у довгостроковій перспективі це насправді не має значення. Мені просто огидно щоранку прокидатися з повного горлянкою лайна.

— Як гадаєте, ви зможете?

— Кинути курити?

— Ні. Вирішити цю справу.

Я беземоційно поглянув на неї.

— Адвокате, у мене насправді немає вибору. Ви читали умови мого найму?

— Так. Я їх написала, — Прескотт подивилася на мене так само беземоційно, але за цим поглядом ховалися сліди дискомфорту. Побачивши його, я таки не став тягнутися на інший бік таксі, щоб ударом однієї застиглої руки вчавити її носову кістку їй у мозок.

— Ясно, ясно, — сказав я і знову визирнув з вікна.

…І ЗАСУНУ КУЛАК ТВОЇЙ ЖІНЦІ В ПІХВУ В ТЕБЕ НА ОЧАХ ГРАНИЙ СУЧИЙ МЕТЕ ТИ НЕ МОЖЕШ…

Я зняв гарнітуру і кліпнув. У тексті були грубі, але ефективні віртуальні графічні зображення та інфразвукова частота, від якої в мене загуло в голові. Прескотт із розумінням і співчуттям поглянула на мене з іншого боку столу.

— Там усе таке? — запитав я.

— Ну, далі воно менш зв’язне, — вона показала на завислий над столом голографічний дисплей, на якому переверталися зображення файлів, які я відкривав, холодних відтінків блакитного та зеленого. — Це ми називаємо стеком ВП — вгашених і причинних. Узагалі-то, ці хлопці здебільшого надто тяжко постраждали, щоби становити якусь реальну загрозу, але знати, що вони десь там, неприємно.

— Когось із них заарештувала Ортеґа?

— Це не її відділ. Відділ тяжких порушень передавання вряди-годи ловить по кілька таких, коли ми досить голосно на це скаржимося, але зважаючи на характер технології розповсюдження, це все одно що намагатися спіймати дим сіттю. А навіть якщо їх таки ловлять, вони в найгіршому разі отримують кілька місяців зберігання. Це — марнування часу. Як правило, ми просто зберігаємо ці речі, поки Банкрофт не каже, що їх можна видалити.

— А за останні шість місяців не з’явилося нічого нового?

Прескотт знизала плечима.

— Може, божевільні, поведені на релігії. Католики активізувалися щодо Резолюції 653. Пан Банкрофт користується неявним впливом у Суді ООН, про що знають практично всі. А, ще якась марсіянська археологічна секта почала кричати про співошпиль, який стоїть у нього в коридорі. Вочевидь, минулого місяця були роковини мученицької смерті їхнього засновника від дірявого скафандра. Але всім цим людям не було чим прорвати периметрову оборону Сантач-Гауса.

Я відхилив своє крісло назад і вдивився у стелю. Вгорі зверненим на південь шевроном пролетіла зграя сірих птахів, які ледь чутно щось ґелґотіли. У кабінеті Прескотт було відформатоване середовище; на всіх шести його внутрішніх поверхнях були спроектовані віртуальні зображення. Наразі її сірий металевий стіл не знати чому стояв посередині похилої луки, на якій сідало сонце, на віддалі було видно невелике стадо якоїсь худоби, а час від часу лунав пташиний спів. Роздільна здатність зображення була чи не найкращою з того, що я бачив.

— Прескотт, що ви можете розповісти мені про Лейлу Беґін?

Запала тиша, і я мимоволі опустив погляд на землю. Уму Прескотт дивилася в куток поля.

— Це ім’я вам, думаю, назвала Крістін Ортеґа, — повільно проказала вона.

— Так, — я сів. — Вона сказала, що так я дізнаюся дещо про Банкрофта. Ба більше, вона сказала мені назвати його вам і перевірити, чи ви розсердитеся.

Прескотт розвернулася до мене.

— Я не розумію, який стосунок це може мати до поточної справи.

— Може, перевіримо?

— Чудово, — промовила вона з зухвалим виглядом і надривом у голосі. — Лейла Беґін була проституткою. А може, й досі нею є. П’ятдесят років тому Банкрофт був одним з її клієнтів. Кілька необережних учинків — і це стало відомо Міріам Банкрофт. Дві жінки зустрілися на якомусь прийомі в Сан-Дієго, вочевидь, домовилися разом піти до вбиральні, і Міріам Банкрофт віддухопелила Лейлу Беґін.

Я спантеличено дивився на Прескотт по той бік стола.

— І все?

— Ні, не все, Ковачу, — втомлено сказала вона. — Беґін тоді була на шостому місяці вагітності. Через це побиття вона втратила дитину. Встановити плодові спінальну пам’ять фізично неможливо, тож смерть вийшла реальною. За це світило від трьох до п’яти десятиліть.

— Дитина була від Банкрофта?

Прескотт знизала плечима.

— Сумнівно. Беґін відмовилася дати дозвіл на перевірку генів плоду. Сказала, що не має значення, хто батько. Мабуть, вирішила, що невизначеність цінніша з медійної точки зору, ніж однозначне «ні».

— А може, вона була надто згорьована?

— Я вас благаю, Ковачу, — Прескотт роздратовано махнула на мене рукою. — Ми ж говоримо про оклендську повію.

— Міріам Банкрофт опинилася на зберіганні?

— Ні, і саме це бісить Ортеґу. Банкрофт відкупилася від усіх. Від свідків, від медіа, зрештою на компенсацію пристала навіть Беґін. Позасудове врегулювання спору. Цього було досить, щоб забезпечити їй клонувальний поліс від «Ллойдс» і вивести її з гри. Коли я чула про неї востаннє, вона зношувала другий чохол десь у Бразилії. Але це було півстоліття тому, Ковачу.

— Ви були при цьому присутні?

— Ні, — Прескотт перехилилася через стіл. — І Крістін Ортеґа теж, тому чути, як вона постійно про це ниє, якось бридко. О, я теж цього наслухалася, коли вони минулого місяця припинили розслідування. Вона жодного разу не зустрічалася з Беґін.

— Думаю, це може бути принциповим питанням, — м’яко зауважив я. — Банкрофт і досі регулярно ходить до проституток?

— Це мене не обходить.

Я проштрикнув пальцем голографічну візуалізацію й подивився, як довкола нього спотворюються барвисті файли.

— Можливо, це має вас обходити, адвокате. Ревнощі на сексуальному ґрунті — це, все ж таки, досить потужний мотив для вбивства.

— Дозвольте вам нагадати, що, коли Міріам Банкрофт про це спитали, поліграф дав негативний результат, — різко сказала Прескотт.

— Йдеться не про пані Банкрофт, — я припинив гратися з візуалізацією й подивився на юристку, що сиділа переді мною по той бік стола. — Я маю на увазі ще мільйон доступних отворів на світі та ще більшу кількість партнерів або кревних родичів, яким може бути неприємно бачити, як їх має якийсь мет. Серед них має бути кілька експертів із таємного проникнення, вибачте за мимовільний каламбур, і ще, можливо, один чи двоє психопатів. Коротше кажучи, хтось здатний залізти до будинку Банкрофта і спалити самого Банкрофта.

Оддалік тужливо замукала одна з корів.

— Як щодо цього, Прескотт? — я змахнув рукою крізь голограф. — Тут нема нічого такого, що 6 починалося словами: «ЗА ТЕ, ЩО ТИ СКОЇВ ІЗ МОЄЮ ДІВЧИНКОЮ, ДОНЬКОЮ, СЕСТРОЮ, МАТІР’Ю — ЗАЙВЕ ВИКРЕСЛИТИ»?

Я не потребував її відповіді. Я й так усе зрозумів з виразу її обличчя.

Сонце падало на стіл косими смутами, а в деревах по той бік луки співали птахи; Уму Прескотт схилилася над клавіатурою бази даних і викликала у візуалізацію новий фіалковий прямокутник голографічного світла. На моїх очах він розквітнув і розкрився, наче якесь кубістське зображення орхідеї. За мною повідомила про своє пасивне невдоволення ще одна корова.

Я знову надягнув гарнітуру.

Розділ восьмий

Містечко називалося Ембер. Я знайшов його на мапі кілометрів за двісті на північ від Бей-Сіті, на прибережній дорозі. У морі біля нього був асиметричний жовтий знак.

— «Оборонник вільної торгівлі», — сказала Прескотт, дивлячись мені за плече. — Авіаносець. Це був останній по-справжньому великий воєнний корабель в історії. Якийсь ідіот посадив його на мілину ще на початку колоніальних часів, а містечко виросло довкола цього місця для потреб туристів.

— Туристів?

Вона поглянула на мене.

— Корабель великий.

Я орендував старезну наземну машину в підозрілому на вигляд центрі за два квартали від офісу Прескотт і поїхав на північ, скориставшись підвісним мостом кольору іржі. Мені був потрібен час на роздуми. Прибережне шосе кепсько обслуговували, але там практично нікого не було, тож я тримався жовтої лінії посередині дороги та мчав, стабільно утримуючи сто п’ятдесят кілометрів на годину. Радіо транслювало низку різних станцій, чий культурний багаж був здебільшого мені незрозумілий, однак зрештою я знайшов неомаоїстського діджея-пропагандиста, записи якого були підключені до якогось супутника-поширювача, який так ніхто й не став виводити з експлуатації. Перед цією сумішшю загострених політичних почувань і солодкавих пісеньок для караоке було неможливо встояти. У відчинене вікно влетів запах моря, що його я проминав, а переді мною розкручувалася дорога, тож на якийсь час я забув про Корпус, Інненін і все, що відтоді сталося.

Коли я опинився на довгому кривому спуску до Ембера, сонце вже сідало за скісні кути пускової палуби «Оборонника вільної торгівлі», і його останні промені лишали майже непомітні рожеві плями на бурунах обабіч тіні від розтрощеного корабля. Прескотт мала рацію. Корабель був великий.

Я знизив швидкість із поваги до будівель, що здіймалися довкола мене, і знічев’я замислився, як комусь могло стати дурості, щоб підвести таке велике судно так близько до берега. Можливо, це знав Банкрофт. Він тоді, напевно, існував.

Головна вулиця Ембера простягалася морським узбережжям уздовж усього міста, відділена від пляжу рядом розкішних пальм і неовікторіанською огорожею з кутого заліза. До стовбурів пальм були прикріплені голографи; всі вони проеціювали одне зображення — жіноче обличчя, обрамлене словами: «КОВЗКИЙ СПУСК: АНШАНА САЛОМАН І ТЕАТР АБСОЛЮТНОГО ТІЛА РІО». Люди з маленьких групок на вулиці витягували шиї, дивлячись на зображення.

Я котив наземну машину вулицею на першій передачі, оглядаючи фасади, і врешті-решт знайшов те, чого шукав, приблизно за дві третини шляху вздовж набережної. Проминувши це, я тихенько припаркував машину метрів за п’ятдесят звідти, спокійно посидів кілька хвилин, аби побачити, чи не станеться чогось, а тоді, коли нічого не сталося, виліз із машини та пройшов вулицею назад.

Агенція передачі даних «Елліотт» мала вузький фасад, затиснутий між магазином промислових хімічних речовин і порожньою ділянкою, на якій серед оболонок викинутої апаратури квилили й билися за недоїдки мартини. Двері «Елліотта» утримував відчиненими мертвий плоскоекранний монітор, а одразу за ними був розташований пункт керування. Я зайшов усередину й позирнув угору, а тоді — вниз. Там були розставлені парами спиною до спини чотири консолі, що ховалися за довгим столом рецепції з формованого пластику. За ними були двері, що вели до кабінету зі скляними стінами. На віддаленій стіні була встановлена група з семи моніторів, на яких прокручувалися донизу нерозбірливі рядки даних. Нерівний проміжок у ряду моніторів вказував на попереднє місцезнаходження підпорки для дверей. Там, де було важко витягнути кронштейни, шар фарби на стіні було подряпано. На найближчому до проміжку екрані крутилися мерехтливі вогники, неначе те, що вбило перший монітор, було заразним.

— Вам допомогти?

Тонколиций чоловік невизначеного віку висунув голову з-за похилого блока консольного обладнання. У нього в роті була незапалена цигарка, а до інтерфейсу за правим вухом була підключена довга нитка кабелю. Його шкіра відзначалася нездоровою блідістю.

— Так, я шукаю Віктора Елліотта.

— Там, попереду, — він показав рукою туди, звідки я прийшов. — Бачите старого на огорожі? Того, що дивиться на корабель? Ото він.

Я визирнув у вечірній присмерк за дверима й розгледів самотню постать біля огорожі.

— Він володіє цим закладом?

— Так. За свої гріхи, — інфопацюк усміхнувся на весь рот і обвів жестом усе довкола. — Зважаючи на те, як тут ідуть справи, йому не конче потрібно сидіти в кабінеті.

Я подякував і знову вийшов надвір. Світло вже почало меркнути, і голографічне обличчя Аншани Саломан дедалі більше впадало в око. Пройшовши під одним із банерів, я наблизився до чоловіка біля огорожі й теж поклав руки на темно-сірий чавун. Чоловік, коли я до нього долучився, роззирнувся довкола і привітався зі мною кивком, а тоді знову почав вдивлятися у горизонт, ніби шукаючи тріщину у звареному шві між морем і небом.

— Досить похмуре паркувальне місце, — сказав я, показавши рукою на розтрощений корабель.

Він спершу задумливо глянув на мене, а тоді відповів.

— Кажуть, то були терористи, — голос у нього був порожній, байдужий, наче він колись перестарався, користуючись ним, і щось зламалося. — Або під час шторму стався збій у роботі сонара. А може, і те, і те.

— Може, це зробили заради страхування, — промовив я.

Елліотт поглянув на мене знову, тепер уже пильніше.

— Ви нетутешній? — запитав він; цього разу в його голосі додалося трохи зацікавленості.

— Ні. Я тут проїздом.

— Із Ріо? — сказав він, показуючи на Аншану Саломан. — Ви артист?

— Ні.

— А, — він неначе замислився над цим на мить. Здавалося, цей чоловік відучився розмовляти. — Ви рухаєтеся, як артист.

— Ви майже вгадали. Це військова нейрохімія.

Тут до нього дійшло, але шок, здавалося, лише ненадовго промайнув ув очах і згас. Він повільно оглянув мене з голови до ніг, а тоді знову повернувся до моря.

— Ви приїхали мене шукати? Ви від Банкрофта?

— Можна й так сказати.

Він облизав губи.

— Приїхали мене вбити?

Я витягнув із кишені паперовий документ і передав йому.

— Приїхав вас порозпитувати. Ви передавали це?

Він прочитав текст, беззвучно ворушачи губами. В голові я знову чув слова, які він смакував: «…за те, що забрав у мене доньку… спалю плоть у тебе на голові… не знатимеш ні дня, ні години… ніде не будеш у безпеці в цьому житті…» Це було не надто оригінально, зате щиро та красномовно, чим турбувало більше за будь-які образи, які Прескотт показала мені у стеку «для вгашених і причинних». А ще там було точно названо смерть, якою загинув Банкрофт. Частинковий бластер мав обвуглити Банкрофтів череп іззовні до хрусткої скоринки, а тоді рознести його перегрітий вміст по кімнаті.

— Так, це моє, — тихо промовив Елліотт.

— Ви знаєте, що минулого місяця хтось убив Лоренса Банкрофта.

Він повернув папір мені.

— Та невже? Я чув, що той гад сам відстрілив собі голову.

— Ну, це можливо, — погодився я, зіжмакав папір і закинув його в заповнений відходами контейнер під нами на пляжі. — Але мені платять не за те, щоб я сприймав цю версію всерйоз. На жаль для вас, причина його смерті неприємно близька до того, як ви висловилися в цьому тексті.

— Я цього не робив, — просто сказав Елліотт.

— Я знав, що ви це скажете. Я міг би навіть вам повірити — от тільки той, хто таки вбив Банкрофта, пробрався за дуже серйозні системи безпеки, а ви колись були сержантом тактичної піхоти. Я ж знав декого з тактиків на Світі Гарлана, і кілька з них були підготовлені для таємних замовних убивств.

Елліотт із цікавістю поглянув на мене.

— Ви коник-стрибунець?

— Хто-хто?

— Коник-стрибунець. Уродженець іншої планети.

— Так.

Якщо Елліотт і боявся мене колись, то тепер його страх швидко зникав. Я подумав, чи не розіграти мені карту Посланця, але виглядало на те, що воно того не варте. Елліотт же не припиняв говорити.

— Банкрофтові не треба завозити м’язову силу з-за меж планети. Ким ви тут працюєте?

— Приватним підрядником, — сказав я. — Мушу знайти вбивцю.

Елліотт пирхнув.

— А ви думали, що це я.

Я такого не думав, але пропустив це повз вуха, тому що ця хибна думка надавала йому почуття зверхності, завдяки якому розмова тривала. В його очах з’явилися невиразні вогники.

— Думаєте, я міг би пролізти до Банкрофта в будинок? Ви знаєте, що ні, бо я дивився специфікації. Якби там був якийсь вхід, я би скористався ним рік тому, і ви знайшли б його дрібні шматочки, розкидані по газону.

— Це через вашу доньку?

— Так, це через мою доньку, — гнів додав йому жвавості. — Мою доньку та всіх інших таких, як вона. Вона ж іще була дитиною.

Він замовкнув і знову поглянув на море. За мить показав на «Оборонника вільної торгівлі», на якому, як я тепер бачив, довкола якоїсь конструкції на похилій пусковій палубі — вочевидячки, сцени — виблискували маленькі вогники.

— Ось чого вона хотіла. Ось її єдине бажання. Театр абсолютного тіла. Бути як Аншана Саломан і Ріан Лі. Вона поїхала до Бей-Сіті, бо чула, ніби там є якась людина зі зв’язками, хтось здатний…

Він різко зупинився й поглянув на мене. Інфопацюк назвав його старим, і тепер я вперше зрозумів, чому. Попри кремезну статуру сержанта і майже не розповнілий стан, обличчя в нього було старе, зоране суворими зморшками тривалого болю. Він був готовий розплакатися.

— І вона могла прорватися. Вона була красунею.

Він намацував щось у себе в кишені. Я витягнув свої цигарки й запропонував йому одну. Він машинально її взяв, підкурив за допомогою простягнутої наліпки запалювання на пачці, але продовжив порпатися в кишенях, поки не викопав звідти маленький кодакристал. Я насправді не хотів на нього дивитися, але Елліотт активував його, перш ніж я встиг щось сказати, і в повітря між нами вистрибнуло малесеньке кубічне зображення.

Він мав рацію. Елізабет Елліотт була вродливою дівчиною, білявою, спортивною та всього на кілька років молодшою за Міріам Банкрофт. Чи відзначалася вона активною рішучістю та кінською витривалістю, необхідною в Театрі абсолютного тіла, на знімку видно не було, але спробувати вона, ймовірно, могла.

На голознімку вона була затиснута між Елліоттом та іншою жінкою, дуже схожою на старшу версію Елізабет. Їх зняли на яскравому сонці десь серед трави. Зображення псувала смуга тіні, що падала від дерева, яке не втрапило в об’єктив записувача, на обличчя старшої жінки. Вона супилася, ніби помітивши ґандж у композиції, але не сердилася — просто в неї між бровами утворилися невеличкі зморшки. Ця деталь губилася в добре помітному мерехтінні щастя.

— Зникла, — промовив Елліотт, наче здогадавшись, на кому зосередилася моя увага. — Чотири роки тому. Знаєте, що таке занурювання?

Я хитнув головою. «Місцевий колорит, — прошепотіла мені на вухо Вірджинія Відаура. — Всотуй його».

Елліотт підняв очі — мені на мить подумалося, що на голограму Аншани Саломан, але тоді я побачив, що він схилив голову до неба за нею.

— Отам, — сказав він і швидко зупинився — так само, як після згадки про юність своєї доньки.

Я зачекав.

— Там, угорі, є комунікаційні супутники. Вони виливають дані. Це видно на деяких віртуальних мапах, і тоді здається, ніби хтось плете світові шалик, — він знову поглянув на мене ясними очима. — Так казала Айрін. Плете світові шалик. У цьому шалику є й люди. Оцифровані товстосуми, що мандрують між тілами. Мотки пам’яті, почуттів і думки, запаковані за номерами.

Тут я подумав, що знаю, що буде далі, але змовчав.

— Якщо людина тямовита, а моя донька такою й була, і має потрібне обладнання, то вона може відбирати зразки цих сигналів. Їх називають психокрихтами. Кілька секунд у голові принцеси модного дому, ідеї теоретика часток, дитячі спогади короля. Вони мають свій ринок. О, журнали світської хроніки представляють відредаговані прогулянки в голові таких людей, але там усе узгоджено й зацензуровано. Порізано для широкого вжитку. Жодних несподіваних моментів, нічого такого, що може когось знітити чи нашкодити популярності — лише великі фальшиві усмішки повсюди. Насправді люди хочуть не цього.

Щодо цього я сумнівався. Журнали прогулянок у головах були популярні й на Світі Гарлана, і їхні читачі протестували лише тоді, коли якусь відому людину, про яку там писали, ловили на певному прояві людської слабкості. Зазвичай найбільше обурення серед громадськості викликали невірність і брудна лайка. Воно й не дивно. Жодна людина, яка опустилася до того, щоб стільки часу проводити за межами власної голови, не захоче бачити відображення тих самих елементарних реалій людського життя в позолочених головах своїх кумирів.

— Психокрихти дають усе, — промовив Елліот з дивним ентузіазмом — як я підозрював, породженням думок його дружини. — Сумнів, бруд, людяність. Люди готові платити за це цілий статок.

— Але це незаконно?

Елліотт показав жестом на фасад майстерні зі своїм іменем.

— Ринок даних обвалився. Надлишок брокерів. Насичення. У нас був поліс на клонування та перечохлення, розрахований на нас обох і Елізабет. Моєї пенсії колишнього тактика явно не вистачало. Що ми могли зробити?

— Скільки їй дали? — тихо спитав я його.

Елліотт поглянув на море.

— Тридцять років.

Трохи згодом він, не відводячи погляду від обрію, сказав:

— Шість місяців у мене все було гаразд, а тоді я вмикаю екран і бачу, як якась корпоративна представниця ходить у тілі Айрін, — він зробив півоберта в мій бік і пирхнув. — Корпорація придбала його безпосередньо у сховища Бей-Сіті. Заплатила вп’ятеро більше, ніж я міг собі дозволити. Кажуть, ця сучка ходить у ньому лише через місяць.

— Елізабет у курсі?

Він кивнув — так, наче опустив сокиру.

— Вона витягнула це з мене якось уночі. Я був під контактним кайфом. Увесь день лазив по стеках, шукаючи клієнтів. Геть не розумів, де я чи що відбувається. Хочете знати, що вона сказала?

— Ні, — пробурмотів я.

Він мене не почув. Кісточки його пальців на залізній огорожі побіліли.

— Вона сказала: «Не хвилюйся, татку, коли я розбагатію, ми викупимо маму».

Ситуація поступово виходила з-під контролю.

— Послухайте, Елліотте, мені шкода вашої доньки, але, судячи з того, що я почув, вона не працювала в таких закладах, до яких вчащає Банкрофт. «Закритий простір Джеррі» — це ж не зовсім Доми, чи не так?

Колишній тактик без попередження розвернувся до мене зі сліпою люттю в очах і стиснутих кулаках. Я не міг поставити йому це на карб. Він бачив перед собою лише людину Банкрофта.

Але посланця не можна заскочити зненацька: цього не допустить обробка. Я передбачив атаку мало не раніше, ніж він сам зрозумів, що атакує, а менш ніж за секунду спрацювала нейрохімія мого позиченого чохла. Він напав знизу, пірнаючи під захист, який подумки мені приписав, і спробував знайти удари по корпусу, від яких у мене розтрощаться ребра. Захисту там не було, та й мене теж. Натомість я зайшов за траєкторію ударів, вивів його з рівноваги своєю вагою й переплів одну ногу з його ногою. Він незграбно позадкував на огорожу, а я врізав йому в сонячне сплетіння ліктем, зробивши безжальний аперкот. Від шоку в нього посіріло обличчя. Нахилившись, я прип’яв його до огорожі й тицьнув йому в горло розведеними пальцями однієї руки.

— Досить, — дещо невпевнено гаркнув я. Нейрохімічна проводка цього чохла була зроблена грубіше за системи Корпусу, якими я користувався раніше, а коли вони працювали на повну потужність, я почувався підвішеним у підшкірному мішку з дротяної сітки.

Я опустив погляд на Елліотта.

Його очі відділяла від моїх ширина однієї долоні; хоч я й досі тримав його за горло, вони ще палали люттю. Гучно дихаючи крізь зціплені зуби, він намагався знайти сили, щоби звільнитися з моєї хватки й нашкодити мені.

Я відірвав його від огорожі й відсторонився від нього в застережній позі.

— Послухайте, я тут нічого не оцінюю. Просто хочу знати. Чому ви думаєте, ніби вона якось пов’язана з Банкрофтом?

— Тому що вона мені так сказала, гівнюче, — прошипів він. — Вона розповіла мені, що він зробив.

— А що саме?

Він швидко кліпнув, і його невивільнена лють обернулася на сльози.

— Дещо брудне, — сказав він. — Вона казала, що він цього потребує. Настільки, щоби повертатися. Настільки, щоби платити.

Талон на обід. «Не хвилюйся, татку, коли я розбагатію, ми викупимо маму.» Такої помилки досить легко припуститися в юності. Але ніщо не дається так просто.

— Думаєте, тому вона й померла?

Він повернув голову й подивився на мене, як на павука особливо отруйного виду на підлозі власної кухні.

— Шановний, вона не померла. Її хтось убив. Хтось узяв бритву й порізав її.

— Судовий протокол стверджує, що це був якийсь клієнт. Не Банкрофт.

— Звідки їм знати? — байдужо сказав він. — Вони називають тіло, і хто його зна, хто там усередині. Хто за все це платить.

— Його вже знайшли?

— Убивцю повії з біокабінки? А як ви гадаєте? Вона ж працювала не зовсім у Домах, так?

— Елліотте, я не це мав на увазі. Якщо ви скажете, що вона знайшла Банкрофта у Джеррі, я вам повірю. Але ви маєте визнати: це не скидається на Банкрофтову поведінку. Я з ним зустрічався і… щоб він прогулювався нетрями? — я похитав головою. — Мені він таким не здається.

Елліотт відвернувся.

— Плоть, — сказав він. — Якою може здатися плоть мета?

Уже майже остаточно стемніло. За водою, на похилій палубі військового судна, вже почалася вистава. Ми обидва якийсь час дивилися на вогні, чули яскраві уривки музики, подібні на передачі з планети, вхід на яку нам навіки заказано.

— Елізабет досі у стеку, — тихо зауважив я.

— Так, то й що? Поліс на перечохлення став недійсним чотири роки тому, коли ми вгатили всі свої гроші в якогось юриста, який сказав, що може розгадати справу Айрін, — він показав на тьмяно освітлений фасад своєї контори. — Я що, схожий на людину, в якої невдовзі заведуться гроші?

Далі вже не було про що говорити. Я залишив його дивитися на вогні й повернувся до машини. Коли я проминув його, виїжджаючи з маленького містечка, він ще був там і не озирнувся.

ЧАСТИНА ДРУГА: РЕАКЦІЯ

(Загарбницький конфлікт)

Розділ дев'ятий

Я зателефонував Прескотт із автомобіля. На вбудованому у приладову дошку запорошеному екранчику чітко відобразилося її дещо роздратоване обличчя.

— Ковачу. Ви знайшли те, що шукали?

— Взагалі-то, я досі не знаю, що шукаю, — бадьоро промовив я. — Як думаєте, Банкрофт узагалі ходить до біокабінок?

Вона скривилася.

— Ой, я вас благаю.

— Гаразд, ось ще одне запитання. Лейла Беґін коли-небудь працювала в закладах з біокабінками?

— Ковачу, насправді я й гадки не маю.

— Ну, то вточніть це. Я зачекаю, — відповів я кам’яним голосом. Витончена відраза Прескотт дуже контрастувала з болем Віктора Елліотта через доньку.

Поки юристка зникла з екрана, я почав вистукувати пальцями й несподівано для самого себе замугикав у цьому ритмі міллспортський рибальський реп. Зовні повз мене прослизало нічне узбережжя, але запахи та звуки моря раптом стали зовсім не такими, як треба. Надто притлумленими, без сліду бела-трави у вітрі.

— Ось, — Прескотт із дещо ніяковим виглядом знову сіла в зоні покриття телефонного сканера. — В оклендському досьє Беґін є два випадки роботи в біокабінках, до того, як вона одержала тимчасову роботу в одному з Домів Сан-Дієго. Якщо її не знайшов професійний шукач талантів, то в неї мала бути перепустка.

Банкрофт мав бути непоганою перепусткою куди завгодно. Мені закортіло це сказати, але я припнув язика.

— Зображення маєте?

— Чиє? Беґін? — Прескотт знизала плечима. — Тільки двовимірне. Хочете, перешлю?

— Перешліть, будь ласка.

Старезний автотелефон трохи зашипів, пристосовуючись до зміни вхідного сигналу, а тоді з завад показалося обличчя Лейли Беґін. Я нахилився ближче, видивляючись у них правду. На її пошуки знадобилося трохи часу, але вона там була.

— Так. А тепер не можете знайти мені адресу закладу, де працювала Елізабет Елліотт? «Закритий простір Джеррі». Він на вулиці, що називається Маріпоса-стрит.

— На розі Маріпоси та Сан-Бруно, — пролунав із-за послужливо набурмосеного личка Лейли Беґін безплотний голос Прескотт. — Господи, це ж просто під старою автострадою. Це не може не бути порушенням техніки безпеки.

— Можете надіслати мені мапу з поміченим маршрутом від мосту?

— Ви туди їдете? Сьогодні ввечері?

— Прескотт, удень у таких закладах клієнтів небагато, — терпляче пояснив я. — Звісно, я їду туди сьогодні ввечері.

Моя співрозмовниця по той бік лінії завагалася.

— Ковачу, це не рекомендована зона. Ви маєте бути обережним.

Цього разу я не втримався від веселого пирхання. Я ніби чув, як хтось каже хірургові бути обережним і не закривавити рук. Напевно, вона мене почула і сухо промовила:

— Я надішлю мапу.

Обличчя Лейли Беґін блимнуло та зникло, і на її місці вималювався сітчастий візерунок вулиць і я побачив місце її перебування. Більше мені нічого не було потрібно. Волосся в неї було переливчасто-малинове, її горло стискав залізний нашийник, а перелякані очі приховував густий макіяж, але під усім цим я розгледів риси обличчя. Ті самі риси, що були ледь помітні на кодакристалі Віктора Елліотта з зображенням його доньки. Невелика, проте незаперечна подібність.

Міріам Банкрофт.

Коли я повернувся до міста, в потемнілому небі сіяла легка мжичка. Припаркувавшись навпроти закладу Джеррі, я подивився на миготливу неонову вивіску клубу крізь патьоки та намистинки води на вітровому склі наземної машини. Десь у мороці під бетонними кістками автостради танцювала голограма жінки в коктейльному келиху, але в голографі була якась несправність, і зображення постійно гаснуло.

Я побоювався, що наземна машина приверне увагу, але виглядало на те, що я приїхав нею саме туди, куди треба. Більшість транспортних засобів довкола закладу Джеррі не могли літати; єдиним винятком із цього правила були автотаксі, що час від часу опускалися, щоб вивергнути чи забрати пасажирів, а тоді з нелюдською точністю та швидкістю вискакували назад, у потік повітряного транспорту. Завдяки рядам червоних, блакитних і білих навігаційних вогнів вони скидалися на прикрашених коштовним камінням візитерів з іншого світу, які майже не торкалися потрісканого й захаращеного сміттям тротуару, поки їхні підопічні виходили чи залазили всередину.

Я спостерігав упродовж години. У клубі було доволі жваво, клієнтура водилася розмаїта, здебільшого чоловіча. Біля дверей клієнтів перевіряв робот-охоронець, який дуже скидався на восьминога, складеного гармошкою й підвішеного до одвірка при вході. Декому доводилося розлучатися з прихованими предметами, мабуть, зброєю, а одного-двох завернули. Протестів не було: з роботом не посперечаєшся.

Надворі люди паркувалися, залазили до машин і вилазили з них, а також купували та продавали дрібний товар, який здаля я не міг роздивитися. Двоє чоловіків влаштували в затінку між двома опорними колонами автостради бійку на ножах, але невдовзі один боєць пошкутильгав геть, тримаючись за порізану руку, а другий повернувся всередину клубу так, наче просто справив природну потребу.

Я виліз із машини, перевірив на ній сигналізацію й побрів на інший бік вулиці. Парочка торгівців сиділа по-турецьки на капоті машини, ховаючись від дощу за допомогою поставленого між стопами відбивача завад, а коли я підійшов ближче, позирнули вгору.

— Може, продати тобі диск, чуваче? Гарячі дівки з Улан-Батора, якість — як у Домах.

Я спокійно оглянув їх і неквапливо хитнув головою.

— Жмурику?

Знову хитнув головою. Я дійшов до робота й зупинився, коли він простягнув свої численні мацаки, щоб мене обшукати, а тоді, коли дешево синтезований голос сказав «чисто», спробував зайти за поріг. Одна з його рук затримала мене, обережно штовхнувши у груди.

— Вам кабінки чи бар?

Я завагався, вдаючи, ніби оцінюю варіанти.

— А що такого в барі?

— Ха-ха-ха, — хтось запрограмував робота на сміх. Він звучав так, ніби то якийсь товстун потопає в сиропі. Сміх різко урвався. — У барі можна дивитися, але не торкатися. Жодної готівки, рук не розпускати. Місцеве правило. Інших клієнтів це теж стосується.

— Кабінки, — сказав я, прагнучи спекатися програм механічного закликайла. В порівнянні з ним вуличні торгівці на машині були реально приязніші.

— Спускайтеся сходами і наліво. Візьміть рушник зі стосу.

Я спустився короткими сходами з металевими перилами і звернув ліворуч у коридор, який освітлювали згори, миготливими червоними вогниками, які оберталися, достоту як вогні автотаксі на вулиці. Безупинна джанк-ритмова музика молотила повітря, наче шлуночок якогось величезного серця під тетраметом. В одній ніші, як мені й обіцяли, лежав стос свіжих білих рушників, а за нею розташовувалися двері до кабінок. Я проминув перші чотири, дві з яких були зайняті, й увійшов у п’яту.

Підлога приміщення завбільшки десь із два на три метри була вистелена блискучою атласною обшивкою. Якщо на ній і були плями, то я їх не міг бачити, бо єдиним джерелом освітлення тут був один обертовий міні-світильник, подібний на світильники в коридорі. Повітря було тепле і сперте. Під широкими тінями, що їх відкидало світло, в одному кутку стояв побитий на вигляд термінал для прийому коштів з матово-чорною стійкою та червоним цифровим табло зі світлодіодами вгорі. Була там і щілина для карток і готівки. Панелі для ДНК-розрахунків не було. Віддалена стіна складалася з матованого скла.

Я це передбачив і зняв пачку грошей ув автобанку, коли їхав містом. Обравши одну з пластифікованих банкнот великого номіналу, я вставив її в щілину. Натиснув на кнопку і висвітився червоними світлодіодами мій кредит. За мною плавно зачинилися двері, приглушивши музику, а об матоване скло попереду різко — я аж сіпнувся — гепнуло якесь тіло. Замиготіли цифри на табло. Поки що мої витрати були мінімальні. Я оглянув тіло, що притиснулося до скла. Сплющені важкі груди, жіночий профіль і нечіткі обриси стегон та литок. Із прихованих динаміків долинули пронизливі стогони. Раптом залунав голос.

— Хочеш побачити… побачити… побачити?..

Дешевий ехо-резонатор на вокодері.

Я знову натиснув на кнопку. Скло проясніло, і по той бік стало видно жінку. Вона почала рухатися туди-сюди, демонструючи мені себе, своє треноване тіло та збільшені груди, нахилилася вперед і облизала скло кінчиком язика. Від її дихання скло спітніло. Її очі зустрілися з моїми.

— Хочеш торкнутися… торкнутися… торкнутися?.. Незалежно від того, використовувалися в кабінках інфразвукові частоти чи ні, все це викликало в мене однозначну реакцію. Мій пеніс потовщав і заворушився. Я зупинив його пульсацію та перегнав звідти кров у м’язи, наче мене покликали до бою. У цій сцені він мав висіти. Я знов потягнувся до кнопки оплати. Скляний екран ковзнув убік, і вона пройшла всередину, наче виходячи з душу. Наблизилася до мене та плавно простягнула руку, зігнуту ківшиком.

— Скажи, чого ти хочеш, любчику, — гортанно промовила вона. Її голос без вокодерного ефекту здавався різким.

Я прокашлявся.

— Як тебе звати?

— Аненома. Хочеш дізнатися, чому мене так звуть?

Вона заворушила рукою. Позаду неї тихенько клацав лічильник.

— Пам’ятаєш, тут працювала одна дівчина? — запитав я.

Тепер вона займалася моїм паском.

— Любчику, жодна дівчина, яка тут колись працювала, не зробить для тебе того, що зроблю я. А тепер, як тобі…

— Її звали Елізабет. Звали по-справжньому. Елізабет Елліотт.

Її руки раптово опустилися, а з обличчя спливла машкара збудження.

— Що це за хрінь? Ти що, поліцай?

— Хто?

— Поліцай. Лягавий, — її голос почав підвищуватися. Вона відступила від мене. — У нас був такий…

— Ні, — я на крок наблизився до неї, і вона з явним знанням справи стала в захисну стійку. Я відступив і стиха мовив. — Ні, я її маги.

Напружена тиша. Вона гнівно поглянула на мене.

— Маячня. Ліззіна мамця на зберіганні.

— Ні, — я повернув її руку на свій пах. — Помацай. Там нічого нема. Мене зачохлили сюди, але я — жінка. Я не, я б не могла…

Вона трішки розігнулася й майже знехотя потягнула руками донизу.

— По-моєму, шикарна резервуарна плоть, — із недовірою зауважила вона. — Як ти просто виходиш зі зберігання, чому тебе не випускають під чесне слово в чохлі якогось дурнуватого наркоші?

— Не під чесне слово, — у мене в голові стрімко, наче зграя низьколітних реактивних бомбардувальників, пролетіла підготовка Корпусу для роботи під глибоким прикриттям, залишивши по собі інверсійний слід із брехні на межі правдоподібності та маловідомих деталей. Я так зрадів роботі над завданням, що в мені щось аж стрепенулося. — Знаєш, за що мене запроторили?

— Ліззі казала про психокрихти, щось…

— Так. Занурення. Знаєш, у кого я занурилася?

— Ні. Ліззі ніколи не говорила багато про…

— Елізабет не знала. А розголосу це так і не набуло.

Дівчина з важкими грудьми вперла руки в боки.

— То хто…

Я їй усміхнувся.

— Краще не знати. Дехто могутній. Той, кому вистачило влади, щоб витягнути мене зі стека й дати мені оце.

— Втім, не досить могутній, щоби повернути тебе у щось із піхвою, — в Аненоминому голосі досі відчувався сумнів, але до неї швидко, наче косяк пляшкоспинів під водою на рифі, наближалася впевненість. Їй хотілося вірити в цю казкову матір, що прийшла шукати загублену доньку. — Чому це тобі зробили крос-зачохлення?

— Є одна домовленість, — сказав я їй, наблизившись до істини, аби доповнити історію. — Ця… людина… мене витягає, а я маю дещо для неї зробити. Дещо таке, для чого потрібне чоловіче тіло. Якщо я це зроблю, то здобуду по новому чохлу для себе та Елізабет.

— Та невже? То ось чому ти тут? — в її голосі відчувалася гіркота, яка підказувала мені, що батьки ніколи б не прийшли шукати її до цього закладу. А ще — що вона мені вірить. Я завершив брехню.

— Із перечохленням Елізабет є проблема. Хтось блокує процедуру. Я хочу знати, хто й чому. Ти знаєш, хто її порішив?

Вона опустила голову й заперечно похитала.

— Дуже багато дівчат потерпає, — тихо промовила вона. — Але Джеррі покриває це страхуванням. Тут він молодець, навіть відправляє нас на зберігання, якщо видужувати доведеться довго. Але Ліззі вколошкав не постійний клієнт.

— Елізабет мала постійних клієнтів? Був серед них хтось важливий? Хтось дивний?

Вона підвела на мене сповнений жалю погляд. Я остаточно ввійшов у образ Айрін Елліотт.

— Пані Елліотт, усі люди, які сюди приходять, дивні. Інакше їх би тут не було.

Я вдавано поморщився.

— А… Хтось… Важливий?

— Я не знаю. Послухайте, пані Елліотт, Ліззі мені подобалася, вона реально добре повелася зі мною пару разів, коли я хворіла, та ми так і не зблизилися. Вона була близька до Хлої та… — вона зупинилась, а тоді поспіхом додала: — Ну, знаєте, нічого такого, але вони з Хлої та Мак усім ділилися — ну, знаєте, розмовляли і все таке.

— Я можу поговорити з ними?

Вона швидко оглянула кутки кабінки так, наче щойно почула якийсь непоясненний звук. Вигляд у неї був зацькований.

— Вам краще цього… Не робити. Джеррі, розумієте, він не любить, коли ми розмовляємо з людьми. Якщо він нас застукає…

Я вклав у свою позу й тон усю переконливість посланця.

— Ну, може, ти б могла спитати за мене…

Здається, її очі виражали ще більший страх, однак голос жінка опанувала.

— Авжеж. Я порозпитую. Але не… Не зараз. Вам треба йти. Вертайтеся завтра о цій самій порі. До цієї ж кабінки. Я буду вільна. Скажіть, що ви домовилися про зустріч.

Я обіруч узяв її долоню.

— Дякую, Аненомо.

— Мене звати не Аненома, — раптом сказала вона. — Мене звати Луїза. Звіть мене Луїза.

— Дякую, Луїзо, — я ще тримав її за руку. — Дякую за це…

— Послухайте, я ж нічого не обіцяю, — спробувала різко відказати вона. — Я лиш пообіцяла запитати, більш нічого. А тепер ідіть. Будь ласка.

Вона показала мені, як скасувати решту платежу на терміналі для внесення коштів, і двері негайно відчинилися. Нічого не змінилося. Я більше нічого не сказав. Не спробував торкнутися її знову. Я вийшов у відчинені двері, залишивши її стояти там зі складеними на грудях руками й опущеною головою; вона дивилася на вистелену атласом підлогу кабінки так, наче бачила її вперше.

У червоному світлі.

Вулиця за стінами клубу не змінилася. Двоє торгівців нікуди не поділися й завзято вели перемовини з величезним монголом, який спирався на капот машини й дивився на щось у себе в руках. Восьминіг вигнув руки, пропускаючи мене, і я вийшов у мжичку. Монгол підвів очі, коли я пройшов повз нього, і його обличчя пересмикнуло: він мене впізнав.

Я зупинився, розвернувся посеред кроку, і він знов опустив погляд, бурмочучи щось торгівцям. Пробудилася нейрохімія, і мене зсередини неначе облило холодною водою. Я пройшов вулицею до машини, і небагатослівна розмова тих трьох чоловіків негайно припинилася. Вони сховали руки в торбинках і кишенях. Мене щось підштовхувало, щось практично не пов’язане з поглядом, який кинув на мене монгол. Щось темне, що розправило крила, побачивши малопомітну вбогість кабінки, щось некероване — Вірджинія Відаура мене б за таке вилаяла. Я чув, як мені шепоче на вухо Джиммі де Сото.

— Чекаєте на мене? — спитав я, говорячи монголові у спину, і побачив, як у ній напружилися м’язи.

Можливо, один з торгівців це передчував. Він підняв оголену руку в замирливому жесті.

— Слухай, чуваче… — кволо заговорив він.

Я зиркнув на нього краєчком ока, і він стулив пельку.

— Я сказав…

Тут усе й пішло шкереберть. Монгол, заревівши, відштовхнувся від капота й ударив мене рукою завтовшки з окіст. Удар так мене й не торкнувся, та я, хоч і відбив його, все одно незграбно відступив на крок. Торгівці оголили зброю, маленькі смертоносні шматки чорного та сірого металу, які плювались і дзявкали під дощем. Я врятувався від переплетінь вогню, сховавшись за монголом, і врізав йому в перекошене обличчя ребром долоні. Захрускотіла кістка, і я, обійшовши його, опинився біля машини, поки торгівці ще намагалися допетрати, де я. Нейрохімія перетворила їхні рухи на потік густого меду. За мною потягнувся один кулак із пістолетом, і я розбив пальці, що стискали його метал, ударом ноги збоку. Власник пальців завив, а край моєї руки врізався у скроню іншому торгівцеві. Обидва відкотилися від машини; один ще стогнав, а другий, можливо, зомлів, а може, помер. Я пригнувся.

Монгол дременув геть.

Я перескочив через дах наземної машини й побіг за ним. Під час приземлення бетон боляче вдарив мене по ногах, обидві мої литки проштрикнув гострий біль, але нейрохімія враз його притлумила, і я відстав від нього всього на десяток метрів. Я випнув груди вперед і помчав.

Монгол попереду петляв у полі мого зору, як бойовий літак, що намагається ухилитися від вогню переслідувачів. Він був надзвичайно швидкий як на свої габарити; тепер він, промайнувши між лавами опорних колон автостради, кинувся в тінь щонайменше за двадцять метрів від мене. Я пришвидшився, скривившись від гострого болю у грудях. Мене хльостав по обличчю дощ.

Грані цигарки.

Ми вийшли з-під колон і пробігли безлюдним перехрестям, де світлофори хилилися, наче п’яні. Коли монгол пробіг повз один з них, той кволо похитнувся, а світло на ньому змінилося. На мене захрипів голос робота-маразматика. «Перехід. Перехід. Перехід.» Та я вже перейшов. Його відлуння не полишало мене вздовж вулиці.

Повз покинуті корпуси транспортних засобів, які роками не від’їжджали від місць свого відпочинку на узбіччі. Сховані за ґратами та віконницями фасади, які, може, відкривались, а може, й не відкривались для клієнтів у світлий час доби; ґрати збоку вулиці, з яких здіймалася, неначе жива, пара. Тротуар у мене під ногами був слизький від дощу та сірої багнюки, утвореної з напіврозкладеного сміття. Черевики, що були в комплекті з літнім костюмом Банкрофта, мали тонкі підошви й були позбавлені корисного зчеплення. Я не падав лише завдяки бездоганній рівновазі, забезпеченій нейрохімією.

Порівнявшись із двома припаркованими розвалюхами, монгол швидко озирнувся через плече, побачив, що я не зник, і кинувся вліво, на протилежний бік вулиці, ледве проминувши останню машину. Я спробував скоригувати траєкторію й підрізати його, перейшовши вулицю під кутом до розтрощених машин, але моя здобич надто добре спланувала пастку. Я вже був біля першої розвалюхи й послизнувся при спробі вчасно зупинитися. Відскочивши від капоту іржавої машини, я врізався у віконницю на вітрині. Метал забряжчав і зашкварчав; мені защипало руки від слабкого електричного розряду, який захищав від волоцюг. На протилежному боці вулиці монгол збільшив відстань між нами ще на десять метрів.

У небі наді мною промайнула цяточка — якийсь заблукалий транспорт.

Я помітив постать, що тікала, по той бік вулиці й відштовхнувся від бордюру, проклявши порив, що спонукав мене відмовитися від запропонованого Банкрофтом озброєння. На цій відстані монголові було б дуже легко підрізати ноги променевою зброєю. Натомість я сховався за ним і спробував десь знайти в легенях сили, щоби знову скоротити відставання. Може, мені вдасться злякати його так, що він заточиться.

Із цим у мене майже вийшло. Будівлі ліворуч від нас поступилися місцем звалищу, відгородженому похилим парканом. Монгол знову озирнувся та вперше припустився помилки. Він зупинився, кинувся на паркан, який враз обвалився, і дременув у темряву за ним. Я всміхнувся й побіг слідом. Нарешті перевага за мною.

Можливо, він сподівався загубитись у темряві або чекав, що я підверну ногу на нерівній місцевості. Але обробка посланця в кепському освітленні негайно розширила мої зіниці та блискавично визначила, де мені ступати по нерівній поверхні, а нейрохімія так само швидко ставила туди мої ноги. Земля миготіла піді мною, як миготіла під Джиммі де Сото у моєму сні. За сто метрів такого бігу я мусив наздогнати свого приятеля-монгола, якщо він теж не мав удосконаленого зору.

Звалище таки скінчилося раніше, але на той час нас розділяв щонайбільше десяток метрів, як і на початку, аж раптом ми натрапили на паркан на віддаленому боці. Він видерся по дроту, зіскочив на землю й побіг вулицею, поки я ще дерся нагору, але далі він, здавалося, несподівано заточився. Я зліз із вершини паркана і з легкістю зіскочив униз. Він, певно, почув, як я впав, бо різко розігнувся, ще не встигнувши скласти предмет, який тримав у руках. Піднялося дуло, і я скочив у бік вулиці.

Я жорстко приземлився, обідрав долоні й покотився. Там, де я був перед цим, підпалила ніч блискавиця. Мене накрило смородом озону, а вуха наповнилися тріском потривоженого повітря. Я покотився далі, а частинковий бластер спалахнув знову, пальнувши мені за плече. Мокра вулиця від пострілу зашипіла парою. Я поліз ховатись, але не знайшов схованки.

— ПОКЛАДІТЬ ЗБРОЮ!

Згори впала купка пульсуючих вогників, і серед ночі, наче голос бога-робота, загримів гучномовець. На вулиці спалахнув прожектор, який залив нас білим вогнем. Лежачи на місці, я примружив очі й за п’ять метрів од вулиці ледве розгледів поліційний транспорт для стримування натовпу, який миготів фарами. Тиха буря, яку здіймали його турбіни, вдарила по стінах навколишніх будівель тріпотливими крильцями з паперу та пластику і прип’яла їх до стін, як напівмертвих метеликів.

— СТІЙТЕ НА МІСЦІ! — знову загримів гучномовець. — ПОКЛАДІТЬ ЗБРОЮ!

Монгол розвернув свій частинковий бластер, описавши палючу дугу, і транспорт смикнувся: його пілот спробував ухилитися від променя. Від однієї турбіни, в яку влучила зброя, посипались іскри, і транспорт сильно занесло вбік. Із посту десь під носом судна йому відповіли вогнем з автомата, але монгол на той час уже перебіг вулицю, прострілив двері та зник у задимленому проході.

Десь усередині кричали.

Я повільно підвівся з землі й побачив, як транспорт опустився, зупинившись менш ніж за метр від землі. На тліючому навісі над двигуном задиміла ємність вогнегасника, з якої на вулицю полилася біла піна. Просто за пілотським вікном з виском піднявся люк. На вході стояла Крістін Ортеґа.

Розділ десятий

Цей транспорт був спрощеною версією того, на якому мене підвезли до Сантач-Гауса, в його кабіні було гамірно. Ортеґа була змушена перекрикувати двигуни.

— Ми задіємо загін нюхачів, але, якщо він має зв’язки, то може дістати речовини, які змінять хімічну сигнатуру його тіла ще до світанку. Опісля нам залишаться тільки спостереження свідків. Як у кам’яному віці. А в цій частині міста…

Транспорт накренився, і вона показала рукою на лабіринт вулиць унизу.

— Погляньте. Його називають Лизоградом. Колись давно він звався Потреро. Кажуть, гарна була місцина.

— І що сталося?

Ортеґа знизала плечима, сидячи на сталевій решітці.

— Економічна криза. Самі знаєте, як воно буває. Сьогодні в тебе свій будинок, оплачений поліс на чохол, а завтра ти на вулиці і світить тобі всього одне життя.

— Це тяжко.

— Так, звісно, — недбало погодилася слідча. — Ковачу, якого милого ви робили у Джеррі?

— Чухав сверблячку, — буркнув я. — Хіба якісь закони це забороняють?

Вона поглянула на мене.

— Ви не знімали напруги у Джеррі. Ви там пробули заледве десять хвилин.

Я знизав плечима і скорчив винувату гримасу.

— Кого хоч раз завантажували в чоловіче тіло просто з резервуара, той зрозуміє. Гормони. Все робиться поспіхом. У таких закладах, як Джеррін, результативність — не проблема.

Ортеґа зобразила усмішку й нахилилася вперед, наблизившись до мене.

— Фігня, Ковачу. Фіг-ня. Я перевірила те, в чому вас звинуватили в Міллспорті. Психологічний портрет. Його називають градієнтом Кеммеріха, і у вас він крутий — без гака й мотузки не видерешся. Хоч би що ви робили, результативність завжди буде для вас проблемою.

— Ну… — я взяв цигарку й запалив її, не припиняючи говорити. — Знаєте, з деякими жінками за десять хвилин можна зробити дуже багато.

Ортеґа закотила очі й відмахнулася від мого зауваження, як від мухи, що дзижчить довкола її обличчя.

— Так. І ви, маючи від Банкрофта такі гроші, кажете мені, що не можете дозволити собі нічого кращого за заклад Джеррі?

— Річ не у вартості, — сказав я й замислився, чи не тому, бува, до Лизограда приходили такі люди, як Банкрофт.

Ортеґа притулилася головою до вікна й визирнула на дощ. На мене вона не дивилася.

— Ви шукаєте зачіпок, Ковачу. Ви пішли до Джеррі, щоби з’ясувати дещо про те, що зробив там Банкрофт. Із часом я можу довідатися, що саме, але було би простіше, якби ви мені просто сказали.

— Чому? Ви ж сказали, що справу Банкрофта закрито. Який у вас тут інтерес?

Тут вона знову поглянула на мене — тепер уже з блиском в очах.

— Мій інтерес — збереження миру. Може, ви не помітили, та ми завжди зустрічаємося під звуки стрілянини з великокаліберної зброї.

Я розвів руками.

— Я неозброєний. Я лише ставлю запитання. І, до речі, про запитання… Як так вийшло, що, коли почалися веселощі, ви були в мене під боком?

— Гадаю, просто пощастило.

Я пропустив це повз вуха. Ортеґа ходила за мною назирці, це було очевидно. А це, своєю чергою, означало, що справа Банкрофта мала бути складнішою.

— Що буде з моєю машиною? — запитав я.

— Ми її підберемо. Сповістимо компанію-орендодавця. Хтось може приїхати на штрафну стоянку й забрати її звідти. Якщо вона вам не потрібна.

Я хитнув головою.

— Скажіть мені ось що, Ковачу: чому ви орендували наземну машину? На ті гроші, які платить вам Банкрофт, ви б могли взяти таку, — вона поплескала по перегородці.

— Мені подобається їздити по землі, — відповів я. — Так краще усвідомлюється відстань. На Світі Гарлана у повітря підіймаються рідко.

— Справді?

— Справді. Послухайте, той хлопака, який мало не спалив вас там у небі…

— Перепрошую? — вона звела брову, скорчивши, як я тепер починав думати, свою фірмову гримасу. — Виправте мене, якщо я помиляюсь, але там ми, на мою думку, врятували ваш чохол. Це ж ви дивилися у приціл не з того боку.

Я змахнув рукою.

— Дрібниці. Він чекав на мене.

— Чекав на вас? — незалежно від того, що Ортеґа думала насправді, на її обличчі відобразилася недовіра. — За словами тих торгівців жмуриком, яких ми запхали у фургон, він купував товар. Давній клієнт, як вони кажуть.

Я хитнув головою.

— Він чекав на мене. Я пішов з ним поговорити, а він кинувся геть.

— Може, йому не сподобалося ваше обличчя. Один з торгівців, здається, той, якому ви пробили череп, сказав, що вам, судячи з вигляду, кортіло когось убити, — вона ще раз знизала плечима. — Вони кажуть, що ви почали перший, і звичайно, здається, що так і було.

— Чому ви в такому разі не пред’являєте мені звинувачень?

— Ой, та в чому? — вона випустила уявну хмаринку диму. — В завданні органічних ушкоджень, які можна усунути оперативно, парочці торгівців жмуриком? У створенні загрози безпеці поліційної власності? У порушенні спокою в Лизограді? Дайте мені перепочити, Ковачу. Біля закладу Джеррі таке відбувається щоночі. Я надто втомлена, щоб заповнювати на це папери.

Транспорт накренився, і у вікні я побачив темний силует вежі «Гендрікса». На пропозицію Ортеґи підвезти мене додому я пристав майже так само, як пристав на пропозицію поліціянтів підвезти мене до Сантач-Гауса — щоб побачити, куди це мене заведе. Мудрість посланців. Пливи за течією й дивися, що вона тобі показує. Я не мав причин припускати, що Ортеґа брехала мені, кажучи, куди ми їдемо, та почасти я однак здивувався, коли побачив ту вежу. Посланцям довірливість не властива.

Посперечавшись спочатку з «Гендріксом» через дозвіл на посадку, пілот посадив нас на зачуханому майданчику на вершині вежі. Коли ми приземлялися, я відчував, як вітер смикає легке тіло транспортного засобу, а коли піднявся люк, на борт увірвався холод. Я підвівся, готовий піти. Ортеґа залишилася на місці, проводжаючи мене косим поглядом, якого я досі не міг зрозуміти. Заряд, який я відчував попередньої ночі, повернувся. Я відчував, як потреба щось сказати тисне на мене, наче неминучий пчих.

— Слухайте, як минуло затримання Кадміна?

Вона ворухнулася на сидінні й витягнула одну довгу ногу, поклавши чобіт на звільнене мною крісло. Нещиро всміхнулася.

— Пропускаємо його через машину, — сказала вона. — Ми свого доб’ємося.

— Добре, — вилізши на вітер і дощ, я підвищив голос. — Дякую, що підвезли.

Вона серйозно кивнула, а тоді захилила голову, щоб сказати щось пілоту позаду себе. Вищання турбін посилилось, і я поспіхом утік з-під люка, який почав закриватися. Коли я відійшов назад, транспорт відклеївся й полетів, замиготівши вогниками. Я востаннє побачив обличчя Ортеґи у залитому дощем вікні кабіни, а тоді вітер неначе поніс маленьку машинку геть, як осінній листочок, і вона полетіла до вулиць унизу. За кілька секунд її стало неможливо відрізнити від тисяч інших літунів, якими було всіяне нічне небо. Я повернувся й пішов проти вітру до сходів, що вели на майданчик. Мій костюм промокнув під дощем до рубця. З якого переляку Банкрофт одягнув мене в літнє вбрання, зважаючи на те, що метеорологічні умови в Бей-Сіті досі були непередбачуваними, я не знав. Коли на Світі Гарлана настає зима, то вона триває досить довго, щоб можна було прийняти певні рішення щодо гардеробу.

Верхні рівні «Гендрікса» оповила темрява, яку лише подекуди розганяло світло напівживих ілюмінієвих кахлів, але готель люб’язно підсвічував мені шлях неоновими трубками, що спалахували попереду і знову згасали позаду мене. Ефект був дивний — я почувався так, наче ніс свічку чи смолоскип.

— У вас відвідувач, — невимушено повідомив готель, коли я зайшов у ліфт і за мною з дзижчанням зачинилися двері.

Я вдарив рукою по кнопці аварійної зупинки; у тому місці, де обдер долоню, защипало оголену плоть.

— Що?

— У вас відві…

— Так, я чув, — я ненадовго замислився, чи не може ШІ образитися на мій тон. — Хто він і де він?

— Вона називає себе Міріам Банкрофт. Подальший пошук у міських архівах підтвердив особу чохла. Я дозволив їй зачекати у вашому номері, оскільки вона неозброєна, а ви не залишили там сьогодні вранці нічого важливого. Вона нічого не торкнулася, крім закусок і напоїв.

Відчувши, як у мені здіймається гнів, я зосередився на маленькій вм’ятині в металі дверей ліфта і спробував заспокоїтися.

— Це цікаво. Ви за всіх своїх гостей приймаєте такі довільні рішення?

— Міріам Банкрофт — дружина Лоренса Банкрофта, — докірливо відповів готель. — Який, своєю чергою, оплачує ваш номер. Я подумав, що за цих обставин розважливо не створювати непотрібної напруженості.

Я поглянув на стелю ліфта.

— Ви шукали відомості про мене?

— Перевірка даних передбачена контрактом, за яким я працюю. Будь-яка інформація, що зберігається, є цілковито конфіденційною, крім випадків надання повістки за директивою ООН 231.4.

— Та невже? То що ще ви знаєте?

— Лейтенант Такеші Лев Ковач, — промовив готель. — Також відомий як Мамба-Лев, Порву Однією Рукою, Льодоруб, народився в Новопешті, Світ Гарлана, 35 травня 187 року за колоніальним літочисленням. Завербований до сил Протекторату ООН 11 вересня 204 року, відібраний для вдосконалення в Корпусі посланців 31 липня 211 року в ході регулярного обстеження…

— Гаразд, — у душі я дещо здивувався тому, як глибоко копнув ШІ. Досьє на більшість людей закінчується, щойно їхні сліди виводять за межі планети. Міжзоряні голкокидки дорогі. Втім, «Гендрікс» міг щойно зазирнути в документацію коменданта Саллівана, а це було незаконно. Мені згадалася розповідь Ортеґи про те, в чому готель звинувачували в минулому. А які злочини взагалі скоює ШІ?

— Також мені спало на думку, що пані Банкрофт, імовірно, прибула сюди у зв’язку з питанням смерті свого чоловіка, яку ви розслідуєте. Я подумав, що ви б воліли поговорити з нею, якщо це можливо, а чекати у вестибюлі вона не захотіла.

Я зітхнув і відірвав руку від кнопки зупинки ліфта.

— Я в цьому не сумніваюся.

Вона сиділа на вікні, обіруч тримаючи високий келих із льодом і дивлячись на вогні від потоку транспорту внизу. Темряву в кімнаті порушувало лише м’яке світло люка обслуговування та міні-бар із триколірною неоновою рамкою. Цього було досить, щоб побачити, що вона була вдягнена в робочі штани та трико, яке прилягало до тіла, а зверху накинула якусь шаль. Коли я зайшов, вона не повернула голови, тож я пройшов далі, в її поле зору.

— Готель сказав мені, що ви тут, — промовив я. — Якщо вам було цікаво, чому я не розчохлився від шоку.

Вона поглянула на мене та прибрала волосся з обличчя.

— Дуже саркастично, пане Ковач. Мені зааплодувати?

Я знизав плечима.

— Ви б могли подякувати за напій.

Вона трохи повивчала вінця свого келиха, а тоді знову підняла очі.

— Дякую за напій.

— Немає за що.

Я пішов до бару й оглянув виставлені там пляшки. Сама собою напросилася пляшка п’ятнадцятирічного односолодового віскі. Я відкоркував його, понюхав шийку пляшки й обрав келих. Не зводячи очей зі своїх рук, поки вони наливали напій, я промовив:

— Ви довго чекали?

— Близько години. Уму Прескотт сказала мені, що ви поїхали до Лизограда, тож я здогадалася, що повернетеся ви пізно. Ви вскочили в халепу?

Я затримав у роті перший ковток віскі, відчув, як він обпалює порізи, що лишилися після удару чоботом Кадміна, і поспіхом ковтнув. А тоді скривився.

— А чому ви так подумали, пані Банкрофт?

Вона елегантно змахнула рукою.

— Просто так. Ви не хочете про це говорити?

— Не дуже.

Я опустився у величезне крісло-мішок у ногах малинового ліжка й сів, дивлячись на неї через усю кімнату. Запала тиша. З мого місця здавалося, що на неї ззаду падає світло з вікна, а її обличчя приховує тінь. Я не зводив очей з ледь помітного блиску — можливо, то блищало її ліве око. За якийсь час вона заворушилася, і в її келиху зацокав лід.

— Що ж, — вона прокашлялася. — Про що б ви хотіли поговорити?

Я махнув на неї келихом.

— Почнімо з того, чому ви тут.

— Я хочу знати, чого ви досягли.

— Звіт про виконану роботу ви можете отримати від мене завтра вранці. Я подам його Уму Прескотт, перш ніж вийти. Та ну, пані Банкрофт. Уже пізно. Ви можете й краще.

На мить мені здалося, що вона може піти — так вона смикнулася. Але тоді вона знову взяла келих обіруч, схилила над ним голову, наче шукаючи натхнення, а за одну довгу мить знову підвела погляд.

— Я хочу, щоб ви зупинилися, — сказала вона.

Я дав цим словам розчинитися в затемненій кімнаті.

— Чому?

Я помітив, як її губи розтулилися в усмішці, почув, як сплюнули її вуста.

— А чому ні? — промовила вона.

— Ну… — я надпив віскі, омиваючи алкоголем порізи в роті, щоби притлумити гормони. — Перш за все, ваш чоловік. Він досить чітко дав зрозуміти, що, накивавши п’ятами, я можу серйозно нашкодити своєму здоров’ю. По-друге, сто тисяч доларів. А далі, ну, далі ми переходимо до безтілесного царства таких речей, як обіцянки та моє слово. А ще мені, чесно кажучи, цікаво.

— Сто тисяч — це не такі вже й великі гроші, — обережно промовила вона. — А Протекторат великий. Я б могла дати вам ці гроші. Знайти таке місце для вашої втечі, де Лоренс ніколи б вас не знайшов.

— Так. Залишається моє слово та моя цікавість.

Вона посунулася вперед, не полишаючи напою.

— Не будемо прикидатися, пане Ковач. Лоренс вас не наймав — він затягнув вас сюди. Він нав’язав вам домовленість, на яку ви не могли не пристати. Ніхто не міг би сказати, що вас зобов’язує честь.

— Мені все одно цікаво.

— Можливо, я б могла задовольнити вашу цікавість, — тихо сказала вона.

Я проковтнув ще віскі.

— Та невже? Ви вбили свого чоловіка, пані Банкрофт?

Вона нетерпляче змахнула рукою.

— Я зараз кажу не про вашу гру в нишпорок. Вам… цікаві інші речі, чи не так?

— Прошу?

Я поглянув на неї з-за вінця келиха.

Міріам Банкрофт відштовхнулася від віконної полиці й уперлася в неї стегнами. З демонстративною обережністю поставила келих і сперлася на руки так, що в неї піднялися плечі. Через це її груди змінили форму, ворухнувшись під прозорою тканиною трико.

— Ви знаєте, що таке Злиття-Дев’ять? — не без вагання в голосі запитала вона.

— Емпатин? — я звідкись пригадав назву. Від якоїсь добре озброєної банди грабіжників, яку я знав на Світі Гарлана, друзів Вірджинїї Відаури. Маленьких Синіх Жучків. Вони виконували всю роботу під Злиттям-Дев’ять. Казали, що це згуртовує їхню команду. Купка граних психів.

— Так, емпатин. Похідні емпатину з домішкою підсилювачів сатирону та ґедину. Цей чохол… — вона показала на саму себе, злегка торкнувшись вигинів тіла розчепіреними пальцями. — Це — новітня біохімтехніка з лабораторій «Накамура». Я виділяю Злиття-Дев’ять у стані… збудження. З потом, зі слиною, в піхві, пане Ковач.

Тут вона злізла з полиці, а шаль спала з її пліч на підлогу. Шаль лягла шовковою калюжею довкола її ніг, і вона переступила через неї, наближаючись до мене.

Що ж, є Ален Марріотт, достойний і сильний у всіх своїх незліченних експерійних втіленнях, а є реальність. У реальності, незалежно від того, чого це коштує, є речі, від яких не відмовляються.

Я зустрівся з нею посередині кімнати. Злиття-Дев’ять уже було в повітрі, в ароматі її тіла та водяній парі в її подиху. Я глибоко вдихнув і відчув, як у мене в животі спрацьовують, як струни від доторку, хімічні тригери. Мій напій зник — я кудись його відставив, — а рука, що його тримала, тепер обгортала одну з добре помітних грудей Міріам Банкрофт. Міріам опустила мою голову, тримаючи її з боків руками, і я знову знайшов його, Злиття-Дев’ять, у намистинках поту, що рясно виступали на лінії м’якого пушку вздовж її декольте. Я потягнув трико за шов, звільняючи стиснуті ним груди, пошукав і знайшов ротом один сосок.

Я відчув, як наді мною широко розкрилися її вуста, і зрозумів, що емпатин проникає в мозок мого чохла, провокуючи поснулі здібності телепата й викидаючи зонди на пошуки потужної аури збудження, яку випромінювала ця жінка. Також я знав, що вона, вочевидь, починає відчувати, як смакує у мене в роті плоть її перса. Розпочавшись, емпатиновий кайф став подібний на запущений тенісний м’ячик, набираючи сили з кожним стрибком від одного запаленого чутливого центру до іншого, поки злиття не досягнуло майже нестерпної кульмінації.

Тепер, коли ми опустилися на підлогу, а я почав рухатися вперед-назад між грудьми Міріам Банкрофт, потираючи собі обличчя їхньою пружною непокірною плоттю, вона почала стогнати. Її руки зголодніли й тепер м’яко хапалися та чіплялися нігтями за мої боки та розпухлий біль у мене між ногами. Ми гарячково шарпали одне одного за одяг; наші вуста тремтіли від необхідності наповнитись; а коли ми таки скинули з себе все вбрання, килим під нами неначе торкнувся нашої шкіри окремими нитками тепла. Я вмостився над нею, і моя щетина злегка потерлася об її напружений гладенький живіт; мої вуста йшли донизу, лишаючи слід з вологих кіл. Далі з’явився глибокий солоний смак: мій язик пройшов складками її піхви; він засвоїв з її соками Злиття-Дев’ять і повернувся, щоби притиснути й поскубти крихітну бруньку її клітора. Десь на іншому кінці світу в її руці пульсував мій пеніс. Над його голівкою зімкнулися вуста і м’яко засмоктали.

Наші піки, зливаючись, наростали — швидко та завжди одночасно, а змішані сигнали єдності у Злитті-Дев’ять розмилися так сильно, що я перестав розрізняти болісну натягнутість прутня між її пальцями й тиск власного язика десь усередині неї, там, куди він просто не міг дотягнутися. Її стегна стиснули мою голову. Пролунало гарчання, але з чиєї саме горлянки воно вийшло, я вже не знав. Окремішність розтанула й перетворилася на обопільне сенсорне перевантаження; напруження зростало шар за шаром, пік за піком; а тоді вона раптом засміялася, відчувши теплі солоні бризки в себе на обличчі та пальцях, а мене тим часом затиснуло її скрученими стегнами — її віднесло геть на гребені власної хвилі.

Якийсь час тривало тремтливе полегшення, під час якого найменший порух, ковзання плоті по плоті викликав у нас обох схлипи та спазми. А тоді, оскільки мій чохол довго пролежав у резервуарі й мені уявилася Аненома, що притиснулася до спітнілого скла біокабінки, мій пеніс засіпався і знову почав напружуватися. Міріам Банкрофт зачепила його носом, провела вздовж і довкола нього кінчиком язика, злизуючи липку рідину, аж поки він не став гладеньким і не напружився, впершись їй у щоку, а тоді розвернулася й сіла на мене. Потягнувшись назад задля рівноваги й опори, вона опустилася, з протяжним теплим стогоном насадившись на жезл. Вона схилилася наді мною; загойдалися її груди, і я вигнувся й почав спрагло посмоктувати їхні невловимі кулі. Мої руки піднялися, хапаючись за її стегна, розсунуті довкола мого тіла.

А далі — рух.

Другий раз протривав довше, а емпатин надав йому швидше естетичного, ніж сексуального характеру. Керуючись сигналами, що виривалися з моїх чутливих центрів, Міріам Банкрофт перейшла до повільного зворотно-поступального руху, тим часом як я з відстороненою хіттю дивився на її напружений живіт і випнуті груди. З якоїсь невідомої мені причини «Гендрікс» увімкнув у кутках кімнати повільну, насичену музику раґа, а на стелі над нами в імітації блискавки закружляли плями червоного та фіалкового кольору. Коли ефект перекинувся і наші тіла всіяли зорі, я відчув, як мій розум перекидається разом із ним і мої чуття втрачають фокус. Залишилося тільки тертя стегон Міріам Банкрофт об мене, та ще вряди-годи ставало видно її тіло та обличчя, залиті барвистим світлом. Я вибухнув оргазмом, який, здавалося, був ближчий жінці, що поступово переставала дрижати, сидячи на мені, ніж моєму власному чохлу.

Згодом, коли ми лежали поряд, посмикуючи одне одного руками й переживаючи нові злети та падіння, що ні до чого не призводили, вона сказала:

— Що ви про мене думаєте?

Я оглянув своє тіло, дійшовши до того, що виробляла її рука, і прокашлявся.

— Це що, каверзне запитання?

Вона засміялася тим самим гортанним хрипким сміхом, який я вподобав у штурманській Сантач-Гауса.

— Ні. Я хочу це знати.

— Вас це обходить?

Запитання було поставлено не грубо, а Злиття-Дев’ять якимось чином позбавило його жорстокого підтексту.

— Думаєте, мети так живуть? — слово «мети» з її вуст звучало дивно, так, ніби вона говорила не про себе. — Думаєте, молоді істоти нас не цікавлять?

— Не знаю, — чесно сказав я. — Я стикався з такими уявленнями. Триста років життя неодмінно змінюють сприйняття.

— Так, змінюють, — коли мої пальці прослизнули в неї, її дихання трохи збилося. — Так, так і є. Але людина не байдужіє. Вона бачить, як… Усе прослизає повз неї. І їй хочеться одного — вчепитися у щось, утримати щось, не дати всьому цьому… Утекти.

— Це правда?

— Так. То що ви про мене думаєте?

Я схилився над нею й поглянув на молоде тіло, в якому вона жила, на тонкі риси її обличчя та старі-престарі очі. Я досі був вгашений Злиттям-Дев’ять і не міг знайти в ній жодного ґанджу. Вона була найпрекраснішою істотою, яку я коли-небудь бачив. Я облишив боротьбу за об’єктивність і схилив голову, щоб поцілувати одну її грудь.

— Міріам Банкрофт, ви чудова, і я залюбки віддав би душу, тільки б володіти вами.

Вона стримала смішок.

— Я серйозно. Я вам подобаюся?

— Що це за питання…

— Я серйозно, — слова проникнули глибше за емпатин. Я трохи опанував себе й зазирнув їй у вічі.

— Так, — просто сказав я. — Ви мені подобаєтеся.

Її голос стишився, став гортанним.

— Вам подобається те, чим ми займалися?

— Так, мені подобається те, чим ми займалися.

— Хочете ще?

— Так, я хочу ще.

Вона сіла, повернувшись до мене обличчям. Смикання її руки посилилося, стало вимогливішим. Її голос теж став суворішим.

— Скажіть це знову.

— Я хочу ще. Ще вас.

Вона штовхнула мене вниз розправленою долонею у груди та схилилася наді мною. Я знову повертався до майже повної ерекції. Вона почала контролювати час своїх дотиків, повільних і різких.

— Далеко на заході, — промуркотіла вона, — десь за п’ять годин шляху катером, є острів. Він мій. Туди ніхто не їздить, він оточений п’ятдесятикілометровою забороненою зоною, яку патрулюють супутники, але він прекрасний. Я побудувала там комплекс із банком клонів і місцем для перечохлення, — в її голосі знову з’явилася нерівність. — Інколи я переливаю клонів. Чохлові копії самої себе. Щоби погратися. Ви розумієте, що я вам пропоную?

Я гмикнув. Картина, яку вона щойно намалювала, — перебування в центрі натовпу отаких тіл, керованих одним розумом, — остаточно забезпечила мені стояк, а її рука ковзала по ньому згори вниз, наче приточена.

— Що це було? — вона схилилася наді мною, злегка торкнувшись персами моїх грудей.

— Як довго?.. — видушив я з м’язів живота, що скручувались і розкручувались, крізь плоть і туман Злиття-Дев’ять. — …діє це запрошення до парку розваг?

Тут вона всміхнулася, виражаючи усмішкою чисту хіть.

— Воно безлімітне, — сказала вона.

— Але лише на обмежений період часу, так?

Вона хитнула головою.

— Ні, ви мене не розумієте. Це місце моє. Все, весь острів, море довкола нього, все на ньому. Моє. Я можу тримати вас там доти, доки ви хотітимете там лишатися. Поки не втомитеся.

— Це може затягнутися надовго.

— Ні, — цього разу вона хитнула головою якось смутно, а її погляд трохи опустився. — Ні, це ненадовго.

Хватка на моєму пенісі трохи ослабла. Я застогнав і взяв її за руку, змусивши її знову рухати рукою. Цей рух неначе розпалив її знову, і вона взялася до роботи всерйоз, то прискорюючись, то сповільнюючись, нахиляючись, щоб наблизити до мене свої груди чи доповнити своє тертя смоктанням і лизанням. Моє сприйняття часу зникло, а на зміну йому прийшов нескінченний чуттєвий градієнт, який до болю повільно тягнувся вгору, до піку, якого десь далеко випрошував мій сп’янілий голос.

З наближенням оргазму я нечітко усвідомив крізь зв’язок, наданий Злиттям-Дев’ять, що вона вводить у себе пальці та тре з неконтрольованою жагою, геть не сумісною з тією холоднокровністю, з якою вона маніпулювала мною. Завдяки тонкому настроюванню емпатину вона довела себе до піку за кілька секунд до мого піку, а коли я почав кінчати, завзято розмазала свої соки по моєму обличчю та тілу, що борсалося.

Все побіліло і зникло.

Коли ж я набагато пізніше отямився, відчуваючи, як на мені свинцевою гирею лежить відхід від Злиття-Дев’ять, вона зникла, наче гарячкова галюцинація.

Розділ одинадцятий

Коли людина не має друзів, а жінка, з якою вона спала попередньої ночі, покинула її без жодного слова та зі страшним головним болем, вибір у неї обмежений. Будучи молодшим, я в такому стані вирушав на пошуки огидних бійок на вулицях Новопешта. Так отримали ножові поранення двійко людей, серед яких не було мене, а я врешті-решт став учнем в одній з банд Світу Гарлана (у новопештському осередку). Згодом я вдосконалив цю духовну практику, пішовши до війська: там можна битися з якоюсь ціллю й користуючись ширшим арсеналом зброї, але, як виявилося, так само огидно. Не думаю, що мені варто було аж так дивуватися: вербувальників корпусу піхоти по-справжньому цікавило лише те, у скількох бійках я переміг.

Тепер у мене розвинулася менш деструктивна реакція на загальне хімічне недомагання. Не позбувшись після сорока хвилин плавання в підземному басейні «Гендрікса» ні туги за палким товариством Міріам Банкрофт, ні похмілля від Злиття-Дев’ять, я зробив єдине, до чого почувався підготовленим. Я замовив знеболювальні через обслуговування номерів і подався на шопінг.

Коли я нарешті вийшов на вулицю, в Бей-Сіті вже остаточно розпочався день, і комерційний центр міста заполонили пішоходи. Я пару хвилин пробув на нервах, а тоді заспокоївся й почав заглядати у вітрини.

Шопінгу мене навчила ще на Світі білява сержантка піхоти з незвичайним іменем Сереніті Карлайл. До того я завжди користувався технікою, яку найкраще назвати прицільними покупками. Визначаєш ціль, заходиш, береш її й виходиш. Якщо не можеш отримати бажаного, зупинися, поки не стало гірше, й так само швидко виходь. За той час, який ми провели разом, Сереніті відучила мене від цього підходу та прищепила мені свою філософію споживацького випасу.

— Послухай, — якось сказала вона мені в одній міллспортській кав’ярні. — Шопінгу, реального фізичного шопінгу, можна було б позбутися кілька століть тому, якби цього хотіли.

— Хто хотів?

— Люди. Суспільство, — вона нетерпляче змахнула рукою. — Та хто завгодно. Колись така можливість була. Замовлення поштою, віртуальні супермаркети, автоматизовані дебетові системи. Це можна було зробити, а цього так і не сталося. Про що це свідчить?

Мені було двадцять два роки, я перейшов з вуличних банд Новопешта в рядові корпусу піхоти, і це мені ні про що не свідчило. Карлайл побачила мій порожній погляд і зітхнула.

— Це свідчить про любов людей до шопінгу. Про те, що він задовольняє певну генетично закладену базову потребу у привласненні. Потребу, яку ми успадкували від своїх предків — мисливців і збирачів. О, найважливіші в господарстві товари можна купувати у спеціальних автоматизованих магазинах, а для бідних на маргінесі є механічні системи роздачі харчів. Але при цьому також існує безліч комерційних центрів і спеціалізованих ринків їжі та кустарних товарів, на які потрібно ходити особисто. І чому б люди це робили, якби не насолоджувалися цим?

Я, мабуть, знизав плечима, зберігаючи юнацький спокій.

— Шопінг — це фізична взаємодія, виконання ролі, в якій потрібно приймати рішення, задоволення бажання привласнювати, а також потягу до подальшого привласнення, прагнення розвідувати. Блін, якщо замислитися, то це, в принципі, дуже по-людськи. Таку, ти маєш навчитися це любити. Ну, тобто можна перетнути весь архіпелаг на повітряній подушці, при цьому навіть мокнути не треба. Але ж плавання від цього не перестає приносити просте задоволення, хіба ні? Навчися доброго шопінгу, Таку. Стань гнучким. Насолоджуйся невизначеністю.

Насолоди я тоді все-таки не відчував, але не став здаватись і зберігав гнучкість, дотримуючись кредо Сереніті Карлайл. Спершу я не надто цілеспрямовано шукав надміцну водонепроникну куртку, але до якоїсь крамниці врешті-решт зайшов заради пари туристичних черевиків для прогулянок у будь-якій місцевості.

Після черевиків з’явилися вільні чорні штани та забезпечена ізоляцією футболка для активного відпочинку з ферментними ущільнювачами, що тягнулися від талії аж до вузького круглого вирізу під горло. Варіації на тему цього прикиду я вже бачив на вулицях Бей-Сіті разів зі сто. Поверхнева асиміляція. Підійде. Після нетривалих похмільних роздумів я додав зухвалу бандану з червоного шовку на лоба у стилі новопештських банд. Це не надто сприяло асиміляції, але пасувало до невизначено-бентежного роздратування, що зростало в мені відучора. Я викинув Банкрофтів літній костюм на смітник на вулиці й залишив біля нього Банкрофтові черевики.

Перед цим я обшукав кишені куртки та знайшов дві картки — від лікарки з Центру Бей-Сіті та від Банкрофтової майстерні зброї.

Як виявилося, Ларкін і Ґрін — це не прізвища двох зброярів, а назви двох вулиць, які перетиналися на зеленому схилі під назвою Рашн-Гілл. У автотаксі була коротка інформація про цей район для відвідувачів, але я її пропустив. Непримітний фасад майстерні «Ларкін і Ґрін — збройна майстерня, заснована 2203 року» був розташований на розі та простягався на кожній вулиці менш ніж на півдюжини метрів, але обабіч нього стояли сховані за жалюзі блоки, які скидалися на прибудови. Я пробрався за доглянуті дерев’яні двері у прохолодне приміщення, в якому пахло мастилом.

Усередині цей заклад видався мені схожим на штурманську в Сантач-Гаусі. Там був простір, а з високих вікон на двох поверхах щедро лилося світло. Перший поверх було прибрано та замінено на широку галерею з чотирьох боків, яка виходила на цокольний поверх. Стіни були обвішані пласкими стендами, а в просторі під консольною частиною галереї стояли важкі, вкриті склом візки, що виконували ту саму функцію. В повітрі злегка відчувався гострий запах модифікатора навколишнього середовища, під збройним мастилом ховався аромат старих дерев, а підлога під моїми новими черевиками була застелена килимом.

Над огорожею галереї з’явилося обличчя з чорного заліза. На місці очей у нього горіли зелені фоторецептори.

— Вам чимось допомогти, сер?

— Я — Такеші Ковач. Я від Лоренса Банкрофта, — відповів я, захиливши голову, щоб поглянути в очі людроїду. — Я шукаю озброєння.

— Звісно, сер, — у нього був рівний чоловічий голос, в якому я не помітив жодних інфразвукових частот для допомоги продажам. — Пан Банкрофт сказав, що ви прийдете. У мене зараз клієнт, та невдовзі я спущуся. Прошу, влаштовуйтеся зручно. Ліворуч від вас стільці, а ще є бар із закусками. Пригощайтеся, будь ласка.

Голова зникла, і знову почалася стишена розмова, яку я ледве завважив на вході. Я знайшов бар із закусками, побачив там запас алкоголю та цигарок і похапцем його зачинив. Знеболювальні дещо притлумили похмілля від Злиття-Дев’ять, але сил для подальшого зловживання в мене не було. Я не без шоку усвідомив, що ще не викурив за цей день жодної цигарки. Підібрів до найближчої вітрини й поглянув на добірку самурайських мечів. До їхніх піхов були причеплені бірки з датами. Деякі мечі були старші за мене.

На наступній вітрині була стійка з брунатною та сірою стрілецькою зброєю, яку, судячи з вигляду, швидше виростили, ніж виготовили. Її дула визирали з обгорток, що відзначалися природними вигинами та злегка розширювалися назад, у бік руків’їв. Ця зброя також була датована попереднім століттям. Намагаючись розшифрувати кучеряве гравірування на одному стволі, я почув за спиною металеві кроки на сходах.

— Панові щось припало до душі?

Я повернувся до людроїда, що наближався. Усе його тіло складалося з однакового начищеного гарматного металу, з якого була сформована мускулатура архетипової людини чоловічої статі. Бракувало лише геніталій. Обличчя в нього було видовжене й худе, з досить тонкими рисами, щоби привертати увагу попри нерухомість. На голові було вирізьблено борозни, що імітували густе волосся, зачесане назад. На грудях був штамп — майже стертий напис «Марс-Експо 2076».

— Я просто дивлюся, — промовив я й показав на вогнепальну зброю. — Вони що, з дерева?

Зелені фоторецептори серйозно мене оглянули.

— Правильно, сер. Приклади зроблено з гібриду бука. Уся ця зброя виготовлена вручну. «Калашников», «Пурдью» та «Беретта». У нас тут представлені всі європейські доми. Який з них цікавив пана?

Я озирнувся. Форми цієї зброї відзначалися незвичною поетичністю, чимось середнім між функціональною відвертістю та природньою грацією, чимось таким, що просто вимагало турботи. Використання.

— Вони для мене дещо ошатні. Я думав про щось трохи практичніше.

— Звісно, сер. Можна вважати, що пан — не новачок у цій сфері?

Я широко всміхнувся машині.

— Можна так вважати.

— Тоді, може, пан не проти сказати мені, чому він надавав перевагу в минулому?

— «Сміт і Вессон», «Маґнум», 11 міліметрів. «Інґрем 40» для стрілоподібних куль. Частинкомет «Сонцеструм». Але не в цьому чохлі.

Зелені рецептори засяяли. Жодних коментарів. Можливо, він не був запрограмований на невимушені розмови з посланцями.

— А чого саме пан шукає в цьому чохлі?

Я знизав плечима.

— Чогось делікатного. Чогось неделікатного. Стрілецької зброї. А ще — холодної зброї. Важка зброя має бути схожою на «Сміта».

Людроїд завмер. Я мало не чув дзижчання, яким супроводжувався пошук даних. Я ненадовго замислився про те, як така машина опинилася тут. Вона явно не була створена для цієї роботи. На Світі Гарлана людроїди трапляються рідко. Їх дорого створювати порівняно з синтетиками чи навіть клонами, а більшість робіт, для яких потрібне людське тіло, краще виконують ці органічні альтернативи. Насправді ж роболюдина — це безглуздий гібрид двох непорівнянних функцій. Штучного інтелекту, який справді працює краще, коли його встановлено на універсальний комп’ютер, і стійкого до зношування та небезпечних факторів корпусу, який більшість кіберінженерних фірм проектує відповідно до конкретного завдання. Останній робот, якого я бачив на Світі, був крабом-садівником.

Фоторецептори стали трохи яскравішими, а сама машина розігнулася.

— Якщо пан погодиться пройти сюди, то в мене, гадаю, знайдеться правильне поєднання.

Я пройшов за машиною у двері, які так добре зливалися з декором задньої стіни, що я їх не бачив, і подолав короткий коридор. За ним була довга кімната з низькою стелею, в якій уздовж нефарбованих оштукатурених стін стояла безліч пакувальних ящиків зі скловолокна-сирцю. По всій кімнаті там і тут тихо працювало кілька людей. У повітрі розносилося діловите бряжчання зброї у вправних руках. Людроїд підвів мене до маленького сивого чоловічка, вдягненого в перемазаний мастилом комбінезон. Він розбирав електромагнітний імпульсомет так, наче розрізав смажену курку. Коли ми підійшли ближче, він підвів очі.

— Чипе, — кивнув він машині, проігнорувавши мене.

— Клайве, це — Такеші Ковач. Він друг пана Банкрофта й шукає собі приладдя. Я б хотів, щоб ти показав йому «Немекс» і пістолет «Філіпс», а тоді передав його Шейлі — хай обере холодну зброю.

Клайв знову кивнув і відклав електромагнітник.

— Сюди, — промовив він.

Людроїд злегка торкнувся мого зап’ястка.

— Якщо панові знадобиться щось іще, я буду у виставковій залі.

Він ледь помітно вклонився й пішов. Я пройшов за Клайвом уздовж рядів пакувальних ящиків до різноманітних пістолетів, розкладених на купах пластикового конфеті. Він обрав один і повернувся до мене, тримаючи його в руках.

— «Немезида-Екс» другої серії, — пояснив він, простягнувши пістолет. — «Немекс». Виготовлено за ліцензією для «Маннліхер-Шьонавер». Стріляє кулями в оболонках, наповненими спеціально створеним пальним — «Друк-31». Дуже потужний, дуже точний. У магазин вміщається вісімнадцять гільз у дворядній обоймі. Дещо громіздкий, але компенсує це під час перестрілювань. Відчуйте його вагу.

Я покрутив зброю в руках. Це був великий пістолет з важким стволом, трохи довший за «Сміта і Вессона», проте добре врівноважений. Я трохи поперекладав його з руки в руку, знайомлячись із ним, і, примружившись, зазирнув у приціл. Біля мене терпляче чекав Клайв.

— Гаразд, — я повернув пістолет. — А щось делікатне?

— Дрібнокаліберний «Філіпс», — Клайв сягнув рукою в один відкритий пакувальний ящик і попорпався в конфеті, поки не витягнув тонкий сірий пістолет, удвічі з чимось менший за «Немекс». — Суцільний стальний заряд. Послуговується електромагнітним прискорювачем. Абсолютно безшумний, точність — до двадцяти метрів. Жодної віддачі, а генератор має опцію зворотного поля, тобто кулі можна опісля видобути з цілі. Місткість — десять штук.

— Батареї?

— За специфікаціями — від сорока до п’ятдесяти залпів. Далі початкова швидкість втрачається з кожним пострілом. У ціну купівлі входять дві запасні батареї та зарядний комплект, сумісний з побутовими розетками.

— У вас є тир? Є де їх випробувати?

— За чорним ходом. Але в комплект обох цих крихіток входить диск для віртуальної бойової підготовки, і це — ідеальна рівновага між віртуальною та реальною продуктивністю. Це забезпечує гарантія.

— Ну, добре, гаразд, — якщо який-небудь ковбой скористається нажитою завдяки цій підготовці незграбністю та прострілить покупцеві череп, одержати гроші за гарантією, можливо, вийде нескоро. Хто його зна, коли його зможуть перечохлити та чи зможуть узагалі. Але біль у моїй голові вже почав пересилювати знеболювальні. Може, практичне стріляння тепер було недоречне. Про ціну я теж не став питати. Я ж не свої гроші витрачав. — Боєприпаси?

— Продаються в коробках по п’ять штук на обидва пістолети, але в комплект «Немекса» входить одна безкоштовна обойма. Своєрідна реклама нової лінійки. Цього вистачить?

— Ні. Дайте мені дві коробки по п’ять штук на кожен пістолет.

— По десять обойм на кожен?

У Клайвовому голосі відчувалася змішана з сумнівом повага. Десять обойм — це дуже багато боєприпасів як на пістолет, але я вже виявив, що часом можливість наповнити повітря кулями варта набагато більшого, ніж реальне влучання в щось.

— А ще ви хотіли холодну зброю, так?

— Так.

— Шейло!

Клайв повернувся до протилежного боку довгої кімнати й гукнув високу білявку з коротко підстриженим волоссям, яка сиділа, схрестивши ноги, на ящику та тримала руки на колінах. Її обличчя приховувала матова сірість віртуальної гарнітури. Вона озирнулася, почувши своє ім’я, згадала про маску і, кліпаючи, прибрала її. Клайв помахав їй рукою, і вона відірвалася від ящика й підвелася, злегка похитуючись через повернення до реальності.

— Шейло, цей хлопака шукає сталь. Хочеш йому підсобити?

— Звісно, — жінка простягнула худу й довгу руку. — Мене звати Шейла Соренсон. Яку сталь шукаєте?

Я так само потиснув їй руку.

— Такеші Ковач. Мені потрібне щось таке, що можна поспіхом метнути, але це має бути щось невелике. Таке, що можна закріпити на передпліччі.

— Гаразд, — привітно відповіла вона. — Не хочете піти зі мною? Ви тут уже скінчили?

Клайв кивнув мені.

— Я віднесу ці штуки Чипові, а він їх для вас спакує. Вам доставити чи з собою?

— З собою.

— Я так і думав.

Шейлина частина майстерні виявилася маленькою прямокутною кімнатою з парочкою коркових силуетних мішеней на одній стіні, тим часом як на інших трьох стінах була розвішана різноманітна зброя — від стилетів до мачете. Шейла обрала плаский чорний ніж із сірим металевим клинком завдовжки сантиметрів із п’ятнадцять і зняла його.

— Ніж «Теббіт», — хтозна-навіщо сказала вона. — Дуже серйозна штука.

А тоді вона з удаваною невимушеністю повернулася й метнула зброю в ліву мішень. Зброя пролетіла в повітрі, мов жива, й загрузла в голові силуета.

— Клинок — з легованої танталом сталі, руків’я — з сітчастого вуглецю. У головку вставлено кремінь для обтяжування, а ще нею, звісно, можна гамселити по голові людину, до якої не добралися гострим вістрям.

Я підійшов до мішені та звільнив ніж. Клинок був вузький і гостро, як бритва, заточений з обох боків. Посередині тягнувся неглибокий жолоб, обведений тонкою червоною лінією, в якій були вигравірувані крихітні складні символи. Я нахилив зброю, намагаючись прочитати вигравіруваний напис, але не впізнав код, яким його було написано. На сірому металі тьмяно виблискувало світло.

— Що це таке?

— Що саме? — Шейла підійшла до мене. — А, так. Біозбройне кодування. Стік вкрито С-381. При контакті з гемоглобіном він виробляє ціанідні сполуки. Він досить далеко від країв, тож це не страшно, якщо ви поріжетесь, але, якщо занурити його у щось із кров’ю…

— Чарівно.

— Я ж вам казала, що це — серйозна штука, — в її голосі відчувалася гордість.

— Я його візьму.

Коли я повернувся на вулицю, обтяжений покупками, мені спало на думку, що таки маю розжитися на куртку — хай навіть і лише для того, щоби приховувати новопридбаний арсенал. Я позирнув угору в пошуках автотаксі, а тоді вирішив, що в небі достатньо сонця, щоб був сенс іти пішки. Врешті-решт мені подумалося, що моє похмілля починає відступати.

Пройшовши три квартали вниз схилом, я усвідомив, що за мною йдуть назирці.

Це мені підказала обробка посланця, що неспішно прокинулася після Злиття-Дев’ять. Посилене відчуття близькості, ледь помітний дрож і одна постать, яку я надто часто помічав краєчком ока. Цей був молодцем. У більш людній частині міста я міг би цього й не помітити, але тут пішоходів було замало, щоб забезпечити таке маскування.

Ніж «Теббіт» був закріплений у мене на лівому передпліччі й лежав у м’яких шкіряних піхвах з нервовим пружинним навантаженням, але до пістолетів неможливо було дотягнутися, не показавши, що я помітив свого спостерігача. Я замислився, чи не спробувати позбутися «хвоста», але майже одразу відкинув цю думку. Це місто було не моє, я почувався осоловілим від хімії, та й узагалі надто багато ніс. Хай ця людина, хоч ким вона є, йде на шопінг зі мною. Я трохи пришвидшив крок і поступово спустився до комерційного центру, де знайшов дороге червоно-блакитне вовняне пальто до стегон з візерунками з тотемних стовпів ув інуїтському стилі. Це було не зовсім те, про що я думав, але воно було тепле й мало багато містких кишень. Оплативши пальто біля вітрини крамниці, я спромігся краєчком ока побачити обличчя свого переслідувача. Молодий, білий, темноволосий. Я його не знав.

Ми вдвох перетнули Юніон-сквер, зупинившись, аби поглянути на чергову демонстрацію з приводу Резолюції 653, яка застрягла в кутку й поступово закінчувалася. Кричалки втрачали впевненість, люди потихеньку відходили, а металевий гавкіт системи гучного сповіщення починав звучати жалісно. Я цілком міг би втекти, розчинившись у натовпі, але тепер мені цього вже не хотілося. Якщо мій «хвіст» збирався не тільки за мною постежити, то в нього був шанс щось зробити ще на безлюдних зелених схилах. Тут надто багато відбувалося для нападу. Я пробрався крізь залишки демонстрації, час від часу відпихаючи листівки, а тоді попрямував на південь, до Мішн-стрит і «Гендрікса».

Ідучи вздовж Мішн-стрит, я здуру зайшов у зону реклами вуличного продавця. Моя голова враз наповнилася образами. Я крокував алеєю, повною жінок, чий одяг відкривав більше, ніж вони зважилися б показати голяка. Чоботи, що перетворювали ноги вище коліна на шматки плоті для споживачів, стегна зі стрічками у формі стрілок, що показували шлях, опори, що демонстративно підіймали й випинали груди; важкі, округлі підвіски, що ховалися, схожі на жолуді, у всіяних крапельками поту декольте. Швидко висовувалися язики, що облизували губи, пофарбовані у вишнево-червоний або могильно-чорний колір; провокаційно оголювалися зуби.

Мене накрило хвилею прохолоди, яка прибрала спітнілу жагу та перетворила тіла, що позували, на абстрактне вираження жіночності. Я усвідомив, що оглядаю окружності форм, як машина, фіксуючи геометрію плоті та кістки так, наче ці жінки були рослинами якогось виду.

Бетатанатин. «Старий з косою».

Бетатанатин, останнє породження чималого хімічного сімейства, створеного для проектів з дослідження навколосмертних станів на початку тисячоліття, підводив людський організм до смерті так близько, як це було технічно можливо без сильного ушкодження клітин. Водночас стимулятори контролю в молекулах «старого з косою» змушували інтелект працювати безсторонньо, завдяки чому дослідники могли проходити через штучно викликаний передсмертний стан без непереборного хвилювання та відчуття дива, що могло би спотворити їхнє сприйняття даних. У малих дозах «старий з косою» викликав глибоку, холодну байдужість до таких переживань, як біль, збудження, радість і скорбота. Вся та відстороненість, яку чоловіки століттями вдавали перед оголеним жіночим тілом, була легкодоступна в капсульній формі. Він неначе був спеціально створений для хлопців-підлітків.

А ще це був ідеальний військовий наркотик. Під «старим з косою» монах-зречник Сну Ґодвіна міг спалити село із дітьми й жінками, і не відчути нічого, крім зачудування тим, як полум’я розтоплює плоть на кістках.

Востаннє я вживав бетатанатин під час вуличних боїв на Шарії. Повну дозу, яка мала знижувати температуру тіла до нормальної кімнатної та значно сповільнювати моє серце. Це були хитрощі, покликані обдурити протипіхотні детектори на шарійських танках-павуках. Будучи непомітним у інфрачервоному спектрі, можна було наближатися, видиратися по нозі танка й розбивати люки термітними гранатами. Екіпаж танка, що одержав струс мозку від ударної хвилі, зазвичай було легко вирізати — як новонароджених кошенят.

— Є жмурик, чуваче, — без жодної потреби сказав хрипкий голос.

Я, покліпавши, здихався реклами і зрозумів, що дивлюся на бліде європейське обличчя під сірим каптуром. Мовленнєва установка стояла в нього на плечі, підморгуючи мені крихітними червоними робочими вогниками, схожими на кажанячі очі. На Світі поширення інформації просто в голови регулюють дуже строгі закони, і навіть випадково щось передавши, можна наразитися на таку ж жорстокість, як і розливши чиюсь випивку в портовому барі. Я викинув уперед одну руку й добряче пхнув торгівця у груди. Він хитнувся до якоїсь вітрини.

— Послухай…

— Не сци мені на голову, друже. Мені це не подобається.

Він опустив руку до якогось приладу на поясі, і я здогадався, що зараз буде. Змінивши напрямок, я уп’явся в його м’які очі напруженими пальцями…

І лицем до лиця опинився з шипучою горою вологої пористої плоті заввишки майже два метри. До мене, звиваючись, потягнулися мацальця, а моя рука опинилася в заляпаній слизом порожнині, обрамленій товстими чорними війками. Накотилася нудота, горло зімкнулося. Пересиливши огиду, я вдерся в киплячу масу війок і відчув, як слизька плоть піддається.

— Як не хочеш осліпнути, відключи цю хрінь, — суворо промовив я.

Гора плоті зникла, і я знову опинився біля торгівця, не припиняючи щосили тиснути згори на його очі.

— Добре, добре, чуваче, — він примирливо звів догори руки. — Не хочеш товару — не купуй. Я тут просто намагаюся заробляти на життя.

Я відступив, дозволивши йому відірватися від вітрини, до якої він був прип’ятий.

— Там, звідки я родом, людям на вулиці не лізуть у голови, — пояснив я. Та він уже відчув, що я відмовився від конфлікту, і просто зробив якийсь жест великим пальцем — як я зрозумів, непристойний.

— Хіба мені не насрати, звідки ти родом? Ти що, граний коник-стрибунець? Ану киш із моїх очей.

Я залишив його там, а переходячи вулицю, знічев’я замислився над тим, чи є якась моральна відмінність між ним і конструкторами-генетиками, які ввели в чохол Міріам Банкрофт Злиття-Дев’ять.

Зупинившись на розі, я нахилив голову, щоб підкурити цигарку.

Середина дня. Моє перше зіткнення за день.

Розділ дванадцятий

Одягаючись того вечора перед дзеркалом, я був абсолютно впевнений, що мій чохол носить хтось інший, а мене розжалували в пасажири оглядового вагону за його очима.

Це називають запереченням психічної цілісності, або просто фрагментацією. Навіть у звиклих до зміни чохлів доволі часто виникав тремор, і це був найгірший випадок за багато років у моєму житті. Мені тимчасово ставало буквально страшно обдумувати щось у деталях: а раптом людина у дзеркалі помітить мою присутність? Заціпенівши, я дивився, як він пересуває ніж «Теббіт» у нейропружинних піхвах, бере один за одним пістолети «Немекс» і «Філіпс», а тоді перевіряє заряд кожної зброї. Обидва пістолети були забезпечені дешевими кобурами з цупкого волокна, які чіплялися за допомогою ферментів до одягу, до якого їх притискали. Людина у дзеркалі прилаштувала «Немекс» під лівою пахвою, де пістолет мав сховатися під його курткою, а «Філіпс» заховав на поясі. Він потренувався, пару разів висмикнувши пістолети з кобур і наставивши їх на своє відображення, та в цьому не було потреби. Диски з віртуальними тренуваннями були саме такі, як обіцяв Клайв. Він був готовий убити когось будь-яким із пістолетів.

За його очима ворухнувся я.

Він знехотя зняв пістолети й ніж і знову поклав їх на ліжко. Тоді трохи постояв, поки не зникло безглузде відчуття оголеності.

Вірджинія Відаура називала це слабкістю до зброї, і під час підготовки посланців піддатися їй з першого дня вважалося смертним гріхом.

«Зброя — будь-яка зброя — це інструмент, — казала вона нам. У руках вона тримала частинкомет „Сонцеструм“. — Спроектований з конкретною метою, як і будь-який інструмент, і корисний лише для досягнення цієї мети. Якби хтось повсюди носив із собою силовий молоток просто тому, що він — інженер, про нього б подумали, що він — дурень. А те, що стосується інженерів, ще більше стосується посланців».

У строю весело кашлянув Джиммі де Сото. Тоді він говорив за більшість із нас. Дев’яносто відсотків новобранців Корпус отримував зі звичайних сил Протекторату, де зброя, як правило, була чимось середнім між іграшкою та особистим фетишем. Піхотинці ООН ходили озброєними повсюди, навіть у відпустці.

Вірджинія Відаура почула цей кашель і перехопила погляд Джиммі.

— Пане де Сото. Ви незгодні.

Джиммі заворушився, трохи зніяковівши через те, як легко його вирахували.

— Ну, мем… Мій досвід показує: що більше в людини сили, то краще вона себе показує.

У строю схвально загули. Вірджинія Відаура зачекала, поки гудіння не стихло.

— А й справді, — промовила вона й витягнула обидві руки, тримаючи частинкомет. — Цей… прилад має певну ударну силу. Прошу, підійдіть сюди та візьміть його.

Джиммі трохи завагався, але тоді проштовхався вперед і взяв зброю. Вірджинія Відаура відступила, щоб Джиммі опинився в центрі уваги курсантів, які зібралися, і зняла кітель Корпусу. У комбінезоні без рукавів і в космічних пантофлях вона здавалася стрункою й дуже вразливою.

— Ви побачите, — голосно промовила вона, — що заряд переведено у тестовий режим. Якщо ви в мене влучите, я в результаті отримаю опік першого ступеня, та й усе. Я стою на відстані близько п’яти метрів. Я неозброєна. Пане де Сото, може, спробуєте в мене вистрілити? За вашим сигналом.

Джиммі явно був ошелешений, але негайно підняв «Сонцеструм», щоб перевірити налаштування, а тоді опустив його й поглянув на жінку навпроти себе.

— За вашим сигналом, — повторила вона.

— Зараз, — різко сказав він.

За цим було майже неможливо встежити. Джиммі, вимовляючи це слово, вже замахувався «Сонцеструмом», а заряд, як і заведено під час перестрілювань, випустив, коли ствол ще навіть не перейшов у горизонтальне положення. Повітря наповнилося характерним сердитим тріскотінням частинкомета. Вирвався промінь. Вірджинія Відаура зникла. Якимось робом вона бездоганно передбачила кут променя й ухилилася від нього. Ще вона якимось робом наполовину подолала п’ятиметрову відстань, і кітель у її правиці заворушився. Він обкрутився довкола ствола «Сонцеструма» і рвучко відвів зброю вбік. Вірджинія Відаура накинулася на Джиммі раніше, ніж він допетрав, що сталося, відкинула частинкомет геть, на підлогу тренувальної зали, позбавила його рівноваги, повалила та обережно зупинила ребро однієї долоні в нього під носом.

Мить розтягнулась, а тоді урвалася: боєць, який стояв біля мене, склав губи бантиком і тихо, протяжно засвистів. Вірджинія Відаура злегка нахилила голову на звук, а тоді скочила на ноги й допомогла підвестися Джиммі.

— Зброя — це інструмент, — трохи захекано повторила вона. — Інструмент для вбивства та руйнування. І будуть такі часи, коли ви як посланці муситиме вбивати та руйнувати. Тоді ви будете обирати та брати собі потрібні інструменти. Але пам’ятайте про слабкість зброї. Вона — це продовження, а ви — вбивця та руйнівник. Ви — єдине ціле, як з нею, так і без неї.

Влізши в інуїтську куртку, він ще раз зустрівся поглядом із самим собою у дзеркалі. Обличчя, яке дивилося на нього у відповідь, було не виразнішим, ніж у людроїда у «Ларкін і Ґрін». Якусь мить він байдужо на нього дивився, а тоді підняв одну руку, аби почухати шрам під лівим оком. Ще один, останній погляд угору та вниз, і я пішов з кімнати, а до моїх нервів несподівано повернувся холодний самоконтроль. Спускаючись на ліфті й покинувши дзеркало, я змусив себе всміхнутися.

«На мене фрага напала, Вірджиніє.»

«Дихай, — сказала вона. — Рухайся. Контролюй».

І ми вийшли надвір. Коли я стояв у вхідних дверях, «Гендрікс» люб’язно побажав мені доброго вечора, а на протилежному боці вулиці вийшов із чайної мій «хвіст» і почимчикував паралельно до мене. Я пройшов пару кварталів пішки, оцінюючи вечір і думаючи, чи позбутися «хвоста». Несміливе сонце просвітило більшу частину дня, і небо було більш-менш безхмарне, але тепло все одно не було. Згідно з мапою, яку я викликав у «Гендріксі», Лизоград був розташований щонайменше за дванадцять з половиною кварталів на південь. Я спинився на розі, викликав з патрульної смуги вгорі автотаксі й побачив, залізши всередину, як те саме робить мій «хвіст».

Він почав мене дратувати.

Таксі полетіло на південь, описавши криву. Я нахилився вперед і провів рукою по інформаційній панелі для відвідувачів.

— Вітаємо в мережі «Урблайн», — промовив спокійний жіночий голос. — Ви підключені до центрального стеку даних «Урблайн». Будь ласка, зазначте, яка інформація вам потрібна.

— Чи є в Лизограді небезпечні райони?

— Як правило, небезпечною вважається вся зона під назвою «Лизоград», — люб’язно повідомив стек даних. — Однак мережа «Урблайн» гарантує перевезення до будь-якої точки в межах Бей-Сіті та…

— Атож. Можете назвати мені вулицю в районі Лизоград із найвищою частотою насильницьких злочинів?

Ненадовго запала тиша: голівка зчитування даних перевіряла рідко використовувані канали.

— Дев’ятнадцята вулиця, у кварталах між Міссурі- та Вісконсин-стрит за останній рік зафіксовано п’ятдесят три випадки органічних ушкоджень. Сто сімдесят сім арештів за заборонені речовини, сто двадцять два — з випадками легких органічних ушкоджень, двіс…

— Достатньо. На якій відстані вони розташовані від «Закритого простору Джеррі», Маріпоси та Сан-Бруно?

— Відстань по прямій — близько одного кілометра.

— Мапа є?

Консоль засвітилася сіткою вулиць, на якій був відмічений хрестиком заклад Джеррі, а назви вулиць — підсвічені зеленим. Я подивився на неї пару секунд.

— Гаразд. Відвезіть мене туди. На перехрестя Дев’ятнадцятої та Міссурі.

— За умовами зводу правил моїм обов’язком є попередити вас, що поїздки туди не рекомендовані.

Я відкинувся назад і відчув, що на моє обличчя повертається усмішка, цього разу — невимушена.

— Дякую.

Таксі висадило мене на перехресті Дев’ятнадцятої та Міссурі, вже не протестуючи. Я роззирнувся довкола і знову всміхнувся. «Поїздки туди не рекомендовані» було типовим для машин применшенням.

Якщо вулиці, якими я раніше ганявся серед ночі за монголом, були безлюдні, то ця частина Лизограда була жива, і поряд з її мешканцями клієнтура Джеррі видавалася майже приємною. Коли я розплатився з автотаксі, в мій бік повернувся десяток голів, жодна з яких не була повністю людською. Я мало не відчував, як на віддалі механічні очі-фотомножники з тріском сфокусувалися на готівці, якою я вирішив заплатити, побачивши примарну люмінесцентну зелень банкнот; собачі вдосконалені ніздрі засіпалися від запаху мого готельного гелю для душу; а всі присутні вловили сигнал багатства, поданий їхнім вуличним сонаром, подібний на слід косяка пляшкоспинів на екрані міллспортського шкіпера.

Друге таксі опускалося позаду мене. Менш ніж за дюжину метрів кликав неосвітлений провулок. Не встиг я в нього ввійти, як вступили у гру перші місцеві.

— Щось шукаєш, туристику?

Їх було троє. Головним вокалістом був голий до пояса гігант два з половиною метра на зріст; його руки та тулуб, здавалося, були обгорнуті всіма пересадними м’язами, які продає за рік «Накамура». Під шкірою на грудних м’язах у нього були червоні ілюмінієві татуювання, через що здавалося, ніби у нього на грудях гасне підпалене вугілля, а на рельєфних м’язах його живота від лінії талії здіймалася кобра зі схожою на жолудь головою. Його руки, що звисали розкритими по боках, закінчувалися заточеними пазурами. Його обличчя було помережане шрамами, що лишилися від програних боїв почвар, а в одне око був вкручений дешевий протез — лінза-збільшувач. Голос у нього був навдивовижу тихий і сумний.

— Може, прийшов погуляти нетрями, — лиховісно сказала постать праворуч від гіганта. Це був стрункий і блідий молодик з довгим тонким волоссям, що спадало йому на обличчя; тримався він якось неспокійно — явно через дешеву нейрохімію. Він мав бути найшустрішим.

Третій учасник компанії, що мене зустріла, не сказав нічого, але його собачий писок вишкірився, показуючи трансплантовані хижацькі зуби та неприємно довгий язик. Тіло під хірургічно вдосконаленою головою належало дорослому чоловікові й ховалося під туго стягнутою пасками шкірою.

Час спливав. Мій «хвіст» уже мав оплачувати своє таксі та орієнтуватися на місцевості, якщо він зважився ризикнути. Я прокашлявся.

— Я просто тут проходжу. Якщо ви розважливі, то мене пропустите. Отам сідає один громадянин, з яким вам буде легше.

Ненадовго запала недовірлива тиша. Тоді гігант потягнувся до мене. Я відвів його руку, відступив на крок і швидко наповнив повітря між нами ударами, явно вбивчими. Трійця завмерла; чоловік з удосконаленнями під собаку при цьому вишкірився. Я зробив вдих.

— Як я вже сказав, якщо ви розважливі, то пропустите мене.

Гігант був готовий покинути це діло. Я здогадувався про це з його розбитого обличчя. Він був борцем уже досить довго, щоб розпізнати бойову підготовку, а набуті за ціле життя на рингу чуття підказували йому, коли рівновага зміщувалася. Двоє його супутників були молодші та менше знали про програші. Перш ніж він устиг щось сказати, блідий пацан з нейрохімією кинувся вперед із чимось гострим, а вдосконалений націлився на мою правицю. Моя ж нейрохімія, яка вже потроху працювала і, ймовірно, була дорожча, виявилася швидшою. Я схопив пацана за руку та зламав її в районі ліктя, розвернув його, поки він мучився болем, і направив на двох його супутників. Удосконалений ухилився від нього, а я викинув уперед ногу, добряче вдаривши його по носі та по губах. Він вереснув і упав. Пацан опустився на коліна, квилячи й утримуючи розтрощений лікоть. Гігант кинувся вперед і за сантиметр від моїх очей зустрівся з заціпенілими пальцями моєї правої руки.

— Не треба, — тихо сказав я.

Біля наших ніг на землі застогнав пацан. За ним, там, куди його викинуло копняком, лежав і кволо смикався вдосконалений під собаку. Гігант став у бойову стійку між ними й витягнув великі руки, ніби бажаючи їх утішити. Він поглянув на мене; на його обличчі читалося німе звинувачення в чомусь.

Я позадкував десь на дюжину метрів уздовж провулка, а тоді розвернувся і дременув. Хай мій «хвіст» розбирається з цим і наздоганяє.

Провулок, перш ніж вийти на іншу велелюдну вулицю, повертав під прямим кутом. Я завернув за ріг і дозволив собі сповільнитися, щоб вийти на вулицю швидким кроком. Звернувши ліворуч, я пропхався у натовп і заходився шукати вуличні вивіски.

Біля закладу Джеррі досі танцювала жінка, ув’язнена у келиху для коктейлів. Вивіска клубу світилась, а справи там, вочевидь, ішли жвавіше, ніж попереднього вечора. Під гнучкими руками дверного робота заходили й виходили люди невеликими групками, а торгівцям, яким я завдав ушкоджень під час бійки з монголом, уже кілька разів знайшлася заміна.

Перейшовши вулицю, я став перед роботом, який спершу мене обмацав, а тоді сказав синтетичним голосом:

— Чисто. Вам кабінки чи бар?

— А що в барі?

— Ха-ха-ха, — спрацював протокол сміху. — У барі можна дивитися, але не торкатися. Жодної готівки, рук не розпускати. Місцеве правило. Інших клієнтів це теж стосується.

— Кабінки.

— Спускайтеся сходами і наліво. Візьміть рушник зі стосу.

Униз сходами, вздовж коридора з червоними світильниками, що обертаються, повз нішу з рушниками та перші четверо зачинених дверей до кабінок. У повітрі низько, проймаючи до нутра, гримить джанковий ритм. Я зачинив за собою п’яті двері, задля годиться згодував терміналу для внесення коштів декілька банкнот, а тоді підійшов до скляного екрана.

— Луїзо!

Вигини її тіла гупнули об скло, сплющилися груди. Вишневе світло в кабінці осяяло її тіло смугами світла.

— Луїзо, це я. Айрін. Ліззіна мати.

Пляма чогось темного між грудьми, на склі. Усередині мене ожила нейрохімія. Тоді скляні двері ковзнули вбік, і тіло дівчини впало з їхньої внутрішньої поверхні мені на руки. З-за її плеча з’явився пістолет із широким дулом і націлився на мою голову.

— Отак, засранцю, — промовив напружений голос. — Виходу немає. Як хоч щось зробиш неправильно, ця штука відстрелить тобі голову від грудей і перетворить твою пам’ять на припій.

Я завмер. У цьому голосі відчувалася недалека від паніки наполегливість. Дуже небезпечна.

— Ось і все, — двері за мною відчинилися, різко впускаючи пульсацію музики з коридора, і мені у спину втиснулося дуло ще одного пістолета. — А тепер поклади її, дуже повільно, і відступи.

Я лагідно опустив тіло, яке обіймав, на вистелену атласом підлогу і знову підвівся. У кабінці спалахнуло яскраво-біле світло, і обертовий світильник двічі блимнув рожевим та й погас. Двері за мною з грюкотом зачинилися, заглушивши музику, тим часом як переді мною в кімнату зайшов високий блондин у обтислому чорному одязі, вчепившись у спусковий гачок свого частинкового бластера так, що аж кісточки пальців побіліли. Його вуста були стиснені, а білки очей блищали довкола розширених стимуляторами зіниць. Пістолет за моєю спиною підштовхнув мене вперед, а блондин ішов далі, поки дуло бластера не притиснуло мою верхню губу до зубів.

— То що ти за хрін такий? — прошипів мені блондин.

Я повернув голову вбік — досить далеко, щоб розкрити рота.

— Айрін Елліотт. Тут працювала моя донька.

Блондин вийшов уперед і провів дулом пістолета по моїй щоці та під моїм підборіддям.

— Ти мені брешеш, — тихо промовив він. — У мене є друг у судовій установі Бей-Сіті, і він каже мені, що Айрін Елліотт досі у стеку. Бачиш, ми перевірили ті бздури, які ти нав’язав оцій шмарі.

Він копнув нерухоме тіло на підлозі, а я позирнув униз краєчком ближчого ока. У різкому білому світлі сліди тортур яскраво виділялися на тілі дівчини.

— А тепер прошу тебе дуже ретельно обдумати наступну відповідь, хоч хто ти є. Чому ти розпитуєш про Ліззі Елліотт?

Я перевів погляд над стволом бластера до рішучого обличчя за ним. Такого виразу обличчя не могло бути в людини, яку здали. Переляк надто сильний.

— Ах ти кавалок гівна, Ліззі Елліотт — моя донька, а якби твій друг у міському сховищі реально мав до чогось доступ, ти знав би, чому в документах досі зазначається, що я у стеку.

Пістолет біля моєї спини штовхнувся вперед ще різкіше, але блондин, здавалося, несподівано розслабився. Його вуста розтягнулися в неприродній покірній усмішці. Він опустив бластер і сказав:

— Гаразд. Діку, піди приведи Октая.

Хтось у мене за спиною вислизнув з кабінки. Блондин помахав на мене пістолетом.

— Ти. Сідай у куток.

Тон у нього був відсторонений, майже байдужий.

Я відчув, як від моєї спини відірвався пістолет, і заворушився, виконуючи наказ. Умощуючись на атласній підлозі, я зважував свої варіанти. Дік пішов, але їх усе одно залишається троє. Блондин, жінка в синтетичному, як мені здавалося, чохлі з азійською шкірою та з іще одним частинковим бластером, відбиток якого я й досі відчував у хребті, та кремезний чорношкірий чоловік, який зі зброї, здавалося, мав лише залізну трубу. Жодних шансів. Це були не ті вуличні акули, з якими я вступив у бій на Дев’ятнадцятій вулиці. Вони відзначалися холодною внутрішньою цілеспрямованістю, такою собі дешевою версією того, що демонстрував Кадмін у «Гендріксі».

Якусь мить я дивився на синтетичну жінку й думав, але це було неможливо. Навіть якби Кадміну якимось робом вдалося врятуватися від звинувачень, про які говорила Крістін Ортеґа, і перечохлитися, він володів інформацією. Він знав, хто його найняв і хто я такий. А власники облич, які дивилися на мене з усіх боків біокабінки, самі зізналися, що не знають нічого.

«Хай так буде й надалі.»

Я неквапом перевів погляд на побитий чохол Луїзи. Здавалося, у шкірі її стегон вирізали щілини, а далі розводили краї ран, поки вони не рвалися. Просто, грубо та дуже ефективно. Вочевидячки, її змушували дивитися на цей процес, доповнюючи біль жахом. Коли бачиш, як таке відбувається з твоїм тілом, усередині все перевертається. На Шарії цим дуже часто користувалася релігійна поліція. Луїза, можливо, не здолає цієї травми без психохірургії.

Блондин побачив, куди перейшли мої очі, і похмуро кивнув мені, наче я був співучасником цього діяння.

— Хочеш знати, чому голова досі при ній, га?

Я холодно поглянув на нього через усю кімнату.

— Ні. Здається, ти — людина зайнята, але, гадаю, дійдеш до цього.

— Це безглуздо, — невимушено сказав він, насолоджуючись своїм моментом. — Крихітка Аненома — католичка. Як казали мені дівчата, у третьому чи четвертому поколінні. Письмове свідчення під присягою на диску, подала до Ватикану повну Клятву утримання. Ми беремо дуже багато таких. Часом це реально зручно.

— Забагато балакаєш, Джеррі, — сказала жінка.

Блондин зиркнув на неї, зблиснувши білками очей, але гостра відповідь, яка от-от мала злетіти з його вишкірених вуст, затихла, коли на новій хвилі джанкового ритму з коридора у крихітну кімнатку пропхалися двоє чоловіків — мабуть, Дік і Октай. Я змірив очима Діка й записав його в одну категорію з власником труби («силачі»), а тоді переключився на його супутника, який не зводив з мене погляду. У мене здригнулося серце. Октай був монголом.

Джеррі смикнув головою в мій бік і спитав:

— Оце він?

Октай повільно кивнув; на його широкому обличчі виникла дика переможна посмішка. Величезні долоні його опущених рук стискалися та розтискалися. Він працював, відчуваючи крайню ненависть — таку глибоку, що вона його аж душила. Я бачив горбок на тому місці, де хтось незграбно полагодив йому зламаний ніс зварюванням тканин, але це здавалося недостатньою причиною для люті, яку я спостерігав.

— Гаразд, Райкере, — блондин трохи нахилився вперед. — Не хочеш змінити свою історію? Не хочеш сказати мені, чому ти тут мені все псуєш?

Він звертався до мене.

Дік сплюнув у куток кімнати.

— Я не знаю, — чітко промовив я, — про що ти в біса говориш. Ти зробив мою доньку проституткою, а тоді вбив її. І за це тебе вб’ю я.

— Сумніваюся, що тобі випаде така можливість, — відповів Джеррі, ставши в бойову стійку навпроти мене й дивлячись на підлогу. — Твоя донька була дурною сцикухою, поведеною на знаменитостях і думала, що може взяти мене під контроль і…

Він зупинився й ошелешено захитав головою.

— Та з ким це я, нахрін, розмовляю? Я бачу, як ти стоїш тут, і все одно купуюся на цю фігню. Ти молодець, Райкере, я це визнаю, — він шмигнув носом. — А тепер я спитаю тебе ще раз, по-доброму. Може, нам вдасться про щось домовитися. Тоді я відправлю тебе до своїх дуже витончених друзів. Розумієш, що я кажу?

Я повільно кивнув.

— Добре. Отже, поїхали, Райкере. Що ти робиш у Лизограді?

Я подивився йому в обличчя. Дрібний гопник, який думає, ніби має зв’язки. Тут я не дізнаюся нічого.

— Хто такий Райкер?

Блондин знов опустив голову й поглянув на підлогу між моїми ногами. Здавалося, те, що мало відбутися далі, його засмучувало. Врешті-решт він облизав губи, злегка кивнув самому собі й, підводячись, обтрусив собі рукою коліна.

— Ну, добре, крутелику. Але я хочу, щоб ти запам’ятав: у тебе був вибір, — він повернувся до синтетичної жінки. — Виведи його звідси. Щоб жодних слідів не було. А ще скажи їм: він нашпигований нейрухою, в цьому чохлі з нього нічого не витягнуть.

Жінка кивнула й подала мені бластером знак — мовляв, підводься. Потицяла Луїзин труп носаком чобота.

— А це?

— Позбудься його. Майло, Діку, йдіть із нею.

Чоловік із трубою запхав свою зброю за пасок і зігнувся, щоб узяти труп на плечі, наче в’язанку хмизу. Дік, який пішов за ним слідом, ніжно поплескав труп по одній прикрашеній синцями сідниці.

Монгол видав якийсь гортанний звук. Джеррі глянув на нього з легкою огидою.

— Ні, не ти. Я не хочу, щоб ти бачив, куди вони їдуть. Не хвилюйся — диск буде.

— Це вже точно, чуваче, — кинув через плече Дік. — Ми швидко його привеземо.

— Гаразд, досить, — грубо промовила жінка і стала переді мною. — Пропоную порозумітися, Райкере. У тебе є нейрохімія, і в мене теж. А це — ударостійкі шасі. «Локгід-Мітома», специфікації для пілотів-випробувачів. Ти ніхріна не можеш мені заподіяти. А я буду рада випалити тобі кишки, якщо ти бодай криво на мене глянеш. Там, куди ми їдемо, всім начхати, в якому ти стані. Ясно, Райкере?

— Мене звати не Райкер, — роздратовано промовив я.

— Еге ж.

Крізь двері з матованого скла ми пройшли у крихітне приміщення, в якому стояв туалетний столик і душова кабінка, а тоді вийшли в коридор, паралельний тому, що простягався вздовж кабінок. Тут освітлення було різке, сюди не долинала музика, а виходив коридор до більших, почасти прихованих за завісою роздягалень, в яких валялися й курили або просто дивилися у простір, як незайняті синтетики, молоді чоловіки та жінки. Якщо хтось із них і побачив, як їх проминула невеличка процесія, то не показав виду. Майло з трупом ішов попереду. Дік влаштувався в мене за спиною, а синтетична жінка йшла позаду, невимушено тримаючи бластер збоку. Востаннє я побачив Джеррі, коли він владно стояв у коридорі за нами, вперши руки в боки. Тоді Дік ляснув мене по голові біля скроні, і я знову повернувся вперед. Я вийшов одразу за безживними спотвореними ногами Луїзи на темну криту стоянку, де на нас чекав чисто-чорний видовжений аеромобіль.

Синтетична трохи відчинила багажник машини й помахала мені бластером.

— Місця вдосталь. Влаштовуйся.

Я заліз у багажник і впевнився, що вона не бреше. Тоді Майло закинув до мене Луїзин труп і грюкнув кришкою, залишивши нас разом у темряві. Я чув, як деінде глухо клацають, відчиняючись і зачиняючись, інші двері, а тоді — шепіт двигунів машини та легкий стукіт, коли ми відірвалися від землі.

Мандрівка була швидкою і легшою, ніж вийшла б така сама наземна подорож. Джерріні друзі їхали обережно: тому, хто має пасажирів у багажнику, не варто наражатися на знудженого патрульного за зміну смуги на дорозі без сигналу. Якби від трупа не відгонило калом, там, у темряві, можливо, було б майже приємно перебувати, як в утробі. Луїза під час тортур випорожнила кишечник.

Більшу частину поїздки я жалкував за дівчиною, а ще мене гризла злоба на безумство католиків, як собака гризе кістку. Пам’ять у цієї жінки була абсолютно не ушкоджена. Якщо не брати до уваги фінансових міркувань, то її можна було б воскресити одним обертом диска. На Світі Гарлана її б тимчасово перечохлили для судового слухання, щоправда, певно, в синтетичний чохол, а після винесення вердикту до полісу, яким уже володіє її родина, додалася б фінансова підтримка жертв, яку надає держава. У дев’яти випадках з десяти цих грошей вистачало, щоб забезпечити якесь перечохлення. Де твоє, смерте, жало?

Чи є фінансова підтримка жертв на Землі, я не знав. Гнівний монолог, який виголосила Крістін Ортеґа дві ночі тому, наче вказував на те, що ні, але принаймні можливість повернути цю дівчину до життя була. Якийсь гуру десь на цій всратій планеті постановив інакше, і Луїза, вона ж — Аненома, стала в чергу разом зі хтозна-скількома іншими людьми, щоб підписатися під цим безумом.

Людські істоти. Їх ніколи не зрозуміти.

Машина накренилась, і труп, коли ми полетіли донизу, неприємно підкотився до мене. Крізь одну мою штанину просочилося щось мокре. Я відчував, як починаю пітніти зі страху. Мене переллють у якусь плоть без тієї стійкості до болю, якою відзначається мій нинішній чохол. А поки я сидітиму в тому чохлі, з ним зможуть робити що завгодно — хоч фізично вбивати.

А тоді почнуть знову, в новому тілі.

А ще — якщо вони люди справді витончені — можуть підключити мою свідомість до віртуальної матриці, схожої на ті, що використовуються у психохірургії, і зробити все в електронному форматі. Суб’єктивно жодної різниці не буде, але там те, на що в реальному світі може піти кілька днів, можна зробити за кілька хвилин.

Я важко ковтнув, притлумлюючи страх нейрохімією, поки її не позбувся. Якомога лагідніше відштовхнув від свого обличчя холодні Луїзині обійми та спробував не думати про причину її загибелі.

Машина приземлилася, прокотилася кілька секунд по землі, а тоді зупинилася. Коли багажник знову відчинили, я побачив лише дах іншої критої стоянки, обвішаний ілюмінієвими стрижнями.

Мене витягнули з професійною обережністю; жінка стояла на поважній відстані, а Дік і Майло — з боків, залишаючи їй чисту смугу обстрілу. Я незграбно переліз через Луїзу і ступив на чорний бетон. Тишком-нишком зазирнувши в пітьму, я побачив із десяток інших транспортних засобів, які нічим не вирізнялися; їхні реєстраційні штрих-коди з такої відстані було неможливо прочитати. Коротенький трап у віддаленому кінці вів до чогось дуже схожого на посадковий майданчик. Жодних відмінностей від мільйона інших аналогічних споруд. Я зітхнув і, випрямившись, ізнову відчув вологу на нозі. Опустив погляд на свій одяг. На стегні в мене була якась темна пляма.

— То де ми є? — запитав я.

— Ти? На фінішній прямій, — буркнув Майло, витягаючи Луїзу. Він поглянув на жінку. — Це нести туди ж, куди й завжди?

Вона кивнула, і він почимчикував до подвійних дверей. Я вже зібрався піти за ним, аж тут жінка зупинила мене, смикнувши бластером.

— Не ти. Це жолоб — легкий вихід. У нас тут дехто хоче з тобою поговорити, перш ніж тебе скинуть у жолоб. Тобі сюди.

Дік широко всміхнувся й витягнув із задньої кишені невелику зброю.

— Так, так, пане Крутий Коп. Вам сюди.

Мене провели крізь інші двері у вантажний ліфт, який, якщо вірити рідкокристалічному дисплею, що блимав на стіні, зупинився, лише опустившись на дві дюжини рівнів. Протягом поїздки Дік і жінка стояли у протилежних кутках кабіни, наставивши пістолети. Я не зважав на них і дивився на цифровий лічильник.

Коли двері відчинилися, за ними на нас чекала медична бригада з оснащеною ременями каталкою. Чуття наполягло, що мені слід спробувати напасти на них зненацька, проте я не ворушився, тим часом як двоє чоловіків у блідо-блакитному вийшли вперед і взяли мене за руки, а жінка-санітарка кольнула мене в шию безголковим шприцом. Крижане пощипування, невелика хвиля холоду, а тоді моє поле зору по кутках затягнуло сірим павутинням. Останнім, що я бачив чітко, було байдуже обличчя санітарки, яка дивилася, як я непритомнію.

Розділ тринадцятий

Я прокинувся під звуки виголошуваного десь неподалік азану,[4] поезії, що бурчала і бряжчала металом із численних горлянок встановлених у мечеті гучномовців. Востаннє я чув ці звуки над Зігічче на Шарії, і невдовзі їм на зміну прийшов різкий крик бомб-мародерів у повітрі. Крізь сітчасті ґрати на розкішному вікні згори проникало світло. Притуплене відчуття роздутості в нутрощах підказувало мені, що в мене мають розпочатися місячні.

Я сів на дерев’яній підлозі й поглянув на самого себе. Мене зачохлили в жіноче тіло, молоде, щонайбільше двадцятирічне, з лискучою мідною шкірою та важким дзвоном чорного волосся, яке, коли я підніс до нього руки, здалося слабким і брудним через настання місячних. Шкіра в мене була трохи масна, і мені чомусь спало на думку, що я вже давно не мився. Вдягнений я був у грубу сорочку кольору хакі, завелику для мого чохла на кілька розмірів, і більш нічого. Мої груди під нею були розбухлими й чутливими. Я був босий.

Я підвівся й попрямував до вікна. Шибки в ньому не було, але воно було набагато вище за мою нову голову, тож я підтягнувся на ґратах і визирнув назовні. Удалину, скільки сягало око, тягнувся залитий сонцем ландшафт із кепсько покритими дахами та цілим лісом похилих приймальних антен і старезних супутникових тарілок. Зліва горизонт протикала купка мінаретів, а десь далі простягалася лінія білої пари за літаком, що злітав. Віяло гарячим і вологим повітрям.

У мене занили руки, тож я опустився назад на підлогу й почалапав камерою до дверей. Звісно, вони були зачинені.

Азан припинився.

Віртуальність. Вони залізли в мої спогади й вигадали оце. На Шарії я побачив чи не найнеприємніше з побаченого за тривалу кар’єру, побудовану на людському болю. А шарійська релігійна поліція була такою ж популярною в допитових програмах, як Енджин Чандра — в пілотському порно. І тепер, на цій суворій віртуальній Шарії, мене зачохлили в жінку.

Напившись якось увечері, Сара сказала мені: «Таку, жінки — ось хто справді крута раса. Жодних сумнівів. Чоловіча стать — це просто мутація з більшим обсягом м’язів і вдвічі меншою відвагою. Машини для бійок і траху». Мої власні крос-зачохлення підтверджували цю теорію. Буття жінкою — це сенсорні переживання, недоступні чоловічій статі. Дотик і текстура відчуваються глибше, а чоловіча плоть ніби несвідомо відгороджується від цієї взаємодії з навколишнім середовищем. Для чоловіка шкіра — це бар’єр, засіб захисту. Для жінки це — орган контакту.

Це мало свої недоліки.

Загалом (і, можливо, саме через це) у жінок вищий больовий поріг, ніж у чоловіків, але менструальний цикл раз на місяць опускає їх до абсолютного мінімуму.

Жодної нейрохімії. Я перевірив.

Жодної бойової обробки, жодної рефлекторної агресії.

Нічого.

Навіть мозолів на молодій плоті.

З грюкотом відчинилися двері, і я підскочив. У мене на шкірі виступив свіжий піт. У камеру зайшли двоє бороданів з очима з гарячої смоли. Обидва через спеку були вбрані у вільний лляний одяг. Один тримав у руках моток липкої стрічки, а другий — маленьку паяльну лампу. Я кинувся на них, просто щоб подолати рефлекс панічного завмирання й до певної міри пересилите закладену в тіло безпорадність.

Чоловік зі стрічкою відмахнувся від моїх худорлявих рук і вдарив мене навідліг по обличчю. Я впав на підлогу й залишився там лежати з занімілим обличчям, відчуваючи смак крові. Один з них рвучко зіп’яв мене на ноги, взявши за передпліччя. Я здалеку побачив обличчя іншого, того, який мене вдарив, і спробував зосередитися на ньому.

— Отже, — сказав він. — Ми починаємо.

Я замахнувся на його очі нігтями вільної руки. Підготовка посланця забезпечила мені потрібну швидкість, але я не мав самоконтролю і промазав. Двома нігтями я закривавив йому щоку. Він здригнувся й відскочив назад.

— Суча дівка, — сказав він, підняв долоню до сліду від нігтів і оглянув кров у себе на пальцях.

— Ой, я вас благаю, — вимовив я тим боком рота, який ще не занімів. — Нам ще й сценарій потрібен? Те, що я ношу це, ще не…

Я затнувся. Він був явно задоволений.

— Отже, не Айрін Елліотт, — промовив він. — Ми йдемо вперед.

Цього разу він ударив мене просто під ребра, вибивши з мене весь дух і паралізувавши мені легені. Я скрутився довкола його руки, як пальто, і сповз на підлогу, намагаючись зробити вдих. Виходив у мене лише ледь чутний скрегіт. Я звивався на мостинах, а тим часом він десь високо наді мною взяв у іншого чоловіка липку стрічку й відірвав шматок завдовжки чверть метра. Відірвався він з непристойним звуком, наче шкіра, що відходить. Віддерши його зубами, чоловік сів біля мене навпочіпки та приклеїв мій правий зап’ясток стрічкою до підлоги в мене над головою. Я заборсався, як від електричного струму, і лише за мить йому вдалося знерухомити мою другу руку досить надовго, щоби повторити процес. З’явилося сильне бажання кричати, що мені не належало, і я його поборов. Безглуздо. Бережи сили.

Проти м’якої шкіри моїх ліктів підлога здавалася твердою та незручною. Я почув, як щось рипить, і повернув голову. Другий чоловік підтягував з боку камери пару стільців. Поки той, який мене побив, фіксував мої розсунуті ноги стрічкою, глядач сів на один з табуретів, витягнув пачку цигарок і витрусив цигарку. Широко мені всміхнувшись, узяв її до рота й потягнувся до паяльної лампи. Коли його товариш відступив, аби помилуватися своєю роботою, він запропонував пачку йому. Той відмовився. Курець знизав плечима, запалив паяльну лампу та схилив набік голову, щоб від неї прикурити.

— Ти розповіси нам, — сказав він, змахнувши цигаркою й війнувши димом у повітря наді мною, — усе, що знаєш про «Закритий простір Джеррі» та Елізабет Елліотт.

У тихій кімнаті зашипіла та неголосно захихотіла паяльна лампа. Крізь високе вікно лилося сонячне світло, що несло з собою ледь-ледь чутні звуки наповненого людьми міста.

Почали вони з моїх ніг.

Не припиняються, роздираючи мій слух, крики, такі високі та гучні, що я ніколи не думав, що їх може видавати людське горло. Моє поле зору помережане візерунками з червоних смуг.

Інненініненнініненнін…

Похитуючись, надходить Джиммі де Сото без «Сонцеструма», який притиснув до обличчя закривавлені руки. Крики долинають від його постаті, що йде й хитається, і я на мить майже готовий повірити, що гамір здіймає його сигналізація забруднення. Я рефлекторно перевіряю власний дозиметр на плечі, а тоді крізь муку підіймається напівзатонулий краєчок нерозбірливого слова, і я розумію, що це він.

Він стоїть майже прямо, залишаючись чіткою мішенню для снайперів навіть у хаосі бомбардування. Я швидко долаю відкритий простір і збиваю його з ніг, ховаючи під зруйнованою стіною. Перекочую його на спину, щоб побачити, що в нього з обличчям, а він не перестає кричати. Я силоміць відриваю його руки від обличчя, і на мене в темряві витріщається його роздерта ліва очниця. Залишки слизової оболонки ока я ще бачу в нього на пальцях.

— Джиммі, ДЖИММІ, якого хріна…

Крики не припиняють різати слух. Усі мої сили йдуть на те, щоб не дати йому видряпати друге, неушкоджене око, що перекочується в очниці. Коли до мене доходить, що відбувається, у мене холоне хребет.

Вірусне ураження.

Я перестаю кричати на Джиммі й реву вдалину.

— Санітаре! Санітаре! Пам’ять пошкоджено! Вірусне ураження!

А тоді я чую, як мої крики відлунюють туди-сюди на Інненінському плацдармі, і світ обвалюється.

За якийсь час тебе залишають самого, скрученого калачиком так, щоб не було видно ран. Так буває завжди. Це дає час на роздуми про те, що з тобою зробили, а ще важливіше — про те, чого поки що не зробили. Гарячкові фантазії про те, чого ще не відбулося, в їхніх руках є майже таким самим потужним знаряддям, як і саме розпечене залізо та клинки.

Коли ти чуєш, як вони повертаються, відлуння їхніх кроків викликає такий страх, що ти вибльовуєш зі шлунка останню жовч.

Уяви собі збільшене супутникове зображення міста на мозаїці в масштабі 1:10000. Воно займе більшу частину чималої внутрішньої стіни, тож добряче відступи. Про певні очевидні речі можна здогадатися з першого погляду. Ця забудова планова чи виросла сама собою, як реакція на зміни в попиті протягом століть? Воно укріплене чи коли-небудь було укріплене? Чи є тут прибережна смуга? Придивись, і можеш дізнатися більше. Де, швидше за все, розташовані основні магістралі, чи є там порт для МП-шатлів, чи є в цьому місті парки. Можливо, якщо ти — підготовлений картограф, тобі навіть вдасться сказати дещицю про переміщення місцевих мешканців. Де розташовані популярні райони міста, які там, швидше за все, проблеми з дорожнім рухом і чи страждало місто останнім часом від бомб або заворушень.

Але є те, про що ніколи не вийде здогадатися з цього зображення. Хоч скільки його збільшувати й наближати деталі, з нього не можна здогадатися, чи зростає там злочинність загалом або тільки коли місцеві мешканці лягають спати. Воно не може повідомити, чи планує тутешній мер знести старий квартал, чи корумпована тутешня поліція або які дива відбувалися останнім часом у номері п’ятдесят першому на Янгольській верфі. І те, що мозаїку можна розбити на клітинки, покрутити та знову зібрати деінде, ситуації не змінює. Дещо можна дізнатися, лише поїхавши до цього міста й поговоривши з його мешканцями.

Через зберігання цифрових людей допити не застаріли — просто повернулися основи цієї справи. Оцифрований розум — це лише миттєвий знімок. Окремі думки зафіксувати неможливо, так само, як неможливо зафіксувати на супутниковому зображенні окреме життя. Психохірург може виявити на моделі Елліса серйозні травми та висловити кілька простих здогадів щодо того, що треба робити, але рано чи пізно йому все одно доведеться згенерувати віртуальне середовище для консультації з пацієнтом, піти туди та провести її. Людям, що допитують, ще гірше: їхні вимоги набагато конкретніші.

Зате завдяки зберіганню ЦЛ стало можливо замордовувати людей до смерті, а тоді починати заново. У зв’язку з доступністю цього варіанту допити під гіпнозом і наркотиками вже давно втратили актуальність. Надто вже легко було забезпечити тим, для кого такі речі є професійним фактором ризику, необхідну хімічну чи психічну захисну обробку.

У відомій нам частині всесвіту не існує обробки, здатної підготувати людину до того, що їй випалять стопи. Або повиривають нігті.

Об її груди гаситимуть цигарки.

Їй у піхву вставлятимуть розпечену залізяку.

До болю. До приниження.

До шкоди.

Тренування психічної динаміки/цілісності.

Ввідний курс.

В умовах надзвичайного стресу психіка вдається до цікавих речей. Галюцинацій, виміщування, відступу. Тут, у Корпусі, ти навчишся використовувати їх усі, не як сліпі реакції на біду, а як прийоми у грі.

Розжарений метал занурюється у плоть, розсуваючи шкіру, як політен. Біль пожирає, але бачити, як це відбувається, ще гірше. Твій крик, колись здивований, уже встиг стати страхітливо знайомим твоїм вухам. Ти знаєш, що їх це не зупинить, та все ж кричиш, благаючи…

— Охриніти, яка гра. Еге ж, друзяко?

Джиммі всміхається мені в обіймах смерті. Нас досі оточує Інненін, але це неможливо. Коли його забрали, він ще кричав. У реальності…

Його обличчя раптово змінюється, похмурніє.

— Не втягуй сюди реальність, там для тебе нічого немає. Залишайся відстороненим. Їй завдали якихось тілесних ушкоджень?

Я кривлюся.

— Її ноги. Вона не може ходити.

— Сучі діти, — спокійно промовляє він. — Чому би просто не сказати їм того, що вони хочуть знати?

— Ми не знаємо, що вони хочуть знати. Вони полюють на такого собі Райкера.

— Що це за хрін такий — Райкер?

— Не знаю.

Він знизує плечима.

— Тоді прохопися про Банкрофта. Чи ти досі вважаєш, що тобі заважає честь абощо?

— Здається, я вже прохопився. Вони не вірять. Це не те, що вони хочуть чути. Блін, та це срані аматори. М’ясники.

— Якщо без упину це кричати, рано чи пізно вони мають повірити.

— Блін, Джиммі, не в тому річ. Коли це скінчиться, буде байдуже, хто я такий: мені прострелять пам’ять, а тіло продадуть на запчастини.

— Еге ж, — Джиммі вставляє один палець у порожню очницю і розсіяно чухає загуслу кров у ній. — Розумію. Втім, в умовах конструкту треба якимось робом переходити до наступного екрана. Так?

В епоху існування Світу Гарлана, яку з типовим похмурим гумором прозвали Виселенням, партизанам квеллістських Чорних бригад хірургічним шляхом вживлювали по чверть кілограма вибухівки, яка запускалася ферментом і в потрібний момент спопеляла п’ятдесят квадратних метрів довкола себе та все, що на них було. Ця тактика мала сумнівний успіх. Відповідний фермент був пов’язаний з люттю, а обробка, потрібна для підготовки приладу для роботи, була посередньою. Сталася низка мимовільних детонацій.

Однак допитувати когось із Чорних бригад ніхто ніколи не погоджувався. Принаймні не погоджувався після першої допитаної. Її звали…

Ти думав, що зробити гірше вони вже не можуть, але тепер залізо всередині тебе, а вони дають йому мало-помалу нагріватися, залишаючи тобі час на роздуми про це. Твої благання нерозбірливі…

Як я вже казав…

Її звали Іфіґенія Дім, для друзів, ще не вирізаних силами Протекторату, — Іффі. Кажуть, її останні слова, коли вона була прив’язана до допитового столу на нижньому поверсі будинку 18 на бульварі Шімацу, були такими: «Бляха, досить!»

Від вибуху завалилася вся будівля.

«Бляха, досить!»

Я різко прокинувся; в мені ще лунали останні мої крики, а мої руки силкувалися прикрити згадані рани. Замість цього я знайшов молоду, неушкоджену плоть під свіжою постільною білизною, легеньке погойдування та плюскіт маленьких хвильок неподалік. Над головою в мене була похила дерев’яна стеля та ілюмінатор, крізь який лилося під низьким кутом сонячне світло. Я сів на вузькому ліжку, і з моїх грудей упало простирадло. Мідяні верхні опуклості були гладенькі й чисті від шрамів, а соски — цілісінькі.

Назад до початку.

Біля ліжка стояв простий дерев’яний стілець, на якому були охайно складені біла футболка та парусинові штани. На підлозі стояли мотузяні сандалі. У крихітній каюті не було більш нічого цікавого, крім ще одного ліжка, такого самого, як у мене, і з недбало відкинутими ковдрами, та дверей. Трохи грубувато, але головна думка була ясна. Я вліз у одяг і вийшов на сонячну палубу маленького рибальського судна.

— Ага, сплюха, — плеснула в долоні жінка, що сиділа на кормі човна, з моєю появою.

Вона була років на десять старша за мій поточний чохол, відзначалася темною строгою вродою й була вбрана в костюм, пошитий із того ж льону, що й мої штани. На її босих ногах були еспадрильї, а очі захищали сонячні окуляри з широкими скельцями. На колінах у неї був альбом для малювання, в якому темніло щось схоже на міський пейзаж. Я зупинився на місці, а вона відклала його й підвелася, щоб зі мною привітатися. Рухалася вона елегантно та впевнено. Я порівняно з нею почувався вайлом.

Я поглянув за борт, на блакитну воду.

— Що цього разу? — з напускною легковажністю спитав я. — Згодуєте мене акулам?

Вона засміялася, показуючи бездоганні зуби.

— Ні, на цьому етапі це було б безглуздо. Я хочу одного — поговорити.

Я, розслабивши кінцівки, пильно подивився на неї.

— Тоді говори.

— Чудово, — жінка граційно сіла назад на корму. — Ти встряв у справи, які тебе явно не стосуються, і в результаті постраждав. Гадаю, я прагну того ж, що й ти. А саме — уникнути подальшої неприязні.

— А я прагну побачити твою смерть.

Легка усмішка.

— Так, я в цьому не сумніваюся. Навіть віртуальна смерть, певно, була б дуже втішною. Тому дозволь мені зараз відзначити, що до деталей цього конструкту входить володіння шотоканом — п’ятий дан.

Вона простягнула руку, показуючи мені мозолі на кісточках пальців. Я знизав плечима.

— Ба більше, ми завжди можемо зробити все, як раніше.

Вона показала кудись за воду, і я, простеживши за її рукою, побачив на обрії місто, яке вона малювала. Примружившись проти відбитого сонячного світла, я розгледів мінарети. Дешева психологія цього прийому мало не викликала в мене усмішку. Човен. Море. Втеча. Ці хлопці купили собі готові програми.

— Я не хочу як раніше, — чесно сказав я.

— Добре. Тоді скажи нам, хто ти.

Я постарався не виказати обличчям здивування. Прокинулася підготовка агента під глибоким прикриттям і давай відбріхуватися.

— Я думав, що вже сказав.

— Твої слова дещо заплутані, а ще ти закінчив допит, зупинивши собі серце. Ти — не Айрін Елліотт, це вже очевидно. Виглядає на те, що ти не Еліас Райкер — хіба, може, він пройшов ґрунтовну перепідготовку. Ти стверджуєш, що пов’язаний з Лоренсом Банкрофтом, а ще кажеш, що ти з іншої планети і належиш до Корпусу посланців. Ми такого не очікували.

— Не сумніваюся, — пробурмотів я.

— Ми не бажаємо встрявати у справи, які нас не обходять.

— Ви вже в них встряли. Ви викрали й піддали тортурам посланця. Ви хоч уявляєте, що вам за це влаштує Корпус? Він вас вистежить і знищить ваші пам’яті за допомогою ЕМІ. Вас усіх. А потім — ваших рідних, потім — ваших ділових партнерів, потім — їхніх рідних, а потім — усіх інших, хто стане в них на шляху. Коли вони закінчать, про вас навіть не пам’ятатимуть. Неможливо знущатися з Корпусу й потім писати про це пісні. Вас винищать.

Це був колосальний блеф. Ми з Корпусом не розмовляли вже принаймні десятиліття мого суб’єктивного життя та понад півстоліття об’єктивного часу. Але в усьому Протектораті посланці були загрозою, про яку можна було нагадати будь-кому аж до планетарного президента з тією впевненістю, з якою малим дітям у Новопешті погрожують Клаптевиком.

— Я гадала, — тихо промовила жінка, — що Корпусу посланців заборонено брати участь у операціях на Землі без розпорядження ООН. Можливо, з викриттям ви можете чимало втратити?

«Пан Банкрофт користується неявним впливом у Суді ООН, про що знають практично всі.» Мені згадалися слова Уму Прескотт, і я кинувся відбивати атаку.

— Можливо, вам варто обговорити це з Лоренсом Банкрофтом і Судом ООН, — запропонував я і склав руки на грудях.

Жінка якийсь час дивилася на мене. Вітер заворушив мені волосся та приніс із собою негучний гуркіт міста. Нарешті вона сказала:

— Ти знаєш, що ми б могли стерти твою пам’ять і розрубати твій чохол на такі дрібні шматочки, що від тебе і сліду не залишиться. По суті, від тебе нічого не можна було би знайти.

— Вони знайшли б вас, — сказав я з упевненістю, якої надає дрібка правди у брехні. — Від Корпусу не сховаєшся. Він знайде вас, хоч що ви зробите. Наразі чи не єдина ваша надія — спробувати досягти домовленості.

— Якої домовленості? — беземоційно запитала вона.

Перш ніж я заговорив, мій розум менш ніж за секунду запрацював на максимальну потужність, оцінюючи тон і силу кожного обраного й ще не вимовленого складу. Це був аварійний вихід. Іншого шансу вже не буде.

— Є таке угруповання біопіратів, яке перевозить крадене індивідуалізоване військове майно по всьому Західному узбережжю, — обережно вимовив я. — Прикривають його такі заклади, як Джеррін.

— І вони викликали посланців? — у голосі жінки відчувалася насмішка. — Для біопіратів? Та ну тебе, Райкере. Ти що, не здатен на краще?

— Я не Райкер, — відрізав я. — Цей чохол — ширма. Послухай, ти маєш рацію. В дев’яти випадках з десяти ці речі нас не торкаються. Корпус не було створено для боротьби зі злочинністю на такому рівні. Але ці люди забрали певні речі, яких узагалі не мали торкатися. Дипломатичне біозабезпечення швидкого реагування. Те, чого вони взагалі ніколи не мали побачити. Декого — декого на рівні Президіуму ООН — це збісило, тож нас і викликали.

Жінка насупилася.

— А домовленість?

— Ну, по-перше, ви мене звільняєте, і ніхто нікому про це не розповідає. Назвімо це професійним непорозумінням. А тоді відкрийте для мене певні канали. Назвіть певні імена. У такій чорній клініці, як ця, інформація шириться. Можливо, це для мене буде чогось варте.

— Як я вже сказала, ми не бажаємо встрявати…

Я збісився й дозволив собі показати достатньо гніву.

— Не води мене за ніс, друзяко. Ви вже встряли. Подобається це вам чи ні, але ви відкусили чималий шмат від того, що вас не стосувалося, а тепер вам доведеться або прожувати його, або виплюнути. Що ви оберете?

Тиша. Між нами — лише морський бриз і легке погойдування човна.

— Ми над цим подумаємо, — сказала жінка.

Зі світлом, що виблискувало на воді, щось сталося. Я перевів погляд жінці за плече і побачив, як блиск відірвався від хвиль і, посилюючись, в’ївся в небо. Місто зникло в білій темряві, наче у світлі ядерного вибуху, краї човна зникли, ніби розчинившись у морській імлі. Жінка навпроти мене зникла разом із ним. Стало дуже тихо.

Я підняв руку, щоб торкнутися імли там, де закінчувалися параметри світу, і моя рука неначе почала рухатись у сповільненому темпі. Зашипіли завади — так, ніби за цією тишею починався дощ. Кінчики моїх пальців стали прозорими, а тоді — білими, як мінарети схованого за спалахом міста. Я втратив здатність рухатися, і білизна поповзла по моїй руці. Мені перехопило дихання, а моє серце зупинилося посеред удару. Я…

Зник.

Розділ чотирнадцятий

Я прокинувся знову, цього разу — з неприємним заціпенінням на поверхні шкіри, схожим на той стан, в якому перебувають руки, щойно відмиті від порошку чи розчинника, тільки по всьому тілу. Повернення до чоловічого чохла. Коли мій розум пристосувався до нової нервової системи, неприємне відчуття стрімко зникло. Легкий холодок від кондиціонерів на оголеній плоті. Я був голий. Я підняв лівицю й торкнувся шраму під оком.

Вони мене повернули.

Стеля наді мною була біла та оздоблена потужними прожекторами. Я сперся на лікті й роззирнувся довкола. Коли я побачив, що перебуваю в операційній, знову відчув холодок, тепер уже всередині. На протилежному кінці приміщення стояла хірургічна платформа з полірованої сталі, обладнана кровостоками, а вгорі висіли складені руки автохірурга, подібні на павучі лапки. Жодна з систем не була активна, зате на стіні та на моніторі біля мене були маленькі екрани, на яких блимало слово «ОЧІКУВАННЯ». Прихилившись ближче до дисплею, я побачив, як по ньому знов і знов повзе контрольний список функцій. Автохірурга програмували на те, щоб роздерти мене на частини.

Коли я вже зіскакував з ночов для очікування, двері прочинились, і всередину зайшла синтетична жінка, за якою чимчикувала парочка санітарів. На стегні в неї був частинковий бластер у кобурі, а в руках вона несла знайомий згорток.

— Одяг, — вона, насупившись, кинула його мені. — Вдягайся.

Один із санітарів поклав долоню їй на руку.

— Процедура вимагає…

— Так, — посміхнулася жінка. — Можливо, він подасть на нас до суду. Якщо ти не думаєш, що в цьому місці займаються простим переливанням і перечохленням, то я, може, поговорю з Реєм про те, чи не слід нам вести справи через когось іншого.

— Він не про перечохлення говорить, — зауважив я, натягуючи на себе штани. — Він хоче перевірити, чи не лишилося травм після допиту.

— Тебе питали?

Я знизав плечима.

— Як хочете. Куди ми їдемо?

— На розмову з однією людиною, — коротко відповіла вона і знову повернулася до санітарів. — Якщо він — той, ким себе називає, то з травмами проблем не буде. А якщо ні, то він усе одно негайно сюди повернеться.

Я продовжив одягатися якомога спритніше. Отже, я ще в небезпеці. Моя смугаста сорочка та куртка були цілісінькі, але бандана зникла, що неймовірно мене роздратувало. Я ж купив її якихось кілька годин тому. Годинника теж не було. Вирішивши не робити з цього проблеми, я натиснув на застібки чобіт і підвівся.

— То з ким ми побачимося?

Жінка кинула на мене кислий погляд.

— Із людиною, яка знає досить, щоб перевірити твої побрехеньки. А тоді, як вважаю особисто я, ми повернемо тебе сюди для належного розсіяння.

— Коли це закінчиться, — спокійно промовив я, — мені, можливо, вдасться переконати один з наших загонів зазирнути до вас. Ну, у вашому справжньому чохлі. Вам захочуть подякувати за підтримку.

Бластер вислизнув з кобури і опинився в мене під підборіддям. Я ледве розгледів, як це сталося. Мої нещодавно перечохлені чуття силкувалися видати якусь реакцію і катастрофічно спізнювалися. Синтетична жінка схилилася до моєї скроні.

— Не смій мені погрожувати, кавалок гівна, — тихо сказала вона. — Ти налякав цих клоунів, вони заклякли на місці й думають, що тобі до снаги їх потопити. Зі мною це не працює. Ясно?

Я поглянув на неї краєчком ока — більшого в мене б не вийшло, бо мені в голову впирався пістолет.

— Ясно, — промовив я.

— Добре, — видихнула вона і прибрала бластер. — Якщо ти вийдеш разом з Реєм, то я стану в чергу й попрошу вибачення разом зі всіма іншими. Але поки цього не сталося, ти — просто черговий потенційний стерток, який нерозбірливо просить повернути йому пам’ять.

Швидко подолавши коридори, які я спробував запам’ятати, ми ввійшли до підйомника, такого самого, як той, що привіз мене до клініки. Я знову порахував поверхи, а коли ми вийшли на стоянку, мої очі мимохіть позирнули на двері, за які винесли Луїзу. Мої спогади про час тортур були нечіткі — обробка посланця навмисне приховувала пережите, щоб запобігти травмі, — але навіть якщо вони тривали пару днів, то в реальному часі тоді минуло хвилин з десять. Я, мабуть, пробув у клініці всього годину, максимум дві, а за тими дверима, можливо, досі чекає на ніж Луїзине тіло, тим часом як її розум досі перебуває в пам’яті.

— Лізь у машину, — лаконічно наказала жінка.

Цього разу я їхав у більшому, елегантнішому транспорті, схожому на Банкрофтів лімузин. У передній кабіні вже сидів водій у формі, з поголеною головою та надрукованим над лівим вухом штрих-кодом роботодавця. Я вже бачив чимало таких на вулицях Бей-Сіті й розмірковував, як хтось може на це погодитися. На Світі Гарлана всі, крім військових, ладні були вмерти, аби тільки не носити дозвільних смуг. Надто вже це скидалося на кріпацтво часів Заселення, щоб його можна було сприймати спокійно.

Біля дверей задньої кабіни стояв ще один чоловік, який недбало тримав у руці потворний автоматичний пістолет. Цей чоловік теж мав поголену голову та штрих-код. Я пройшов повз нього, добре придивившись до штрих-коду, і сів у задню кабіну. Синтетична жінка нахилилася, щоб поговорити з водієм, а я напружив нейрохімію, щоб підслухати.

—... голова у хмарах. Я хочу опинитися там до півночі.

— Без проблем. Сьогодні ввечері берегової охорони буде мало, а…

Один із санітарів грубо зачинив дверцята переді мною, і від максимально посиленого гучного грюкоту в мене мало не луснули барабанні перетинки. Я сидів мовчки й відновлювався, поки жінка та власник автоматичного пістолета не відчинили дверцята з іншого боку й не сіли біля мене.

— Заплющ очі, — сказала жінка й витягнула мою бандану. — Я зав’яжу їх тобі на кілька хвилин. Ці хлопці не захочуть, щоб ти знав, де їх знайти, якщо ми тебе таки відпустимо.

Я оглянув вікна.

— Мені все одно здається, що вони поляризовані.

— Так, але хто його зна, наскільки в тебе добра нейрохімія, еге ж? А тепер посидь тихо.

Вона з відточеною вправністю зав’язала червону ганчірку і трохи її розправила, повністю закриваючи мені поле зору. Я відкинувся назад.

— Пару хвилин. Просто сиди тихо й не визирай. Я скажу тобі, коли.

Машина здійнялася вгору і, певно, вилетіла, тому що я почув, як по її корпусу стукає дощ. Легкий запах шкіри салону був приємніший за сморід калу, який відчувався дорогою туди, а крісло, в якому я сидів, люб’язно змінило форму під мою фігуру. Виглядало на те, що моє становище підвищилося.

«Це суто тимчасово, чуваче.» Коли в моїй голові відбився луною голос Джиммі, я злегка всміхнувся. Він мав рацію. Щодо людини, яку ми мали побачити, дещо було очевидно. Ця людина не хотіла їхати до клініки й навіть не хотіла, щоб її бачили поблизу клініки. Це вказувало на респектабельність, а отже, і владу, владу, що забезпечувала доступ до даних з-за меж планети. Досить скоро вони дізнаються, що Корпусом посланців я погрожував даремно, і невдовзі після цього я загину. Загину по-справжньому.

«Це ніби диктує, що робити, друзяко.»

«Дякую, Джиммі.»

Кілька хвилин по тому жінка звеліла мені зняти пов’язку. Я насунув її на лоба, де вона зазвичай і була, і зав’язав її там наново. Біля мене всміхнувся силач із автоматичним пістолетом. Я з цікавістю поглянув на нього.

— Щось смішне?

— Так, — промовила жінка, не відводячи погляду від міських вогнів за вікном. — Ти схожий на сраного ідіота.

— Там, звідки я родом, ні.

Повернувшись, вона з жалем поглянула на мене.

— Ти не там, звідки ти родом. Ти на Землі. Постарайся поводитися відповідним чином.

Я почергово поглянув на них (власник пістолета досі всміхався на весь рот, а обличчя синтетички виражало ввічливу зневагу), а тоді знизав плечима й підняв обидві руки, щоб розв’язати бандану. Жінка перевела погляд на вогні міста, що опускалися під нами. Дощ, здавалося, вщух.

Я несамовито вдарив наліво й направо, замахнувшись на рівні голови. Мій лівий кулак врізався власникові пістолета у скроню з достатньою силою, щоби зламати кістку, і той із гарчанням повалився на бік. Він навіть не помітив наближення удару. Моя правиця ще не завершила руху.

Синтетичка різко розвернулася, мабуть, швидше, ніж я міг би вдарити, але неправильно мене зрозуміла. Вона підняла руку, блокуючи удар і прикриваючи голову, а я потягнувся під неї. Моя долоня зімкнулася на бластері в неї на поясі, вибила запобіжник і натиснула на спуск. Миттєво ожив промінь, який різонув униз, і чимала частина правої ноги жінки розверзнулася вологими нитками плоті, перш ніж аварійні схеми зупинили вогонь. Вона заволала, закричала більше від люті, ніж від болю, а тоді я витягнув дуло зброї вгору й вистрілив у її тіло ще раз, по діагоналі. Бластер залишив у ній і у кріслі за нею борозну завширшки з долоню. Кабіну заляпало кров’ю.

Бластер знов вимкнувся, і в кабіні раптом стало напівтемно: променева зброя перестала спалахувати. Біля мене булькала й зітхала синтетична жінка, а тоді та частина її торсу, до якої була прикріплена голова, відхилилася від лівого боку тіла. Її чоло притулилося до вікна, з якого вона визирала. Це мало дивний вигляд — наче вона охолоджує лоба, приклавши його до залитого дощем скла. Решта тіла сиділа прямо й не ворушилася, а величезна скісна рана очистилася, припалена променем. Повсюди водночас смерділо печеним м’ясом і підсмаженими синтетичними деталями.

— Трепп! Трепп!

Це запищав водійський прилад внутрішнього зв’язку. Я стер з очей кров і подивився на екран, встановлений у передній перегородці.

— Вона мертва, — повідомив я враженому обличчю й підняв бластер. — Вони обоє мертві. І ти будеш наступним, якщо негайно не посадиш нас на землю.

Водій запротестував.

— Друже, ми за п’ятсот метрів над Затокою, а цією машиною керую я. Що ти пропонуєш із цим робити?

Я знайшов точку посередині стінки між двома кабінами, вибив на бластері аварійний запобіжник і прикрив обличчя однією рукою.

— Слухай, що ти…

Я вистрілив із жорстким фокусом у водійське відділення. Промінь розтопив дірку завширшки близько сантиметра, і з неї якусь мить у кабіну сипалися іскри: опиралася броня під пластиком. Тоді промінь пройшов далі, іскри зникли, і я почув, як у передньому відділенні щось замкнуло накоротко. Я перестав стріляти.

— Наступний пройде крізь твоє сидіння, — пообіцяв я. — У мене є друзі, які перечохлять мене, коли виловлять нас із Затоки. Тебе ж я поріжу на стейки просто крізь цю грану стіну, і навіть якщо я не влучу у твою пам’ять, їм важко буде зрозуміти, в якій частині тебе вона сховалася. А тепер, блін, посади мене на землю.

Лімузин різко накренився й почав зниження. Я трохи розслабився серед цієї різанини і знову стер кров з обличчя рукавом.

— Добре, — промовив я вже спокійніше. — А тепер посади мене біля Мішн-стрит. А якщо ти плануєш попросити сигналом допомоги, подумай ось про що. В разі перестрілки ти загинеш перший. Ясно? Загинеш перший. І я маю на увазі реальну смерть. Я постараюся випалити тобі пам’ять, навіть якщо не встигну більш нічого, перш ніж мене підстрелять.

На мене з екрана озирнулося його бліде обличчя. Воно виражало страх, але страх недостатній. А може, страх перед кимось іншим. Сумнівно, що людина, яка ставить своїм працівникам штрих-коди, може бути милосердною, а давньої, перетвореної вже на рефлекс покори через ієрархію зазвичай вистачає для того, щоб перебороти страх смерті в бою. Зрештою, саме так ведуться війни — за допомогою вояків, які більше бояться порушити правила, ніж загинути на полі бою.

Я й сам колись такий був.

— Як щодо цього? — негайно запропонував я. — Під час посадки ти порушуєш протокол дорожнього руху. Надходять поліцаї, затримують тебе й арештовують. Ти нічого не кажеш. Я зник, а на тебе в них немає нічого, крім порушення дорожнього руху. Ти, за легендою, просто водій, між твоїми пасажирами на задньому сидінні виникло маленьке непорозуміння, а тоді я змусив тебе приземлитися. Тим часом той, на кого ти працюєш, хутенько тебе викупає, і тобі дістається премія за те, що ти не розколовся під віртуальним арештом.

Я почав стежити за екраном. У водія затремтіло обличчя, і він важко ковтнув. Досить пряників, настав час батога. Я знову ввімкнув аварійну схему, підняв бластер так, щоб водій його побачив, і приставив його до карка Трепп.

— Я сказав би, що ти у вигідному становищі.

У разі пострілу впритул промінь бластера випаровував хребці, пам’ять і все довкола неї. Я знову повернувся до екрана.

— Твій хід.

Обличчя водія засмикалося, і лімузин почав нерівно знижуватися. Я постежив за потоком транспорту з вікна, а тоді нахилився вперед і постукав по екрану.

— Не забудь про порушення, гаразд?

Він кивнув. Лімузин вертикально опустився між вервечками транспорту і незграбно поїхав по землі під аварійні сигнали машин, які хором верещали довкола нас. За вікном я впізнав вулицю, якою їхав разом із Кертісом напередодні ввечері. Ми дещо сповільнилися.

— Прочини ближчі дверцята, — сказав я, сховавши бластер під курткою. Ще один різкий кивок — і відповідні дверцята відчинилися з глухим звуком, а тоді розчахнулися. Я крутнувся, копнув їх ще далі й почув, як десь над нами виють поліційні сирени. Зустрівся на мить очима з водієм на екрані й усміхнувся.

— Мудра людина, — сказав я й вилетів із транспорту, що рухався по інерції.

Я покотився під шоковані крики перехожих, ударившись об тротуар плечем і спиною. Двічі перекотився, сильно вдарився об кам’яний фасад і обережно зіп’явся на ноги. Якась прохожа парочка витріщилася на мене, і я оголив зуби в такій усмішці, що вони квапливо пішли далі, зацікавившись іншими вітринами.

На мене повіяло затхлим витісненим повітрям: слідом за лімузином-порушником спустився катер автоінспектора. Я залишився на місці, відповідаючи на дедалі рідкісніші зацікавлені погляди перехожих, які побачили моє незвичайне прибуття. Інтерес до мене в будь-якому разі вщухав. Погляди один за одним зникали: їх приваблювало миготіння фар поліційного катера, який тепер загрозливо нависав угорі, за нерухомим лімузином.

— Вимкніть двигуни і залишайтеся на місці, — затріщала повітряна акустична система.

Почав збиратися натовп: люди мчали повз мене, штовхаючись і намагаючись побачити, що відбувається. Я притулився до фасаду, перевіряючи, чи не постраждав під час стрибка. Судячи з заніміння, що поступово зникало в моєму плечі та спині, цього разу я не схибив.

— Підніміть руки над головою та відійдіть від свого транспортного засобу, — пролунав металевий голос автоінспектора.

За головами глядачів, які кивали, я розгледів водія, який вийшов з лімузина в рекомендованій позі. Здавалося, він радів, що лишився живий. На мить я несподівано для самого себе замислився, чому подібні види затримання не надто популярні в тих колах, в яких я обертаюся.

Просто, мабуть, багато кому кортить померти.

Я відступив на кілька метрів у безладний натовп, а тоді повернувся й розчинився у яскраво освітленій анонімності ночі Бей-Сіті.

Розділ п'ятнадцятий

Особисте, як усі, бляха-муха, обожнюють говорити, — це політичне. Отже, якщо якийсь політик-ідіот, якийсь можновладець намагається провадити політику, що шкодить вам або тим, хто вам небайдужий, СПРИЙМАЙТЕ ЦЕ ЯК ОСОБИСТУ ОБРАЗУ. Зліться. Тут вам не послужить Машина Правосуддя: вона повільна і холодна, а ще вона належить їм, як апаратне її забезпечення, так і програмне. Від рук Правосуддя страждають лише маленькі люди — могутні ж рятуються без особливих зусиль. Якщо ви хочете справедливості, вам доведеться виривати її в них. Сприймайте це як ОСОБИСТУ образу. Завдавайте якомога більше шкоди. ДОНОСЬТЕ СВОЮ ДУМКУ. Це неабияк підвищить імовірність того, що наступного разу вас сприйматимуть всерйоз. Вважатимуть небезпечними. І не сумнівайтеся: різниця, ЄДИНА різниця в їхніх очах між гравцями та маленькими людьми полягає у серйозному сприйнятті, у визнанні небезпеки. Із гравцями вони будуть домовлятися. Маленьких людей вони ліквідують. А ще вони час від часу підсолоджують вашу ліквідацію, ваше витіснення, ваші муки та жорстоку страту найбільшою образою: буцімто це — лише бізнес, це політика, так влаштований світ, життя жорстоке і в цьому немає НІЧОГО ОСОБИСТОГО. Що ж, хай ідуть нахрін. Сприймайте це як особисту образу.

КВЕЛЛКРИСТА СОКОЛЬНИЧА

«Що я вже мала би знати» Том II

Коли я повернувся до Лизограда, над містом уже займався холодний блакитний світанок, і на всьому від недавнього дощу залишався вологий сталевий полиск. Я стояв у затінку опор автостради й видивлявся на спустошеній вулиці бодай якийсь натяк на рух. Я відчував, що це мені потрібно, але знайти його в холодному світлі на початку дня було нелегко. У мене гула голова від швидкого засвоєння даних, а в глибинах мого розуму невгамовним демоном-фамільяром плавав Джиммі де Сото.

«Ти куди, Таку?»

«Похуліганити.»

«Гендрікс» не зміг розповісти мені нічого про клініку, до якої мене відвезли. З Дікової обіцянки монголові невдовзі привезти диск із моїми тортурами я здогадувався, що цей заклад мав бути розташований на тому боці Затоки, можливо, в Окленді, але саме по собі це не надто допомагало навіть ШІ. Вся область Затоки, здавалося, кишіла нелегальною біотехнологічною активністю. Доведеться мені відстежити свій маршрут власними силами.

«Закритий простір Джеррі».

Тут «Гендрікс» допоміг більше. Після нетривалої сутички з якимись низькосортними системами протидії проникненню він розклав переді мною на екрані в моєму номері нутрощі клубу з біокабінками. План закладу, склад, графіки та зміни охорони. Я перебрав усе це за кілька секунд: мене підганяла прихована лють, що залишилася після допиту. Коли небо у вікні за мною почало бліднішати, я поклав «Немекс» і «Філіпс» у кобури, причепив ніж «Теббіт» і пішов влаштовувати власні допити.

Входячи в готель, я не помітив жодних ознак свого «хвоста», а коли я пішов, його ніби теж не було поряд. Гадаю, йому пощастило.

«Закритий простір Джеррі» у перших променях сонця.

Ріденька й дешева еротична аура загадковості, яка оточувала цей заклад уночі, тепер зникла. Неонові та голографічні вивіски, приколоті до будівлі, наче криклива брошка до старої сукні, поблякли. Я безрадісно поглянув на дівчину, що досі танцювала в келиху для коктейлів, і згадав Луїзу-Аненому, замучену до смерті, воскреснути після якої їй не дозволяє релігія.

«Сприймайте це як особисту образу.»

«Немекс» у моїй правиці вказував на те, що я прийняв рішення. Наближаючись до клубу, я пересунув на ньому ковзальний замок, і в тихому вранішньому повітрі гучно клацнув метал. Тепер я почав наповнюватися повільною, холодною люттю.

Коли я підійшов ближче, дверний робот заворушився й підняв руки, стримуючи мене.

— Ми зачинені, друже, — промовив синтетичний голос.

Я наставив «Немекс» на наголовок і прострілив мозковий купол робота. Його оболонка, може, й зупинила б патрони меншого калібру, та кулі з «Немекса» рознесли вузол на шматки. Розсипався феєрверк іскор, і синтетичний голос заверещав. Мацаки складеного гармошкою восьминога судомно засіпалися, а тоді обм’якли. З розбитого кожуха на наголовку закурився дим.

Я обережно відхилив «Немексом» одне повисле мацальце, пройшов усередину й зустрів Майло, який саме йшов нагору — з’ясувати, через що зчинився гамір. Коли він мене побачив, очі в нього розширилися.

— Ти. Що…

Я прострелив йому горлянку, подивився, як він борсається й летить зі сходів, а тоді, коли він через силу спробував зіп’ястися на ноги, вистрелив ще раз — йому в обличчя. Коли я пішов униз сходами за Майло, у тьмяно освітленому просторі піді мною з’явився ще один головоріз, кинув вражений погляд на труп Майло і потягнувся до незграбного на вигляд бластера в себе на поясі. Я двічі прострілив йому груди, перш ніж його пальці торкнулися зброї.

Спустившись зі сходів, я зупинився, вийняв з кобури лівою рукою пістолет «Філіпс» і якусь мить постояв у тиші, чекаючи, коли у моїх вухах зникне відлуння пострілів. Важкий, схожий на артилерію ритм, якого я вже чекав від Джерріного закладу, грав і досі, але «Немекс» мав гучний голос. Ліворуч від мене пульсував червоним сяйвом коридор, який вів до кабінок; праворуч було голографічне павутиння, в якому застрягло кілька різних люльок і пляшок, а на пласких чорних дверях за ним був ілюмінієвий напис «БАР». Дані в моїй голові свідчили про мінімальну кількість охорони біля кабінок — не більше трьох осіб, а ще ймовірніше для цієї ранкової години — всього дві. Майло та безіменний головоріз були застрелені на сходах — отже, можливо, залишився ще один. Бар мав звукову ізоляцію, був підключений до окремої аудіосистеми, а ще в ньому було від двох до чотирьох озброєних охоронців, які також працювали в барі.

Джеррі-жмикрут.

Я прислухався, посиливши нейрохімію. Почув, як у коридорі, що вів наліво, безшумно відчинилися двері однієї з кабінок, а тоді хтось тихенько зачовгав, ковзаючи ногами по землі — певно, здуру думав, що так буде тихіше, ніж іти. Не зводячи очей з дверей бару праворуч від себе, я завів «Філіпс» за ріг ліворуч і, не дивлячись, прошив червоне повітря в коридорі кількома кулями. Випускаючи їх, зброя неначе зітхала, як гілки, що гойдаються на вітерці. Хтось придушено загарчав, а тоді з глухим стуком і брязкотом упали на підлогу якесь тіло та зброя.

Двері до бару лишалися зачиненими.

Я висунув голову з-за рогу, у червоні смуги від обертових світильників, і побачив дебелу на вигляд жінку в польовій формі, яка однією рукою трималася за бік, а іншою шукала пістолет. Я швидко підійшов до зброї й відкинув її копняком так, щоб жінка напевне не дотягнулася, а тоді став біля неї на коліна. Я, певно, влучив не один раз: кров цебеніла в жінки по ногах, червона також була і її сорочка. Я приклав дуло «Філіпса» до її лоба.

— Ти працюєш в охороні Джеррі?

Вона кивнула, зблиснувши білками очей.

— Один шанс. Де він?

— У барі, — просичала вона крізь зуби, борючись із болем. — Столик. Позаду в кутку.

Я кивнув, підвівся й ретельно націлився їй межи очі.

— Стривай, ти…

«Філіпс» націлився.

«Ушкодження.»

Коли я стояв посеред голографічного павутиння й тягнувся до дверей бару, двері розчахнулись, і я ніс до носа зіткнувся з Діком. Часу, щоби зреагувати на фантом поперед себе, у нього було навіть менше, ніж у Майло. Я привітався з ним найменшим офіційним поклоном, ледве нахиливши голову, а тоді дав волю своїй люті й кілька разів вистрілив у нього з «Немекса», і з «Філіпса». Він від численних ударів незграбно позадкував за двері, а я пішов за ним усередину, не припиняючи стріляти.

Приміщення було широке, тьмяно освітлене похилими точковими світильниками та приглушеними помаранчевими сигнальними лампами на нині порожній доріжці для танцюристів. Уздовж однієї стіни сяяло з-за барної стійки холодне блакитне світло — наче перед нею ховалися сходи, що спускалися до раю. Позаду були складені доступні люльки, роз’єми та пляшки. Сторож цього янгольського скарбу позирнув на Діка, відступив, зануривши руки у свої розірвані нутрощі, а тоді з воістину божественною швидкістю кинувся до схованки під баром.

Я почув, як розбився зронений келих, викинув уперед «Немекс» і щосили відкинув утікача назад, до виставленого на стіні краму — вийшло таке собі імпровізоване розп’яття. Він завис там на мить із дивною елегантністю, а тоді повернувся і, валячись на підлогу, потягнув за собою безліч пляшок і люльок. Дік теж упав, не припиняючи рухатися, а затінена й явно кремезна постать, що притулилася до краю доріжки, вискочила вперед, висмикнувши з-за пояса пістолет. Я й далі тримав «Немекс» наведеним на стійку (повертатися й цілитися було ніколи) і швидко вистрілив із «Філіпса». Постать загарчала й хитнулася, загубила зброю та привалилася до доріжки. Я випростав лівицю, і його відкинуло пострілом у голову на танцювальну платформу.

По кутках кімнати досі не затихло відлуння від «Немекса».

Тепер я вже бачив Джеррі. Той сидів за благеньким столиком за десять метрів од мене й підхопився на ноги, коли я наставив «Немекс». Завмер.

— Мудра людина, — нейрохімія співала, як дроти, а моє обличчя прикрашала божевільна адреналінова усмішка від вуха до вуха. Я швидко порахував у голові. У «Філіпсі» залишився один патрон, у «Немексі» — шість. — Залиш руки там, де вони є, і сядь. Сіпнеш пальцем — і я відстрелю всю долоню.

Він скривився й знову опустився на своє місце. Периферійне сканування підказало мені, що у приміщенні більш ніхто не рухається. Я обережно переступив через Діка, який скрутився калачиком, тримаючись за поранений живіт, і низько, зболено вив. Не зводячи «Немекс» зі столика перед Джерріним пахом, я опустив другу руку так, щоб дуло «Філіпса» дивилося просто вниз, і натиснув на спусковий гачок. Дік перестав скиглити.

Тут Джеррі вибухнув.

— Курва, Райкере, ти що, з глузду з'їхав? Припини! Ти не можеш…

Я різко перевів ствол «Немекса» на нього, і він заткнувся — чи то через це, чи через моє обличчя. Ні за завісою в кінці доріжки, ні за стійкою нічого не ворушилося. Двері лишалися зачиненими. Подолавши решту відстані до столика Джеррі, я розвернув копняком один зі стільців, а тоді всівся на нього обличчям до Джеррі.

— Тобі, Джеррі, — спокійно промовив я, — треба часом слухати людей. Я ж тобі казав: мене звати не Райкер.

— Хоч хто ти в біса є, я маю зв’язки, — у виразі обличчя Джеррі було стільки отрути, аж дивно, що він нею не захлинається. — Я, бляха-муха, підключений до машини, шариш? Це. Оце все. Ти, бляха, ще заплатиш. Ти ще пошкодуєш…

— Що тебе зустрів, — закінчив я за нього й повернув спорожнілий «Філіпс» у кобуру з цупкого волокна. — Джеррі, я вже шкодую, що тебе зустрів. Твоїм витонченим друзям вистачило на це елегантності. Але, як я помітив, вони не сказали тобі, що я знову вийшов на вулицю. Ти останнім часом не такий близький до Рея, так?

Я стежив за його обличчям, і це ім’я ніяк на ньому не позначилося. Чи то він чудово зберігав спокій у критичній ситуації, чи то справді не шукав нікого у командуванні флоту. Я спробував ще раз.

— Трепп мертва, — невимушено повідомив я. Його очі ледь помітно ворухнулися. — Трепп і ще кілька людей. Хочеш знати, чому ти досі живий?

Він стиснув вуста, проте нічого не сказав. Я схилився над столом і притиснув ствол «Немекса» до його лівого ока.

— Я тобі запитання поставив.

— Іди в сраку.

Я кивнув і відкинувся назад.

— А ти крутий хлоп, еге ж? То я тобі скажу. Джеррі, мені потрібні відповіді. Для початку можеш сказати мені, що сталося з Елізабет Елліотт. Це має бути просто — гадаю, ти сам порішив її. Далі я хочу знати, хто такий Еліас Райкер, на кого працює Трепп і де розташована клініка, до якої ти мене відправив.

— Іди в сраку.

— Ти не думаєш, що я серйозно? Чи просто сподіваєшся, що прийдуть копи і врятують твою пам’ять?

Лівою рукою я виловив з кишені привласнений бластер і взяв на приціл мертвого охоронця на доріжці. Відстань була невелика, і промінь спалив йому голову за один вибух. Сморід обсмаленої плоті простелився залою до нас. Одним оком спостерігаючи за Джеррі, я трохи погрався з променем, поки не впевнився, що знищив усе, що було вище плечей, а тоді вимкнув і опустив зброю. Джеррі витріщився на мене з-за столу.

— Ах ти кавалок гівна, він же просто працював у мене охоронцем!

— Для мене цей фах щойно став забороненим. Дік і решта підуть тією ж дорогою. І ти теж, якщо не скажеш мені того, що я хочу знати, — я підняв променеву зброю. — Один шанс.

— Гаразд, — у його голосі вчувався надрив. — Гаразд, гаразд. Елліотт спробувала загарбати собі клієнта, до неї сюди приходив якийсь знаменитий мет, який гуляв нетрями, і вона подумала, що досить крута, щоб ним порядкувати. Ця тупа піська спробувала домовитися зі мною про партнерство — думала, що я можу довіритися цьому метові. Вона, бляха-муха, й гадки не мала, з ким має справу.

— Ні, — я незворушно поглянув на нього з-за столу. — Мабуть, ні.

Він перехопив цей погляд.

— Слухай, чуваче, я знаю, про що ти думаєш, але все не так. Я спробував її відрадити, тож вона стала діяти напряму. Напряму зі сраним метом. Думаєш, я хотів, щоб цей заклад розтрощили, а мене поховали під ним? Я мусив дати собі з нею раду, чуваче. Мусив.

— Ти її порішив?

Він заперечно хитнув головою і стишеним голосом промовив:

— Я зробив один дзвінок. Тут так заведено.

— Хто такий Райкер?

— Райкер — це… — він ковтнув. — Коп. Колись працював у відділі викрадення чохлів, а тоді його підвищили до відділу органічних ушкоджень. Він трахався з тією шмарою з поліцаїв, тією, що прийшла сюди тієї ночі, як ти вколошкав Октая.

— Ортеґою?

— Так, Ортеґою. Це всі знали; кажуть, тому його й перевели. Тому ми й вирішили, що ти — він — знову вийшов на вулицю. Коли Дік побачив, як ти балакаєш із Ортеґою, ми вирішили, що вона на когось вийшла й домовилася.

— Вийшов на вулицю? Звідки вийшов?

— Райкер зганьбився, чуваче, — потік полився й тепер перетворювався на справжній потоп. — Він зробив PC парочці торгівців чохлами в Сієтлі…

— PC?

— Так, PC, — Джеррі на мить явно спантеличився, наче я щойно спитав, якого кольору небо.

— Я нетутешній, — терпляче пояснив я.

— PC. Реальна смерть. Він із них котлети зробив, чуваче. Ще парочка пацанів загинула, але зберегла пам’ять, тож Райкер заплатив якомусь норцю, щоб той зареєстрував їх усіх як католиків. Далі чи то гроші не подіяли, чи то про це довідався хтось із органічних ушкоджень. Він дістав подвійне покарання. Двісті років без права на дострокове. Кажуть, підрозділ, який із ним розібрався, очолювала Ортеґа.

Ну-ну. Я підбадьорливо помахав «Немексом».

— Ось і все, чуваче. Все, що я знаю. Це неофіційно. Чутки з вулиць. Розумієш, Райкер ніколи не обшукував цього закладу, навіть тоді, як працював у ВЧ. Я веду справи чисто. Я з ним навіть ніколи не зустрічався.

— А Октай?

Джеррі енергійно закивав головою.

— Так-так, Октай. Октай колись займався в Окленді оборудками з запчастинами. Ти, тобто Райкер, колись постійно його обшукував. Пару років тому побив його мало не до смерті.

— Отже, Октай прибіг до тебе…

— Саме так. Він, ну, був сам не свій, казав, що Райкер, певно, мутить якусь аферу. Тож ми прокручуємо плівки з кабінок, влаштовуємо тобі розмову з…

Зрозумівши, до чого ми йдемо, Джеррі затих. Я знову змахнув пістолетом.

— Оце, блін, і все, — в його голосі вчувалася нотка відчаю.

— Гаразд, — я трохи відкинувся назад і навпомацки пошукав у кишенях цигарки, а тоді згадав, що їх не маю. — Ти куриш?

— Курю? Я що, блін, на ідіота схожий?

Я зітхнув.

— Забудь. Як щодо Трепп? Вона здавалася трохи задорогою для твого рівня. В кого ти її позичив?

— Трепп — індивідуалка. Працює за контрактами на кого завгодно. Часом помагає мені.

— Більше не помагатиме. Ти хоч інколи бачиш її справжній чохол?

— Ні. Подейкують, вона в основному зберігає його в льоду у Нью-Йорку.

— Так далеко?

— Десь за годину польоту суборбіталкою.

Мені здавалося, що це ставить її на один рівень з Кадміним. Головорізка планетарного масштабу, а може, й міжпланетного. Вищий флот.

— То на кого вона, за чутками, працює зараз?

— Не знаю.

Я оглянув ствол бластера, наче марсіанську реліквію.

— Та знаєш, — я підняв очі й невесело йому всміхнувся. — Трепп більше немає. Вона позбавлена пам’яті й таке інше. Тобі не слід боятися її продати. Тобі слід боятися мене.

Він пару секунд зухвало подивився на мене, а тоді опустив погляд.

— Я чув, вона робить дещо для Домів.

— Добре. А тепер розкажи мені про клініку. Про своїх витончених друзів.

Мій голос мав залишатися рівним завдяки підготовці посланця, але я, мабуть, поступово втрачав форму, бо Джеррі щось у ньому розчув. Він облизав губи.

— Послухай, це небезпечні люди. Якщо ти врятувався, то краще просто забий. Ти собі не уявляєш, що вони…

— Насправді досить непогано уявляю, — я наставив бластер на його обличчя. — Клініка.

— Господи, це просто мої знайомі. Ну, знаєш, ділові партнери. Вони часом користуються запчастинами, а я… — побачивши моє обличчя, він різко змінив курс. — Вони часом роблять дещо для мене. Це просто бізнес.

Я згадав Луїзу-Аненому та нашу спільну подорож. Відчув, як у мене під оком засіпався м’яз, і ледве стримався, щоб негайно не натиснути на спусковий гачок. Натомість я повернув собі голос і скористався ним. Він нагадував машинний більше, ніж голос дверного робота.

— Ми вирушаємо в поїздку, Джеррі. Тільки ти і я, їдемо до твоїх ділових партнерів. І не намахуй мене. Я вже здогадався, що це по той бік Затоки. А ще в мене добра пам’ять на місця. Поведеш мене не туди — одразу зроблю тобі PC. Ясно?

З його обличчя я здогадався, що ясно.

Та я все одно для певності, виходячи з клубу, зупинявся біля кожного трупа й випалював йому голову до плечей. Після спалення залишався їдкий сморід, який тягнувся за нами з мороку на світанкову вулицю, наче привид люті.

У північній частині Міллспортського архіпелагу є таке село, де рибалка, який мало не потонув і йому пощастило вижити, має поплисти до низького рифу десь за півкілометра від берега, плюнути в океан і повернутися. Сара звідти родом, і вона якось, ховаючись у дешевому болотному готелі від спеки — як у прямому, так і в переносному значенні, — спробувала пояснити мені підґрунтя цього звичаю. Мені це завжди здавалося мачистською фігнею.

Тепер, знову крокуючи стерильними білими коридорами клініки з приставленим до шиї дулом власного «Філіпса», я почав певного мірою розуміти, яка сила потрібна для того, щоби знову влізти в ту воду. Відколи ми спустилися на ліфті вдруге (Джеррі при цьому цілився в мене ззаду з пістолета), мене бив холодний дрож. Після Інненіну я практично забув, як це — по-справжньому боятися, — але віртуальність була помітним винятком із правила. Там людина не має жодної влади, і там може відбуватися буквально що завгодно.

Знов і знов.

Люди у клініці були неспокійні. До них, певно, вже дійшла звістка про те, як із Трепп зробили шашлик, і обличчя співрозмовника Джеррі з екрана біля малопомітних парадних дверей пополотніло, коли він побачив мене.

— Ми думали…

— Байдуже, — відрізав Джеррі. — Відчиняйте двері, блін. Нам треба прибрати з вулиці цей кавалок гівна.

Клініка стояла у старому, збудованому на межі тисячоліть, кварталі, який хтось відремонтував у неоіндустріальному стилі: двері там були розмальовані важкими чорно-жовтими зиґзаґами, фасади — вкриті риштуванням, а балкони — увішані фальшивими кабелями й підйомниками. Двері перед нами розділилися в найвищих точках зиґзаґів і безшумно розсунулися. Востаннє позирнувши на світанкову вулицю, Джеррі штовхнув мене всередину.

Вестибюль теж був у неоіндустріальному стилі — його стіни також були оздоблені риштуванням, а подекуди на них було видно цегляну кладку. В кінці чекала парочка охоронців. Один з них, коли ми підійшли ближче, виставив уперед руку, і Джеррі, вишкірившись, махнув на нього.

— Не треба, блін, мені допомагати. Ви — ті стертки, які дозволили цьому гівнюкові втекти.

Двоє охоронців перезирнулися, і простягнута для потиску рука зробила заспокійливий жест. Вони провели нас до дверей ліфта — як виявилося, того самого вантажного ліфта, на якому я спустився з автостоянки на даху минулого разу. Коли ми вийшли внизу, на нас чекала та сама медична бригада, тримаючи напоготові все для заспокоєння. Медики здавалися нервовими та втомленими. Кінець нічної зміни. Коли до мене підійшла зі шприцом та сама медсестра, Джеррі знову вишкірився. Цей прийом він відточив ідеально.

— До сраки це, — він ще сильніше втиснув «Філіпс» мені в шию. — Він нікуди не піде. Я хочу побачити Міллера.

— Він у операційній.

— Операційній? — Джеррі грубо реготнув. — Тобто він дивиться, як машина щось обирає та змішує. Гаразд, тоді Чун.

Медики завагалися.

— Що таке? Не кажіть мені, що сьогодні зранку всі ваші консультанти заробляють гроші.

— Ні, просто… — найближчий до мене чоловік змахнув рукою. — Просто процедура не дозволяє пускати його у притомному стані.

— Не свисти мені тут про процедуру, — Джеррі добре зображав людину, готову вибухнути від люті. — А процедура дозволяла дати цьому кавалку гівна вибратись і розгромити мій заклад після того, як я його сюди послав? Це, блін, процедура дозволяла? Дозволяла?

Запала тиша. Я поглянув на бластер і «Немекс», які Джеррі запхав собі за пояс, і оцінив кути. Джеррі знову схопив мене за комір і знову тицьнув пістолетом мені під підборіддя. Гнівно зиркнув на медиків і заговорив зі своєрідним вимушеним спокоєм.

— Він не ворушиться. Ясно? Часу на цю маячню немає. Ми підемо до Чуна. А тепер ідіть.

Вони повірили. Тут би повірив хто завгодно. Якщо на людей чинити сильний тиск, вони, як правило, піддаються. Поступаються вищій владі або тому, в кого є ствол. Ці люди були втомлені й налякані. Ми побігли коридорами. Повз операційну — чи то ту, в якій я прокинувся, чи то якусь схожу. Я мигцем побачив постаті, що зібралися довкола операційної платформи, та автохірурга, який по-павучому рухався над ними. Ще за десяток кроків хтось увійшов у коридор позаду нас.

— Секундочку.

Голос був інтелігентний, майже спокійний, але медики та Джеррі від нього застигли. Повернувшись, ми побачили високу постать у блакитному халаті, заляпаних кров’ю напилених хірургічних рукавичках і масці, яку вона тепер підняла витонченим великим і вказівним пальцями руки. Лице під нею відзначалося м’якою красою: засмага, квадратна щелепа, блакитні очі — Компетентний Чоловік року, люб’язно наданий якимось дорогим салоном краси.

— Міллере, — промовив Джеррі.

— Що саме тут відбувається? Куро, — високий чоловік повернувся до санітарки, — ти надто розумна, щоб водити тут піддослідних, яким не давали снодійного.

— Так, сер. Пан Седака наполіг на тому, що це не ризиковано. Він сказав, що поспішає. На зустріч із директором Чуном.

— Мене не обходить, як сильно він поспішає, — Міллер крутнувся до Джеррі, підозріливо примруживши очі. — Седако, ти з глузду з’їхав? Це що, по-твоєму, галерея для відвідувачів? У мене тут клієнти. Впізнавані обличчя. Куро, негайно введи цій людині снодійне.

«Ой, ну, добре. Талан вічним не буває.»

Я активізувався. Перш ніж Куро встигла витягнути з торби безголковий шприц, я висмикнув у Джеррі з-за пояса і «Немекс», і бластер та крутнувся, здійнявши стрілянину. Куро та двоє її колег попадали з численними ушкодженнями. Бездоганну білизну позаду них заляпало кров’ю. Міллер устиг обурено закричати, а тоді я вистрілив із «Немекса» йому в рота. Джеррі просто задкував від мене, досі неміцно тримаючи в руці розряджений «Філіпс». Я швидко підняв бластер.

— Послухай, я ж, блін, зробив усе, що міг, я…

Спалахнув промінь, і його голова вибухнула.

Раптово запала тиша, і я повернувся до дверей операційної та проштовхнувся крізь них. Невелика групка постатей в бездоганних костюмах відійшла від столу, на якому було розкладено молодий жіночий чохол, і витріщилася на мене з-за забутих хірургічних масок. Лише автохірург спокійно продовжував працювати, роблячи гладенькі розрізи та припалюючи рани з різким тихим шкварчанням. Із невеликих металевих тарілок, зібраних біля голови піддослідної, визирали розпливчасті грудки чогось яскраво-червоного. Це скидалося на початок якогось містичного бенкету.

Жінка на столі була Луїзою.

В операційній перебувало п’ятеро чоловіків і жінок, і я перебив їх усіх, поки вони на мене витріщалися. Тоді я з бластера розніс на шматки автохірурга і пройшовся променем по решті обладнання у приміщенні. З усіх стін завили сирени. У цьому хоровому вереску я обійшов приміщення та забезпечив реальну смерть усім присутнім.

Зовні теж звучали тривожні сигнали. Двоє учасників медичної бригади ще були живі. Куро вдалося проповзти з десяток метрів коридором, лишаючи по собі широкий слід із власної крові, а один з її колег-чоловіків, заслабкий, щоб утекти, намагався спертися на стіну. Підлога під ним була слизька, і він постійно зісковзував назад. Я проігнорував його й пішов за жінкою. Почувши мої кроки, вона зупинилася, озирнулася, а тоді знову несамовито поповзла. Я зупинив її, поставивши ногу їй між плечей, а тоді копняком перевернув на спину.

Ми одну довгу мить дивилися одне на одного, а тоді я згадав, з яким незворушним обличчям вона приспала мене попередньої ночі. Я підняв бластер, показуючи його їй.

— Реальна смерть, — промовив я й натиснув на спусковий гачок.

Я повернувся до останнього санітара, який після побаченого відчайдушно задкував від мене. Я зігнувся перед ним. У нас над головами то голосніше, то тихіше волали тривожні сигнали, наче пропащі душі.

— Господи, — простогнав він, коли я наставив бластер на його обличчя. — Господи, я ж просто тут працюю.

— Цього досить, — сказав я йому.

За воєм сирен бластера було майже не чути.

Подібним чином я хутко розібрався з третім санітаром, трохи більше часу витратив на Міллера, зняв з безголового трупа Джеррі куртку й затиснув одежину під пахвою. Тоді підхопив «Філіпс», засунув його за пояс і пішов. Прямуючи до виходу коридорами клініки під оглушливе виття сирен, я вбивав усіх на своєму шляху, та розтоплював їхні пам’яті на шлак.

«Особисте.»

На дах сідали поліціянти, а я тим часом вийшов через центральний вхід і почимчикував вулицею. Крізь підкладку Джерріної куртки під пахвою в мене почала просочуватися кров з відтятої голови Міллера.

ЧАСТИНА ТРЕТЯ: АЛЬЯНС

(Оновлення застосунків)

Розділ шістнадцятий

У садах Сантач-Гауса було тихо й сонячно, а в повітрі пахло скошеною травою. З тенісних кортів долинало ледь чутне ляскання — там тривала гра, — а одного разу я почув, як захоплено скрикнула Міріам Банкрофт. З-під розметаної білої спідниці показалися засмаглі ноги, а поданий м’яч здійняв хмарку жовтувато-рожевого пилу на боці корту її суперника. Глядачі ґречно зааплодували. Я спустився до кортів у супроводі важкоозброєних охоронців з порожніми обличчями.

У гравців саме почалася перерва; вони сиділи, широко розставивши ноги й опустивши голови. Коли мої ноги захрускотіли по гравійному бордюру, Міріам Банкрофт подивилася мені в очі крізь сплутане біляве волосся. Вона не сказала нічого, але заковзала долонями по ручці ракетки й розімкнула губи в усмішці. Її супротивник, який теж ненадовго підвів очі, був струнким молодиком. Щось у ньому вказувало на те, що він і справді може бути таким молодим, як і його тіло. Він здавався знайомим.

Банкрофт сидів посередині ряду шезлонгів, праворуч від нього — Уму Прескотт, а ліворуч — чоловік і жінка, з якими я ще не зустрічався. Коли я дійшов до нього, він не встав — ба більше, він на мене майже не глянув. Він показав однією рукою на місце біля Прескотт.

— Сідайте, Ковачу. Це останній гейм.

Я вимушено всміхнувся, борючись зі спокусою вибити йому ногою зуби, і влаштувався на шезлонгу. Уму Прескотт перегнулася до мене і пробурмотіла, прикрившись рукою:

— Сьогодні до пана Банкрофта поліція проявила недоречну увагу. Ви дієте не так витончено, як ми сподівалися.

— Я просто розігріваюся, — пробурмотів я у відповідь.

Коли якийсь попередньо визначений час вичерпався, Міріам Банкрофт і її супротивник скинули з себе рушники та зайняли позиції. Я дивився на гру, відкинувшись назад, і переважно стежив за пружним тілом жінки, яке звивалося під білою бавовною, згадуючи, який вигляд воно мало без одягу, як воно звивалося піді мною. Одного разу, просто перед подачею, вона помітила, як я дивлюся на неї, і її вуста скривилися: її це трішечки звеселило. Вона ще чекала на мою відповідь, і, вочевидь, подумала, що зараз її отримає. Коли матч закінчився вихором нелегких, але явно вдалих ударів, вона пішла з корту з осяйною усмішкою.

Коли я підійшов привітати Міріам Банкрофт, вона розмовляла з незнайомими мені чоловіком і жінкою. Вона побачила моє наближення й повернулася, щоби прийняти мене до маленької компанії.

— Пане Ковач, — її очі ледь помітно розширилися. — Вам було приємно на це дивитися?

— Дуже, — щиро сказав я. — Ви геть немилосердні.

Вона схилила голову набік і заходилася витирати змокле від поту волосся рушником, який тримала в одній руці.

— Лише за потреби, — промовила вона. — Ви, звісно, не знаєте Налан і Джозефа. Налан, Джозефе, це — Такеші Ковач, посланець, якого Лоренс найняв для розслідування свого вбивства. Пан Ковач із іншої планети. Пане Ковач, це — Налан Ертекін, голова Верховного суду ООН, і Джозеф Фірі з Комісії з прав людини.

— Радий знайомству, — я швидко й офіційно вклонився їм обом. — Ви, як я розумію, приїхали обговорити Резолюцію 653.

Двоє посадовців перезирнулись, а тоді Фірі кивнув.

— Ви доволі добре поінформовані, — серйозно промовив він. — Я дуже багато чув про Корпус посланців, але все одно вражений. Як давно ви на Землі?

— Близько тижня.

Я перебільшив, сподіваючись притлумити параною, яка зазвичай нападає на виборних посадовців у присутності посланців.

— Так, тиждень. Це справді вражає.

Фірі був кремезним чорношкірим чоловіком, вочевидь, років п’ятдесяти з гаком, із легкою сивизною у волоссі та сторожкими карими очима. Він, як і Денніс Найман, демонстративно носив зовнішню оптику, але, якщо Найманові сталеві лінзи були розраховані на те, щоб підкреслювати риси його обличчя, то ця людина носила окуляри, щоб відвертати увагу. Вони мали важку оправу та надавали йому схожості з забудькуватою духовною особою, проте очі, що ховалися за їхніми лінзами, не пропускали нічого.

— І як ваші успіхи з розслідуванням? — спитала Ертекін, арабка, що відзначалася строгою вродою й була на пару десятиліть молодша за Фірі, а отже, ймовірно, носила вже щонайменше другий чохол. Я всміхнувся їй.

— Слову «успіхи» важко дати визначення, ваша честь. Як сказала би Квелла: «До мене приходять зі звітами про успіхи, але я бачу лише зміни та спалені тіла».

— А, то ви зі Світу Гарлана, — ввічливо сказала Ертекін. — А чи вважаєте ви себе квеллістом, пане Ковач?

Я дозволив своїй усмішці розтягнутися.

— Вряди-годи. Я сказав би, що вона почасти мала рацію.

— Взагалі-то, пан Ковач був дуже заклопотаний, — поспіхом заговорила Міріам Банкрофт. — Гадаю, їм з Лоренсом є що обговорити. Можливо, було би краще, якби ми дали їм цим зайнятися.

— Так, звісно, — Ертекін нахилила голову. — Можливо, ми ще поговоримо згодом.

Вони втрьох пішли поспівчувати супротивникові Міріам, який сумовито ховав у торбі свою ракетку та рушники; але Налан Ертекін, незважаючи на всі дипломатичні зусилля Міріам, явно не надто кортіло втекти. На мить я відчув, що захоплююся нею. Сказати комусь із очільників ООН, по суті, посадовій особі Протекторату, що ви квелліст, — це певною мірою те саме, що зізнатись у ритуальних убивствах за вегетаріанською вечерею: так, узагалі-то, не прийнято.

Я обернувся і біля свого плеча побачив Уму Прескотт.

— Ходімо? — похмуро запитала вона й показала в бік будинку.

Банкрофт уже крокував попереду. Ми пішли за ним — як мені здалося, надто швидко.

— Одне запитання, — видушив із себе я між вдихами та видихами. — Хто той пацан? Той, із яким розправилася пані Банкрофт.

Прескотт кинула на мене нетерплячий погляд.

— Це страшна таємниця, так?

— Ні, пане Ковач, це не таємниця, ані страшна, ані якась іще. Я просто вважаю, що вам, можливо, варто було би думати не про гостей родини Банкрофтів, а про дещо інше. Якщо вам аж так кортить знати, то іншим гравцем був Марко Кавахара.

— Та невже, справді? — я ненароком заговорив як Фірі. Подвійний бал мені за особисті якості. — То ось де я бачив його обличчя раніше. Він схожий на матір, еге ж?

— Я насправді не знаю, — відмахнулася Прескотт. — Ніколи не зустрічалася з пані Кавахарою.

— Вам пощастило.

Банкрофт чекав на нас у екзотичній оранжереї, що притулилася до морського крила будинку. Її скляні стіни буяли чужими кольорами та формами, серед яких я помітив молоде дзеркальне дерево та численні підставки зі страдним зіллям. Банкрофт стояв біля однієї з останніх і ретельно посипав її білим металевим пилом. Про страдне зілля я знаю небагато — хіба що про його очевидну користь як захисного засобу, — тож гадки не мав, що то за порошок.

Коли ми зайшли, Банкрофт повернувся.

— Будь ласка, говоріть тихо, наскільки це можливо, — його голос у звукопоглинальному середовищі звучав навдивовижу слабко. — Страдне зілля на цій стадії розвитку дуже чутливе. Пане Ковач, ви, як я розумію, з ним знайомі.

— Так, — я позирнув на долонеподібні чашечки листків з малиновими плямами посередині, що й дали рослині її ім’я. — Ви впевнені, що це — зрілі екземпляри?

— Цілком. На Адорасьйон ви, певно, бачили більші, але «Накамура» на моє замовлення пристосувала ці екземпляри для закритих приміщень. Це надійно, як нуль-вібраційна кабіна і, — він показав на три стільці зі сталевими каркасами біля страдного зілля, — набагато зручніше.

— Ви хотіли мене побачити, — нетерпляче сказав я. — З якого приводу?

Усього на мить його чавунний погляд уп’явся в мене з усією силою трьох з половиною століть Банкрофта, і я все одно що зазирнув у вічі демону. Протягом цієї секунди звідти визирала душа мета, і в тих очах я побачив відображення всіх незліченних звичайних життів, які згасали перед ними, наче бліді миготливі метелики біля полум’я. Такий досвід я мав лише раз — коли посперечався з Рейлін Кавахарою. Я відчув, як мені почало припікати крила.

Тоді він зник і залишився тільки Банкрофт, який пішов, сів і поставив розпилювач порошку на столик поблизу. Піднявши очі, він затримав погляд — хотів побачити, чи не сяду я й собі. Я не сів, і він тоді переплів пальці й насупився. Уму Прескотт зависла між нами.

— Пане Ковач, я знаю, що за умовами нашого контракту я погодився покрити всі витрати, пов’язані з цим розслідуванням, у розумних межах, але, стверджуючи це, я не чекав, що мені доведеться оплачувати слід із зумисних органічних ушкоджень від одного краю Бей-Сіті до іншого. Більшу частину цього ранку я підкупав як тріади Західного узбережжя, так і поліціянтів Бей-Сіті, а всі вони ставилися до мене не надто приязно ще до того, як ви почали цю різанину. Мені б хотілося знати, чи усвідомлюєте ви, скільки мені коштує звичайний захист вашого життя та свободи від зберігання.

Я оглянув оранжерею і знизав плечима.

— Гадаю, ви можете собі це дозволити.

Прескотт здригнулася. Банкрофт дозволив собі ледь помітну усмішку.

— Можливо, пане Ковач, я більше не бажаю цього собі дозволяти.

— Тоді висмикніть розетку, щоб її.

Страдне зілля помітно затремтіло від несподіваної зміни тону. Мені було байдуже. Раптом мені перехотілося грати в елегантні ігри Банкрофтів. Я втомився. Якщо не брати до уваги нетривалого перебування в непритомному стані у клініці, я не спав понад тридцять годин, а мої нерви були розхитані безупинним використанням нейрохімічної системи. Я побував у перестрілці. Вискочив з аеромобіля на ходу. Пройшов шаблонні допити, які травмували б більшість людей на все життя. Неодноразово скоїв убивство в бою. А ще саме заповзав у ліжко, коли «Гендрікс» пропустив короткий Банкрофтів виклик попри замовлене мною блокування дзвінків, цитую: «з метою підтримки добрих стосунків з клієнтом, а отже, і забезпечення статусу гостя в подальшому». Колись комусь доведеться капітально переробити ідіолект цього готелю, запозичений зі старосвітської сфери послуг; я вже замислювався над тим, чи не зробити це самому за допомогою «Немекса», відійшовши від телефона, але моє роздратування мимовільними реакціями готелю на наявність гостей пересилив мій гнів на самого Банкрофта. Саме цей гнів і не дав мені проігнорувати виклик, а повів до Сантач-Гауса. Пішов я вбраний у той самий пом’ятий одяг, в якому ходив відучора.

— Перепрошую, пане Ковач, — Уму Прескотт пильно дивилася на мене. — Ви натякаєте…

— Ні, Прескотт. Я погрожую, — я знову перевів погляд на Банкрофта. — Я не просився взяти участь у цьому граному танці но. Це ви мене сюди приперли, Банкрофте. Ви витягнули мене зі сховища на Світі Гарлана, і ви підключили мене до чохла Еліаса Райкера, просто щоби збісити Ортеґу. Ви відправили мене туди, висловивши кілька нечітких натяків, і дивилися, як я шпортаюсь у пітьмі та трощу собі гомілки об ваші колишні переступи. Що ж, якщо тепер, коли течія трохи пришвидшилася, ви більше не бажаєте гратися, то про мене. Мені набридло ризикувати власного пам’яттю заради такого кавалка гівна, як ви. Ви можете просто повернути мене в коробку, а я поспитаю щастя сто сімнадцять років по тому. Можливо, мені пощастить, і той, хто хоче вас засмажити, на той час уже зітре вас із лиця планети.

Біля головних воріт мені довелося залишити свою зброю, але я відчував, як мною поступово заволодіває небезпечна свобода бойового режиму посланця. Якщо той демон-мет повернеться й розперезається, то я негайно задушу Банкрофта на смерть лише задля задоволення.

Як не дивно, мої слова, здавалося, змусили його замислитися. Він вислухав мене, схилив голову, неначе погоджуючись, а тоді повернувся до Прескотт.

— Уму, не відійдеш на хвильку? Нам з паном Ковачем треба обговорити дещо наодинці.

Прескотт завагалася.

— Можливо, залишити когось за дверима? — спитала вона, суворо позирнувши на мене.

Банкрофт хитнув головою.

— Я певен, що в цьому не буде потреби.

Прескотт пішла з виразом явного сумніву на обличчі, тим часом мені довелося всіляко стримувався, щоб не виявити свого захоплення витримкою Банкрофта. Він щойно почув з моїх вуст, що я буду радий повернутися на зберігання, весь ранок читав список моїх жертв і все одно думав, що знає мої характеристики досить добре, щоби знати, небезпечний я чи ні.

Я сів. Можливо, він мав рацію.

— Вам треба дещо пояснити, — рівним голосом промовив я. — Можете почати з чохла Райкера і відштовхуватися від нього. Нащо вам це робити і нащо це від мене приховувати?

— Приховувати? — Банкрофт вигнув брови. — Ми це майже не обговорювали.

— Ви сказали мені, що залишили вибір чохла своїм юристам. Усіляко на цьому наголошували. Але Прескотт стверджує, що ви зробили вибір самостійно. Вам слід було узгодити з нею, як саме ви брехатимете.

— Ну… — Банкрофт привітно змахнув рукою. — Мимовільна обачність. Кажеш правду такій невеликій кількості людей, що врешті-решт брехня перетворюється на звичку. Але я гадки не мав, що це матиме для вас таке велике значення. Ну, тобто після вашої кар’єри в Корпусі та часу, проведеного на зберіганні. Для вас нормально виявляти такий інтерес до минулого своїх чохлів?

— Ні. Але Ортеґа від самого мого прибуття липне до мене, як протизабруднювальний пластик. Я думав, що їй просто є що приховувати. Як виявляється, вона просто намагається захистити чохол свого коханого, поки той перебуває на зберіганні. До речі, ви не завдали собі клопоту з’ясувати, чому Райкер у стеку?

Цього разу Банкрофт зневажливо відмахнувся.

— Його звинуватили в корупції. Необгрунтоване завдання органічних ушкоджень і спроба фальсифікації персональних даних. Це, як я розумію, було не перше його правопорушення.

— Так, справді. Ба більше, він був добре цим відомий. Добре відомий і дуже непопулярний, особливо в таких місцях, як Лизоград, де я перебував останні пару днів, ідучи слідами вашого мокрого члена. Але ми до цього ще повернемося. Я хочу знати, чому ви це зробили. Чому я ношу Райкерів чохол?

Від образи Банкрофтові очі на мить спалахнули, але він насправді був надто добрим гравцем, щоб на неї повестися. Натомість він відсунув правий манжет, сигналізуючи про перехід на іншу тему. Я впізнав цей жест завдяки курсу основ дипломатії та слабко всміхнувся.

— Я справді не уявляв собі, що це спричинить незручності. Я прагнув забезпечити вас належною бронею, а цей чохол оснащений…

— Чому Райкер?

На мить запала тиша. Метів не можна уривати просто так, а Банкрофтові було важко витримувати мою неповагу. Я згадав дерево за тенісними кортами. Без сумніву, Ортеґа, якби була поряд, зраділа б.

— Це такий хід, пане Ковач. Лише хід.

— Хід? Проти Ортеґи?

— Саме так, — Банкрофт відкинувся назад. — Лейтенант Ортеґа чудово показала свої упередження, ледве ввійшовши до цього будинку. Вона була вкрай недбала і непоштива. Я запам’ятав це, захотів за це відплатити. Коли в короткому списку, наданому мені Уму, знайшовся чохол Еліаса Райкера, іпотеку на резервуар якого сплачувала Ортеґа, я вирішив, що цей хід — мало не вияв карми. Він напросився сам собою.

— Трохи по-дитячому як на людину вашого віку, хіба ні?

Банкрофт нахилив голову.

— Може, й так. Втім, чи пам’ятаєте ви такого собі генерала Мак-Інтайра з Командування посланців, мешканця Світу Гарлана, якого знайшли з випущеними нутрощами та без голови в особистому літаку за рік після Інненінської різанини?

— Туманно, — я завмер, згадуючи. Але, якщо Банкрофт може гратися в контроль, то я теж можу.

— Туманно? — Банкрофт звів брову. — А мені здавалося, що ветеран Інненіну аж ніяк не може не пам’ятати смерті командира, що керував усім тим фіаско, людини, чию халатність багато хто називає справжньою причиною всіх тих реальних смертей.

— Мак-Інтайра повністю виправдала слідча комісія Протекторату, — тихо промовив я. — Ви хочете щось цим сказати?

Банкрофт знизав плечима.

— Лише одне: виглядає на те, що його було вбито заради помсти, попри винесений судом вердикт — по суті, безглуздо, бо цим неможливо було воскресити загиблих. Дитинність — досить поширений гріх серед людей. Можливо, нам не слід так квапитися з засудженням.

— Можливо, — я підвівся й підійшов до дверей оранжереї, а тоді визирнув назовні. — Що ж, тоді не вважайте, ніби я когось засуджую, проте чому ви не сказали мені, що стільки часу проводите в будинках розпусти?

— А, юна Елліотт. Так, Уму мені про це розповідала. Ви серйозно думаєте, що її батько мав якийсь стосунок до моєї смерті?

Я обернувся.

— Ні, зараз — ні. Ба більше, я серйозно вважаю, що він не має жодного стосунку до вашої смерті. Але я згайнував дуже багато часу, з’ясовуючи це.

Банкрофт спокійно подивився мені в очі.

— Вибачте, якщо мій інструктаж виявився недостатнім, пане Ковач. Ніде правди діти, я частково проводжу дозвілля, платно знімаючи сексуальну напругу, як у реалі, так і в віртуалі. Або, як ви надзвичайно елегантно висловилися, в будинках розпусти. Я вважав це не надто важливим. Також я проводжу частину свого часу, потроху граючи в азартні ігри. А інколи — за ножовими боями в невагомості. Усіма цими заняттями я міг би нажити собі ворогів, так само, як і більшістю своїх ділових інтересів. Мені не здавалося, що у перший ваш день у новому чохлі на новій планеті вам варто докладно розповідати про моє життя. Де б мені слід було починати? Натомість я розповів вам про контекст цього злочину й запропонував поговорити з Уму. Я не очікував, що ви заведетеся після першого доказу, як теплова голівка самонаведення. І не очікував, що ви будете руйнувати все, що стане на вашому шляху. Мені говорили, що Корпус посланців славиться витонченістю.

Із цієї точки зору він мав рацію. Вірджинія Відаура розлютилася б, вона б, мабуть, одразу стала на бік Банкрофта й чекала на можливість нам’яти мені вуха за жахливу незграбність. Щоправда, ні вона, ні Банкрофт не дивилися в обличчя Вікторові Елліотту того вечора, коли він розповідав мені про свою родину. Я проковтнув різку відповідь і пригадав усе, що знав, намагаючись вирішити, як багато можна розповісти.

— Лоренсе!

Міріам Банкрофт стояла просто під оранжереєю з рушником на шиї й ракеткою під пахвою.

— Міріам, — у Банкрофтовому голосі відчувалося щире благоговіння, але більш нічого я в ньому не вловив.

— Я повезу Налан і Джозефа у «Гудзонів пліт» на підводний обід. Джозеф ще ніколи на такому не бував, а ми його вмовили.

Вона позирнула на Банкрофта, тоді на мене, а тоді знову на Банкрофта.

— Поїдеш із нами?

— Може, згодом, — сказав Банкрофт. — Де ви будете?

Міріам знизала плечима.

— Насправді я ще не визначилася. Десь на палубах правого борту. Можливо, у Бентона?

— Гаразд. Я до тебе приєднаюся. Загарпунь мені остенем королівську макрель, якщо трапиться.

— Слухаюся, — вона торкнулася скроні ребром долоні, кумедно віддаючи честь — ми обоє аж несподівано всміхнулися. Міріам завагалася й зупинила погляд на мені. — Вам подобаються морепродукти, пане Ковач?

— Мабуть, так. Мені практично ніколи було потурати своїм смакам на Землі, пані Банкрофт. Досі я їв лише те, що може запропонувати мій готель.

— Добре. Можливо, коли вам їх захочеться, — двозначно промовила вона, — ми побачимося ще й з вами?

— Дякую, але я в цьому сумніваюся.

— Добре, — радісно повторила вона. — Лоренсе, постарайся більше не затримуватися. Я не зможу сама перешкодити Марко докучати Налан. До речі, він кипить од гніву.

Банкрофт гмикнув.

— Зважаючи на те, як він сьогодні грав, я не здивований. Якийсь час я думав, що він це навмисне.

— Точно не в останньому геймі, — сказав я невідомо кому.

Банкрофти зосередилися на мені: він — непомітно, вона — схиливши голову набік і з раптовою широкою усмішкою, яка надала їй несподіваної схожості з дитиною. Я на мить зазирнув їй у вічі, і вона, піднявши одну руку, якось трохи невпевнено торкнулася свого волосся.

— Кертіс, мабуть, уже подав лімузин, — сказала вона. — Маю іти. Приємно було побачити вас ізнову, пане Ковач.

На очах у нас обох вона пройшла моріжком, погойдуючи тенісною спідницею. Навіть якщо врахувати Банкрофтову очевидну байдужість до дружини як до сексуальної істоти, гра слів, до якої вдалася Міріам, була надто близько до межі пристойності, щоб мені сподобатися. Я мусив заповнити чимось тишу.

— Скажіть-но мені дещо, Банкрофте, — промовив я, не зводячи очей з постаті, що віддалялася. — Не хочу видатися непоштивим, але навіщо тому, хто одружений з нею й вирішив залишитись у шлюбі, проводити час, цитую, «платно знімаючи сексуальне напруження»?

Я невимушено обернувся й побачив, що він дивиться на мене порожнім поглядом. Кілька секунд він мовчав, а тоді заговорив з обережною м’якістю в голосі.

— Ковачу, ви коли-небудь кінчали жінці на обличчя?

Стримувати емоції у Корпусі навчають дуже швидко, але часом трапляються випадки, коли броню пробиває, і навколишня реальність починає здаватися головоломкою, що ніяк не складається. Я ледве встиг відвести погляд, щоб не видати емоцій. Ця людина, старша за всю історію людства на моїй планеті, зверталася до мене з цим запитанням. Він так само міг би спитати мене, чи грався я коли-небудь водяними пістолетами.

— Гм… Так. Таке, гм, таке буває, якщо…

— Жінці, якій ви заплатили?

— Ну, іноді. Не дуже. Я… — я згадав, як безтурботно сміялася його дружина, коли я розряджався їй у рота, і сперма стікала з кісточок її пальців, наче піна з відкоркованої пляшки шампанського. — Я насправді не пам’ятаю. Це не є для мене якимось особливим фетишем, і…

— Для мене теж, — різко промовив чоловік переді мною, якось аж надто різко акцентувавши на цих словах. — Я назвав це просто для прикладу. В усіх нас є такі бажання, які краще придушувати. Чи принаймні не можна виражати в цивілізованих умовах.

— Я не став би протиставляти цивілізованість пролиттю сімені.

— Ви родом з іншого місця, — задумливо промовив Банкрофт. — Із імпульсивної, молодої колоніальної культури. Ви не можете мати жодного уявлення про те, як століття традиції сформували нас, землян. Молоді духом, схильні до пригод масово полетіли геть на кораблях. Їх заохочували летіти. Залишилися мляві, покірні, обмежені. Я бачив це на власні очі, і тоді я радів, бо завдяки цьому побудувати імперію стало незмірно легше. Тепер я думаю, чи вартувало це ціни, яку ми заплатили. Культура замкнулася в собі, повернулася до усталених норм життя, зупинилася на старому і знайомому. Жорстка мораль, жорстке право. Коли декларації ООН закостеніли, зробивши весь світ однаковим, з’явилася, — він змахнув руками, — така собі надкультурна гамівна сорочка, і, поки кораблі ще летіли, через неминучий страх перед тим, що може прийти з колоній, виріс Протекторат. Коли перші з них сіли на планети, народи, що в них зберігалися, прокинулися в попередньо підготовленій тиранії.

— Ви говорите так, ніби перебуваєте поза цим. Ви такі далекоглядні, а все одно не можете звільнитися?

Банкрофт нещиро всміхнувся.

— Культура — як смог. Щоб жити в ній, треба потроху її вдихати й неминучо забруднитися. І, хай там як, що в цьому контексті означає «свобода»? Свобода проливати сім’я на лице та груди дружини? Свобода дивитися, як вона мастурбує переді мною, користуватися її плоттю спільно з іншими чоловіками й жінками? Двісті п’ятдесят років — це тривалий час, пане Ковач; за цей час розум може заполонити, збуджуючи гормони кожного нового чохла, безліч брудних, принизливих фантазій. А тим часом більш витончені почування людини стають чистішими і складнішими. Ви хоч трохи уявляєте собі, що відбувається за такий термін з емоційними зв’язками?

Я відкрив рота, але він підняв руку, закликаючи мене помовчати, і я задовольнив його прохання. Не кожний день випадає нагода послухати одкровення кількасотлітньої душі, а Банкрофт остаточно розохотився.

— Ні, — відповів він на власне запитання. — Звідки вам про це знати? Ваша культура надто поверхова, щоб оцінити життя на Землі; так само й ваш життєвий досвід аж ніяк не може показати, як це — двісті п’ятдесят років любити одну людину. Врешті-решт, якщо ви витримаєте, якщо ви подолаєте пастки нудьги та необережності, врешті-решт, у вас залишиться не любов, а майже поклоніння. Як тоді сполучити цю повагу, це поклоніння з огидними бажаннями вашої поточної плоті? Я вам скажу: ніяк.

— Отже, ви натомість відводите душу на проститутках?

Повернулася нещира усмішка.

— Я не пишаюся собою, пане Ковач. Але неможливо прожити так довго, не приймаючи себе в усіх аспектах, хоч які вони огидні. Ці жінки існують. Вони задовольняють певну потребу ринку й одержують відповідну винагороду. А ще я таким чином очищуюся.

— Ваша дружина про це знає?

— Звісно. І знала вже досить тривалий час. Уму повідомила мене, що вам уже відомі факти про Лейлу Беґін. Міріам відтоді неабияк заспокоїлася. Я впевнений, що в неї теж бувають пригоди.

— Наскільки впевнені?

Банкрофт роздратовано махнув рукою.

— Хіба це має значення? Я не влаштовую стеження за дружиною, якщо ви маєте на увазі саме це, але я її знаю. Їй, як і мені, доводиться давати раду певним бажанням.

— І вас це не бентежить?

— Пане Ковач, мене можна назвати багато ким, але не лицеміром. Це плоть і більш нічого. Ми з Міріам це розуміємо. А тепер, оскільки виглядає на те, що це обговорення ні до чого не веде, я був би дуже вдячний, якби ми повернулися до своєї теми. Якщо Елліотт ні в чому не винен, що ще у вас є?

Тоді я прийняв рішення, яке прийшло до мене з глибин інтуїції, абсолютно недоступних свідомій думці. Хитнув головою.

— Поки що нічого.

— Але буде згодом?

— Так. Ортеґу можна списати на цей чохол, але залишається Кадмін. Він полював не на Райкера. Він мене знав. Щось відбувається.

Банкрофт задоволено кивнув.

— Ви збираєтеся поговорити з Кадміним?

— Якщо Ортеґа мені дозволить.

— Тобто?

— Тобто поліціянти вже точно переглянули всі доступні їм кадри супутникової зйомки, зроблені над Оклендом сьогодні вранці, а отже, ймовірно, можуть ідентифікувати мене на виході з клініки. Тоді вгорі, напевно, щось було. Я не думаю, що вони будуть готові до співпраці.

Банкрофт дозволив собі ще одну легку усмішку.

— Дуже проникливо, пане Ковач. Але вам у цьому плані нема чого боятися. Клініка Вея — та дещиця, яку ви від неї залишили, — не бажає ні оприлюднювати кадри внутрішнього відеоспостереження, ні висувати проти когось звинувачення. Вона має більше причин боятися якогось розслідування, ніж ви. Звісно, питання про те, чи не вирішить вона вдатися до більш приватних санкцій, ще, так би мовити, залишатиметься відкритим.

— А заклад Джеррі?

Він знизав плечима.

— Так само. Власник загинув, і за справу взявся зацікавлений менеджер.

— Дуже чисто.

— Я радий, що ви це оцінили, — Банкрофт піднявся на ноги. — Як я вже сказав, ранок вийшов насиченим, а переговори аж ніяк не добігли кінця. Я був би вдячний, якби ви змогли в подальшому дещо обмежити свої шаленства. Це було недешево.

Коли я зіп’явся на ноги, перед очима в мене всього на мить з’явилися відблиски вогню під Інненіном, смерті з криками, що відчувались аж у кістках, і Банкрофтове елегантне применшення раптом почало видаватися хворобливим і потворним, схожим на нейтральні слова звітів про збитки генерала Мак-Інтайра: «…заради втримання Інненінського плацдарму, цілком достойна ціна…» Мак-Інтайр, як і Банкрофт, був людиною могутньою, і коли він, як і всі могутні люди, говорив про цілком достойну ціну, можна було не сумніватися в одному.

Її сплачує хтось інший.

Розділ сімнадцятий

Відділок на Фелл-стрит був скромною будівлею, оформленою, як я вирішив, у стилі марсіянського бароко. Важко було сказати напевне, спланували його таким, саме як відділок поліції, а чи зайняли згодом. Це місце могло правити за фортецю. Рубінякове облицювання з фальшивими ознаками вивітрювання та прикриті опори забезпечували низку природніх ніш, в яких були встановлені високі вітражні вікна, оточені ненав’язливими вузликами щитогенераторів. Під вікнами шорстка червона поверхня каменю була перетворена обробкою на зубчастий бар’єр, який відбивав уранішнє світло й фарбував його у кривавий колір. Сходи до склепінчастого входу були чи то спеціально зроблені нерівними, чи то просто добре потерті.

Усередині мене водночас накрило вітражним світлом з вікна та дивним спокоєм. Інфразвукові частоти, здогадався я, і швидко оглянув людей, яких сюди занесло і які покірно чекали на лавах. Якщо це були заарештовані підозрювані, то щось зробило їх надзвичайно байдужими, і я сумнівався, що то були дзен-популістські мурали, які хтось замовив для вестибюлю. Я перейшов ділянку кольорового світла з вікна, продерся між невеликими групками людей, що перемовлялися стишеними голосами, доречнішими в бібліотеці, ніж у центрі зберігання, і опинився біля рецепції. На мене добродушно закліпав коп у формі, мабуть, черговий: інфразвукові частоти, вочевидячки, діяли й на нього.

— Лейтенант Ортеґа, — сказав я йому. — Відділ органічних ушкоджень.

— Як мені вас представити?

— Скажіть їй, що це Еліас Райкер.

Я краєчком ока побачив, як на звук цього імені повернулася ще одна людина у формі, але ніхто нічого не сказав. Черговий заговорив у телефон, послухав, а тоді повернувся назад до мене.

— Вона зараз когось пришле. Ви озброєні?

Я кивнув і потягнувся до «Немекса» під курткою.

— Прошу обережно здати зброю, — додав він із м’якою усмішкою. — Наші охоронні програми дещо примхливі й частенько паралізують людину, якщо здається, ніби вона щось замислила.

Я став рухатися повільніше, як під час покадрового відтворення відео, виклав «Немекс» на стіл і заходився знімати з руки ніж «Теббіт». Коли я закінчив, черговий блаженно мені всміхнувся.

— Дякую. Все це вам повернуть, коли ви підете з будівлі.

Не встигли ці слова злетіти з його вуст, як із дверей у віддаленому кінці вестибюлю вийшли двоє ірокезів і хутко попрямували до мене. Очі в них були однаково сердиті — вочевидячки, інфразвукові частоти мало на них вплинули за той короткий час, поки вони йшли до мене. Кожен з них спробував ухопити мене за одну руку.

— Не варто, — сказав я їм.

— Слухайте, він же не під арештом, — миролюбно промовив черговий.

Один з ірокезів зиркнув на нього і роздратовано пирхнув. Інший тим часом просто дивився на мене так, ніби останнім часом не їв червоного м’яса. Я відповів на цей погляд усмішкою. Після зустрічі з Банкрофтом я повернувся до «Гендрікса» і проспав майже двадцять годин. Я відпочив, був нейрохімічно збуджений і відчував щиросерду антипатію до влади, якою пишалася б сама Квелла.

Це, напевно, було видно. Ірокези облишили свої спроби мене обшукати, і ми втрьох проїхали чотири поверхи вгору в тиші, яку порушувало тільки рипіння старезного ліфта.

В кабінеті Ортеґи було одне з вітражних вікон чи, точніше, нижня його половина, до горизонтальної лінії, по якій його ділила стеля. Решта його теоретично здіймалася ракетою з підлоги кабінету на наступному поверсі. Я став помічати певні ознаки того, що початкову будівлю було перероблено для виконання поточних функцій. Інші стіни кабінету були оздоблені середовищним форматом із тропічним заходом сонця над водою та островами. Завдяки поєднанню вітражу та заходу сонця кабінет був наповнений м’яким помаранчевим світлом, у якому було видно, як летять порошинки.

Лейтенантка сиділа за важким дерев’яним столом, наче у клітці. Коли ми ввійшли крізь двері, вона роздумувала над прокручуваним текстом на старовинному ноутбуці, підперши підборіддя однією рукою та сильно притиснувши одну гомілку й коліно до краю стола. Єдиними предметами на столі, крім машини, були побитий на вигляд великокаліберний «Сміт і Вессон» та пластиковий стаканчик з кавою, на якому досі був нагрівальний язичок. Вона кивком звеліла ірокезам іти.

— Сідайте, Ковачу.

Я роззирнувся довкола, побачив під вікном каркасний стілець і притягнув його до столу. Надвечірнє світло в кабінеті дезорієнтувало.

— Працюєте в нічну зміну?

Її очі спалахнули.

— Що це за жарт такий?

— Та ніякий, — я підняв руки й показав на скромне освітлення. — Я просто подумав, що ви, можливо, налаштували під це стіни. Надворі ж, як ви знаєте, десята ранку.

— А, це… — Ортеґа гмикнула і знов опустила погляд на візуалізацію на екрані. У призахідному тропічному сонці це було важко розгледіти, але мені подумалося, що очі в неї, мабуть, сіро-зелені, як море довкола виру. — Він розсинхронований. Відділ купив його задешево в якомусь закладі в Ель-Пасо-Хуаресі. Часом його повністю клинить.

— Кепсько.

— Так, часом я просто його вимикаю, але неонові вогні… — вона швидко поглянула вгору. — Що за хрінь я… Ковачу, ви хоч розумієте, як близько ви перебуваєте до того, щоб знову відправитися на зберігання?

Я розвів вказівний і великий пальці правиці й поглянув на Ортеґу з-поміж них.

— Я чув, від нього мене відділяє хіба що свідчення клініки Вея.

— Ковачу, ми й так можемо вас туди відправити. Учора о сьомій сорок три ранку ви власною персоною вийшли звідти крізь парадні двері.

Я знизав плечима.

— І не думайте, ніби ваші зв’язки серед метів вічно забезпечуватимуть вам органічний стан. У клініці Вея є один водій лімузина, який розповідає цікаві історії про викрадення та реальну смерть. Можливо, йому буде що сказати і про вас.

— Ви заарештували його транспорт? — невимушено спитав я. — Чи клініка вимогла його повернути, перш ніж ви змогли провести тести?

Вуста Ортеґи стиснулись у строгу риску.

Я кивнув.

— Я так і думав. А водій, гадаю, не скаже геть нічого, поки його не розколе клініка.

— Послухайте, Ковачу. Якщо я тиснутиму далі, щось неодмінно піддасться. Це — питання часу, засранцю. Тільки часу.

— Гідна похвали відвага, — промовив я. — Шкода, що вам не стало її на справу Банкрофта.

— Нема, блін, ніякої справи Банкрофта.

Ортеґа здійнялася на ноги, втиснувши долоні у поверхню стола і примруживши очі від гніву та огиди. Я зачекав, напруживши нерви на той випадок, якщо у відділках поліції Бей-Сіті підозрювані діставали випадкові ушкодження так само часто, як і у деяких інших відомих мені відділках. Нарешті лейтенантка глибоко вдихнула й поступово, суглоб за суглобом, опустилася назад у крісло. Гнів перестав спотворювати її обличчя, проте огида нікуди не поділася, застрягнувши у вузьких зморшках біля кутиків її очей і в лініях її широкого рота. Вона подивилася на свої нігті.

— Ви знаєте, що ми вчора знайшли у клініці Вея?

— Нелегальні запчастини? Програми для віртуальних тортур? Чи вас не стали терпіти так довго?

— Ми знайшли сімнадцять тіл з випаленою кортикальною пам’яттю. Беззбройних. Сімнадцять мертвих людей. По-справжньому мертвих.

Вона знову поглянула на мене, і знову — з відразою.

— Прошу вас пробачити мені відсутність реакції, — холодно промовив я. — Коли я ходив в однострої, то бачив дещо значно страшніше. Ба більше, беручи участь у битвах Протекторату, я чинив дещо значно страшніше.

— То була війна.

— Ой, я вас благаю.

Вона нічого не сказала. Я нахилився вперед над столом.

— І не кажіть мені, що ви злитеся саме через ці сімнадцять тіл, — я показав на власне обличчя. — Ваша проблема ось. Вам неприємно уявляти, як його хтось поріже.

Якусь мить вона сиділа мовчки й думала, а тоді сягнула в шухляду стола й витягнула пачку цигарок. Вона машинально простягнула їх мені, і я з завзятою рішучістю захитав головою.

— Я кинув.

— Та невже? — промовила вона зі щирим здивуванням у голосі, беручи собі цигарку й запалюючи її. — Молодець. Я вражена.

— Так, Райкер після повернення зі стеку теж, певно, буде задоволений.

Вона помовчала за завісою диму, а тоді закинула пачку назад у шухляду й зачинила її ребром долоні.

— Чого ви хочете? — просто запитала вона.

Стелажі для зберігання стояли на п’ять поверхів нижче, у двоповерховому підвалі, де регулювати температури було легше. Порівняно з «ПсихаСек» це був нужник.

— Мені не здається, що це щось змінить, — сказала Ортеґа, коли ми йшли за знудженим техніком уздовж сталевої платформи до слоту 3089b. — Що такого скаже вам Кадмін, чого не сказав нам?

— Послухайте, — я зупинився й повернувся до неї, розвівши, але не піднявши руки. Ми стояли на вузькому помості неприємно близько одне до одного. Відбулася якась реакція, і обриси постаті Ортеґи раптом почали здаватися гнучкими, небезпечно добре відчутними на дотик. Я відчув, як у мене пересохло в роті.

— Я… — заговорила вона.

— 3089b, — гукнув технік і вийняв зі слоту великий, тридцятисантиметровий диск. — Ви його хотіли, лейтенанте?

Ортеґа квапливо проштовхалася повз мене.

— Саме так, Мікі. Можеш забезпечити нам віртуал?

— Звісно, — Мікі тицьнув великим пальцем у бік гвинтових сходів — одних із тих, що були закріплені то там, то тут уздовж помосту. — Спустіться до п’ятої й начепіть троди. Знадобиться хвилин із п’ять.

— Річ у тому, — промовив я, коли ми втрьох поцокали вниз сталевими сходинками, — що ви — поліцаї. Кадмін вас знає, він знався з вами все своє професійне життя. Це — частина його діяльності. Я — невідоме. Якщо він ніколи не був за межами системи, є шанси, що він ще ніколи не зустрічався з посланцем. А в більшості місць, у яких я побував, про Корпус розповідають жаскі історії.

Ортеґа скептично глянула на мене через плече.

— Ви залякуванням витягнете заяву з нього? З Димітрія Кадміна? Не думаю.

— Він буде вибитий з колії, а люди, вибиті з колії, дещо розбовкують. Не забувайте: цей хлопака працює на когось, хто бажає мені смерті. На когось, хто мене боїться, принаймні на перший погляд. Це може почасти передаватися Кадміну.

— І це має переконати мене в тому, що Банкрофта все-таки хтось убив?

— Ортеґо, не має значення, вірите ви цьому чи ні. Ми це вже проходили. Ви хочете якнайшвидше повернути Райкерів чохол до резервуара, від гріха подалі. Що швидше ми знайдемо якесь пояснення Банкрофтової смерті, то швидше це станеться. А мої шанси дістати значні органічні ушкодження будуть набагато менші, якщо я не буду вештатися в темряві. Власне, якщо ви будете мені допомагати. Ви ж не хочете, щоб цей чохол ліквідували під час чергової перестрілки?

— Чергової перестрілки? — Ортеґа збагнула суть нових стосунків лише після майже півгодинної жаркої дискусії, а її внутрішня поліціянтка досі не відмовилася від стеження за мною.

— Так, після «Гендрікса», — швидко зімпровізував я, проклявши контактний хімічний взаємозв’язок, який вибив мене з колії. — Там я дістав неабиякі синці. Могло бути й набагато гірше.

Вона кинула на мене з-за плеча ще один, довший погляд.

Система для віртуальних допитів була розміщена в низці кабінок-булькобудів з одного боку цокольного поверху. Мікі вклав нас обох на замучені на вигляд автоформові дивани, які повільно реагували на наші тіла, почепив електроди та гіпнонавушники, а тоді ввімкнув живлення, змахнувши однією рукою, наче концертний піаніст, над двома практичними пультами. Оглянув екрани, які блимнули та ввімкнулися.

— Трафік, — сказав він і з огидою проковтнув клубок у горлі. — Комісар підключився до якогось конференційного середовища, і воно перетягує на себе півсистеми. Доведеться зачекати, поки хтось інший вийде, — він озирнувся на Ортеґу. — Слухайте, це що, та історія з Мері Лу Гінчлі?

— Так, — Ортеґа позирнула на інший бік, залучаючи мене до розмови, можливо, на знак початку нашої співпраці. — Минулого року берегова охорона виловила в океані якусь малу. Мері Лу Гінчлі. Від тіла мало що зосталося, зате пам’ять вони знайшли. Запустили її, і знаєте що?

— Католичка?

— Точно. Це все ота штука з повним всотуванням, еге ж? Так, у першому вхідному скані був ярлик «Заборонено з міркувань совісті». Зазвичай такі справи цим і закінчуються, та Ел… — вона зупинилася. Почала знову. — Детектив, що нею займався, не хотів її відпускати. Гінчлі була з його району, він знав її в дитинстві. Не дуже добре, але… — вона знизала плечима, — …він не хотів цього відпускати.

— Дуже відважно. Еліас Райкер?

Вона кивнула.

— Він місяць вмовляв маршрутні лабораторії. Врешті-решт вони знайшли якісь докази на користь того, що тіло викинули з аеромобіля. Відділ органічних ушкоджень порився в пошуках даних і довідався про навернення, що відбулося менш ніж за десять місяців до цього, та бойфренда — затятого католика з навичками роботи з інформаційними технологіями, який міг підробити Клятву. Рідні дівчини — межовики, номінальні християни, але здебільшого не католики. А ще вони досить заможні, мають повне сховище предків у стеках, яких витягають на честь народжень і весіль у родині. Відділ увесь цей рік час від часу проводив з ними віртуальні консультації.

— От би швидше прийняли Резолюцію 653, еге ж?

— Так.

Ми обоє знову перевели погляд на стелю над диванами. Кабінка складалася з копійчаного булькобуду, надутого з однієї-єдиної кульки поліволокна, як чикл у роті дитини; двері та вікна в ній були вирізані лазером і опісля прикріплені назад за допомогою епоксидних петель. На вигнутій сірій стелі не було геть нічого цікавого.

— Скажіть-но мені, Ортеґо, — промовив я за якийсь час. — Отой хвіст, який ви послали стежити за мною у вівторок по обіді, коли я ходив по крамницях. Як так вийшло, що він був набагато гірший за інших? Його й незрячий міг би помітити.

Перш ніж заговорити, вона помовчала. А тоді знехотя промовила:

— Іншого в нас не було. Це був експромт, нам треба було швидко вас прикрити, після того, як ви викинули одяг.

— Одяг, — я заплющив очі. — О ні. Ви почепили мітку на костюм? Усе так просто?

— Ага.

Я згадав свою першу зустріч із Ортеґою. Судова установа, поїздка до Сантач-Гауса. Тотальна пам’ять у прискореному темпі прокрутила кадри вперед. Я побачив, як ми стояли на залитому сонцем моріжку з Міріам Банкрофт. Ортеґа їде…

— Зрозумів! — я клацнув пальцями. — Ідучи, ви ляснули мене по плечу. Аж не віриться, що я такий йолоп.

— Сигналізація з ферментним зв’язком, — спокійно пояснила Ортеґа. — Ненабагато більша за мушаче око. І ми вирішили, що тепер, коли осінь уже в розпалі, ви мало куди ходитимете без куртки. Звісно, коли ви закинули її на той смітник, ми подумали, ніби ви обвели нас круг пальця.

— Ні. Ніяких таких хитрощів.

— От і все, — раптом оголосив Мікі. — Пані та панове, візьміться за свої хребтові спіралі, ми поїхали.

Переміщення було жорсткішим, ніж я очікував від установки в державному органі, але не гіршим, ніж у багатьох самопальних віртуальних середовищах, в яких я побував на Світі. Спершу гіпноз, який пульсував своїми сонокодами, поки тьмяно-сіра стеля раптом не прикрасилася розкішними, схожими на риб’ячі хвости завитками зі світла та смислу, що витекли зі всесвіту, наче брудна вода з раковини. А тоді я опинився…

Деінде.

Воно розкинулося довкола мене, розбігаючись від моєї точки огляду навсібіч, схоже передусім на сильно збільшене зображення сходинки на спіральних сходах, якими ми зійшли з платформи. Сталево-сіре, всіяне схожими на соски опуклостями з інтервалом у кілька метрів, воно розчинялося в нескінченності. Небо вгорі було забарвлене у блідіший відтінок того ж сірого кольору з переходами, що якось невизначено натякали на ґрати та старовинні замки. Непогана психологія, якщо вважати, що хтось із допитуваних тут злочинців знав, який вигляд має справжній замок, не лише завдяки расовій пам’яті.

Переді мною, наче скульптура зі ртутної калюжі, виростали м’які меблі з м’якими контурами. Спершу — простий металевий стіл, потім — два стільці з мого боку та один навпроти. Останні кілька секунд у процесі їхньої появи їхні краї та поверхні відзначалися гнучкою плавністю, а тоді, почавши існувати окремо від підлоги, вони різко застигли й окреслилися.

Біля мене з’явилась Ортеґа, спершу — блідим олівцевим ескізом жінки, що складався з мерехтливих ліній і несміливих штрихів. Я побачив, як крізь неї промайнули пастельні кольори, а її рухи стали більш визначеними. Вона саме поверталася до мене, щоб заговорити, й сягала однією рукою в кишеню куртки. Я зачекав, і поверхні її постаті остаточно засяяли кольором. Вона витягнула свої цигарки.

— Не закурите?

— Ні, дякую, я… — усвідомивши, що турбуватися про віртуальне здоров’я марно, я прийняв пачку й витрусив одну цигарку. Ортеґа запалила обидві цигарки своєю бензиновою запальничкою, і з першим укусом диму в легенях я відчув блаженство.

Я поглянув на геометричне небо.

— Це стандарт?

— У принципі, так, — Ортеґа примружено подивилася вдалину. — Здається, роздільна здатність трохи вища, ніж зазвичай. Думаю, це Мікі вимахується.

З іншого боку стола вималювався Кадмін. Він помітив нас іще до того, як віртуальна програма як слід його розфарбувала, і склав руки на грудях. Якщо моя поява в камері, як я і сподівався, його бентежила, то видно цього не було.

— Знову, лейтенанте? — промовив він, коли програма зобразила його повністю. — Ви знаєте, є ж постанова ООН про максимальний віртуальний час на один арешт.

— Це правда, і нам до нього ще довго, — відповіла Ортеґа. — Може, сядете, Кадміне?

— Ні, дякую.

— Я сказала: сядь, засранцю, — в голосі копа раптом забряжчала сталь, і Кадмін, як зачарований, блимнув, зникнув і з’явився знову — сидячи за столом. На його обличчі на мить відобразилася лють через це переміщення, але згодом вона зникла, і він іронічно розвів руками.

— Ви маєте рацію — так набагато зручніше. Може, ви обоє до мене приєднаєтеся?

Ми сіли у більш звичний спосіб; я при цьому не зводив очей з Кадміна. Я ще ніколи в житті не бачив нічого подібного.

Він був Клаптевиком.

Більшість віртуальних систем відтворюють людину за її власними уявленнями про себе, що зберігаються в пам’яті, використовуючи підпрограми здорового глузду, щоб на них не справляв надто великого впливу самообман. Я, як правило, виходжу трохи вищим і худішим з лиця, ніж зазвичай. У цьому випадку система неначе змішала безліч різних уявлень про, вочевидь, численні попередні чохли Кадміна. Я вже бачив, як застосовували цей прийом, але більшість із нас швидко звикає до чохла, в якому живе, і ця зовнішність змушує забути про попередні втілення. Ми, все ж таки, привчені еволюцією зважати на фізичний світ.

Людина переді мною була інакша. Вона мала тіло білого уродженця Північної Європи, вище за мене майже на тридцять сантиметрів, але обличчя в нього було геть не таке. На початку воно було африканське, широке та темно-ебенове, проте цей колір закінчувався, наче маска, під очима, а нижня половина обличчя була розділена вздовж носа — світло-мідна зліва, мертвотно-бліда справа. Він мав м’ясистий і водночас орлиний ніс, який добре поєднував верхню та нижню половини обличчя, зате лівий і правий бік його вуст були несхожі, через що його губи були дивно скривлені. Довге пряме чорне волосся було прибране з лоба й зачесане назад, наче грива, а з одного боку в ньому були чисто-білі пасма. Його руки, що нерухомо лежали на металевому столі, були оснащені кігтями, схожими на ті, які я бачив на гігантському борцеві-почварі в Лизограді, але пальці були довгі й чутливі. Він мав груди, неймовірно пишні як на такий перекачаний торс. Його очі на тлі смолянистої шкіри мали приголомшливий світло-зелений колір. Кадмін звільнився від звичайних уявлень про фізичне. У давніші часи він був би шаманом; тут же століття техніки зробили його чимось більшим. Електронним демоном, злісним духом, який живе у видозміненому вуглеці та з’являється лише для того, щоби вселятись у плоть і сіяти руйнування.

Із нього вийшов би чудовий посланець.

— Рекомендуватися мені, як я розумію, не потрібно, — тихо промовив я.

Кадмін усміхнувся, показуючи маленькі зуби та витончений загострений язик.

— Якщо ви — друг лейтенантки, вам не треба робити тут нічого такого, чого ви не хочете. Віртуальність монтують тільки нехлюї.

— Ви знаєте цю людину, Кадміне? — запитала Ортеґа.

— Сподіваєтеся на зізнання, лейтенанте? — Кадмін захилив голову і мелодійно засміявся. — О, яка дурість! Цю людину? Його чи її? Та, власне, навіть собаку можна навчити говорити стільки, скільки сказав він — звісно, за наявності потрібних транквілізаторів. Інакше вони, на жаль, частенько божеволіють під час переливання. Але так, навіть собаку. Ось ми, троє силуетів, вирізаних з електронного мокрого снігу в диференційній бурі, сидимо тут, а ви розмовляєте, як персонаж дешевої історичної драми. Це обмежене сприйняття, лейтенанте, обмежене сприйняття. Де голос, який сказав, що видозмінений вуглець звільнить нас від клітин власної плоті? Замисел, який пообіцяв, що ми станемо янголами.

— Самі мені скажіть, Кадміне. Це ж ви тут маєте високу професійну репутацію, — відсторонено заговорила Ортеґа. За допомогою системної магії вона викликала собі в одну руку довгий сувій з роздруківкою та спокійно його проглянула. — Сутенер, найманець тріад, віртуальний допитувач під час корпоративних війн — усе це робота якісна. А я — я просто якась тупа лягава, що нічого не тямить.

— Тут я з вами не сперечатимуся, лейтенанте.

— Тут написано, що колись ви були найманим убивцею «МерітКон», залякували копачів-археологістів, щоб ті відмовлялися від претензій на об’єкти в Малому Сирті. Мотивували їх, вирізаючи їхні сім’ї. Гарна робота, — Ортеґа викинула роздруківку назад у небуття. — Ми вас спіймали, Кадміне. Цифрові кадри з готельної системи спостереження, одночасне зачохлення, що піддається доведенню, обидві заморожені пам’яті. Це — обов’язкове стирання, і навіть якщо ваші юристи подадуть усе як звичайнісінький машинний збій, то, поки вас випустять зі стеку, сонце встигне перетворитися на червоного карлика.

Кадмін усміхнувся.

— Тоді нащо ви сюди прийшли?

— Хто вас прислав? — тихо спитав його я.

— Пес заговорив!

«Невже я чую вовка,

Що виє про свій самотній союз

Із некерованими зорями,

Чи просто себелюбство та холуйство

У гавкоті собаки?

Скільки тисячоліть пішло на те,

Щоб тортурами позбавити

Одного гордості

Та створити знаряддя,

Другого?»

Я вдихнув дим і кивнув. Як і більшість гарланітів, я знав Квеллині «Вірші та інші витребеньки» більш-менш напам’ять. Їх вивчали у школах замість пізніших і важчих політичних творів, більшість із яких досі вважали надто радикальними, щоби знайомити з ними дітей. Цей переклад був не найкращий, але суть він передавав. Сильніше вражало те, що людина не зі Світу Гарлана може процитувати такий маловідомий том.

Я закінчив за нього.

«І як же виміряти відстань від духа до духа?

І хто виявиться винним?»

— Ви прийшли шукати винних, пане Ковач?

— У тому числі.

— Як прикро.

— Ви очікували чогось іншого?

— Ні, — відповів Кадмін, ще раз усміхнувшись. — Очікування — наша найперша помилка. Я мав на увазі: як прикро для вас.

— Можливо.

Він захитав своєю великою строкатою головою.

— Однозначно. Ви не почуєте від мене жодних імен. Якщо ви шукаєте винних, мені доведеться взяти заради вас провину на себе.

— Це дуже великодушно, але ви маєте пам’ятати, що казала Квелла про лакеїв.

— «Убивайте їх дорогою, але ведіть лік своїм кулям, бо бувають достойніші цілі», — Кадмін стиха захихотів. — Ви погрожуєте мені у контрольованому поліційному сховищі?

— Ні. Я просто показую вам контекст, — я струсив попіл зі своєї цигарки й подивився, як він іскриться та зникає, не долітаючи до підлоги. — Хтось вами керує — цю людину я й збираюся прибрати. Ви — ніщо. На вас я б і слини не витрачав.

Лінії, що пересувалися в небі, пройняв новий, сильніший дрож, подібний на кубістську блискавку, і Кадмін захилив голову. Цей дрож відобразився у тьмяному полиску металевого стола і на мить неначе торкнувся його рук. Наступного разу Кадмін поглянув на мене з незвичним світлом в очах.

— Мене не просили вас убивати, — невиразно промовив він, — якщо тільки не виявиться, що вас важко викрасти. Але тепер я вас уб’ю.

Коли останній склад злетів з його вуст, Ортеґа кинулася на нього. Стіл блимнув і зник, а вона збила Кадміна зі стільця однією взутою в чобіт ногою. Коли він знову зіп’явся на ноги, той самий чобіт ударив його по губах і знову збив його на підлогу. Я провів язиком по майже загоєних порізах у власному роті й відчув прикметну відсутність співчуття.

Ортеґа потягнула Кадміна за волосся; замість цигарки в її руці завдяки тій самій системній магії, що знищила стіл, з’явився страхітливий поліційний кийок.

— Я правильно почула? — засичала вона. — Ти погрожуєш, засранцю?

Кадмін оголив зуби у скривавленому усміху.

— Поліційна жорсто…

— Саме так, сучий сину, — Ортеґа вдарила його кийком по щоці. Шкіра на щоці репнула. — Поліційна жорстокість у контрольованій поліційній віртуальності. Для Сенді Кім і Першої СвітоМережі настало би свято, чи не так? Але знаєш що? Мені здається, що твої юристи не захочуть демонструвати цю плівку.

— Залиште його у спокої, Ортеґо.

Тут вона неначе отямилася й відступила назад. Її лице засіпалось, і вона глибоко вдихнула. Стіл, блимнувши, з’явився знову, і Кадмін раптом знову сів прямо, з неушкодженими вустами.

— І вас теж, — тихо промовив він.

— Так, звісно, — в голосі Ортеґи відчувалася зневага — як мені здалося, щонайменше наполовину спрямована на неї саму. Вона вдруге спробувала опанувати своє дихання й невідомо навіщо поправила на собі одяг. — Як я вже сказала, така можливість у вас з’явиться не раніше, ніж рак на горі свисне. Можливо, я на вас зачекаю.

— Кадміне, невже той, хто вас послав, аж такий вартісний? — тихо поцікавився я. — Ви мовчки здаєтеся з відданості умовам контракту чи просто всралися з переляку?

Замість відповіді Клаптевик склав руки на грудях і подивився на мене, як на порожнє місце.

— Ви закінчили, Ковачу? — спитала Ортеґа.

Я спробував перехопити відсторонений погляд Кадміна.

— Кадміне, людина, на яку я працюю, дуже впливова. Можливо, це ваш останній шанс домовитися.

Нічого. Він навіть не кліпнув.

Я знизав плечима.

— Я закінчив.

— Добре, — похмуро сказала Ортеґа. — Тому що від сидіння з підвітреного боку від цього кавалка гівна моя вдача, зазвичай терпляча, починає псуватися.

Вона помахала пальцями в нього перед очима.

— Побачимося, засранцю.

Тут Кадмін підняв очі, перехоплюючи її погляд, і його вуста скривились у маленькій, дивовижно неприємній посмішці.

Ми пішли.

У кабінеті Ортеґи на четвертому поверсі стіни встигли змінитися: тепер там було сліпуче полуденне сонце над пляжами з білого піску. Я примружив очі від яскравого світла, тим часом як Ортеґа попорпалась у шухляді стола й витягнула дві пари сонячних окулярів — свої та запасні.

— То про що ви з цього дізналися?

Я незграбно насунув лінзи на перенісся. Вони виявилися замалі.

— Небагато — хіба що ту шикарну заяву про одержані накази мене прибрати. Хтось хотів зі мною поговорити. Я все одно майже про це здогадався: інакше він би міг просто рознести мою пам’ять по всьому вестибюлю «Гендрікса». Однак це означає, що укласти домовленість хотів ще хтось, окрім Банкрофта.

— Або хтось хотів замучити вас допитами.

Я заперечно хитнув головою.

— Про що мене допитувати? Я тільки-но прибув. Це безглуздо.

— Корпус? Незавершені справи? — Ортеґа злегка замахала рукою, наче підказуючи мені. — Може, взаємні претензії?

— Ні. З цим ми розібралися, коли нещодавно кричали одне на одного. Є люди, що були б раді, якби мене прибрали, але ніхто з них не живе на Землі і ніхто з них не має досить впливу для міжзоряної діяльності. А все, що я знаю про Корпус, неодмінно зберігається десь у якомусь кепсько захищеному стеку даних. Та й усе одно це, блін, просто надто великий збіг. Ні, тут річ у Банкрофті. Комусь хотілося залізти у програму.

— Тому, хто замовив його вбивство?

Я нахилив голову, щоб подивитися на неї поверх сонцезахисні лінзи.

— Отже, ви мені вірите.

— Не зовсім.

— Ой, та ну вас.

Але Ортеґа не слухала.

— Мене цікавить те, — роздумувала вона, — чому він насамкінець переписав свої коди. Знаєте, від недільного вечора, коли ми його завантажили, ми прогнали його майже дюжину разів. Це — вперше, коли він наблизився бодай до визнання того, що він там був.

— Він навіть своїм юристам не зізнавався?

— Ми не знаємо, що він їм каже. Вони — серйозні акули з Улан-Батора та Нью-Йорка. З такими грішми всі віртуальні співбесіди віч-на-віч захищають шифратором. У нас не записується нічого, крім завад.

Я подумки здивувався. На Світі Гарлана стеження за всіма, хто перебував під вартою у віртуалі, було нормою. Користуватися шифраторами не дозволялося незалежно від того, скільки в людини грошей.

— До речі, про юристів: юристи Кадміна тут, у Бей-Сіті?

— Як? Фізично? Так, у них домовленість із однією практикою в окрузі Марін. Один з їхніх партнерів орендує тут чохол до кінця розгляду справи, — Ортеґа вишкірилася. — Зараз фізичні зустрічі вважаються шиком. Дистанційно ведуть справи лише дешеві фірми.

— Як звати цього юристика?

Ненадовго запала тиша: Ортеґа не стала називати імені.

— Кадмін зараз крутиться, як муха в окропі. Я не впевнена, що ми зайдемо аж так далеко.

— Ортеґо, ми зробимо все. Ми так домовлялися. Інакше я знову почну ризикувати витонченими рисами Еліаса, ведучи розслідування максимально енергійно.

Вона трохи помовчала, а тоді таки сказала:

— Ратерфорд. Хочете поговорити з Ратерфордом?

— Зараз я хочу поговорити хоч із кимось. Можливо, я до цього не висловився чітко. Тут я працюю з запізненням. Банкрофт чекав півтора місяці, перш ніж мене залучити. У мене є тільки Кадмін.

— Кіт Ратерфорд — просто пригорща моторного мастила. З нього ви витягнете не більше, ніж витягнули внизу з Кадміна. Та й як мені, блін, вас рекомендувати, Ковачу? Привіт, Кіте, це — психічно нестабільний колишній Посланець, якого твій клієнт спробував прибрати в неділю. Він хотів би поставити тобі кілька запитань. Він закриється швидше, ніж дірка в курви, якій не заплатили.

Вона по-своєму мала рацію. Я ненадовго замислився над цим, дивлячись на море.

— Гаразд, — повільно проказав я. — Мені потрібно лише поговорити пару хвилин. Може, скажете йому, що я — Еліас Райкер, ваш партнер з відділу органічних ушкоджень? Зрештою, це майже правда.

Ортеґа зняла окуляри й витріщилася на мене.

— Ви намагаєтеся жартувати?

— Ні. Я намагаюся поводитися практично. Ратерфорд входить у чохол з Улан-Батора, так?

— Із Нью-Йорка, — напружено промовила вона.

— Нью-Йорка. Так. Тому він, мабуть, нічого не знає ні про вас, ні про Райкера.

— Мабуть, ні.

— То в чому проблема?

— Ковачу, проблема в тому, що мені це не подобається.

Знову запала тиша. Я опустив погляд на коліна й зітхнув — лише почасти нещиро. Тоді я теж зняв сонячні окуляри й поглянув на неї. Все було чудово видно. Неприкритий страх перед зачохленням і всім, що воно тягнуло за собою; параноїдний есенціалізм у безвихідній ситуації.

— Ортеґо, — м’яко промовив я. — Я — не він. Я не намагаюся бути ни…

— Ви б і близько не могли до нього дорівнятися, — відрізала вона.

— Ми говоримо лише про пару годин прикидання.

— І все?

Вимовивши це залізним голосом, вона знову вдягнула сонячні окуляри з такою різкою спритністю, що мені навіть не потрібно було бачити, як на очі за дзеркальними лінзами, навертаються сльози.

— Гаразд, — нарешті промовила вона і прокашлялася. — Я вас приведу. Я не бачу в цьому сенсу, але я це зроблю. А що тоді?

— Важкувато сказати. Мені доведеться імпровізувати.

— Як у клініці Вея?

Я невизначено знизав плечима.

— Прийоми посланців значною мірою спонтанні. Я не можу зреагувати на щось, перш ніж це станеться.

— Мені не потрібна ще одна бійня, Ковачу. Це кепсько позначається на статистиці міста.

— Якщо насильство й буде, то розпочну його не я.

— Це не бозна-яка гарантія. Хіба ви не здогадуєтеся, що ви будете робити?

— Я буду говорити.

— Тільки говорити? — вона недовірливо поглянула на мене. — І все?

Я знову насунув на обличчя незручні сонячні окуляри.

— Інколи цього вистачає, — промовив я.

Розділ вісімнадцятий

З першим юристом я зустрівся у п’ятнадцять років. То був замучений на вигляд фахівець із підліткових бійок, який досить вправно захищав мене під час процесу у зв’язку з незначними органічними ушкодженнями, завданими новопештському поліціянту. Він із якоюсь короткозорою терплячістю виклопотав для мене умовне звільнення від покарання та одинадцять хвилин віртуального психіатричного консультування. У коридорі за дверима суду у справах неповнолітніх він поглянув на моє обличчя — мабуть, обурливо самовдоволене — і кивнув так, ніби його найгірші побоювання щодо сенсу власного життя підтверджувалися. Тоді він розвернувся на підборах і пішов геть. Як його звали, я ніяк не згадаю.

Моє входження у бандитське середовище Новопешта невдовзі після цього унеможливило подальші контакти з законом такого штибу. Члени банд добре розумілися на мережах, були обізнані та вже самі писали програми для втручання чи купували їх у вдвічі молодших дітлахів за поцуплене з мереж низькосортне віртуальне порно. Спіймати їх було нелегко, і в обмін на цю ласку новопештські особи в погонах, як правило, їх не чіпали. Насильство між різними бандами здебільшого було ритуалізоване; інші учасники до нього, як правило, не допускалися. В тих рідкісних випадках, коли воно перекидалося на цивільних, починалася низка швидких і жорстоких облав, після яких парочка провідних героїв банд опинялася на зберіганні, а решта нашого брата діставала купу синців. На щастя, я так і не піднявся досить високо в ієрархії, щоб мене посадили, тож наступного разу я побачив судову залу зсередини під час інненінського розслідування.

Юристи, яких я там побачив, були схожі на фахівця, який захищав мене у п’ятнадцять років, не більше, ніж постріли з автоматичного кулемета на випускання газів. Вони були холодні, відзначалися професійним лоском і вже непогано просунулися вгору по кар’єрній драбині, завдяки чому їм, попри однострій, ніколи не доведеться опинитися навіть за тисячу кілометрів від справжньої перестрілки. Коли вони по-акулячому пересувалися холодною мармуровою підлогою суду, їм не вдавалося лиш одне: зауважити малопомітні відмінності між війною (масовим убивством людей у чужій формі), виправданими втратами (масовим убивством власних вояків, але з суттєвими вигодами) та злочинною халатністю (масовим убивством власних вояків без помітної вигоди). Я сидів у тій судовій залі три тижні та слухав, як вони прикрашають це, наче один салат за іншим, і з кожною годиною розбіжності, які свого часу видавалися мені цілком чіткими, ставали дедалі неочевиднішими. Гадаю, це є доказом їхньої вправності.

Після цього відвертий кримінал видавався дещо простішим.

— Вас щось бентежить? — скоса позирнула на мене Ортеґа, посадивши немаркований катер на положистий гальковий пляж під дворівневою заскленою будівлею адвокатської контори «Прендерґраст Санчес».

— Просто думаю.

— Спробуйте холодний душ і алкоголь. Мені допомагає.

Я кивнув і підняв крихітну металеву намистинку, яку перекочував між великим і вказівним пальцем.

— Це легально?

Ортеґа потягнулася й вимкнула основні двигуни.

— Більш-менш. Скаржитися ніхто не буде.

— Добре. А тепер мені для початку знадобиться словесне прикриття. Говоритимете ви. Я просто заткнуся й буду слухати. Далі дійте за ситуацією.

— Добре. Все одно Райкер такий і був. Ніколи не вживав двох слів, якщо можна було обійтися одним. А маючи справу з покидьками, він, як правило, просто на них дивився.

— Чимось схожий на Мікі Нозаву, так?

— На кого?

— Не має значення, — коли Ортеґа перевела двигуни на холостий хід, тріск підкинутих угору камінців об корпус припинився. Я розтягнувся на сидінні й розчахнув свій бік люка. Я побачив, як звивистими дерев’яними сходами з напівповерху спускається надміру дебела постать. Схоже, цьому чолов’язі щось пересадили. На плечі в нього висів недвозначний пістолет, а на руках були рукавички. Юристом він, певно, не був.

— Спокійно, — промовила Ортеґа, раптом опинившись біля мого плеча. — Тут ми маємо повноваження. Він нічого не влаштує.

Коли силач перескочив останню сходинку до пляжу та приземлився на зігнуті ноги, вона показала жетон. Коли той його побачив, на його обличчі відобразилося розчарування.

— Поліція Бей-Сіті. Ми прийшли на зустріч із Ратерфордом.

— Оце не можна паркувати тут.

— А я вже припаркувала, — спокійно відказала йому Ортеґа. — Ми змусимо пана Ратерфорда чекати?

Запала колюча тиша, проте Ортеґа оцінила його правильно. Силач тільки гмикнув, показав на сходи й пішов за нами назирці на розумній відстані. Ми вийшли нагору далеко не одразу, а коли прийшли, я зрадів, побачивши, що Ортеґа засапалася значно більше за мене. Перетнувши скромну терасу з того ж дерева, що й сходи, та пройшовши крізь дві пари автоматичних цільноскляних дверей, ми опинилися у приймальні, опорядженій, як кімната відпочинку. На підлозі лежали плетені килимки з візерунками, як на моїй куртці, а на стінах висіли репродукції емпатистів. Сісти можна було в будь-яке з п’яти крісел.

— Я можу вам допомогти?

Це вже точно була юристка. Бездоганно доглянута білявка у вільній спідниці та жакеті, фасон яких пасував до приміщення; руки вона спокійно тримала в кишенях.

— Поліція Бей-Сіті. Де Ратерфорд?

Жінка скоса позирнула на наш супровід і, побачивши кивок, не стала вимагати від нас назватися.

— Боюся, Кіт зараз зайнятий. Він у віртуалі з Нью-Йорком.

— Ну, тоді витягайте його з віртуалу, — промовила Ортеґа з небезпечною м’якістю. — І скажіть йому, що з ним прийшла побачитися поліціянтка, що заарештувала його клієнта. Не сумніваюся, що йому це буде цікаво.

— Можливо, це займе трохи часу, пані офіцерко.

— Ні, не займе.

Дві жінки на мить зустрілися поглядами, а тоді юристка відвела очі. Вона кивнула силачу, а той з досі незадоволеним виглядом знову вийшов надвір.

— Я подивлюся, що можу зробити, — сказала вона крижаним тоном. — Прошу зачекати тут.

Ми зачекали, Ортега — біля вікна від підлоги до стелі, повернувшись спиною до приміщення й дивлячись на пляж, а я — роздивляючись твори мистецтва. Деякі з них були непогані. Маючи набуті за різних обставин навички роботи в контрольованих середовищах, ми обоє не сказали нічого за ті десять хвилин, упродовж яких Ратерфорда витягали зі святая святих.

— Лейтенанте Ортеґа, — цей мелодійний голос нагадав мені голос Міллера у клініці, а відірвавшись від репродукції над каміном, я побачив аналогічний чохол. Може, трохи старший, із дещо більш зморшкуватим обличчям, яке мало негайно викликати повагу як у присяжних, так і в суддів, але з таким самим спортивним тілом і банальною привабливістю. — Чим я завдячую цим несподіваним візитом? Сподіваюся, ви більше не збираєтеся мені докучати.

Ортеґа проігнорувала звинувачення.

— Сержант кримінальної поліції Еліас Райкер, — сказала вона, кивнувши на мене. — Ваш клієнт щойно зізнався в одному викраденні та висловив під наглядом погрозу органічним ушкодженням першого ступеня. Не бажаєте поглянути на запис?

— Не дуже. Не бажаєте мені сказати, навіщо ви прийшли?

Ратерфорд був молодцем — майже не зреагував; щоправда, цього «майже» було досить, щоб я помітив це краєчком ока. Мій мозок запрацював на повну потужність.

Ортеґа відкинулася на спинку крісла.

— Вам по-справжньому не вистачає уяви як на людину, що захищає свого клієнта від обов’язкового стирання.

Ратерфорд театрально зітхнув.

— Ви відірвали мене від важливого сеансу зв’язку. Гадаю, вам дійсно є що сказати.

— Ви знаєте, що таке ретро-асоціативна співучасть третіх осіб?

Це запитання я поставив, не відриваючись від роздруківки, а таки піднявши очі, виявив, що повністю заволодів увагою Ратерфорда.

— Ні, — напружено промовив він.

— Шкода, бо ви та інші партнери Прендерґаста Санчеса негайно опинитеся під ударом, якщо Кадмін здасться. Втім, звісно, якщо це станеться… — я розвів руками та знизав плечима, — …почнеться сезон полювання. Власне, є ймовірність, що він уже почався.

— Гаразд, досить, — Ратерфорд рішучо підняв руку до приколотого в нього на лацкані дистанційного емітера викликів. Наш супровідник пішов. — Мені ніколи з вами гратися. Законодавчого акту з такою назвою немає, а це небезпечно наближається до докучання.

Я підвищив голос.

— Я просто хотів знати, на якому боці ви хочете опинитися, коли програма «ляже», Ратерфорде. Законодавчий акт є. Це правопорушення переслідується за обвинувачувальним актом ООН, останнє відповідне рішення винесено 4 травня 2207 року. Пошукайте. Щоб це розкопати, мені довелося багато покопатися, та рано чи пізно це знищить вас усіх. Кадмін це знає, тому й розколюється.

Ратерфорд усміхнувся.

— Я так не думаю, детективе.

Я ще раз знизав плечима.

— Шкода. Як я вже сказав, пошукайте. А тоді вирішіть, на чиєму боці хочете грати. Нам знадобиться підтримка зсередини, і ми готові за неї платити. Якщо ви за це не візьметеся, то в Улан-Баторі повно юристів, які за такий шанс готові хоч на мінет.

Його усмішка ледь-ледь затремтіла.

— Саме так, подумайте над цим, — я кивнув на Ортеґу. — Можете знайти мене на Фелл-стрит, так само, як і лейтенантку. Еліас Райкер, відповідальний за міжпланетні зв’язки. Я вам обіцяю: це провалиться в будь-якому разі, а коли це провалиться, знайомство зі мною буде корисним.

Ортеґа зрозуміла сигнал так, наче займалася цим усе життя. Так само, як зрозуміла б Сара. Вона відірвалася від спинки крісла й попрямувала до дверей.

— Побачимося, Ратерфорде, — лаконічно сказала вона, коли ми знову вийшли на платформу. Силач стояв там, широко всміхаючись і впираючи напружені руки в боки. — І навіть не смій про це думати.

Я вдовольнився мовчазним поглядом, який, як мені розповідали, Райкер використовував надзвичайно ефективно, та спустився зі сходів, пішовши за своєю партнеркою.

Знов опинившись у катері, Ортеґа ввімкнула екран і подивилася, як на ньому прокручуються донизу особисті дані жучка.

— Куди ви його приліпили?

— Гравюра над каміном. У кутку рами.

Вона гмикнула.

— Розумієте, його ж дуже швидко звідти витягнуть. Та й усе одно нічого з цього не приймається як доказ.

— Я знаю. Ви мені вже двічі це казали. Суть не в цьому. Якщо Ратерфорда розізлити, він стрибне перший.

— Думаєте, він злий?

— Трохи.

— Так, — вона з цікавістю позирнула на мене. — То що за хрінь — ота ретро-асоціативна співучасть третіх осіб?

— Без поняття. Я це вигадав.

Вона звела брову.

— Що, реально?

— А я вас таки переконав? Знаєте, що: ви б могли влаштувати мені тест на поліграфі, коли я це вигадував, і його я б теж переконав. Елементарні хитрощі посланців. Звісно, Ратерфорд здогадається, щойно це пошукає, але своєї мети це вже досягло.

— Якої саме?

— Забезпечити арену. Брешучи, ви не даєте своєму супротивнику повернутися до рівноваги. Це все одно що битися на незнайомій місцевості. Ратерфорд був злий, але всміхнувся, коли я сказав йому, що Кадмін дуркує саме через цю штуку, — я поглянув крізь вітрове скло на будинок угорі, перетворюючи крихти здогадів на розуміння. — Та йому, блін, на серці легше стало, коли я це сказав. Не думаю, що він за нормальних обставин розголосив би так багато, але цей блеф його перелякав, а для стабільності йому було потрібно небагато — краще за мене знати певну річ. А це означає, що він знає ще одну причину зміни поведінки Кадміна. Він знає справжню причину.

Ортеґа схвально гмикнула.

— Непогано, Ковачу. Вам треба було стати копом. Ви помітили його реакцію, коли я розповіла йому радісну звістку про вибрики Кадміна? Він геть не здивувався.

— Ні. Він цього очікував. А може, чогось подібного.

— Так, — вона зупинилася. — Ви справді колись заробляли цим на життя?

— Інколи. Дипломатичні місії або завдання під глибоким прикриттям. Це не було…

Вона штурхнула мене під ребра, і я затих. На екрані блакитними вогненними зміями почали розгортатися кілька закодованих послідовностей.

— Поїхали. Одночасні виклики; він, певно, робить це в віртуалі для економії часу. Раз, два, три — ось Нью-Йорк, певно, повідомляє новини старшим партнерам, і — йой.

Екран спалахнув і різко потемнів.

— Вони його знайшли, — сказав я.

— Так. До нью-йоркської лінії, мабуть, прикріплено шкребок, який чистить оточення виклику після з’єднання.

— Або це один з інших.

— Так, — Ортеґа викликала пам’ять екрану й пильно поглянула на коди викликів. — Усі три маршрутизовані через приховане роз’єднання. Ми їх виявили далеко не одразу. Хочете поїсти?

Зізнаватися в тузі за домівкою ветеранам-посланцям зась. Якщо цього почуття з вас не встигла витравити обробка, то це мали зробити роки безупинних зачохлень по всьому Протекторату. Посланці — громадяни такої собі невловимої держави Тут-і-Тепер, держави, що не визнає подвійного громадянства. Минуле для них має значення лише як дані.

Саме тугу за домівкою я й відчув, коли ми пройшли повз кухонну зону «Летючої риби», і мене, наче привітним мацальцем, вдарило пахощами соусів, які я востаннє куштував у Міллспорті. Теріякі, смаження темпури, а на задньому плані — місо. Якусь мить я стояв серед них, згадуючи той час. Рамен-бар, в якому ледарювали ми з Сарою, поки не вщухла спека у зв’язку зі справою «Джеміні Байосіс», і не відривали очей від передач новинної мережі та відеофона з розбитим екраном у кутку, який з хвилини на хвилину мав задзвонити. Пара на вікнах і товариство мовчазних міллспортських шкіперів.

А з іще дальшого минулого мені згадувалися побиті метеликами паперові ліхтарики під «У Ватанабе» одного п’ятничного вечора в Новопешті. Моя юна шкіра була слизька від поту через вітер з південних джунглів, а мої очі виблискували від тетрамету в одному з великих дзеркал-вітроловів. Дешевші за великі миски рамену балачки про великі успіхи та зв’язки з якудзою, квитки на північ і ще далі, нові чохли та нові світи. Старий Ватанабе сидів на терасі з нами, слухаючи все це, та ніколи не коментуючи — він просто курив свої люльки й раз у раз позирав у дзеркало на власні європейські риси — як мені здавалося, завжди з легким подивом.

Він ніколи не розповідав нам, як здобув цей чохол, і так само ніколи не спростовував і не підтверджував чуток про свої походеньки з корпусом піхоти, з Меморіальною бригадою Квелли, посланцями та ким завгодно. Один старший бандит якось сказав нам, що бачив, як Ватанабе здолав повну кімнату Семивідсоткових Янголів, не маючи нічого, крім люльки в руках, а якийсь пацан з болотних містечок одного разу показав розмитий уривок відео зі стрічки новин — як стверджував він сам, знятий під час воєн Заселення. Він, усього-на-всього двовимірний, був поспіхом знятий якраз перед атакою штурмової групи, але в субтитрах сержант, в якого там брали інтерв’ю, був названий Й. Ватанабе, а коли його питали, він нахиляв голову так знайомо, що ми всі радісно кричали на екран. Але ж Ватанабе — прізвище досить поширене, та й, зрештою, той хлоп, який сказав, ніби бачив бійку з Янголами, також любив розповідати нам, як переспав зі спадкоємицею родини Гарланів, коли та пішла прогулятися нетрями, а в це не вірив ніхто з нас.

Тверезий і самотній, я рідко сидів вечорами у Ватанабе, а одного такого вечора мені довелося запхати подалі свою підліткову гордість, щоб попросити у старого поради. Тоді я вже не один тиждень читав рекламну літературу збройних сил ООН, і мав потребу, щоби хтось підштовхнув мене в якомусь напрямку.

Ватанабе просто всміхнувся мені, не виймаючи з рота люльки.

«Я маю тобі щось радити? — перепитав він. — Поділитися з тобою мудрістю, що привела мене сюди?»

Ми обидва оглянули маленький бар і поля за терасою.

«Ну, гм, так.»

«Ну, гм, ні», — твердо відказав він і продовжив курити.

— Ковачу?

Я кліпнув і побачив перед собою Ортеґу, яка з цікавістю дивилася мені в очі.

— Я маю про щось знати?

Я злегка всміхнувся та швидко оглянув блискучі сталеві стільниці на кухні.

— Та ні.

— Це добра їжа, — сказала вона, неправильно зрозумівши мій погляд.

— Ну, тоді візьмімо щось із неї.

Вона вивела мене на один з помостів ресторану. Якщо вірити Ортезі, «Летюча риба» була виведеним з експлуатації повітряним тральщиком, що його викупив якийсь океанографічний інститут. Той інститут тепер чи то не існував, чи то пішов далі, і об’єкт, який виходив на затоку, спорожнили, але хтось обідрав «Летючу рибу», переобладнав її як ресторан і закріпив її тросами за п’ятсот метрів над напіврозваленими будівлями об’єкту. Час від часу все судно обережно повертали на землю, щоб випустити його насичених клієнтів і прийняти нових. Коли ми прибули, обабіч стикувального ангара стояла черга, але Ортеґа обійшла її, скориставшись жетоном, і, коли повітряний корабель проплив униз крізь відкритий дах ангара, ми опинилися на борту першими.

Я вмостився, схрестивши ноги, на подушках за столиком, прикріпленим до корпусу корабля металевою ручкою, а тому зовсім не торкався помосту. Сам поміст був оточений ледь помітною імлою силового екрана, який зберігав пристойну температуру, а різкий вітер перетворював на приємний бриз. Крізь шестикутну ґратку підлоги довкола мене відкривався майже нічим не затьмарений вид на простір від подушок до моря на кілометр нижче. Я ніяково завовтузився. Я ніколи не вмів добре витримувати висоту.

— Колись на ньому вистежували китів, — сказала Ортеґа, показуючи рукою вбік, на корпус. — Ще тоді, коли в подібних місцинах не могли собі дозволити оренди супутників. Звісно, після Дня розуміння кити раптом стали джерелом великих грошей для будь-кого, хто міг з ними говорити. Ви ж знаєте, що вони розповіли нам про марсіян майже стільки ж, скільки чотири століття роботи археологістів на самому Марсі. Господи, вони пам’ятають, як марсіяни сюди прийшли. Ну, це в них расова пам’ять.

Вона зупинилася й чомусь додала:

— Я народилася в День розуміння.

— Справді?

— Ага. Дев’ятого січня. Мене назвали Крістін на честь якоїсь дослідниці китів з Австралії, учасниці першої перекладацької команди.

— Мило.

До неї дійшло, з ким вона насправді розмовляє. Вона раптом зневажливо знизала плечима.

— В дитинстві так не думаєш. Мені хотілося, щоб мене звали Марія.

— Ви часто сюди приїздите?

— Нечасто. Але я подумала, що тут би сподобалося будь-кому зі Світу Гарлана.

— Добрий здогад.

Прийшов офіціант і за допомогою гололіхтаря викликав у повітрі між нами меню. Я швидко проглянув список і обрав навмання одну миску з раменом. Щось вегетаріанське.

— Добрий вибір, — сказала Ортеґа й кивнула офіціантові. — Я буду те саме. І сік. Хочете чогось випити?

— Води.

Обрані нами позиції ненадовго спалахнули рожевим, і меню зникло. Офіціант хвацьким жестом сховав гололіхтар у нагрудній кишені й пішов. Ортеґа роззирнулася довкола себе, бажаючи поговорити про щось нейтральне.

— Отже, гм… у Міллспорті є такі заклади?

— Так, на землі. Повітряними штуками ми не захоплюємося.

— Та невже? — вона за звичкою звела брову. — Міллспорт — це ж архіпелаг, хіба ні? А я думала, повітряні кораблі — це…

— Очевидне рішення проблеми дефіциту нерухомості? У цьому плані — правда, але ви, на мою думку, дещо забуваєте, — я ненадовго звів очі до неба. — Ми Не Самі.

До неї дійшло.

— Орбіталки? Вони ворожі?

— М-м-м… Скажімо так: примхливі. Вони, як правило, збивають усі предмети в повітрі, більші за гелікоптер. А позаяк ще нікому не вдалося підібратися досить близько, щоб вивести з ладу якусь із них чи бодай видертися на її борт, ми не можемо знати, які саме в них програмні параметри. Тож ми просто бережемося й рідко здіймаємося в повітря.

— Це, певно, ускладнює МП-рух.

Я кивнув.

— Ну, так. Звісно, руху там узагалі мало. В системі більше жодної придатної до життя планети, а ми досі надто заклопотані експлуатацією Світу, щоб морочитися з тераформуванням. Є трохи дослідницьких зондів і шатлів обслуговування, що літають до Платформ. Потроху видобувають рідкісні елементи та й усе. А ще є парочка вікон запуску довкола екватора надвечір і одна можливість на полюсі на світанку. Виглядає на те, що парочка орбіталок, швидше за все, розбилися та згоріли ще хтозна-коли і в мережі лишилися дірки, — я зупинився. — А може, їх хтось збив.

— Хтось? Під «хтось» ви маєте на увазі «не марсіяни»?

Я розвів руками.

— Чому б ні? Все, що коли-небудь знайшли на Марсі, було або повністю знищено, або поховано. Або ж так добре замасковано, що ми десятиліттями просто дивилися на це, перш ніж бодай усвідомити, що воно там є. Це стосується більшості заселених планет. Усі свідоцтва вказують на якийсь конфлікт.

— Але археологісти кажуть, що це була громадянська війна, колоніальна війна.

— Так, справді, — я склав руки й відкинувся назад. — Археологісти кажуть те, що наказує їм сказати Протекторат, а зараз модно оплакувати трагедію марсіянського царства, що розірвалося саме собою й вимерло через варварство. Велика пересторога спадкоємцям. Не бунтуйте проти своїх законних правителів заради добра всієї цивілізації.

Ортеґа збентежено роззирнулася довкола. За деякими навколишніми столиками швидко й різко зупинилися розмови. Я широко всміхнувся глядачам.

— Ви не проти поговорити про щось інше? — зніяковіло спитала Ортеґа.

— Авжеж, не проти. Не хочете розказати мені про Райкера?

Ніяковість зникла у крижаній тиші. Ортеґа поклала долоні на стіл перед собою й поглянула на них.

— Ні, не думаю, — врешті-решт сказала вона.

— Гаразд, — я трохи подивився, як мерехтять в імлі силового екрана скупчення хмар, стараючись не опускати очей на море під собою. — Але мені здається, що насправді ви цього хочете.

— Це дуже по-чоловічому.

Принесли їжу, і ми поїли в тиші, яку порушувало лише традиційне сьорбання. Я виявив, що страшенно зголоднів попри ідеально збалансований сніданок від автокухаря «Гендрікса». Їжа спровокувала в мені відчуття голоду, глибше за потреби мого шлунка. Коли я вилизував з миски останнє, Ортеґа ще не подужала й половини.

— Їжа нічогенька? — іронічно спитала вона, коли я відкинувся назад.

Я кивнув, намагаючись прибрати нитки пам’яті, пов’язані з цим раменом, але не бажаючи застосовувати обробку посланця та псувати відчуття насиченості в животі. Оглядаючи чисті металеві лінії обіднього помосту та неба за ним, я підійшов до цілковитого вдоволення так близько, як не підходив відтоді, як Міріам Банкрофт покинула мене спустошеним у «Гендріксі».

Гучно задзвенів телефон Ортеґи. Вона вийняла його з кишені й відповіла, ще дожовуючи останню порцію їжі.

— Так? Ага. Ага, добре. Ні, ми підемо, — вона ненадовго зазирнула мені в очі. — Та невже? Ні, це теж залиште. Воно нікуди не дінеться. Так, дякую, Заку. Я тобі винна.

Вона знову сховала телефон і повернулася до їжі.

— Добрі новини?

— Залежить від вашої точки зору. Відстежили два місцевих виклики. Один — до бійкодрома в Річмонді, я знаю це місце. Ми поїдемо й подивимось.

— А інший виклик?

Ортеґа поглянула на мене, відірвавшись від миски, прожувала та проковтнула.

— Інший був із прихованого житлового номера. Помешкання Банкрофтів. Сантач-Гаус. І що саме ви про це думаєте?

Розділ дев'ятнадцятий

Бійкодром Ортеґи виявився старезним балкером, пришвартованим на північному кінці Затоки, близько кількох акрів покинутих складів. Судно, напевно, було завдовжки понад півкілометра, а від його носа до корми чітко проглядалися шість вантажних комірок. Задня комірка, здавалося, була відкрита. В повітрі корпус балкера був жовтогарячим, либонь, від іржі.

— Не обманюйтеся, — буркнула Ортеґа, коли ми описали коло. — Корпус повністю вкрили полімерним шаром завтовшки чверть метра. Тепер його можна потопити хіба що кумулятивним підривним зарядом.

— Дорого.

Вона знизала плечима.

— Вони мають відповідну підтримку.

Ми сіли на причал. Ортеґа вимкнула двигуни й перегнулася через мене, щоб поглянути на надбудову корабля, яка на перший погляд здавалася безлюдною. Я трохи відсунувся назад на сидінні; мені було однаково незручно від тиску пружного тіла, що опинилося в мене на колінах, і від дещо переповненого шлунка. Ортеґа відчула рух, раптом неначе усвідомила, що робить, і різко випрямилася.

— Нікого немає вдома, — ніяково промовила вона.

— Виглядає на те. Може, підемо подивимося?

Ми вийшли на звичний різкий вітер біля Затоки й попрямували до циліндричного алюмінієвого трапу, що вів майже на корму судна. Місцевість була неприємно відкрита, і я перетнув її, постійно оглядаючи всіяні огорожами та кранами обриси корабельної палуби та вежі на містку. Нічого не ворушилося. Я злегка притиснув до боку ліву руку, перевіряючи, чи не з’їхала з мене кобура з цупкого волокна, як це часто буває з дешевими їх різновидами після пари днів носіння. Я був більш-менш упевнений у тому, що з «Немексом» можу наробити дірок у будь-кому, хто стрілятиме в нас біля огорожі.

Потреби в ньому все-таки не виникло. Ми дісталися кінця трапа без пригод. Відкритий вхід був перегороджений тонким ланцюгом, на якому висіла написана від руки вивіска.

«ПАНАМСЬКА ТРОЯНДА»

БІЙ СЬОГОДНІ — 22.00

ЦІНА НА ВХОДІ ПОДВІЙНА

Я підняв цей прямокутник тонкого металу та з сумнівом поглянув на незугарні літери.

— Ви впевнені, що Ратерфорд сюди їздив?

— Як я вже казала, не обманюйтеся, — Ортеґа вже відчіпляла ланцюг. — Бійцівський шик. Незугарність у моді. Минулого сезону вивіски були неонові, але тепер навіть це недостатньо круто. Це місце, блін, розпіарене на весь світ. На планеті таких усього три чи чотири. Репортажі на аренах не дозволяються. Ніяких голограм і навіть телевізуалки. Ви йдете чи як?

— Дивно, — я пішов за нею вздовж трубчастого коридора, думаючи про бої почвар, на які ходив раніше. На Світі Гарлана транслювали всі бої. Вони одержували більше переглядів онлайн, аніж будь-які інші розважальні передачі. — Хіба людям не до вподоби таке дивитися?

— Авжеж, до вподоби, — навіть попри спотворення в лункому коридорі з тону Ортеґи я здогадався, що вона усміхається. — Їм цього завжди мало. Так і працює ця афера. Розумієте, спершу вони ухвалили Кредо…

— Кредо?

— Так, Кредо чистоти чи подібну фігню. Хіба вам ніхто ніколи не казав, що переривати людей нечемно? Кредо стверджує: хочеш побачити бій — іди дивитися на нього особисто. Це краще, ніж переглядати його в мережі. Крутіше. Отже, обмежена кількість місць, захмарний попит… Тому квитки дуже популярні, а це робить їх дуже дорогими, через що вони стають ще популярнішими, а той, хто до цього додумався, просто йде цією спіраллю до нескінченності.

— Ловко.

— Так, ловко.

Ми дісталися кінця трапа та знову вийшли на овіяну вітрами палубу. Обабіч нас плавно здіймалися до рівня пояса дахи двох вантажних комірок, схожі на два величезних сталевих пухирі на шкірі корабля. За заднім пухирем байдужо тягнувся в небо місток, здавалося, геть не пов’язаний з корпусом, на якому ми стояли. Рухалися тільки ланцюги вантажного крана перед нами, трохи розгойдані вітром.

— Минулого разу я побувала тут, — сказала Ортеґа, намагаючись перекричати вітер, — через те, що якогось сраного довбограя-новинаря з Першої СвітоМережі впіймали на спробі прийти з записувальними імплантатами на бій за титул. Його викинули в Затоку. Попередньо видаливши імплантати обценьками.

— Мило.

— Як я вже казала, шикарне місце.

— Ви мені дуже лестите, лейтенантко. Я навіть не знаю, як на це реагувати.

Із іржавих на вигляд ріжків гучномовців, встановлених на двометрових ніжках уздовж огорожі, хтось закашляв. Моя рука кинулася до руків’я «Немекса», а мій зір до болю швидко перейшов у режим периферійного сканування. Ортеґа майже непомітно хитнула мені головою й поглянула на місток. Ми оглянули надбудову в протилежних напрямках у пошуках якогось руху, несвідомо скоординувавшись. За очевидним напруженням я відчув теплий дрож задоволення від цієї несподіваної симетрії.

— Ні, ні. Отут, — промовив металевий голос, який цього разу долинав лише з ріжків на кормі. У мене на очах ланцюги на одному з задніх вантажних кранів із брязкотом заворушились і побігли, вочевидь, витягуючи щось із відкритої комірки перед містком. Я не став прибирати руки з «Немекса». Вгорі крізь хмарний покрив пробивалося сонце.

Ланцюг закінчувався масивним залізним гаком, усередині якого стояв мовець, що досі тримав однією рукою доісторичний мікрофон для гучномовців, а другою притримував ланцюг, що підіймався. Він був одягнений у якийсь недоречний сірий костюм, що майорів на вітрі, відхилявся від ланцюга під несподіваним кутом, а його волосся виблискувало під мандрівним промінчиком сонця. Я примружив очі, щоб упевнитися. Синтетик. Дешевий синтетик.

Кран загойдався над вигнутим дашком вантажної комірки, а синт елегантно виліз на вершечок, дивлячись на нас згори вниз.

— Еліас Райкер, — промовив він, і його голос виявився ненабагато мелодійнішим, ніж у гучномовці. Хтось по-справжньому заощадив на його голосових зв’язках. Він хитнув головою. — Ми думали, що більше вас не побачимо. Яка коротка пам’ять у законодавчої влади.

— Заріз? — Ортеґа підняла руку, захищаючи очі від несподіваного сонячного світла. — Це ти?

Синтетик ледь помітно вклонився й заховав мікрофон для гучномовців у піджаку, а тоді почав обережно злізати з похилого дашку комірки.

— Емсі Заріз до ваших послуг, панове поліціянти. І прошу вас сказати: що ми сьогодні порушили?

Я змовчав. Виглядало на те, що я мав знати цього Заріза, а матеріалу для роботи в мене поки що було недостатньо. Згадавши, що мені казала Ортеґа, я прип’яв синта, що наближався, порожнім поглядом і почав сподіватися, що достатньо схожий на Райкера.

Синтетик дістався краю дашка комірки й зіскочив. Зблизька я побачив, що грубі в нього не лише голосові зв’язки. Це тіло було таке далеке від того, яким користувалася Трепп, коли я її спалив, що майже не заслуговувало на одну з ним назву. Я замислився, чи не є воно, бува, якимось антикваріатом. Його чорне волосся було жорстке й неначе вкрите емаллю, обличчя складалося з безвільної силікоплоті, а на білках блідо-блакитних очей було чітко видно логотипи. Тулуб видавався міцним, навіть дещо заміцним, а з руками щось було трохи не так: вони скидалися на змій, а не на кінцівки. Долоні, що виходили з манжетів, були гладенькі й без ліній. Синт простягнув одну нічим не цікаву долоню, неначе для огляду.

— Ну? — м’яко спитав він.

— Регулярна перевірка, Зарізе, — сказала Ортеґа, допомагаючи мені. — 3 нагоди сьогоднішнього бою погрожували замінуванням. Ми прийшли подивитися.

Синтет різко засміявся.

— Наче вам не по цимбалах.

— Ну, як я вже казала, — спокійно відповіла Ортеґа, — перевірка регулярна.

— Ой, добре, тоді краще проходьте, — синтетик зітхнув і кивнув мені. — Що з ним таке? У стеку що, загубили його мовленнєві функції?

Ми пройшли за ним до задньої частини корабля й побачили, що опинилися край ями, утвореної відгорнутим дашком останньої вантажної комірки. Я швидко зазирнув усередину й побачив круглий білий ринг, зусібіч оточений похилими сталево-пластиковими трибунами. Угорі було підвішене численне освітлювальне обладнання, проте не було шпичастих сферичних приладів, які асоціювалися в мене з телеметрією. В центрі рингу хтось стояв на колінах і вручну виводив на маті якийсь малюнок. Коли ми його минали, він підняв погляд.

— Тематика, — пояснив Заріз, побачивши, куди я дивлюся. — Це щось означає арабською. Тема всіх боїв цього сезону — поліційні акції Протекторату. Сьогоднішня тема — Шарія. Мученики з «Правої руки Бога» проти піхоти Протекторату. В рукопашну, ніяких клинків більше десяти сантиметрів.

— Інакше кажучи, різанина, — сказала Ортеґа.

Синт знизав плечима.

— Публіка платить за те, чого хоче. Як я розумію, десятисантиметровим клинком можна завдати однозначно смертельної рани. Просто дуже важко. Кажуть, це справжнє випробування вправності. Сюди.

Ми спустилися крізь вузький східний люк у корпус корабля; в його тісноті довкола нас дзвінко відлунювали власні кроки.

— Як я розумію, спершу арени, — перекричав відлуння Заріз.

— Ні, спершу погляньмо на резервуари, — запропонувала Ортеґа.

— Справді? — з його неякісним синтетичним голосом розрізнити це було важко, але виглядало на те, що Заріз розвеселився. — Лейтенанте, ви точно впевнені, що шукаєте саме бомбу? Мені здається, що арена мала б бути очевидним місцем для…

— Тобі є що приховувати, Зарізе?

Синтетик обернувся й на мить глузливо поглянув на мене.

— Ні, аж ніяк, детективе Райкер. Тоді до резервуарів. До речі, вітаю зі вступом у розмову. У стеку було холодно? Безперечно, ви, мабуть, ніколи не думали, що опинитеся там самі.

— Досить, — втрутилась Ортега. — Просто відведи нас до резервуарів, а пусті балачки відклади до вечора.

— Та звісно. Ми прагнемо співпрацювати з правоохоронними органами. Як легально зареєстрована…

— Так, так, — Ортеґа роздратовано відмахнулася від його пустослів’я. — Блін, просто відведи нас до резервуарів.

Я знову зобразив порожній погляд.

До резервуарної зони ми приїхали малесеньким електромагнітним потягом, який їхав уздовж одного боку корпусу, проминувши ще дві перероблені вантажні комірки, оснащені такими ж рингами та трибунами, проте вже накриті полімерною плівкою. Зрештою ми вилізли з потяга та пройшли крізь звичний шлюз звукового очищення. Важкі двері, набагато брудніші, ніж на об’єктах «ПсихаСек», і, на перший погляд, виготовлені з чавуну, відчинилися назовні, а за ними відкрився бездоганно білий внутрішній простір.

— Тут ми відходимо від образу, — безтурботно пояснив Заріз. — Елементарні низькі технології дуже подобаються глядачам, але за лаштунками, ну… — він обвів змахом руки усю блискучу апаратуру, — не можна приготувати омлету, не хлюпнувши на пательню трохи олії.

Передній вантажний відсік був величезний і студений, освітлення в ньому — тьмяне, а техніка — гнітючо масивна. Якщо Банкрофтів слабко освітлений мавзолей-утроба у «ПсихаСек» тихенько, культурно говорив про атрибути багатства, а кімната для перечохлення у сховищі Бей-Сіті стогнала про мінімальне фінансування для тих, хто заслуговує на мінімум, то банк тіл «Панамської троянди» брутально ревів про міць. Пробірки для зберігання були підвішені на важких ланцюгах обабіч нас, як торпеди, та підключені до центральної системи контролю з одного боку сховища за допомогою товстих чорних кабелів, які пітонами звивалися по підлозі. Сам контрольний блок — важкий, приземкуватий — стояв перед нами, схожий на вівтар якогось несимпатичного бога-павука. Ми наблизилися до нього, пройшовши металевим молом, який здіймався на чверть метра над застиглими в корчах кабелями передавання даних. За ним ліворуч і праворуч були втоплені у віддалену стіну квадратні скляні боки двох просторих резервуарів для переливання. У правому резервуарі вже плавав чохол, підсвічений ззаду та зафіксований контрольними лініями у позі розп’яття.

Ми наче зайшли в собор Андрича в Новопешті.

Заріз підійшов до центрального монітора, повернувся і розкинув руки, майже як чохол угорі за ним.

— З чого ви б хотіли почати? Як я розумію, ви взяли з собою хитромудре обладнання для виявлення бомб.

Ортеґа, не звернувши на нього уваги, на пару кроків наблизилася до переливального резервуара і зазирнула в потік холодного зеленого світла, яке він проливав у морок.

— Це одна з сьогоднішніх повій? — запитала вона.

Заріз пирхнув.

— Коротко кажучи, так. Мені дуже шкода, що ви не розумієте різниці між тим, чим торгують у маленьких зачуханих майстереньках на узбережжі, та цим.

— Мені теж, — відповіла йому Ортеґа, досі дивлячись угору, на тіло. — Тоді де ви взяли цей?

— А мені звідки знати? — Заріз демонстративно заходився вивчати пластикові нігті на своїй правиці. — А, якщо вам треба, у нас десь лежить купча. Зважаючи на його вигляд, я сказав би, що він з «Ніппон Орґанікс» або ж це — складаний чохол з Тихоокеанського рубежу. Хіба це насправді важливо?

Я підійшов до стіни та підняв погляд на чохол, який плавав. Стрункий, суворий на вигляд і смаглявий, з японськими очима, що трішечки виділялися над неймовірно високими вилицями, та густою гривою прямого і непроглядно чорного волосся, яке в резервуарній рідині скидалося на морські водорості. Граційно-гнучкий, з довгими руками митця, проте з годящими для швидкісного бою м’язами. Це було тіло техноніндзя, тіло, про яке я мріяв у п’ятнадцять років безрадісними дощовими днями в Новопешті. Воно недалеко пішло від чохла, який мені дали для участі в шарійській війні. Це була варіація на тему чохла, який я купив на свою першу велику платню в Міллспорті, чохла, в якому я зустрів Сару.

Це було все одно що дивитися на себе під склом. На те своє «я», яке я створив десь у глибинах пам’яті, що тягнуться до самісінького дитинства. І ось я раптом стою не з того боку дзеркала, вигнаний у європейську плоть.

Заріз підійшов до мене і плеснув по склу.

— Схвалюєте, детективе Райкер?

Я змовчав, і він повів далі.

— Точно схвалюєте, зважаючи на вашу любов до, гм, колотнечі. Характеристики в нього досить непересічні. Армоване шасі, усі кістки — з вирощеного з культури кістко-мозкового сплаву, скріплені полізв’язними зв’язками, сухожилля армовані вуглецевим волокном, нейрохімія «Хумало»…

— У мене є нейрохімія, — сказав я — просто так, аби не мовчки.

— Я знаю про вашу нейрохімію все, детективе Райкер, — я, здається, почув у голосі Заріза тихе, липке задоволення, незважаючи на його низьку якість. — Бійкодром відсканував ваші характеристики, коли ви були у стеку. Знаєте, були розмови про те, щоб вас викупити. Ну, фізично. Думали, що ваш чохол можна використати у принижувальному поєдинку. Звісно, фальшивому — тут ми б і мріяти не стали про справжній варіант. Це було б, ну, криміналом, — Заріз зробив драматичну паузу. — Але тоді було вирішено, що принижувальні поєдинки не… гм… не відповідають духу нашого закладу. Ну, самі розумієте: зниження стилю. Це не справжнє змагання. А взагалі шкода: зважаючи на те, скільки ви знайшли друзів, це привабило би безліч глядачів.

Я насправді його не слухав, але до мене дійшло, що Райкера зараз ображають, і я різко відвернувся від скла та прип’яв Заріза гнівним поглядом, який видався мені доречним.

— Втім, я відхиляюся від теми, — спокійно продовжив синтетик. — Я ж хотів сказати, що ваша нейрохімія поряд із цією системою — все одно що мій голос поряд з голосом Аншани Саломан. Це, — він знову показав на резервуар, — нейрохімія «Хумало», запатентована «Кейп Ньюронікс» лише минулого року. Розробка майже божественного масштабу. Жодних синаптичних хімічних підсилювачів, жодних сервочипів чи імплантованого дроту. Система вросла в тіло і реагує безпосередньо на думку. Подумайте про це, детективе. За межами планети такої ще немає ні в кого, ООН, як вважають, розглядає можливість накладення колоніального ембарго на десять років, хоч сам я й сумніваюся в дієвості такого…

— Зарізе, — нетерпляче підкралася до нього ззаду Ортеґа. — Чому ти ще не перелив іншого борця?

— Таж ми цим займаємося, лейтенанте.

Заріз махнув однією рукою на стелаж із пробірками для тіл ліворуч. Із-за них долинув звук, який свідчив про рух важкого обладнання. Вдивившись у морок, я розгледів великий автоматичний вилковий навантажувач, який котився вздовж рядів контейнерів. У нас на очах він зупинився, і на його рамі спалахнуло яскраве направлене освітлення. Вилки потягнулися до однієї пробірки та вчепилися в неї, а тоді витягнули її з закріпленого ланцюгами тримача, тим часом як менші сервоприводи відключали від неї кабелі. Після завершення відділення машина трохи відступила, розвернулася й важко посунула вздовж рядів до порожнього переливного резервуара.

— Система повністю автоматизована, — невідомо навіщо сказав Заріз.

Під резервуаром я тепер помітив ряд із трьох круглих отворів, схожих на передні випускні отвори МП-дредноута. Вилковий навантажувач трохи піднявся на гідравлічних поршнях і плавно завантажив пробірку, яку переносив, у центральний отвір. Пробірка щільно туди ввійшла; її видимий кінець повернувся приблизно на дев’яносто градусів, а тоді по ньому вдарив відбійник. Завершивши свою справу, вилковий навантажувач опустився назад за допомогою гідравліки, і його двигуни затихли.

Я почав стежити за резервуаром.

Здавалося, ніби минуло чимало часу, але насправді це, певно, зайняло менше хвилини. У дні резервуара відкрився люк, і вгору вирвався сріблястий косяк бульбашок. За ними приплило тіло. Воно трохи поскакало в позі ембріона, перевертаючись туди-сюди у здійнятих повітрям вихорах, а тоді його руки та ноги почали розправлятися — щоправда, цьому допомагали, злегка посмикуючи, закріплені на зап’ястках і гомілках контрольні дроти. Воно мало ширші кістки, ніж чохол «Хумало», було кремезне та більш мускулисте, але колір шкіри мало схожий. До нас ліниво піднялося на тонких дротах лице з вольовими обрисами та орлиним носом.

— Шарійський мученик із «Правої руки Бога», — радісно оголосив Заріз. — Насправді, звичайно, ні, але расовий тип достовірний, а ще він має справжню систему посиленого реагування «Воля Бога», — він кивнув на інший резервуар. — Піхотинці на Шарії належали до різних рас, але японських типажів там було досить, щоб оце було вірогідним.

— Не бозна-яке протистояння, еге ж? — сказав я. — Передова нейрохімія проти кількасотлітньої шарійської біомеханіки.

Безвільне обличчя Заріза, виготовлене з силікоплоті, широко всміхнулося.

— Ну, це залежатиме від борців. Мені казали, що до системи «Хумало» звикають не одразу, а якщо чесно, то найкращий чохол перемагає не завжди. Річ тут радше у психології. Витривалості, стійкості до болю…

— Дикості, — додала Ортега. — Відсутності емпатії.

— Щось таке, — погодився синтетик. — Звісно, тому це і стає захопливим. Лейтенанте, детективе, якби ви захотіли приїхати сьогодні, то я певен, що зможу відшукати для вас парочку незайнятих місць позаду.

— Ти будеш коментувати, — припустив я, вже чуючи, як безліч слів про характеристики, які вживав Заріз, вилітають з гучномовця, бачачи, як арену для вбивств заливає сфокусоване біле світло, чуючи рев і шал натовпу на затемнених трибунах і відчуваючи запах поту та жадоби крові.

— Авжеж, буду, — оздоблені логотипами очі Заріза примружилися. — Ви ж не так довго були відсутні.

— Ми будемо шукати ті бомби? — голосно запитала Ортеґа.

Ми понад годину обходили сховище в пошуках уявних бомб, тим часом як Заріз стежив за нами з погано прихованою веселістю. Згори на нас дивилися зі своїх скляних утроб із зеленим світлом два чохли, яким судилося вбивати на арені, і, хоч очі в них були заплющені, а обличчя — сонні, їхня присутність гнітила.

Розділ двадцятий

Ортеґа висадила мене на Мішн-стрит, коли на місто опускався вечір. Під час польоту назад з бійкодрому вона була відсторонена й говорила дуже коротко, і я здогадався, що на неї починає діяти напруження: вона ж мусить нагадувати собі, що я — не Райкер. Але коли я виліз із катера та влаштував цілу комедію, обтрушуючи плечі, вона імпульсивно засміялася.

— Завтра не полишайте «Гендрікса», — попросила вона. — Я хочу, щоб ви поговорили з однією людиною, але влаштувати це вийде не одразу.

— Ясно.

Я повернувся, щоб піти.

— Ковачу.

Я обернувся. Вона витягнулася, дивлячись на мене з відчинених дверцят. Я поклав одну руку на підняту стулку дверей катера й подивився вниз. Запала досить тривала тиша, в якій я відчував, як моя кров мало-помалу починає насичуватись адреналіном.

— Що?

Вона повагалася ще секунду, а тоді сказала:

— Заріз щось там ховав, еге ж?

— Зважаючи на те, скільки він балакав, я сказав би, що так.

— Я так і думала, — вона квапливо потицяла в пульт керування, і дверцята почали опускатися назад. — До завтра.

Я провів поглядом катер, який здійнявся в небо, і зітхнув. Я був досить упевнений, що відкритий похід до Ортеґи був добрим ходом, але не чекав, що він буде таким проблемним. Хоч як довго вони з Райкером пробули разом, їхній взаємний потяг, напевно, був виснажливим. Я згадав, що десь читав, ніби найперші феромони потягу, що виникають між тілами, неначе проходять якесь шифрування залежно від того, як довго ці тіла перебувають одне від одного, і дедалі більше їх зближують. Судячи з усього, жоден з біохіміків, які давали про це інтерв’ю, насправді не розумів цього процесу, але в лабораторіях намагалися з ним пограти. Прискорення або припинення дії цього ефекту дало змішані результати, серед яких також були емпатин та його похідні.

Хімічні речовини. Я й досі приходив до тями після коктейлю Міріам і цього не потребував. Я цілком чітко сказав собі: це мені не потрібно.

Попереду, над головами розпорошених вечірніх пішоходів, я побачив величезного голографічного гітариста-шульгу біля «Гендрікса». Знову зітхнув і пішов.

Посередині кварталу повз мене, тримаючись бордюру, прокотився масивний автоматизований транспорт. Зовні він був дуже схожий на гусеничних роботів, які прибирали вулиці Міллспорта, тож, коли він порівнявся зі мною, я не звернув на нього уваги. Кілька секунд по тому мене накрило візуальними сигналами машини.

«…доми представляють доми представляють доми представляють доми представляють доми представляють доми представляють…»

Накладені один на одного голоси — чоловічі, жіночі — стогнали й бурмотіли. Це було схоже на хор посеред оргазму. Від цих зображень, що покривали широкий спектр сексуальних уподобань, було неможливо втекти. Вихор скороминущих сенсорних вражень.

«Справжні…»

«Без монтажу…»

«Повночуттєве відтво…»

«Індивідуалізоване…»

Неначе на доказ останнього, випадкові образи розвіялися, залишивши по собі потік гетеросексуальних комбінацій. Певно, мою реакцію на шквал варіантів відсканували та безпосередньо відправили до передавача. Дуже високі технології.

Потік закінчився телефонним номером, зазначеним блискучими цифрами, та ерегованим пенісом у руках жінки з довгим темним волоссям і усміхненими пурпуровими вустами. Вона дивилася в об’єктив. Я відчував її пальці.

«Голова у хмарах, — видихнула вона. — Ось воно як. Може, піднятися туди тобі й не по кишені, але це вже точно по кишені».

Її голова опустилася, а губи ковзнули вниз по пенісу. Це неначе відбувалося зі мною. Тоді довге чорне волосся звісилося з обох боків і закрило зображення. Повернувшись на вулицю, я хитався та блищав тонким шаром поту. Автопередавач погуркотів геть уздовж вулиці в мене за спиною, і деякі більш досвідчені пішоходи шпарко відскакували вбік, аби не потрапити в зону його покриття.

Я зрозумів, що можу з блискучою ясністю згадати той телефонний номер.

Піт, стрімко охолонувши, перетворився на дрож. Я розім’яв плечі й пішов, намагаючись не помічати недвозначних поглядів оточуючих. Коли я вже розігнався майже повністю, серед гуляк попереду з’явився пробіл, і я побачив, що під входом до «Гендрікса» припаркований довгий низький лімузин.

Через розхитані нерви моя рука стрімко потягнулася до «Немекса» в кобурі, перш ніж я впізнав Банкрофтову машину. Змусивши себе зробити глибокий видих, я обійшов лімузин і пересвідчився в тому, що його ведійське відділення порожнє. Коли я ще думав, що робити, трохи прочинився люк заднього відділення, і з сидіння всередині потихеньку встав Кертіс.

— Нам треба поговорити, Ковачу, — сказав він відвертим тоном, від якого я занервував і дещо істерично захихотів. — Час приймати рішення.

Я зміряв його поглядом, помітивши крихітні завихорення в його позі та поведінці, здогадався, що він перебуває під дією хімічних підсилювачів, і вирішив його послухатися.

— Гаразд. У лімузині?

— Там тісно. Може, запросиш мене до себе в номер?

Я примружив очі. У голосі водія чітко відчувалася ворожість, і так само чітко було видно, як на його бездоганні літні штани спереду тисне стояк. Звісно, у мене був схожий виступ (який, щоправда, зменшувався), проте я добре пам’ятав, що в лімузині Банкрофта є захист від вуличних передач. Тут було щось інше.

Я кивнув на вхід до готелю.

— Гаразд, ходімо.

Розійшлися двері, пропускаючи нас, і «Гендрікс» ожив.

— Добрий вечір, сер. Цього вечора з моменту вашого виходу у вас не було ні відвідувачів…

Кертіс пирхнув.

— Розчарований, так, Ковачу?

…ні дзвінків.

Готель плавно продовжив:

— Чи бажаєте ви пропустити цю особу як гостя?

— Так, звісно. У тебе є бар, до якого ми можемо піти?

— Я сказав: до тебе в номер, — загарчав Кертіс позаду мене, а тоді верескнув, подряпавши гомілку об один з низьких столів з металевими краями, що стояли у вестибюлі.

— Бар «Опівнічна лампа» розташовано на цьому поверсі, — з сумнівом у голосі промовив готель, — але він досить тривалий час не використовувався.

— Я сказав…

— Стули пельку, Кертісе. Тобі що, ніхто ніколи не казав, що на першому побаченні не слід квапитися? «Опівнічна лампа» підійде. Ввімкни її для нас.

На протилежному боці вестибюлю, біля реєстраційного терміналу, знехотя відсунулася вбік широка секція задньої стіни, а в просторі за нею замиготіло світло. Поки Кертіс позаду мене пирхав, я підійшов до входу та зазирнув у бар «Опівнічна лампа», до якого опускалися короткі сходи.

— Цілком підійде. Давай.

Оформленням інтер’єру в барі «Опівнічна лампа» займався хтось із надміру буквальною уявою. Його стіни, перетворені на психоделічні темно-сині та фіалкові вихори, прикрашали різноманітні циферблати годинників, що показували або заявлений час, або час за кілька хвилин до нього та були перемішані з усіма відомими людству лампами, від доісторичних глиняних до світлових банок, які працюють на розпаді ферментів. Уздовж обох стін тягнулися щербаті лави, стояли столи-циферблати, а посеред кімнати була кругла барна стійка у вигляді циферблату зворотного відліку. Біля його позначки «12» нерухомо чекав робот, повністю складений з годинників і ламп.

Моторошності йому додавала цілковита відсутність інших клієнтів, і, коли ми прямували до робота, я відчув, як Кертіс трохи заспокоївся.

— Що будете, панове? — несподівано промовила машина, на якій не було видно жодного виходу для звуків. Замість обличчя в неї був антикварний білий аналоговий годинник із тонесенькими вигадливими стрілками та римськими цифрами на позначення годин. Трохи занервувавши, я повернувся до Кертіса, на обличчі якого проявлялися ознаки недобровільної тверезості.

— Горілки, — невдовзі сказав він. — Мороженої.

— І віскі. Того, яке я брав з бару у своїй кімнаті. Кімнатної температури, будь ласка. І те, й інше моїм коштом.

Голова-годинник трохи нахилилась, і одна рука з численними суглобами різко потягнулася до келихів на підставці вгорі. Друга рука, що закінчувалася лампою з цілим лісом маленьких носиків, обережно налила замовлені напої в келихи.

Кертіс узяв свій келих і влив у горлянку щедру порцію горілки. Важко вдихнув крізь зуби та вдоволено рикнув. Я надпив зі свого келиха трохи обережніше, розмірковуючи, як давно трубами та кранами бару востаннє текла рідина. Мої страхи виявилися необгрунтованими, тож я випив більше й дозволив віскі просочитись у шлунок.

Кертіс грюкнув келихом по столу.

— Тепер ти готовий поговорити?

— Гаразд, Кертісе, — повільно вимовив я, дивлячись у свій напій. — Як я розумію, у тебе для мене є повідомлення.

— Аякже, — його голос підвищився мало не до крику. — Пані каже: або ти пристанеш на її дуже щедру пропозицію, або ні. Ось і все. Я маю дати тобі час на роздуми, тож доп’ю своє.

Я вп’явся поглядом у марсіянську піщану лампу, що висіла на протилежній стіні. Кертісів настрій потроху ставав зрозумілим.

— Я лізу на твою територію, так?

— Не випробовуй долю, Ковачу, — у його словах відчувався відчай. — Як бовкнеш тут щось не те, я…

— Ти що? — я поставив свій келих і повернувся до Кертіса. Він був у два з гаком рази молодший за мій суб’єктивний вік, молодий, мускулистий, а завдяки хімії втовкмачив собі в голову, що він небезпечний. Він так нагадував мені самого себе в цьому ж віці, що це аж бісило. Мені хотілося його потрусити. — Ти що?

Кертіс проковтнув грудку в горлі.

— Я служив у провінційній піхоті.

— Ким? Моделлю-мотиватором? — я підійшов і рукою пхнув його у груди, а тоді, засоромившись, опустив її. Знизив голос. — Послухай, Кертісе. Не піддавай цьому нас обох.

— Думаєш, ти з біса крутий, еге ж?

— Тут річ не у крутизні, К… Кертісе, — я мало не назвав його карапузом. Здавалося, почасти мені все ж таки хочеться побитися. — Річ у тому, що це — два різні види. Чого навчають у провінційній піхоті? Рукопашного бою? Двадцяти семи способів убити людину голіруч? По суті ж, ти все одно залишаєшся людиною. Я — посланець, Кертісе. Це — не те ж саме.

Він усе одно напав на мене, розпочавши з прямого випаду, який мав відвернути мою увагу, тим часом як збоку на рівні голови летів удар ногою навідліг. Якби цей удар влучив, у мене тріснув би череп, але це було безнадійною театральщиною. Може, річ була у хімії, якою він накачався того вечора. Жодна людина при здоровому глузді у справжній бійці не б’є ногою вище пояса. Я одночасно ухилився від випаду та копняка і схопив його за ногу. Різко крутнув — і Кертіс похилився, заточився й розпластався на барній стійці. Я вчавив його обличчя в негнучку поверхню і став тримати, вчепившись йому в волосся.

— Розумієш, про що я?

Він здавлено замукав і безсило запручався, тим часом як бармен з обличчям-годинником непорушно стояв. Кров з його зламаного носа розтеклася по поверхні стійки. Переводячи дух, я вивчав утворені нею візерунки. Я задихався від блокування, якому піддав свою обробку. Взявся за його правицю та рвучко підтягнув її до його талії. Борсання припинилося.

— Добре. Тепер не ворушись, бо зламаю. У мене не той настрій, — я швидко прочісував його кишені. У внутрішній нагрудній кишені його куртки я знайшов маленьку пластикову пробірку. — Ага. То які маленькі радощі розходяться твоїм організмом сьогодні? Судячи з того стояка, гормональні підсилювачі, — я підняв пробірку на світло й побачив у ній тисячі маленьких шматочків кристалів. — Військовий формат. Де ти взяв цю штуку, Кертісе? Невже одержав на дурничку, як ішов з піхоти?

Я знову взявся за пошуки та знайшов систему введення — крихітний тоненький пістолетик з ковзкою камерою та магнітною котушкою. Засипаєш кристали у руків’я, закриваєш, магнітне поле їх орієнтує, а прискорювач випльовує їх на достатній для проникнення швидкості. Подібне на Сарин осколковий пістолет. Вони були зручною для бойових медиків, а отже, дуже популярною альтернативою безголковим шприцам.

Я грубо поставив Кертіса на ноги й відпихнув від себе. Він утримався на ногах, тримаючись однією рукою за носа і гнівно на мене зиркаючи.

— Захили голову і все припиниться, — сказав я йому. — Ну ж бо, більше я тебе не скривджу.

— Будило!

Я підняв кристали та пістолетик.

— Звідки вони в тебе?

— Відбокфи в бене, Ковачу, — Кертіс знехотя ледь помітно захилив голову, водночас намагаючись не випустити мене з поля зору. Він крутив очима, як кінь у паніці. — Ні хвіна я тобі не скаву.

— Ясно, — я повернув хімію на барну стійку та пару секунд серйозно подивився на нього. — Тоді дозволь мені замість цього сказати дещо тобі. Знаєш, що роблять, коли створюють посланця? Випалюють усі обмеження на насильство, набуті людською психікою внаслідок еволюції. Розпізнавання сигналів покори, динаміку ієрархії, відданість зграї. Усе це зникає, відключається нейрон за нейроном, і це замінюють свідомим бажанням завдавати шкоди.

У відповідь він мовчки на мене дивився.

— Розумієш? Простіше було одразу тебе вбити. Так було б легше. Мені довелося себе зупиняти. Ось що таке Посланець, Кертісе. Наново зібрана людина. Справа рук людських.

Мовчання напружилося. Доходить до нього чи ні, було геть незрозуміло. Згадуючи Новопешт півтора століття тому та молодого Такеші Ковача, я в цьому сумнівався. В його віці вся ця петрушка здавалася б мені втіленням мрії про міць.

Я знизав плечима.

— Якщо ти ще не здогадався, відповідь на запитання пані негативна. Мене це не цікавить. Ось, це має тебе порадувати, і ці відомості коштували тобі лише зламаного носа. Якби ти не накачався під зав’язку, вони б, можливо, навіть цього тобі не коштували. Передай їй: дякую велике, високо ціную вашу пропозицію, але тут надто багато відбувається — не відірватися. Передай їй, що це починає мені подобатися.

На вході до бару хтось кашлянув. Я підняв очі й побачив на сходах постать у костюмі та з малиновим волоссям.

— Я чомусь заважаю? — спитав ірокез. Голос у нього був неспішний і спокійний. Він не належав до крутеликів з Фелл-стрит.

Я забрав свій напій зі стійки.

— Аж ніяк, пане поліціянте. Підходьте, долучайтеся до вечірки. Що будете?

— Міцний ром, — сказав коп і підбрів до нас. — Якщо є. Маленький келишок.

Я показав один палець роботу з обличчям-годинником. Бармен витягнув невідомо звідки квадратний келих і наповнив його темно-червоною рідиною. Ірокез неквапом пройшов повз Кертіса, дорогою кинувши на нього зацікавлений погляд, і вхопив довгою рукою свій напій.

— Дуже дякую, — він трохи надпив і нахилив голову. — Непогано. Ковачу, я хотів би перекинутися з вами словом. Наодинці.

Ми обидва позирнули на Кертіса. Водій у відповідь зиркнув на мене повними ненависті очима, але новоприбулий розрядив напруження. Коп смикнув головою в бік виходу. Кертіс пішов, ще тримаючись за поранене обличчя. Коп провів його поглядом, а тоді повернувся до мене.

— Ваша робота? — невимушено спитав він.

Я кивнув.

— Він мене спровокував. Ситуація трохи вийшла з-під контролю. Він думав, що декого захищає.

— Ну, тоді я радий, що він не захищає мене.

— Як я вже сказав, ситуація трохи вийшла з-під контролю. Я надто бурхливо зреагував.

— Блін, вам не треба переді мною виправдовуватися, — коп сперся на стійку і зі щирим інтересом роззирнувся довкола. Тепер мені згадалося його обличчя. Сховище Бей-Сіті. Той, у якого швидко тьмянів жетон. — Як він почувається достатньо ображеним, хай висуває звинувачення, а ми знову відтворимо дещо з пам’яті цього закладу.

— То ви роздобули ордер? — це запитання я поставив з удаваною легкістю.

— Майже. З юридичним відділом завжди доводиться чекати. Срані ШІ. Послухайте, я хотів вибачитися за Мерсера з Девідсоном, за те, як вони поводилися на станції. Вони часом поводяться як довбограї, але взагалі-то вони нормальні.

Я махнув келихом убік.

— Забудьте.

— Добре. Я — Родріґо Баутіста, сержант кримінальної поліції. Як правило, партнер Ортеґи, — він допив свій келих і всміхнувся мені на весь рот. — Мушу зазначити, наші стосунки не надто міцні.

— Ясно, — я подав бармену сигнал, попросивши ще випивки. — Скажіть-но мені ось що. Ви всі ходите до одного перукаря чи це якийсь фокус для згуртування команди?

— Один перукар, — Баутіста сумовито знизав плечима. — Старий з Фултон-стрит. Колись сидів. Вочевидячки, коли його закинули у сховище, ірокези були в моді. Це, блін, єдина зачіска, яку він знає, але він непоганий хлоп, та й бере дешево. Один з нас кілька років тому почав до нього ходити, а він надав нам знижки. Ви знаєте, як це буває.

— Але не Ортеґа?

— Ортеґа сама себе стриже, — Баутіста змахнув рукою — мовляв, що тут поробиш. — Має невеличкий сканер голопередач, каже, що він покращує її просторову координацію чи щось таке.

— Не така, як усі.

— Так, є таке, — Баутіста задумливо помовчав, вдивляючись кудись не дуже далеко. Машинально трохи надпив свою нову порцію. — Я тут саме через неї.

— Ой-йой. Зараз буде дружнє попередження?

Баутіста скривився.

— Ну, буде дружнє — називайте як хочете. Я не напрошуюся на перелом носа.

Я мимохіть засміявся. Баутіста приєднався до мене, лагідно всміхнувшись.

— Річ у тому, що їй боляче дивитись, як ви ходите з цим обличчям. Вони з Райкером були реально близькі. Вона вже рік як сплачує іпотеку за його чохол, а на лейтенантську платню це робити нелегко. Вона ніколи не думала, що його хтось перекупить, як перекупив отой гівнюк Банкрофт. Райкер, як-не-як, уже не пацан, та й красунчиком ніколи не був.

— Він має нейрохімію, — зауважив я.

— О, точно. Він має нейрохімію, — Баутіста широко змахнув рукою. — Вже випробували?

— Пару разів.

— Це все одно що танцювати фламенко у рибальській сіті, так?

— Вона трохи грубувата, — визнав я.

Цього разу засміялися ми обидва. Коли сміх ущух, коп знову зосередився на своїй склянці. Його обличчя посерйознішало.

— Я не намагаюся на вас тиснути. Просто кажу: давайте полегше. Це не зовсім те, що їй зараз потрібно.

— І мені теж, — щиро промовив я. — Це ж, блін, узагалі не моя планета.

Баутіста явно мені співчував, а може, просто трохи сп’янів.

— Гадаю, Світ Гарлана страх як відрізняється.

— Правильно гадаєте. Послухайте, я не хочу бути грубим, але хіба ніхто не казав Ортезі, що Райкер пропав навіки — гірше тільки реальна смерть? Вона ж не збирається чекати на нього двісті років?

Коп поглянув на мене примруженими очима.

— Ви чули про Райкера, еге ж?

— Я знаю, що він сидить подвійний термін. Я знаю, за що він сів.

Тут в очах Баутісти відобразилося щось схоже на осколки старого болю. Обговорювати своїх корумпованих колег — справа однозначно невесела. Якусь мить я шкодував про свої слова.

«Місцевий колорит. Засвоюй його.»

— Хочете сісти? — безрадісно запитав коп, вишукуючи барні табурети, які, вочевидь, хтось колись прибрав. — Може туди, за столики? Ця розповідь буде довгою.

Ми влаштувалися за одним із циферблатних столів, і Баутіста заходився шукати у себе в кишені цигарки. Я засіпався, проте заперечно хитнув головою, коли він запропонував мені цигарку. Він, як і Ортеґа, явно здивувався.

— Я кинув.

— У цьому чохлі? — Баутіста за завісою духмяного блакитного диму шанобливо звів брови. — Вітаю.

— Дякую. Ви збиралися розповісти мені про Райкера.

— Райкер, — коп випустив із ніздрів дим і відкинувся назад, — ще пару років тому працював із хлопцями з відділу викрадення чохлів. Порівняно з нами вони — народ досить витончений. Не так легко викрасти цілий чохол неушкодженим, і цим загалом займаються розумніші злочинці. У них трохи збігаються повноваження з відділом органічних ушкоджень, здебільшого тоді, коли тіла починають розбирати. В таких закладах, як клініка Вея.

— Та невже? — беземоційно промовив я.

Баутіста кивнув.

— Так, там учора хтось заощадив нам достобіса часу й сил. Зробив із того закладу розпродаж запчастин. Але ви, гадаю, нічого про це не знаєте.

— Це, певно, сталося, як я виходив із дверей.

— Так, ну, то пусте. Взимку дев’ятого року Райкер ганявся за якимось звичайним шахраєм, який займався страхуванням, ну, ви знаєте, як це: коли клони, надані за полісами на перечохлення, виявляються порожніми резервуарами, а куди поділися тіла, не знає ніхто. Усе раптом з’ясувалось, і тут виявляється, що ці тіла використовують в одній брудній маленькій війні на півдні. Корупція у вищих ешелонах влади. Справа дійшла аж до рівня Президії ООН. Кільком людям для годиться дають по шапці, а Райкер стає героєм.

— Непогано.

— У короткостроковій перспективі — так. А тут заведено ось як: герої набувають дуже великого розголосу, а Райкерові дістався повний фарш. Інтерв’ю на Першій СвітоМережі, навіть дуже добре розпіарений романчик із Сенді Кім. Підписи у факсах. Поки все це не встигло припинитися, Райкер ухопився за свій шанс. Подався на переведення до органічних ушкоджень. Він уже встиг пару разів попрацювати з Ортеґою — як я й казав, ми час від часу перетинаємося, — тож він знав тутешню програму. Відмовити йому відділ не міг у жодному разі, тим паче після його пафосної промови про бажання піти туди, де можна змінювати світ.

— І це йому вдалося? Ну, змінити світ?

Баутіста надув щоки.

— Він був добрим копом. Можливо. Місяць по тому це запитання ще можна було поставити Ортезі, але потім вони злигались і її здоровий глузд зійшов на пси.

— Ви цього не схвалюєте?

— Слухайте, а що тут схвалювати? Якщо людина так до когось ставиться, то мусить із цим жити. Тоді просто складно проявляти об’єктивність у цьому плані. Коли Райкер облажався, Ортеґа не могла не стати на його бік.

— І вона стала? — я відніс наші порожні келихи до бару й наповнив їх знову, не припиняючи говорити. — Я думав, це вона його здала.

— Де ви таке чули?

— Мені розповідали. Джерело не бозна-яке поважне. То це неправда?

— Нє-а. Серед вуличної наволочі дехто любить виставляти це в такому світлі. Я думаю, що вони кінчають собі у штанці від думки, що ми стукаємо одне на одного. Сталося ось що: відділ внутрішніх справ загріб Райкера в її квартирі.

— Ой-й-й.

— Ага, оце так лазер у сраку, скажіть? — коли я передав Баутісті нову порцію випивки, він поглянув на мене. — Вона, звісно, ніколи цього не показувала. Просто одразу заходилася протистояти звинуваченням ВВС.

— Я чув, йому не залишили жодних шансів.

— Так, тут ваше джерело не помилилося, — ірокез задумливо поглянув у свій келих, наче не знаючи напевне, чи слід йому продовжувати. — Ортеґа припускала, що Райкера підставив якийсь високопоставлений гівнюк, якому дісталося в дев’ятому році. І він справді нашкодив безлічі людей.

— Але ви в це не вірите?

— Хотів би вірити. Як я вже казав, він був добрим копом. Але я також казав, що відділ викрадення чохлів займається розумнішими злочинцями, а отже, там треба бути обережним. У розумних злочинців є розумні юристи, і їх не можна ганяти коли завгодно. Відділ органічних ушкоджень працює з усіма, починаючи від останніх покидьків. Загалом нам дістається трохи більше свободи. Саме цього й хотіли ви, вибачте, хотів Райкер, коли переводився. Свободи, — Баутіста спорожнив келих і поставив його, прокашлюючись. Пильно на мене поглянув. — На мою думку, Райкер надто сильно захопився.

— Бах-бах-бах?

— Щось таке. Я вже бачив, як він проводить допити — як правило, він ходить на межі. Один прокол… — тепер в очах Баутісти відобразився давній жах. Страх, із яким він проживав кожний день. — Із деякими з цих гівнюків реально легко збіситися. Дуже легко. Думаю, саме це і сталося.

— Моє джерело каже, що він зробив PC двом, а ще двох залишив із неушкодженими пам’ятями. Це, блін, явно з біса необачно.

Баутіста ствердно смикнув головою.

— Так і каже Ортеґа. Але це якось нелогічно. Розумієте, все це сталося в чорній клініці у Сієтлі. Двоє неушкоджених, вони дихали, вибралися з будівлі, залізли в катер і полетіли. Коли той катер піднявся, Райкер залишив у ньому сто двадцять чотири дірки. Про навколишній транспорт я вже не кажу. Неушкоджені булькнули в Тихий океан. Один з них помер за кермом, другий — під час зіткнення. Втопився десь на глибині двісті метрів. Райкер перевищив свої повноваження, а сієтлівські копи не дуже люблять, коли люди з жетонами чужих міст стріляють по транспорту, тож видобувальні команди так і не підпустили його до тіл.

Коли виявилося, що пам’яті належать католикам, усі реально здивувались, і хтось у поліції Сієтла цьому не повірив. Копнули трішки глибше — і виявляється, що ярлики про міркування совісті підроблені. Занурені кимось страшенно необачним.

— Або людиною, що дуже поспішала.

Баутіста клацнув пальцями й показав на мене пальцем з-за столу. Тепер він уже точно був напідпитку.

— Отож-бо. ВВС вирішив, що Райкер облажався, дозволивши свідкам утекти, і його єдиною надією було почепити їм на пам’яті табличку «не турбувати». Ясна річ, коли неушкоджених таки воскресили, вони обидва клялися й божилися, що Райкер прийшов без ордера, нахрапом, а тоді силою вдерся до клініки, а коли вони не стали відповідати на його запитання, почав грати у «хто наступний» плазмовим пістолетом.

— Це правда?

— Про ордер? Так. Райкер узагалі не мав там бути. Про все інше? Хто його зна.

— Що сказав Райкер?

— Що цього не робив.

— І все?

— Не, то була довга історія. Він поїхав за підказкою, нахрапом вліз усередину, просто щоб побачити, як далеко він може зайти, а тоді в нього раптом почали стріляти. Він заявляє, що, може, когось і підстрелив, але, мабуть, не в голову. Заявляє, що клініка, швидше за все, привела двох працівників, якими можна було пожертвувати, та й спалила їх, перш ніж він приїхав. Заявляє, що нічого не знає про занурення, що відбувалися, — Баутіста сонно знизав плечима. — Того норця знайшли, і він сказав, що йому за це заплатив Райкер. Він пройшов тест на поліграфі. Але він також запевняє, що Райкер йому подзвонив, а не спілкувався з ним віч-на-віч. Віртуальний зв’язок.

— Який можна підробити. З легкістю.

— Так, — Баутіста явно був задоволений. — Але потім цей хлоп заявляє, що вже працював на Райкера раніше, цього разу — віч-на-віч, і це він теж казав на поліграф. Райкер його знає, з цим не посперечаєшся. А тоді ВВС, ясна річ, захотів знати, чому Райкер не взяв із собою запасних копій. Свідки, що були на вулиці, казали, що Райкер поводився як маніяк — стріляв наосліп, норовив збити катер. Як я вже казав, поліції Сієтла це не надто сподобалося.

— Сто двадцять чотири дірки, — пробурмотів я.

— Ага. Дуже багато дірок. Райкерові неабияк хотілося збити тих двох неушкоджених.

— Це могло бути підставою.

— Так, могло, — Баутіста трохи протверезів, і його голос став сердитий. — Там багато чого могло бути. Але факт залишається фактом: ви, блін, вибачте… Факт залишається фактом: Райкер зайшов надто далеко, а коли гілка під ним зламалася, ловити його було нікому.

— Отже, Ортеґа вірить у версію з підставою, залишається на боці Райкера і протистоїть ВВС аж до кінця, а коли вони програють… — я кивнув. — Коли вони програють, вона бере на себе іпотеку за чохол, щоб уберегти Райкерове тіло від міського аукціону. І йде шукати нові докази?

— Вгадали. Вона вже подала апеляцію, але запустити диск вона зможе щонайменше за два роки від початку ув’язнення, — Баутіста щиро, від душі зітхнув. — Як я вже казав, це її мучить.

Ми трохи посиділи мовчки.

— Знаєте, — нарешті сказав Баутіста, — я, мабуть, піду. Сидіти тут і говорити про Райкера Райкерові в обличчя — це вже якось дивно. Не знаю, як Ортеґа це витримує.

— Це просто норма життя в сучасну епоху, — відповів я йому й вихилив свою випивку.

— Так, мабуть, так. А я б наче вже мав до цього звикнути. Я півжиття проводжу за розмовами з жертвами, які носять чужі обличчя. Про покидьків я взагалі мовчу.

— То ким ви вважаєте Райкера? Жертвою чи покидьком?

Баутіста насупився.

— Фігове запитання. Райкер був добрим копом, який припустився помилки. Це не робе його покидьком. І жертвою теж не робе. Просто людиною, що облажалася. Я сам живу десь за квартал від цього.

— Звісно. Вибачте, — я потер вилицю. В розмовах Посланців таких проколів бути не повинно. — Я трохи втомився. Здається, той квартал, в якому ви живете, мені знайомий. Думаю, я піду посплю. Якщо хочете ще випити, перш ніж піти, пригощайтеся. Я платитиму.

— Ні, дякую, — Баутіста допив те, що залишалося в його склянці. — Правило старого копа: ніколи не пий на самоті.

— Здається, мені треба було стати старим копом, — я встав, злегка похитуючись. Може, Райкер і смалив так, ніби йому набридло жити, але стійкістю до алкоголю він не відзначався. — Гадаю, ви самі спокійно можете вийти.

— Аякже, — Баутіста підвівся, щоб піти, а ступивши з півдюжини кроків, обернувся. Він зосереджено насупився. — А, так. Ясна річ, мене тут ніколи не було, гаразд?

Я відмахнувся й запевнив його:

— Вас тут ніколи не було.

Він задумливо всміхнувся, і його лице раптом почало здаватися дуже молодим.

— Так. Добре. Мабуть, ще побачимося.

— Побачимося.

Я провів його поглядом, а тоді з жалем пропустив потроху у свої одурманені чуття жахливо холодні процеси самоконтролю посланця. Повернувшись у неприємно тверезий стан, я взяв з барної стійки Кертісові наркотичні кристали й пішов поговорити з «Гендріксом».

Розділ двадцять перший

— Знаєте щось про синаморфестерон?

— Чула.

Ортеґа байдужо копирсалася в піску носаком чобота. Пісок ще був вогкий після відпливу, і сліди позаду нас наповнювалися вологою. Підковоподібний пляж був порожній. Крім нас, там були лише мартини, які шикувалися в геометричні фігури ген-ген угорі.

— Ну, раз ми вже чекаємо, може, розкажете мені?

— Гаремний наркотик, — побачивши мій порожній погляд, Ортеґа нетерпляче надула щоки. Судячи з її поведінки, спалося їй кепсько.

— Я нетутешній.

— Ви ж мені казали, що були на Шарії.

— Так. Як військовий. Часу на ознайомлення з культурою в мене було не так уже й багато. Ми були надто зайняті вбивством людей.

Останнє було не зовсім правдою. Після пограбування Зігічче посланці серйозно зайнялися механікою створення лояльного Протекторату режиму. Бунтівників винищували, в осередки опору проникали, а тоді їх знищували, колаборантів вводили в політикум. При цьому ми чимало дізналися про місцеву культуру.

Я попросив переведення ще до закінчення.

Ортеґа прикрила рукою очі й оглянула пляж в обох напрямках. Жодних рухів. Вона зітхнула.

— Це — підсилювач чоловічих реакцій. Стимулює агресію, статеву міць, упевненість. На вулицях Близького Сходу та Європи його називають «жеребцем», на півдні — «торо». У нас тут його небагато, обстановка на вулицях спокійніша. І я цьому рада. Судячи з того, що я чула, він може бути дуже шкідливим. Ви натрапили на нього вчора ввечері?

— У певному розумінні, — це практично збігалося з тим, що я дізнався вчора з бази даних «Гендрікса», але в коротшій формі та з меншою кількістю хімічних термінів. Кертісова ж поведінка ідеально відповідала переліку симптомів і побічних ефектів. — Припустімо, що я хочу роздобути трохи цієї штуки. Де б я міг її взяти? Ну, з легкістю.

Ортеґа пильно поглянула на мене і пройшла до сухішого піску.

— Як я вже казала, у нас тут його небагато, — промовила вона в ритмі своїх вимучених кроків, загрузаючи ногами в піску. — Вам би довелося попитати людей. Когось, хто має зв’язки не лише на місцевому рівні. Або синтезувати його тут. Але я не знаю. Якщо йдеться про дизайнерські гормони, це цілком може бути дорожче, ніж просто купити речовину на півдні.

На гребені дюни вона зупинилась і знову роззирнулася довкола.

— Де її носить?

— Може, вона не приїде, — безрадісно припустив я.

Я й сам не надто добре поспав. Більшу частину ночі після відходу Родріґо Баутісти я роздумував над недоречно зазубленими фрагментами банкрофтівської головоломки та переборював сильне бажання покурити. Здавалося, я ледве вмостив голову на подушці, коли «Гендрікс» розбудив мене дзвінком від Ортеґи. Тоді ще було непристойно рано.

— Вона приїде, — сказала Ортеґа. — Канал заброньовано на її персональний передавач. Виклик, напевно, затримується через систему безпеки на вході. Ми пробули тут усього секунд із десять реального часу.

Я здригнувся від холодного вітру з моря й не відповів. Угорі знову вишикувалися мартини. Ця віртуальність була дешева й не призначалася для тривалого перебування.

— Цигарки маєте?

Я сидів у холодному піску й курив з якимось машинальним завзяттям, аж раптом на правому краю затоки щось ворухнулося. Я випрямився і примружив очі, а тоді поклав долоню на руку Ортезі. Цей рух обернувся на стовп чи то піску, чи то води, піднятий у повітря поверхневим транспортом, який швидко рухався, прямуючи до нас уздовж пляжу.

— Я ж вам казала, що вона приїде.

— Або приїде хтось інший, — пробурмотів я, зіп’явся на ноги й потягнувся до «Немекса», якого, звісно, не було на місці. Мало які віртуальні форуми дозволяли у своїх конструктах вогнепальну зброю. Натомість я струсив пісок з одягу й пішов уздовж пляжу, ще намагаючись позбутися неприємного відчуття, що тут я марную час.

Тепер транспорт опинився досить близько, щоб його стало видно, перетворився на темну крапку на тлі хмари власного сліду. Я чув його мотор, який пронизливо верещав, перекрикуючи меланхолійне квиління мартинів. Я повернувся до Ортеґи, яка досі незворушно стежила біля мене за апаратом, що наближався.

— Трохи забагато як на телефонний дзвінок, хіба ні? — в’їдливо сказав я.

Ортеґа знизала плечима й викинула цигарку в пісок.

— Гроші — не гарантія смаку, — промовила вона.

Цятка, що мчала, обернулася на низенький одномісний наземний реактивний транспорт із плавцями, пофарбований у переливчасто-рожевий колір. Він пробирався крізь неглибокі хвилі на краю води, безладно розбризкуючи за собою воду та розсипаючи мокрий пісок, але за кількасот метрів його пілотеса, вочевидь, побачила нас, тому що маленьке суденце відійшло на більшу глибину та помчало до нас, лишаючи по собі пінистий слід, удвічі вищий за себе.

— Рожевий?

Ортеґа ще раз знизала плечима.

Наземний реактивний апарат вийшов на берег метрів за десять від нас і з дрижанням спинився; довкола нього приземлилися потривожені грудки мокрого піску. Коли буря, якою супроводжувалося його прибуття, вщухла, люк відкинувся назад і звідти вилізла постать у чорному одязі та шоломі. Те, що постать була жіноча, було більш ніж очевидно завдяки обтислому льотному костюму, який закінчувався чоботами, інкрустованими вигадливим срібним візерунком.

Я зітхнув і пішов за Ортеґою до апарата.

Жінка в льотному костюмі зіскочила в мілку воду й похлюпала нам назустріч, смикаючи за замки на своєму шоломі. Коли ми зустрілися, шолом знявся, і по плечах костюма розсипалося довге мідне волосся. Жінка захилила голову і трусонула волоссям, демонструючи обличчя з широкими вилицями та великими, виразними оніксовими очима, вишуканим носом і пишно виліпленими вустами.

Давній, примарний натяк на красу Міріам Банкрофт, якою колись відзначалася ця жінка, було повністю стерто.

— Ковачу, це Лейла Беґін, — офіційно промовила Ортеґа. — Пані Беґін, це Такеші Ковач, найманий детектив Лоренса Банкрофта.

Великі очі відверто мене оцінили.

— Ви з іншої планети? — звернулася вона до мене.

— Так. Зі Світу Гарлана.

— Так, лейтенантка про це згадувала, — голос Лейли Беґін відзначався добре відтвореною хрипкістю та акцентом, який вказував на те, що вона не звикла говорити аманглійською. — Можу лише сподіватися, що це означає, що ваш розум відкритий.

— Відкритий до чого?

— До правди, — Беґін здивовано поглянула на мене. — Лейтенант Ортеґа казала мені, що вас цікавить правда. Може, підемо?

Не чекаючи на реакцію, вона пішла вздовж прибою. Я перезирнувся з Ортеґою, яка тицьнула великим пальцем, але сама навіть не ворухнулася. Я повагався пару секунд, а тоді пішов за Беґін.

— А що там за правда? — запитав я, наздогнавши її.

— Вас було найнято, щоб дізнатися, хто вбив Лоренса Банкрофта, — напружено промовила вона, не роззираючись довкола. — Ви бажаєте знати правду про те, що сталося в ніч його смерті. Хіба це не так?

— Отже, ви не думаєте, що це було самогубство?

— А ви?

— Я перший спитав.

Я побачив на її губах слабеньку усмішку.

— Ні. Не думаю.

— Дайте-но вгадаю. Ви підозрюєте Міріам Банкрофт. Лейла Беґін зупинилася й розвернулася на шикарно оздобленому підборі.

— Виз мене кепкуєте, пане Ковач?

В її очах було щось таке, від чого з мене враз здиміла вся дратівлива веселість. Я хитнув головою.

— Ні, я з вас не кепкую. Але я маю рацію, чи не так?

— Ви зустрічалися з Міріам Банкрофт?

— Так, трохи.

— Без сумніву, вона здалася вам чарівною.

Я ухильно знизав плечима.

— Часом дещо різкою, але загалом — так. Слово «чарівна» підійде.

Беґін подивилася мені в очі й серйозно сказала:

— Вона психопатка.

І знову пішла. Ще мить — і я пішов за нею.

— Термін «психопат» уже не має вузького значення, — обережно промовив я. — Часом я чув, як його застосовували до цілих культур. Раз чи двічі його навіть застосовували до мене. Реальність у наш час така гнучка, що важко сказати, хто від неї відірваний, а хто — ні. Можна навіть сказати, що це розрізнення безглузде.

— Пане Ковач, — тепер у голосі жінки вчувалася нетерплячість. — Міріам Банкрофт напала на мене, коли я була вагітна, і вбила мою ненароджену дитину. Вона знала, що я вагітна. Вона діяла навмисне. Ви коли-небудь були на сьомому місяці вагітності?

Я хитнув головою.

— Ні.

— Шкода. Через це щонайменше раз маємо проходити ми всі.

— Це важкувато ввести в законодавство.

Беґін скоса глянула на мене.

— У цьому чохлі ви схожі на людину, знайому зі втратами, але це — оболонка. Чи є ви тим, чим здаєтеся, пане Ковач? Чи знайомі ви зі втратами? Ми зараз говоримо про непоправні втрати. Чи знаєте ви, що це таке?

— Думаю, так, — промовив я — жорсткіше, ніж хотів.

— Тоді ви зрозумієте мої почуття до Міріам Банкрофт. На Землі кортикальну пам’ять встановлюють після народження.

— Там, звідки я родом, теж.

— Я втратила ту дитину. Її не повернути ніякою технікою.

Я не міг зрозуміти, реальним чи вдаваним було збудження в голосі Лейли Беґін, але втрачав фокус. Я повернувся до початку.

— Це не дає Міріам Банкрофт мотиву для вбивства чоловіка.

— Та ні, якраз дає, — Беґін знову нагородила мене косим поглядом, і на її обличчі знову з’явилася гірка усмішка. — Я не була окремим інцидентом у житті Лоренса Банкрофта. Як він, на вашу думку, мене зустрів?

— Я чув, що в Окленді.

Її усмішка розквітла й перетворилася на жорстокий сміх.

— Який евфемізм. Так, звичайно, він зустрів мене в Окленді. Він зустрів мене в місці, яке називали М’ясною Полицею. Місце не надто шикарне. Лоренсові було потрібно деградувати, пане Ковач. У нього на це стояло. До мене він займався цим десятиліттями, і я не знаю, чому він став би зупинятися після мене.

— Отже, Міріам раптом вирішує: досить — і продірявлює його?

— Вона на це здатна.

— Не сумніваюся, — в теорії Беґін було повно дірок, як у полоненому шарійському дезертирі, але я не збирався детально розповідати цій жінці про те, що знав. — Ви, як я розумію, не маєте жодних почуттів до самого Банкрофта? Ані добрих, ані поганих.

Знов усмішка.

— Я була повією, пане Ковач. Доброю. Добра повія відчуває те, чого від неї хоче клієнт. Ні для чого іншого простору немає.

— Ви маєте на увазі, що можете отак просто відключити власні почуття?

— Ви маєте на увазі, що самі цього не можете? — відказала вона.

— Гаразд, яких почуттів хотів від вас Лоренс Банкрофт?

Вона зупинилася й повільно розвернулася до мене. Мені стало так ніяково, наче я щойно дав їй ляпаса. Її обличчя від спогадів стало подібним на маску.

— Тваринної нестримності, — нарешті промовила вона. — А далі — беззастережної вдячності. І я перестала відчувати як те, так і інше, щойно він перестав мені платити.

— А що ви відчуваєте зараз?

— Зараз? — Лейла Беґін перевела погляд на море, наче звіряючи температуру бризу з температурою свого внутрішнього світу. — Зараз я не відчуваю нічого, пане Ковач.

— Ви погодилися зі мною поговорити. У вас, напевно, була якась причина.

Беґін зневажливо махнула рукою.

— Мене лейтенантка попросила.

— Дуже відповідально з вашого боку.

Жінка знову перевела погляд на мене.

— Ви знаєте, що сталося після мого викидня?

— Я чув, від вас відкупилися.

— Так. Звучить неприємно, еге ж? Але сталося саме це. Я взяла Банкрофтові гроші й заткнулася. Сума була дуже велика. Проте я не забула, звідки вийшла. Я досі повертаюся до Окленда двічі чи тричі на рік, я знаю дівчат, які працюють у Полиці зараз. У лейтенанта Ортеґи там добра слава. Багато дівчат їй завинили. Можна сказати, що я відплачую за певні послуги.

— А помста Міріам Банкрофт тут ні до чого?

— Яка помста? — Лейла Беґін знову коротко та жорстко засміялася. — Я надаю вам інформацію, бо мене попросила лейтенантка. Ви не зможете нічого заподіяти Міріам Банкрофт. Вона — мет. Вона недоторканна.

— Недоторканних не буває. Навіть серед метів.

Беґін сумовито поглянула на мене.

— Ви нетутешній, — сказала вона. — І це видно.

Дзвінок Беґін був маршрутизований через одного карибського зв’язкового агента, а його віртуальний час було орендовано у чайнатаунського форумного провайдера. «Дешево, — пояснила мені Ортеґа дорогою туди, — і, мабуть, цілком безпечно. Банкрофт, якщо бажає приватності, витрачає півмільйона на системи конфіденційності. Я ж просто йду поговорити туди, де ніхто не слухає».

А ще там було тісно. У проміжку між банком у вигляді пагоди та фасадом ресторану з запітнілими вікнами простір був на вагу золота. Рецепції можна було дістатися, подолавши вузькі сталеві сходи та поміст, прикріплений до одного крила середнього рівня пагоди. На розкішній площі сім чи вісім квадратних метрів підлоги зі спеченого піску під дешевим скляним оглядовим куполом потенційним клієнтам влаштували зону очікування з природнім світлом і двома парами крісел, неначе видертих зі знятого з експлуатації реактивного лайнера. Біля крісел сиділа старезна азійка за купою секретарського обладнання, більшість із якого явно була вимкнена, та стерегла коротенькі внутрішні сходи, що вели в нутрощі будівлі. Далеко внизу були лише вузькі коридори, захаращені кабелепроводами та трубами. Уздовж кожного коридора вишикувалися двері кабінок обслуговування. Електродні кушетки були встановлені в кабінках під прямим кутом заради економії площі та зусібіч оточені щитками приладів, які блимали та припадали пилом. Пристібаєшся, під’єднуєш електроди, а тоді вводиш у підлокітник дивана даний тобі на рецепції кодовий номер. Тоді приходить машина й захоплює твій розум.

Повернення з широчезного обрію пляжної віртуальності стало шоком. Розплющивши очі й побачивши просто над головою блоки контрольно-вимірювальних приладів, я на мить повернувся думками на Світ Гарлана. Мені тринадцять років, і я прокидаюся в віртуальній аркаді після свого першого порноформату. Низькошвидкісного форуму, де дві хвилини реального часу забезпечили мені суб’єктивні півтори години за іграми в товаристві двох подружок з надутими грудьми та тілами, що більше підходили мультяшним, аніж реальним жінкам. За сценарієм дія відбувалася в кімнаті з запахом льодяників, рожевими подушками, килимками зі штучного хутра та вікнами, в яких відображався нічний міський пейзаж із низькою роздільною здатністю. Коли я почав водитися з бандами й більше заробляти, швидкість і роздільна здатність зросли, а сценарії стали вигадливішими, але нікуди не дівався затхлий дух і прилипання тродів до шкіри опісля, коли я виринав між тісними стінами труни.

— Ковачу?

Я кліпнув і потягнувся до ременів. Вибравшись із кабінки, я побачив, що Ортеґа вже чекає на мене в оснащеному трубами коридорі.

— То що ви думаєте?

— Я думаю, що вона бреше, як дише, — я підняв руки, застерігаючи Ортеґу від вибуху емоцій. — Ні, послухайте, я вірю, що Міріам Банкрофт страшна. З цим я не сперечаюся. Проте є півсотні причин, з яких вона не підходить на цю роль. Та ну нахрін, Ортеґо, ви ж її на поліграфі перевіряли.

— Так, знаю, — Ортеґа пішла за мною коридором. — Але я думала ось про що. Знаєте, вона сама зголосилася пройти отой тест. Ну, тобто він у будь-якому разі обов’язковий для свідків, але вона почала його вимагати практично одразу, як я прибула на місце злочину. Вона не вимахувалася, вдаючи з себе заревану партнерку, навіть жодної сльозинки не пролила: просто влізла в аварійний катер і попросила дроти.

— І?

— І я думаю про те, що ви утнули з Ратерфордом. Ви сказали, що, якби вас тоді перевіряли на поліграфі, вас би не викрили; тепер…

— Ортеґо, це обробка посланця. Чиста дисципліна розуму. Це не щось фізичне. Це не масовий товар, який можна купити в «Чохломаркеті».

— Міріам Банкрофт ходить у новітньому чохлі від «Накамура». Її обличчя та тіло використовують, щоб їх продавати…

— «Накамура» виробляє щось здатне обхитрувати поліційний поліграф?

— Офіційно — ні.

— Ну, отож…

— Бляха-муха, та не тупіть так. Ви ніколи не чули про індивідуальну біохімію?

Я зупинився біля підніжжя сходів, які вели до рецепції, та похитав головою.

— Я в це не вірю. Спалити свого чоловіка зброєю, до якої мають доступ лише він і вона. Нема дурних.

Ми вийшли нагору; Ортеґа йшла слідом за мною.

— Подумайте над цим, Ковачу. Я не кажу, що це було зумисне…

— А як же віддалене зберігання? Цей злочин був безглуздим…

— …навіть не кажу, що це було раціонально, але ви маєте…

—... мала бути людина, яка не знала…

— Блін! Ковачу!

Голос Ортеґи підвищився на цілу октаву.

Ми вже перебували в зоні рецепції. Ліворуч ще чекали двоє клієнтів, чоловік і жінка, що завзято обговорювали якийсь великий пакунок, загорнутий у папір. Праворуч на периферії мерехтіло щось багряне, чого там не мало бути. У мене перед очима була кров.

Старезна азійка-адміністраторка була мертва: їй розрізали горло якимось предметом, який виблискував металом у глибині рани довкола її шиї. Голова жінки лежала на столі у блискучій калюжі її ж крові.

Моя рука одразу потягнулася до «Немекса». Поряд із собою я почув різкий звук: Ортеґа зарядила першою кулею свій «Сміт і Вессон». Я кинувся до двох клієнтів, що чекали, та їхнього паперового пакунка.

Час розтягнувся, наче вві сні. Через нейрохімію все здавалося нереально повільним; на долівку мого зору осінніми листочками падали окремі картинки.

Пакунок уже розпався. Жінка тримала компактний «Сонцеструм», а чоловік — автоматичний пістолет. Я витягнув «Немекс» і почав стріляти від стегна.

Двері до помосту розчахнулись, і в них з’явилася ще одна постать, яка тримала в кожній руці по пістолету.

Біля мене бахнув «Сміт і Вессон» Ортеґи, який відкинув новоприбулого назад за двері, наче прокручуючи відео його входження задом наперед.

Першим пострілом я розірвав підголовник на кріслі жінки, осипавши її білою набивкою. «Сонцеструм» зашкварчав, його промінь збився. Друга куля підірвала їй голову й пофарбувала плавучі білі порошинки в червоний колір.

Ортеґа люто заволала. Вона й досі стріляла — вгору, підказало мені периферійне чуття. Десь над нами її постріли розбили скло.

Чоловік з автоматичним пістолетом ледве зіп’явся на ноги. Я помітив на його обличчі безликі риси синта і всадив у нього пару куль. Він незграбно позадкував до стіни та все одно підняв пістолет. Я кинувся на підлогу.

Купол у нас над головами тріснув і посипався всередину. Ортеґа щось крикнула, і я покотилася вбік. На долівку біля мене мішком повалилося сторч головою якесь тіло.

Почав стріляти без конкретної цілі автоматичний пістолет. Ортеґа знову скрикнула і припала до підлоги. Я випрямився, перекотившись на коліна мертвій жінці, і знову, тричі поспіль, вистрілив у синтетика. Стрілянина припинилася.

Тиша.

Я повів «Немексом» направо і наліво, перевіряючи кутки кімнати та вхідні двері. Зазублені краї розбитого купола вгорі. Чисто.

— Ортеґо!

— Так, я в нормі.

Вона розвалилася на іншому боці приміщення та сперлася на лікоть. Напруженість у її голосі вказувала на те, що вона бреше. Я сяк-так зіп’явся на ноги та пройшов до неї, хрускочучи ногами по битому склу.

— Де болить? — запитав я, нахилившись, щоб допомогти їй сісти.

— Плече. Ця грана сучка поцілила в мене з «Сонцеструма».

Я сховав «Немекс» і подивився на рану. Промінь залишив на куртці Ортеґи ззаду довгу діагональну борозну та прорвав лівий наплічник згори. М’ясо під наплічником на вузькій смужці посередині засмажилося, обвуглилося до кістки.

— Пощастило, — сказав я з удаваною легкістю. — Якби ти не пригнулася, дісталося б твоїй голові.

— Я не пригиналася — я, бляха, падала.

— Непогано. Не хочеш підвестися?

— А ти як думаєш? — Ортеґа, спираючись на неушкоджену руку, стала на коліна, а тоді підвелася. Коли куртка зачепила рану, вона скривилася. — Блін, щипає.

— Здається, те саме сказав хлопака у дверях.

Спершись на мене, вона повернулася й пильно подивилася; її очі були за кілька сантиметрів від моїх. Я зробив незворушне обличчя, і її лице, наче світанок, осяяв сміх. Вона хитнула головою.

— Господи, Ковачу, ти упоротий засранець. Це в Корпусі вчать жартувати після перестрілювань чи це в тебе природне?

Я повів її до виходу.

— Природне. Давай, тобі треба подихати свіжим повітрям.

Позаду нас, судячи зі звуку, щось раптово заборсалося. Різко розвернувшись, я побачив, як, похитуючись, спинається на ноги синтетичний чохол. Його голова в тому місці, де мій останній постріл зірвав йому бічну частину черепа, була розбита і спотворена, а долоня застиглої, скривавленої правиці, що колись тримала пістолет, застигла розкритою у спазмі, зате друга рука згиналася й розминалася, стискаючи долоню в кулак. Синт наштовхнувся на крісло, випрямився й попрямував на нас, тягнучи за собою праву ногу.

Я дістав «Немекс» і наставив його зі словами:

— Бій закінчено.

На спотвореному обличчі з’явилася посмішка. Ще один непевний крок. Я насупився.

— На Бога, Ковачу, — Ортеґа й сама намацувала зброю. — Закінчуй.

Я вистрілив, і моя куля відкинула синта на засипану склом підлогу. Він крутнувся пару разів, а тоді завмер на долівці, хоч і продовжував мляво дихати. Поки я зачудовано на це дивився, з його вуст злетів булькотливий смішок.

— Бляха, досить, — прокашляв він і знову розсміявся. — Еге ж, Ковачу? Бляха, досить.

Ці слова на мить шокували мене, а тоді я крутнувся й попрямував до дверей, тягнучи за собою Ортеґу.

— Щ…

— Виходимо. Виходьте, бляха-муха.

Я випхав її у двері поперед себе і схопився за огорожу надворі. На доріжці попереду лежав, скрутившись, мертвий стрілець із пістолета. Я ще раз штовхнув Ортеґу, і вона незграбно перескочила через тіло. Грюкнувши за собою дверима, я побіг за нею.

Ми вже майже дійшли до кінця помосту, аж тут купол за нами здетонував, піднявши цілий гейзер зі скла та сталі. Я чітко почув, як двері позаду нас злетіли з петель, а тоді ударна хвиля підхопила нас обох, наче пальта, і викинула зі сходів на вулицю.

Розділ двадцять другий

Уночі поліціянти справляють потужніше враження.

Передусім тоді спалахують вогники, що забарвлюють похмурі міни перехожих у драматичні кольори: злочинний червоний і димчасто-блакитний. А ще є звук сирен серед ночі, подібний на скрегіт ліфта, що несеться вниз рівнями міста; тріскотливі голоси комунікаторів, чомусь водночас бадьорі й таємничі; тьмяно освітлені кремезні постаті, що приходять і зникають, і уривки загадкових розмов; техніка, яку використовують правоохоронці, водночас демонструючи її пробудженим спостерігачам; відсутність будь-яких інших подій, що могли би стати вакуумним тлом. Нема на що витріщатися, одначе люди все одно годинами дивитимуться на це.

Інша справа — дев’ята ранку робочого дня. Відреагувавши на дзвінок Ортеґи, прибула парочка катерів, але у загальному гаморі міста їхні вогні та сирени були майже непомітні. Бригади поліціянтів в одностроях перекрили вулицю бар’єрами від випадкового проникнення й вивели людей з навколишніх підприємств, тим часом як Ортеґа вмовила приватну охорону банку не арештовувати мене як можливого співучасника мінування. Вочевидь, за голови терористів було призначено винагороду. За майже невидимою завісою бар’єрів утворився натовп, але він, здається, головно складався з розлючених пішоходів, що намагалися пройти вулицею.

Я пересидів усе це на бордюрі навпроти, перевіряючи поверхневі ушкодження, які дістав під час короткого польоту вздовж помосту на вулицю. Здебільшого це були синці та садна. Завдяки формі зони рецепції, створеної оператором форуму, більша частина ударної хвилі пішла просто вгору, крізь дах; туди ж полетіла переважна більшість осколків. Нам дуже пощастило.

Ортеґа залишила юрбу поліціянтів у одностроях, що зібралися під банком, і перейшла вулицю, прямуючи до мене. Вона вже зняла куртку, а над раною в неї на плечі затягувалася видовжена біла пляма тканинного шва. Плечову кобуру Ортеґа зняла й неміцно тримала в одній руці, а її груди ворушилися під тонкою бавовною білої футболки з написом: «Ви маєте право мовчати — чому б ним не скористатися?» Вона сіла на бордюр біля мене.

— Машина криміналістів уже їде, — хтозна-навіщо сказала вона. — Як думаєш, ми знайдемо в руїнах щось корисне?

Я поглянув на тліючі руїни купола й хитнув головою.

— Там точно будуть тіла, можливо, навіть з неушкодженими пам’ятями, але ті хлопці були більше ніж просто місцевими вуличними головорізами. Тобі вони лише скажуть, що їх найняв синт, можливо, за півдюжини ампул тетрамету на кожного.

— Так, вони були якісь недбалі, еге ж?

Я відчув, як на моїх губах на мить з’явилася усмішка.

— Щось таке. Втім, я не думаю, що вони взагалі мали нас уколошкати.

— Вони мали просто завдавати нам клопоту, поки твій приятель не вибухне, так?

— Якось так.

— Детонатор, як мені здається, був підключений до показників його життєдіяльності. Правильно? Вбиваєш його — і бум, він забирає тебе з собою. І мене теж. А також дешевих наймитів.

— І знищує власну пам’ять і чохол, — кивнув я. — Чисто, еге ж?

— То що пішло не так?

Я неуважно потер шрам у себе під правим оком.

— Він мене переоцінив. Я мав убити його негайно, але промазав. Тоді він, імовірно, вкоротив би собі віку, але я розпанахав йому руку, намагаючись зупинити автоматичний пістолет. — Я уявив собі, як зброя випадає з розчепірених пальців і ковзає по підлозі. — Ще й вибив його з руки так, що він би ніяк не дотягнувся. Чуючи, як ми йдемо, він, напевно, лежав там і бажав собі смерті. Цікаво, якою моделлю синта він користувався.

— Хоч хто то був, ця людина може розраховувати на мою підтримку коли завгодно, — бадьоро промовила Ортеґа. — Можливо, криміналістам усе-таки щось зостанеться.

— Ти знаєш, хто то був, так?

— Він назвав тебе Ков…

— То був Кадмін.

Ненадовго запала тиша. Я дивився, як зі зруйнованого купола куриться дим. Ортеґа вдихнула й видихнула.

— Кадмін у сховищі.

— Вже нє, — я скоса позирнув на неї. — Цигарки не знайдеться?

Вона без жодного слова передала мені пачку. Я витрусив одну, вставив її в кутик рота, підніс до вістря наліпку запалювання й добряче затягнувся. За роки ці рухи стали рефлекторними, неначе макрокоманда потреби. Мені нічого не треба було робити свідомо. У мої легені проникав дим; я наче вдихав парфуми, якими на моїй пам’яті користувалася моя кохана.

— Він знав мене, — видихнув я. — І історію квеллістки він знає. «Бляха, досить!» — саме це промовила партизанка-квеллістка на ім’я Іффі Дім, помираючи на допиті в часи Виселення на Світі Гарлана. В ній була встановлена внутрішня вибухівка, і вона підірвала весь будинок. Нічого не пригадується? А хто, як ми знаємо, може розкидатися Квеллиними цитатами, наче уродженець Міллспорта?

— Блін, Ковачу, він у сховищі. Людину неможливо витягнути зі сховища без…

— Без ШІ. Маючи ШІ, це можна зробити. Я бачив, як це робили. Головне командування на Адорасьйон чинило так з нашими військовополоненими, раз — і все, — я клацнув пальцями. — Все одно що ловити слонових скатів на нерестовому рифі.

— Так просто? — іронічно перепитала Ортеґа.

Я втягнув ще трохи диму і проігнорував її.

— Пам’ятаєш, коли ми були у віртуалі з Кадміним, у небі з’явився отой ефект із блискавкою?

— Не бачила. Ні, стоп, так. Я думала, що то глюк.

— Це був не глюк. Він торкнувся Кадміна. Відобразився у столі. Тоді він і пообіцяв мене вбити, — я повернувся до неї та змучено всміхнувся. Віртуальну подобу Кадміна я згадував чітко і з жахом. — Не хочеш почути справжню легенду першого покоління Світу Гарлана? Іншопланетну казочку?

— Ковачу, навіть за наявності ШІ їм би знадобилося…

— Хочеш почути казку?

Ортеґа знизала плечима, скривилася й кивнула.

— Авжеж. Не повернеш цигарки?

Я кинув їй пачку й зачекав, поки вона запалювала цигарку. Вона дмухнула димом на інший бік вулиці.

— Тоді вперед.

— Гаразд. Моя батьківщина, Новопешт, колись була текстильним містом. На Світі Гарлана є рослина, що зветься бела-трава. Вона росте в морі і частенько на березі. Висушивши її та обробивши хімікатами, з неї можна виготовляти щось на кшталт бавовни. У часи Заселення Новопешт був столицею бела-трави Світу. Умови на фабриках були кепські вже тоді, а коли квеллісти перевернули все догори дриґом, стало ще гірше. Бела-бавовняна галузь занепала, з’явилося величезне безробіття, безпросвітна бідність, а виселенці ніхріна не могли з цим зробити. Вони ж були революціонерами, а не економістами.

— Та сама стара пісня, еге ж?

— Ну, принаймні на знайомий мотив. Про текстильні нетрі в ті часи ходили страхітливі історії. Наприклад, про духів-молотильників, про канібала з вулиці Кітано.

Ортеґа затягнулася цигаркою й розширила очі.

— Чарівно.

— Ну, так, скрутні часи. Так і з’явилась історія про божевільну Людмилу-швачку. Її розповідали дітям, щоби змушувати їх виконувати хатню роботу й повертатися додому засвітла. Божевільна Людмила мала проблемну бела-бавовняну фабрику та трьох дітей, які ніколи їй не допомагали. Вони гуляли допізна, грали в аркадах по всьому місту та спали цілісінький день. Тож одного разу, за переказами, Людмила з’їхала з глузду.

— Отже, доти вона не була божевільна?

— Ні, просто трохи заклопотана.

— Ти назвав її божевільною Людмилою.

— Так називається історія.

— Але якщо вона не була божевільна на початку…

— Ти хочеш почути цю історію чи ні?

В Ортеґи піднявся один кутик рота. Вона махнула на мене цигаркою.

— Історія стверджує, що якось увечері, коли її діти збиралися вийти, вона підсипала їм щось у каву, а коли вони залишилися напівпритомні, але, зауваж, усе-таки при тямі, вона повезла їх на Мис Мітчема й викинула одного за одним у молотильні резервуари. Кажуть, їхні крики було чути аж на другому боці болота.

— Умгу-у-у-у…

— Звісно, поліціянти щось запідозрили…

— Та невже?

— …але нічого не могли довести. Двійко з тих дітей вживали певну нехорошу хімію, ще вони лигалися з місцевою якудзою, і, коли вони зникли, ніхто не здивувався по-справжньому.

— У цій історії є якась суть?

— Так. Розумієш, Людмила позбулася своїх сраних нікчемних дітисьок, але це насправді не допомогло. Їй усе одно було треба, щоби хтось працював за обробними чанами, носив бела-траву сходами на фабриці, а в неї все одно не було ні шеляга за душею. І що ж вона зробила?

— Гадаю, щось криваве.

Я кивнув.

— Ось що вона зробила: витягнула з молотилки рештки своїх понівечених дітей і зшила з них величезну триметрову тушу. А тоді, однієї священної для темних сил ночі, вона викликала тенґу, щоб…

— Кого?

— Тенґу. Це такий собі хуліган — ти б, мабуть, назвала його демоном. Вона викликала тенґу, щоб оживити тушу, а тоді зашила його.

— Коли — поки він відвернувся?

— Ортеґо, це казка. Вона зашила всередину душу тенґу, але пообіцяла її відпустити, якщо та прослужить їй дев’ять років. Дев’ять у гарланітських пантеонах є священним числом, тож для неї угода була так само обов’язкова, як і для тенґу. На жаль…

— Ох.

— …тенґу не славляться терплячістю, та й працювати на стару Людмилу, на мою думку, було не надто легко. Якось уночі, коли не спливла ще й третя частина терміну контракту, тенґу розірвав її. Дехто каже, що це влаштувала Кішімо-джін, що вона нашептала тенґу на вухо жахливі замовляння на…

— Кішімо Джін?

— Кішімо-джін, божественна заступниця дітей. Так вона помстилася Людмилі за загибель дітей. Це одна версія — є й інша, ніби… — я краєчком ока помітив роздратування на обличчі Ортеґи й поквапився. — Ну, так чи інакше, тенґу розірвав її, але при цьому замкнувся в заклинанні і став приреченим на вічне ув’язнення в туші. І тепер, коли ту, хто проказала заклинання, було вбито і навіть гірше — зраджено, туша почала гнити. Окремими шматочками, незворотньо. І тому тенґу довелося блукати вулицями та фабриками текстильного району в пошуках свіжого м’яса на заміну зогнилим частинам тіла. Він завжди вбивав дітей, бо частини, які йому треба було замінювати, мали дитячий розмір, але, скільки він не пришивав до туші нову плоть…

— То він навчився шити?

— Тенґу різнобічно обдаровані. Хоч скільки він щось собі замінював, кілька днів по тому нові частини починали гноїтись, і йому знову доводилося йти на полювання. У районі його звуть Клаптевиком.

Я замовк. Ортеґа самими губами вимовила: «О», — а тоді повільно видихнула дим. Подивилася, як дим розсіюється, а тоді повернулася до мене.

— Це тобі мати розповіла?

— Батько. Коли мені було п’ять.

Вона поглянула на кінчик своєї цигарки.

— Милота.

— Ні. Милим він не був. Але це інша історія, — я підвівся й поглянув уздовж вулиці туди, де біля одного з аварійних бар’єрів зібрався натовп. — Кадмін десь поблизу, і його неможливо контролювати. Хоч на кого він працював раніше, зараз він працює сам на себе.

— Як це? — Ортеґа сердито розвела руками. — Гаразд, ШІ міг проникнути у стек поліції Бей-Сіті. Я в це повірю. Але зараз ми говоримо про мікросекундне втручання. Якби воно було довше, здійнявся б сигнал тривоги відсіль до Сакраменто.

— Йому було досить мікросекунди.

— Але Кадмін не у стеку. Їм би треба було знати, де він крутиться, і їм би знадобилися координати. Їм би знадобився…

Вона зупинилася: зрозуміла, що зараз буде.

— Я, — договорив я за неї. — Їм би знадобився я.

— Але ж ти…

— Ортеґо, мені знадобиться трохи часу, щоб із цим розібратися, — я закинув цигарку в водостік і скривився від смаку в роті. — Сьогодні, може, ще й завтра. Перевір стек. Кадмін зник. Бувши тобою, я б тимчасово заліг на дно.

Ортеґа скорчила кислу міну.

— Ти кажеш мені діяти обережно у власному місті?

— Я нічого не кажу тобі робити, — я витягнув «Немекс» і дістав напівспорожнілий магазин майже так само машинально, як і курив. Обойма зникла в кишені моєї куртки. — Я пояснюю тобі співвідношення сил. Нам потрібно буде десь зустрітися. Не у «Гендріксі». І не в такому місці, до якого тебе можна відстежити. Не кажи мені, просто запиши, — я кивнув на натовп за бар’єрами. — Будь-хто з тих, хто стоїть там і має пристойні імплантати, може сфокусуватися на цій розмові та підсилити її.

— Господи, — вона надула щоки. — Це технопараноя, Ковачу.

— Не кажи мені так. Колись я заробляв цим на життя.

Вона на мить замислилася над цим, а тоді витягнула ручку й начеркала щось на боці пачки з цигарками. Я виловив зі своєї кишені новий магазин і вставив його в «Немекс», не припиняючи оглядати натовп.

— Отак, — Ортеґа кинула пачку мені. — Це код таємного місця. Введи його в будь-яке таксі в області Затоки, і воно тебе туди довезе. Я буду там сьогодні та завтра ввечері. Далі все буде як завжди.

Я спіймав пачку лівою рукою, швидко глянув на цифри й заховав її в куртці. Тоді клацнув замком «Немекса», щоб перевести в патронник першу кулю, і засунув пістолет назад у кобуру.

— Скажи це мені, коли перевіриш стек, — сказав я й пішов.

Розділ двадцять третій

Я пішов на південь.

У мене над головою з запрограмованою гіперефективністю входили в потік транспорту й виходили з нього автотаксі, які час від часу підлітали до землі, намагаючись зацікавити клієнтів. Погода над потоком транспорту саме змінювалася: з заходу насувалися сірі хмари, а коли я підіймав голову, мені на щоку час від часу падали крапельки дощу. Я вирішив не користуватися таксі. «Повертайся до примітиву», — сказала б Вірджинія Відаура. Коли на вас полює ШІ, ваша єдина надія — зникнути з електронного виміру. Звісно, на полі бою це зробити незмірно легше. Там досить багнюки й хаосу, щоби сховатися. Сучасне місто — нерозбомблене — це логістичний кошмар для такого ухиляння. Кожна будівля, кожен транспортний засіб, кожна вулиця підключені до мережі, а кожна ваша транзакція сигналізує про вас інфопсам.

Я знайшов побитий банкомат і поповнив з нього свою дедалі тоншу пачку пластифікованих банкнот. Тоді повернувся на два квартали назад і пішов на схід, аж поки не натрапив на телефонну будку. Обшукав кишені, знайшов картку, встановив на голові троди для дзвінка й набрав номер.

Зображення не було. Звуку з’єднання не було. Це був внутрішній чип. Із порожнього екрана грубо заговорив голос.

— Це хто?

— Ви дали мені свою картку, — сказав я, — на який-небудь серйозний випадок. Що ж, лікарю, виглядає на те, що зараз якраз сталося дещо офігезно серйозне, і нам треба про це поговорити.

Щось відчутно клацнуло — вона ковтнула, всього раз; а тоді знову залунав її голос, рівний і холодний.

— Нам слід зустрітися. До закладу ви, як я розумію, йти не хочете.

— Правильно розумієте. Знаєте червоний міст?

— Він зветься «Золоті ворота», — сухо промовила вона. — Так, він мені знайомий.

— Будьте там об одинадцятій. На смузі, що веде на північ. Приходьте самі.

Я відключив з’єднання. Знову набрав номер.

— Помешкання Банкрофтів, з ким бажаєте поговорити? — Жінка у строгому костюмі та з зачіскою, схожою на пілотські стрижки Енджін Чандри, заговорила й майже одразу з’явилася на екрані.

— З Лоренсом Банкрофтом, якщо можна.

— Пан Банкрофт зараз на нараді.

Так стало ще простіше.

— Чудово. Коли з ним можна буде поговорити, скажіть йому, будь ласка, що дзвонив Такеші Ковач.

— Ви б хотіли поговорити з пані Банкрофт? Вона залишила вказівки, що…

— Ні, — швидко відмовився я. — В цьому потреби не буде. Прошу, передайте панові Банкрофту, що я кілька днів буду недоступний для зв’язку, але зателефоную йому з Сієтла. Ось і все.

Я вимкнув з’єднання й поглянув на свій годинник. Від часу, який я залишив собі до прибуття на міст, залишилося близько години сорока хвилин. Я пішов шукати бар.

«Я маю п’ятий дан, у стек себе зберіг,

І не страшний мені ніякий Клаптевик.»

Із замуленого дна мого дитинства зблиснула дрібна монетка — вуличний дитячий віршик.

Мені було страшно.

Коли ми вийшли на під’їзну дорогу до мосту, дощ ще не почався, але вгорі похмуро збиралися хмари, а вітрове скло забризкали важкі краплі, надто нечисленні, щоб запустити роботу двірників у вантажівці. Я дивився, як попереду, спотворена розмазаними дощовими краплями, височіє споруда кольору іржі, і розумів, що змокну.

Руху на мосту не було. Над порожніми асфальтовими смугами та бічними помостами, всіяними незрозумілим сміттям, здіймалися опори мосту, схожі на кістки якогось нескінченно великого динозавра.

— Пригальмуй, — сказав я своєму супутникові, коли ми проїхали під першою опорою, і важкий автомобіль загальмував із недоречною силою. Я позирнув убік. — Спокійно. Я ж тобі казав: тут жодних ризиків. Я просто де з ким зустрінуся.

Трансплант Ніколсон сонно подивився на мене з водійського місця, одночасно дихнувши перегаром.

— Так, звісно. Ти щотижня роздаєш водіям стільки пластику? Просто витягаєш їх із лизоградських барів із благодійною метою?

Я знизав плечима.

— Вір у що хочеш. Просто не дуже жени. Як мене випустиш, зможеш їхати як завгодно швидко.

Ніколсон захитав скуйовдженою головою.

— Це якась хрінь, чуваче…

— Ось. На пішохідній доріжці стоїть. Випусти мене там.

Попереду на огорожу спиралася самотня постать, яка, вочевидячки, дивилася на затоку. Ніколсон зосереджено насупився й зігнув кремезні плечі, за які, мабуть, і отримав прізвисько. Побита вантажівка тихо, але не зовсім плавно пересікла дві смути й незграбно зупинилася біля правого бар’єра.

Я зіскочив, роззирнувся довкола в пошуках свідків, нікого не побачив і підтягнувся на відчинених дверцятах.

— Гаразд, тепер послухай. Сієтла я дістануся щонайменше за два дні, може, за три, тож ти просто сховайся в першому готелі, який знайдеться у стеку даних міста, і чекай на мене там. Плати готівкою, але реєструйся під моїм іменем. Я зв’яжуся з тобою між десятою та одинадцятою ранку, тож у цей час будь у готелі. Решту часу можеш робити що хочеш. Гадаю, я дав досить грошей, щоб ти не знудився.

Трансплант Ніколсон вишкірив зуби в багатозначній посмішці, через яку мені стало трохи шкода всіх, хто працював того тижня в індустрії розваг Сієтла.

— Не хвилюйся за мене, чуваче. Старий Трансплант знає, як схопити радість за цицьки.

— Я радий. Просто не влаштовуйся надто зручно. Можливо, нам доведеться швидко дати дьору.

— Ага, ага. А як щодо решти пластику, чуваче?

— Я ж тобі казав. Тобі заплатять, коли ми закінчимо.

— А якщо ти не прийдеш за три дні?

— У цьому випадку, — мило промовив я, — я буду мертвий. Якщо так станеться, краще сховатися на кілька тижнів. На твої пошуки не гаятимуть часу. Знайдуть мене — і зрадіють.

— Чуваче, я ж, здається, не…

— У тебе все буде гаразд. Побачимося за три дні.

Я зіскочив на землю, гримнув дверцятами вантажівки та двічі по них постукав. Загуркотів мотор, і Ніколсон знову вивів вантажівку на середину проїзної частини.

Провівши його поглядом, я ненадовго замислився, чи поїде він узагалі до Сієтла. Я, все ж таки, дав йому чималу суму грошей, і навіть те, що йому обіцяли другий платіж у разі виконання вказівок, не позбавить його спокуси повернутися кудись на узбережжя й одразу попрямувати до бару, в якому я його знайшов. А ще він може занервувати, сидячи в готелі й чекаючи, коли у двері постукають, і злиняє, перш ніж минуть три дні. Я, взагалі-то, не міг поставити йому на карб ці можливі зради, бо й сам не мав наміру приїздити. Мені здавалося, що він може чинити як завгодно.

«У процесі ухиляння від систем необхідно заплутувати противника з його переконаннями, — сказала мені на вухо Вірджинія. — Якомога більше відвертай увагу, не знижуючи швидкості».

— Ваш приятель, пане Ковач?

Лікарка підійшла до бар’єру й дивилася вслід машині.

— У барі познайомився, — чесно сказав я, переліз до неї й попрямував до огорожі.

Такий самий краєвид я бачив, коли Кертіс привіз мене з Сантач-Гауса в день мого прибуття. У потьмянілому перед дощем світлі повітряний транспорт мерехтів над будівлями по інший бік Затоки, наче рій світлячків. Примруживши очі, я розгледів у деталях острів Алькатрас, а на ньому — сірі стіни та жовтогарячі вікна бункера AT «ПсихаСек». Далі стояв Окленд. У мене за спиною було відкрите море, а на північ і на південь тягнувся щонайменше на кілометр порожній міст. Досить упевнений у тому, що тут мене можна заскочити зненацька хіба що тактичною артилерією, я повернувся до лікарки.

Коли мій погляд упав на неї, вона аж здригнулася.

— Що таке? — тихо спитав я. — Медична етика трохи тисне?

— Це не я придумала…

— Знаю. Ви просто підписували звільнення від зобов’язань, заплющували очі і таке інше. То хто це був?

— Не знаю, — не зовсім твердо промовила вона. — До Саллівана хтось ходив. У штучному чохлі. Здається, азійському.

Я кивнув. Трепп.

— Які вказівки дав Салліван?

— Віртуальний мережевий локатор, встановити між кортикальною пам’яттю та нервовим інтерфейсом, — медичні подробиці, здавалося, надавали їй сили. Її голос став твердішим. — Ми провели операцію за два дні до вашого відвантаження. Розрізали мікроскальпелем хребці по лінії першого надрізу для пам’яті, а тоді пересадили туди тканину. Жодна перевірка поза віртуалом нічого не виявляє. Щоб його знайти, вам би довелося провести повну нейроелектричну перевірку. Як ви здогадалися?

— Мені не треба було здогадуватися. Хтось скористався ним, щоб виявити та визволити найманого вбивцю з ізоляційного стеку поліції Бей-Сіті. Це — підсобництво злочину.

І ви, і Салліван сядете як мінімум на пару десятиліть.

Вона демонстративно оглянула порожній міст.

— Тоді чому тут немає поліціянтів, пане Ковач?

Я згадав перелік своїх правопорушень і військовий послужний список, які, напевно, привіз із собою на Землю, і замислився, як воно — стояти тут наодинці з людиною, яка все це скоїла. Що мало знадобитися людині для того, щоби прийти сюди самостійно. Кутик мого рота поволі, знехотя припіднявся.

— Гаразд, я вражений, — промовив я. — Тепер розкажіть мені, як нейтралізувати цю кляту штуку.

Вона серйозно поглянула на мене. Пішов дощ. Краплі були важкі та зволожували плечі її пальта. Я відчув його у волоссі. Ми обоє позирнули вгору, я чортихнувся. Мить — і вона наблизилася до мене й торкнулася важкої брошки на одному лацкані пальта. Повітря над нами замерехтіло, і дощ перестав на мене падати. Піднявши очі знову, я побачив, як він розбризкується, відлітаючи від купола відбивального поля в нас над головами. Тротуар довкола наших ніг потемнів плямами, а згодом — повністю, але магічне коло, що оточувало наші ноги, залишилося сухим.

— Для реального видалення локатора знадобиться мікрохірургічна операція, схожа на його встановлення. Її можна виконати, але для цього потрібна повноцінна мікроопераційна. Зі скромнішим обладнанням виникає ризик ушкодження нервового інтерфейсу чи навіть каналів спинномозкових нервів.

Я трохи відсунувся, зніяковівши від нашої близькості.

— Так, я зрозумів.

— Ну, тоді ви, мабуть, також зрозуміли, — сказала вона, перекривляючи мій акцент, — що для нейтралізації підпису передачі можна ввести у стековий приймач шифрувальний сигнал або дзеркальний код.

— За наявності оригінального підпису.

— За наявності, як ви кажете, оригінального підпису, — вона сягнула в кишеню й витягнула маленький диск у пластиковій оболонці, якусь мить потримала його на долоні, а тоді простягнула мені. — Ну, тепер він у вас є.

Я взяв диск і задумливо на нього глянув.

— Він справжній. Це вам підтвердить будь-яка нейроелектрична клініка. Якщо маєте сумніви, можу порекомендувати…

— Чому ви робите це для мене?

Вона зазирнула мені в очі, цього разу — не здригнувшись.

— Я роблю це не для вас, пане Ковач. Я роблю це для себе.

Я зачекав. Вона на мить відвернулася, поглянувши на інший берег Затоки.

— Пане Ковач, я знаю, що таке корупція. Неможливо тривалий час пропрацювати у судовій установі й не розпізнати бандита. Синтетик був з них. Комендант Салліван веде справи з цими людьми, відколи я працюю в Бей-Сіті. Повноваження поліціянтів втрачають силу за нашими дверима, а зарплати в Управлінні невисокі.

Вона знову поглянула на мене.

— Я ніколи не брала грошей у цих людей і до цього часу не діяла за їхніми дорученнями. Але я також ніколи їм не протистояла. Дуже легко було занурюватись у роботу та вдавати, ніби я не бачу, що відбувається.

— «Людське око — чудовий прилад, — байдужо процитував я „Вірші та інші витребеньки“. — Доклавши трохи зусиль, воно може не побачити навіть найстрашнішої несправедливості».

— Дуже влучно сказано.

— Це не мої слова. То як так вийшло, що ви провели операцію?

Вона кивнула.

— Як я вже сказала, мені досі вдавалося уникати реального контакту з цими людьми. Салліван відправив мене у відділ зачохлення з інших планет, бо там роботи було небагато, а послуги він завжди надавав місцевим. Це нас обох влаштовувало. У цьому плані він добрий управлінець.

— Отже, прикро, що нагодився я.

— Так, це стало проблемою. Він знав, що, як замість мене на цю процедуру відправлять когось із більш поступливих його медиків, це матиме дивний вигляд, а розголосу він не хотів. Судячи з усього, це було щось серйозне, — ці слова вона вимовила з тим самим глузливим наголосом, який перед цим зробила на моєму слові «зрозуміти». — Ці люди були підключені на високому рівні, і все мало пройти гладко. Але він не дурень, він підготував для мене пояснення.

— Яке?

Вона знову відверто поглянула на мене.

— Що ви — небезпечний психопат. Озвіріла машина для вбивств. І що, незалежно від причин, пускати вас у потоки даних без мітки було б нерозважливо. Хто його зна, куди ви можете перенестися голкокидком, вийшовши з реального світу. І я в це повірила. Він показав мені тамтешні матеріали на вас. О, він не дурень. Ні. Це я була дурна.

Я згадав Лейлу Беґін і нашу розмову про психопатів на віртуальному пляжі. Згадав власні зухвалі відповіді.

— Салліван не перший, хто називав мене психопатом. А ви не перша, хто в це повірив. Посланці, ну, це… — я знизав плечима й відвів погляд. — Це ярлик. Спрощення для широкого вжитку.

— Кажуть, дуже багато вас переметнулися на інший бік. Що двадцять відсотків серйозних злочинів у Протектораті відбувається з вини посланців-ренегатів. Це правда?

— Щодо відсотку? — я поглянув удалину крізь дощ. — Звідки мені знати? Так, нас на світі дуже багато. Після звільнення з Корпусу інших варіантів лишається небагато. Нас не пускають на жоден шлях, що може привести до влади чи впливу. На більшості планет нам заборонено обіймати посади на державній службі. Посланцям ніхто не довіряє, а це означає: жодних підвищень, жодних перспектив, жодних кредитів, жодних грошей.

Я знову повернувся до неї.

— А те, чого нас навчали, так близько до злочинів, що різниці майже немає. Щоправда, злочини легші. Більшість злочинців дурні, ви й самі це, мабуть, знаєте. Навіть організовані синдикати в порівнянні з Корпусом — усе одно що дитячі банди. Здобути там повагу легко. А якщо людина останнє десятиліття свого життя то підключалася до чохлів, то відключалася від них, відпочивала у стеку та жила в віртуалі, те, чим можуть загрожувати правоохоронні органи, здається їй досить безневинним.

Ми трохи постояли разом мовчки.

— Вибачте, — нарешті сказала вона.

— Не вибачайтеся. Будь-хто, хто прочитав би те досьє на мене…

— Я не це мала на увазі.

— А, — я опустив погляд на диск, який тримав у руках. — Ну, якщо ви прагнули щось спокутувати, я сказав би, що вам це щойно вдалося. І повірте: абсолютно чистих не буває. Таке можливо лише у стеку.

— Так. Я знаю.

— Ну, так. Ще я хотів би дізнатися всього одну річ.

— Яку?

— Салліван зараз у Центрі Бей-Сіті?

— Коли я вийшла, був там.

— І коли він, швидше за все, поїде цього вечора?

— Зазвичай він їде близько сьомої, — вона стиснула губи. — Що ви будете робити?

— Поставлю йому кілька запитань, — чесно сказав я.

— А якщо він на них не відповідатиме?

— Як ви вже сказали, він не дурний, — я поклав диск у кишеню куртки. — Дякую за допомогу, лікарю. Я б порекомендував вам не перебувати біля сховища сьогодні о сьомій. І дякую.

— Пане Ковач, я вже казала, що роблю це для себе.

— Я не це мав на увазі, лікарю.

— О.

Я м’яко поклав одну долоню їй на руку, а тоді відійшов від неї й повернувся в дощ.

Розділ двадцять четвертий

За роки сидіння на дерев’яній лаві утворилися зручні ямки у формі сідниць, так само повитиралися і підлокітники. Я влаштувався поздовж лави, вивалив чоботи на край, найближчий до дверей, за якими стежив, і всівся так, щоби прочитати вирізане у дереві графіті. Після тривалої пішої прогулянки містом я змок до рубця, але у вестибюлі було приємне опалення, а дощ безсило торохтів по видовжених прозорих панелях похилого даху в мене над головою. За якийсь час прийшов один з роботів завбільшки з собаку, щоб витерти мої брудні сліди на дорожньому покритті з гартованого скла. Я ліниво стежив за ним, поки роботу не було виконано, а свідоцтво мого прибуття на пляж не було повністю стерто.

Було б непогано думати, ніби мої електронні сліди можна стерти так само, але подібна втеча була доступна лише легендарним героям іншої епохи.

Робот-прибиральник посунув геть, а я повернувся до графіті. Здебільшого це були старі жарти, які я вже бачив у сотні схожих місць, написані аманглійською чи іспанською: «Cabron Modificado!»[5] та «Вийшов із себе, повернуся нескоро!», старий прикол: «Тут був видозмінений капець»; але високо на спинці лави я знайшов цікаве хайку, написане кандзі, вирізьблене дороги дриґом і схоже на крихітний ставочок перевернутого спокою серед люті та відчайдушної гордості:

«Натягни нову плоть, як чужі рукавички,

І знов обпечи собі пальці».

Вирізаючи це в дереві, автор, напевно, спирався на спинку лави, та все одно кожен знак було виконано з елегантною обережністю. Я пильно і, мабуть, довго дивився на цю каліграфію, тим часом як у мене в голові кабелями високої напруги співали спогади про Світ Гарлана.

Із мрій мене вирвав раптовий вибух плачу праворуч. Молода чорношкіра жінка та двоє її дітей, теж чорношкірі, дивилися на згорбленого літнього білого чоловіка, який стояв перед ними у пошарпаному однострої з надлишкового майна ООН. Возз’єднання родини. На обличчі молодої жінки застиг шок — до неї ще як слід не дійшло, а до меншої дитини, мабуть, щонайбільше чотирирічної, це не дійшло взагалі. Дівчинка дивилася крізь білого чоловіка, самими губами знов і знов питаючи: «Де тато? Де тато?» Обличчя чоловіка виблискувало в насиченому дощем світлі з даху — здавалося, ніби він плакав, відколи його витягнули з резервуару.

Я повернув голову в бік порожньої частини вестибюлю. Мій батько, коли його перечохлили, просто проминув сім’ю, яка на нього чекала, і пішов з нашого життя. Ми навіть так і не дізналися, ким саме він був, хоча я часом думаю, чи не помітила мати чогось знайомого у чийомусь відвернутому погляді, якоїсь тіні його постави чи ходи, коли він проходив. Я не знаю, чи йому було надто соромно, щоб зустрічатися з нами, чи то він (що було ймовірніше) надто радів, що йому пощастило здобути чохол, здоровіший за його власне зруйноване алкоголем тіло, і вже планував нову подорож до інших міст і молодших жінок. Мені тоді було десять. Уперше я здогадався про це, коли доглядачі вивели нас зі сховища якраз перед закриттям на ніч. Ми просиділи там від полудня.

Головний доглядач був миролюбним старим дідом, який дуже добре ладнав з дітьми. Він поклав руку мені на плече і приязно поговорив зі мною, перш ніж вивести. Моїй матері він коротко вклонився і пробурмотів щось офіційне, завдяки чому дамба її самоконтролю лишилася цілою.

Він, мабуть, бачив таких, як ми, по кілька разів на тиждень.

Я запам’ятав код безпечного місця Ортеґи, щоб зайняти чимось голову, а тоді розірвав ту частину пачки з-під цигарок і з’їв.

Коли мій одяг уже майже висох, Салліван пройшов у двері на виході зі сховища і почав спускатися зі сходів. Його худе тіло було загорнуте у довгий сірий плащ, а на голові в нього був крислатий капелюх, яких я ще не бачив у Бей-Сіті. Його лице у клині між моїми підпертими ногами, візуально збільшене за допомогою нейрохімії, здавалося блідим і втомленим. Я трохи посунувся на лаві та злегка торкнувся кінчиками пальців «Філіпса» в кобурі. Салліван ішов просто до мене, але, побачивши, як я розвалився на лаві, несхвально стиснув вуста та змінив курс, аби уникнути людини, яку він, мабуть, прийняв за обірванця, якому у сховищі не місце. Він пройшов, більше на мене не поглянувши.

Я дав йому фору в кілька метрів, а тоді тихо здійнявся на ноги й пішов за ним, витягнувши з кобури під пальто «Філіпс». Наздогнав його саме тоді, як він дістався виходу. Коли перед ним розійшлися двері, я грубо пхнув його у спину біля попереку і швидко вийшов за ним. Коли двері почали зачинятися, він уже майже розвернувся до мене з перекошеним од гніву обличчям.

— Що це ти, по-твоєму… — решта фрази засохла в нього на вустах: він побачив, хто я.

— Коменданте Салліван, — привітно сказав я й показав йому «Філіпс» під курткою. — Це мовчазна зброя, а настрій у мене не найкращий. Прошу діяти саме так, як я вам скажу.

Він ковтнув.

— Чого ви хочете?

— Я хочу поговорити про Трепп та інших. І я не хочу робити це під дощем. Ходімо.

— Моя машина…

— Геть не підійде, — кивнув я. — Тож ходімо пішки. І ще одне, коменданте Салліван, якщо ви бодай кліпнете не на ту людину, я вас розірву пострілом навпіл. Зброї ви не побачите, і ніхто не побачить. Але вона все одно буде на місці.

— Ви робите помилку, Ковачу.

— Не думаю, — я нахилив голову до поріділих рядів припаркованого транспорту на стоянці. — Навпростець і ліворуч, на вулицю. Ідіть, поки я не скажу вам зупинитися.

Салліван почав говорити щось іще, але я різко тицьнув йому в бік стволом «Філіпса», і він заткнувся. Боком він обережно зійшов зі сходів до парковки, а тоді, вряди-годи озираючись назад, у бік обвислих подвійних воріт за посіченою місцевістю, які, здавалося, заіржавіли на бігунках у відчиненому стані кілька століть тому.

— Дивіться вперед, — гукнув я, долаючи дедалі більшу відстань між нами. — Я досі тут, про це не турбуйтеся.

На вулиці я дав відстані збільшитися приблизно до десятка метрів і вдав, ніби геть не пов’язаний із постаттю попереду себе. Район був не бозна-який, і людей під дощем ходило небагато. Салліван був легкою мішенню для «Філіпса» і на вдвічі більшій відстані.

За п’ять кварталів я помітив запітнілі вікна локшинної перекусної, яку шукав. Пришвидшивши крок, я опинився біля ближчого до вулиці плеча Саллівана.

— Тутечки. Ідіть до кабінок позаду й сідайте.

Я перевірив вулицю, і коли мені ніхто не впав у око, пішов за Салліваном усередину.

У закладі було майже порожньо: ті, хто їв удень, давно пішли, а до вечора ще був час. У кутку з зів’ялою елегантністю сушених букетиків сиділи дві старезні китаянки, одночасно киваючи головами. З іншого боку ресторану відпочивали досить загрозлива на вигляд четвірка молодих чоловіків у світлих шовкових костюмах, які гралися з дорогими на вигляд приладами. За столом біля одного з вікон якийсь гладкий білий розправлявся з величезною мискою чоу-мейну, водночас гортаючи сторінки голопорнографічного коміксу. На встановленому високо на одній стіні відеоекрані показували якийсь незрозумілий місцевий спорт.

— Чаю, — сказав я молодому офіціантові, що прийшов нас зустріти, і всівся у кабінці навпроти Саллівана.

— Вам це з рук не зійде, — непереконливо пообіцяв він. — Навіть якщо ви мене вб’єте, по-справжньому вб’єте, перевірять останні перечохлення і рано чи пізно вийдуть на вас.

— Так, можливо, навіть дізнаються про неофіційну операцію, яку пройшов цей чохол перед моїм прибуттям.

— Ота сучка. Вона…

— Ви не можете погрожувати, — м’яко промовив я. — Ба більше, ви не можете зараз нічого — лише відповідати на мої запитання і сподіватися, що я вам повірю. Хто наказав вам мене помітити?

Тиша — було тільки чути репортаж із матчу з екрана на стіні. Салліван похмуро витріщився на мене.

— Гаразд, я спрощу вам завдання. Просто скажіть «так» чи «ні». До вас прийшла штучна людина на ім’я Трепп. Тоді ви вперше мали з нею справи?

— Я не знаю, про що ви говорите.

Я, контролюючи гнів, добряче ляснув його по губах. Він повалився боком на стіну кабінки, загубивши капелюха. Розмова молодиків різко припинилася, а тоді, коли я скоса на них поглянув, дуже жваво почалася знову. Дві бабусі скуто зіп’ялися на ноги й вийшли одна за одною через чорний хід. Білий навіть не відірвався від свого голопорно. Я перехилився через столик.

— Коменданте Салліван, ви сприймаєте це в неналежній манері. Мені дуже цікаво знати, кому ви мене продали. Я не піду лише через те, що ви ще трохи переймаєтеся конфіденційністю клієнтів. Повірте мені, вам заплатили недостатньо, щоб ви грали зі мною в мовчанку.

Салліван знову сів, витираючи кров, що цівкою текла з його рота. Йому слід віддати належне: неушкодженою частиною губ він зумів гірко всміхнутися.

— Думаєте, мені ніколи не погрожували, Ковачу?

Я оглянув руку, якою його вдарив.

— На мою думку, ви дуже мало знайомі з насильством над особистістю, і це буде заважати. Я дам вам можливість розповісти мені те, що я хочу знати, тут і тепер. Опісля ми підемо туди, де є звукоізоляція. Отже, хто прислав Трепп?

— Ковачу, ви зарізяка. Звичайнісінький…

Я викинув над столом ліву руку й зацідив кісточками зігнутих пальців йому в ліве око. Вийшло тихіше за ляпас. Салліван загарчав від шоку й сахнувся від удару, зіщулившись у кріслі. Я байдужо на це дивився, поки він не оговтався. У мені здіймалося щось холодне, щось народжене на лавах судової установи Новопешта і загартоване за роки безцільної гидоти, яку я бачив на власні очі. Я заради нас обох сподівався, що Салліван не такий крутий, яким намагається здаватися. Знову нахилився до нього.

— Ви сказали це, Салліване. Я зарізяка. Не поважний злочинець, як ви. Я не мет, не бізнесмен. Я не маю ані особистих інтересів, ані соціальних зв’язків, ані купленої респектабельності. Я — це просто я, а ви стоїте на моєму шляху. Тож почнімо знову. Хто прислав Трепп?

— Він не знає, Ковачу. Ви марнуєте час.

Голос жінки був легкий і бадьорий, трохи підвищений — так, щоб було чутно з дверей, в яких вона стояла, засунувши руки в кишені довгого чорного пальта. Вона була струнка, бліда, мала коротке темне волосся і стояла у спокійній позі, що вказувала на наявність бойових навичок. Під пальтом на ній була сіра стебнована сорочка — судячи з вигляду, ударостійка — і робочі штани того ж кольору, заправлені у високі чоботи. З лівого вуха в неї звисала одна срібна сережка у вигляді викинутого тродного кабеля. Виглядало на те, що жінка сама.

Я повільно опустив «Філіпс», і вона спокійно ввійшла до ресторану, скориставшись підказкою. Молодики стежили за кожним її кроком, але вона, якщо й знала про їхні погляди, то не показувала цього. Опинившись кроків за п’ять від нашої кабінки, вона запитливо поглянула на мене й почала поволі витягати руки з кишень. Я кивнув, і вона закінчила цей рух, показавши відкриті долоні та пальці, прикрашені перснями з чорного скла.

— Трепп?

— Гарний здогад. Дасте мені сісти?

Я махнув «Філіпсом» на протилежне сидіння, де Салліван обіруч тримався за око.

— Якщо ви зможете вмовити свого партнера посунутися. Тільки тримайте руки над столом.

Жінка всміхнулася й нахилила голову. Позирнула на Саллівана, який уже тулився до стіни, звільняючи місце для неї, а тоді, тримаючи руки по швах, елегантно всілася біля нього. Рухалася вона так економно, що її сережка-підвіска майже не ворухнулася. Сівши, вона притиснула обидві руки до столу перед собою долонями вниз.

— Так вам спокійніше?

— Так нормально, — сказав я й помітив, що персні з чорного скла, як і сережка, були жартом на тілесну тематику. Крізь кожен перстень, наче на рентгені, було видно примарно-блакитну частину кісток пальця в ньому. Принаймні стиль Трепп міг мені сподобатися.

— Я нічого йому не сказав, — бовкнув Салліван.

— Та ви не знали ні хріна цікавого, — байдужо відказала Трепп, навіть не повернувшись до нього. — Я б сказала, що вам пощастило, що я прийшла. Пан Ковач не схожий на людину, готову прийняти відповідь «не знаю». Я правильно кажу?

— Чого ви хочете, Трепп?

— Прийшла допомогти, — у ресторані щось загриміло, і Трепп позирнула вгору. Прийшов офіціант, який приніс тацю з великим чайником і двома чашками без ручок. — Ваше замовлення?

— Так. Пригощайтеся.

— Дякую, обожнюю це діло, — Трепп зачекала, поки офіціант усе розставляв, а тоді зайнялася чайником. — Салліване, не хочете чашку й собі? Слухай, принеси-но чашку і йому. Дякую. То на чому я зупинилася?

— Ви прийшли на допомогу, — з притиском вимовив я.

— Ага, — Трепп сьорбнула зеленого чаю й поглянула на мене з-за вінця чашки. — Правильно. Я прийшла з роз’ясненнями. Розумієте, ви зараз намагається вибити з Саллівана інформацію. А він ніхріна не знає. Його контактною особою була я, тому я тут. Говоріть зі мною.

Я спокійно поглянув на неї.

— Трепп, я вбив вас минулого тижня.

— Так, мені про це розповідали, — Трепп поставила чашку і критично поглянула на кісточки своїх пальців. — Я, ясна річ, цього не пам’ятаю. Ба більше, Ковачу, я вас навіть не знаю. Останній мій спогад — це те, як я лягла в резервуар близько місяця тому. Все, що було далі, зникло. Та я, яку ви спалили в тому катері, мертва. То була не я. Отже, жодних образ, еге ж?

— Не користуєтеся віддаленим зберіганням, Трепп?

Вона пирхнула.

— Жартуєте? Я заробляю цим на життя, як і ви, але не так багато. Та й узагалі, кому треба та віддалена хрінь? Як на мене, той, хто облажався, мусить чимось за це поплатитися. Я ж облажалася з вами, хіба ні?

Я сам сьорбнув чаю та пригадав бійку в аеромобілі, оцінюючи ракурси.

— Ви діяли дещо повільно, — погодився я. — Дещо необережно.

— Так, необережно. Тут мені треба пильнувати. Таке буває, коли людина ходить у штучних чохлах. Це сильно суперечить дзену. У мене у Нью-Йорку є сенсей, так він, блін, аж на стіну від цього лізе.

— Кепсько, — терпляче промовив я. — Не хочете мені сказати, хто прислав вас зараз?

— Та навіть краще. Вас запрошують на зустріч із Самим, — побачивши вираз мого обличчя, вона кивнула. — Так, Рей хоче з вами поговорити. Як і попереднього разу, тільки тепер поїздка добровільна. Здається, примус не надто добре на вас діє.

— А Кадмін? Він теж бере в цьому участь?

Трепп втягнула повітря крізь зуби.

— Кадмін, ну… Кадмін зараз дещо не на часі. Насправді він трохи зганьбився. Але я думаю, що з цього приводу ми теж можемо домовитися. Крім цього, я зараз, узагалі-то, не можу вам майже нічого сказати, — вона скоса позирнула на Саллівана, який встиг вмоститися зручніше і слухав. — Нам краще піти деінде.

— Гаразд, — я кивнув. — Я піду за вами. Але, перш ніж піти, встановімо пару основних правил. Перше: ніякого віртуалу.

— Тут я вас випередила, — Трепп допила чай і почала вставати з-за столу. — За вказівками я маю доправити вас безпосередньо до Рея. Фізично.

Я поклав долоню їй на руку, і вона раптово застигла.

— Друге: жодних сюрпризів. Кажіть мені, що саме станеться, задовго до того, як це станеться. Як буде щось несподіване, ви, цілком імовірно, знову засмутите свого сенсея.

— Гаразд. Жодних сюрпризів, — Трепп дещо вимушено всміхнулася, і я здогадався, що вона не звикла, щоб її хапали за руку. — Ми вийдемо звідсіля і зловимо таксі. Це вас влаштовує?

— Аби тільки воно було порожнє, — я відпустив її руку, і вона знову заворушилася — плавно випрямилася, досі тримаючи руки подалі від тулуба. Сягнув у кишеню й кинув Салліванові парочку пластикових банкнот. — Сиди тут. Якщо я побачу, як твоя пика визирає з дверей, перш ніж ми поїдемо, зроблю в ній дірку. За чай плачу я.

Коли я попрямував за Трепп до дверей, прийшов офіціант із Саллівановою чашкою та великим білим носовичком, мабуть, для розбитої губи коменданта. Милий хлопчина. Він мало не зашпортався, намагаючись не потрапляти мені під ноги, і подивився на мене з огидою та захватом водночас. Після крижаної люті, що напала на мене перед цим, я співчував йому так, що він і уявити собі не міг.

Молодики в шовкових костюмах провели нас незмигними зміїними поглядами.

Надворі ще лив дощ. Я підняв комір і побачив, як Трепп витягнула транспортний пейджер і невимушено помахала ним туди-сюди над головою.

— Хвилинку, — сказала вона і з цікавістю глянула на мене скоса. — Знаєте, кому належить той заклад?

— Здогадався.

Вона хитнула головою.

— Локшинова перекусна тріад. Офігезне місце для допиту. Чи ви просто любите жити з ризиком?

Я знизав плечима.

— Там, звідки я родом, злочинці не встряють у чужі суперечки. Загалом вони — народ боязкий. Втручання з боку добропорядного громадянина значно ймовірніше.

— Тут усе інакше. Більшість тутешніх добропорядних громадян надто вже добропорядні, щоби влізти в бійку на боці якогось незнайомця. На їхню думку, для цього існує поліція. Ви ж зі Світу Гарлана, так?

— Так.

— Тоді, може, річ у квеллізмі. Не думаєте?

— Можливо.

На пейджер відреагувало автотаксі, поволі опустившись крізь дощову завісу. Трепп стала біля відкритого люка, відступивши вбік, та іронічно продемонструвала, що відсік за ним порожній. Я нещиро всміхнувся.

— Після вас.

— Влаштовуйтеся.

Вона залізла всередину й посунулася, пропускаючи мене. Я відкинувся назад на сидінні навпроти неї і став стежити за її руками. Побачивши, куди я дивлюся, вона всміхнулася й розкинула руки, наче розп’ята, на спинці сидіння. Люк опустився; з нього рясно полився дощ.

— Вас вітає сервіс «Урблайн», — м’яко промовило таксі. — Будь ласка, назвіть пункт призначення.

— Аеропорт, — сказала Трепп, відкинувшись назад на сидінні й дивлячись, як на це відреагую я. — Термінал для приватних перевізників.

Таксі піднялося. Я поглянув на дощ у вікні за спиною в Трепп.

— Отже, поїздка неблизька, — беземоційно сказав я.

Вона знову поклала руки вперед, тримаючи їх долонями догори.

— Що ж, ми вирішили, що у віртуал ви не підете, тож тепер нам доведеться йти важчим шляхом. Суборбітальний переліт. Близько трьох годин.

— Суборбітальний? — я глибоко вдихнув і злегка торкнувся «Філіпса» в кобурі. — Знаєте, я дуже засмучуся, якщо хтось попросить мене перевірити цю зброю, перш ніж ми полетимо.

— Так, про це ми теж здогадалися. Розслабтеся, Ковачу, ви ж чули, як я сказала: приватний термінал. Це спеціальний переліт, лише для вас. Як хочете, можете, блін, хоч тактичну ядерну бомбу з собою повезти. Гаразд?

— Куди ми їдемо, Трепп?

Вона всміхнулася і сказала:

— До Європи.

Розділ двадцять п'ятий

Хоч де в Європі ми приземлилися, погода там була краща. Ми вийшли з тупоносої суборбіталки без вікон, що стояла на злітно-посадковій смузі з гартованого скла, і пройшли до будівлі терміналу під блискучим сонцем, яке буквально тиснуло мені на тіло навіть крізь куртку. Небо вгорі від краю до краю було невблаганно синє, а повітря здавалося жорстким і сухим. Якщо вірити пілотській звірці часу, день ще був у розпалі. Я скинув із себе куртку.

— На нас має чекати лімузин, — кинула через плече Трепп.

Ми без жодних формальностей пройшли у термінал і перетнули зону з мікрокліматом, у якій до масивної скляної стелі простягалися пальми та інші, не такі впізнавані тропічні рослини. Зі спринклерних систем сіяв дрібний дощ, завдяки якому повітря здавалося приємно вологим після сухості надворі. Вздовж доріжок, вимощених між деревами, на диво органічно вживалися крикливі дітлахи і старенькі, що сиділи й куняли на лавах з кутого заліза. Середнє покоління зібралося компаніями біля яток з кавою, перемовлялося з більшою кількістю жестів, ніж я бачив у Бей-Сіті, і ніби не думали про чинники часу та графіку, що керують більшістю аеровокзалів.

Я пересунув куртку на плечі, щоб якнайкраще прикрити зброю, і пішов слідом за Трепп до дерев. Ішов я недостатньо швидко, щоб вийти з поля зору двох охоронців, які стояли під пальмою неподалік, чи маленької дівчинки, що човгала навшпиньках до нас уздовж доріжки. Коли охоронці напружилися, Трепп подала їм знак, і вони, кивнувши, повернулися до колишньої розслабленої пози. Вочевидячки, на нас чекали. Обдурити маленьку дівчинку було не так легко: вона дивилася на мене великими очима, поки я не склав із пальців пістолет і не застрелив її з гучними звуковими ефектами. Тоді вона показала зуби в широчезній усмішці та сховалася за найближчою лавою. Я чув, як вона стріляє мені у спину, до кінця доріжки.

Коли ми вийшли надвір, Трепп провела мене повз юрбу таксі до непримітного чорного катера, що стояв у зоні заборони на паркування. Ми залізли в кондиціонерну прохолоду та сіли у блідо-сірі автоформові крісла.

— Десять хвилин, — пообіцяла вона, коли ми здійнялися в повітря. — Як вам мікроклімат?

— Дуже непогано.

— Такі є по всьому аеропорту. Вихідними люди приїздять сюди з центру на день. Дивовижа, еге ж?

Я гмикнув і визирнув з вікна, тим часом як ми летіли, накренившись, над завитками житлових масивів великого міста. Далі була запорошена рівнина, що простягалася до обрію, та майже болюча небесна блакить. Ліворуч я бачив, як здіймаються гори.

Трепп неначе здогадалася про моє небажання говорити й зайнялася телефонним штекером, який підключила собі за вухом у іронічну підвіску. Ще один внутрішній чип. Почавши дзвінок, вона заплющила очі, а в мене з’явилося дивне відчуття самотності, яке буває, колись хтось користується чимось подібним.

Самотність була мені до душі.

Насправді ж я більшу частину подорожі був для Трепп кепським попутником. У каюті субкорабля я вперто тримався відсторонено попри явний інтерес Трепп до моєї історії. Врешті-решт вона облишила спроби витягнути з мене історії про Світ Гарлана та Корпус і натомість спробувала навчити мене парочки карткових ігор, які знала. Я відповів на це взаємністю, підкорюючись якійсь подобі культурної ввічливості, але двоє — не найкраща компанія для гри в карти, та й нікому з нас цього не хотілося. Ми обоє приземлилися в Європі мовчки, гортаючи власні добірки з медіастеку літака. Хоча Трепп це, судячи з усього, не бентежило, мені важко було забути обставини нашої останньої спільної мандрівки.

Під нами рівнина поступилася місцем дедалі зеленішим височинам, а далі з’явилася долина, в якій лісисті кручі неначе змикалися довкола чогось рукотворного. Коли ми йшли на посадку, Трепп відключилася, ворухнувши повіками; цей порух означав, що вона не стала спершу відключати чипові синапси. Більшість виробників наполегливо радять цього не робити, але, можливо, вона хизувалася. Я цього майже не помітив. Здебільшого мою увагу поглинуло те, біля чого ми сідали.

Це був величезний кам’яний хрест, більший за всі досі мною бачені, і вицвілий від часу. Коли катер поступово опустився до його основи, а тоді — ще далі, я зрозумів: будівничі цього пам’ятника поставили його на величезну центральну підпірку з каменю, завдяки чому він скидався на гігантський палаш, встромлений у землю якимось богом-воїтелем на пенсії. Це цілком відповідало розмірам довколишніх гір — здавалося, ніби його не могла там поставити жодна людська сила. Ступінчасті кам’яні тераси та допоміжні будівлі під підпіркою, які теж відзначалися монументальними розмірами, практично губилися в тіні цього артефакта.

Трепп стежила за мною з блиском в очах.

Лімузин зупинився на одному з кам’яних обширів, і я виліз назовні, кліпаючи від сонця на хрест.

— Це належить католикам? — припустив я.

— Колись належало, — Трепп попрямувала до височезних сталевих дверей у скелі попереду. — Коли було нове. Зараз це приватна власність.

— Як так вийшло?

— Спитайте Рея.

Тепер, здавалося, розмовляти не хотілося Трепп. Неначе щось у цій величезній споруді пробуджувало в ній іншу частину характеру. Вона попливла до дверей так, наче її тягнуло туди магнітом.

Коли ми дісталися брам, вони повільно розчахнулися, глухо загудівши автоматичними петлями, і зупинилися, розійшовшись на два метри. Я змахнув рукою в бік Трепп, і вона, знизавши плечима, переступила через поріг. Стінами у напівтемряві обабіч входу по-павучому пройшло щось велике. Я ковзнув рукою до руків’я «Немекса», вже знаючи, що це — марна справа. Тепер ми у краю велетнів.

Нас обнюхали дві вартові робосистеми, і з мороку виринули вузькі стволи вогнепальної зброї завдовжки з чоловіче тіло. Калібр у них, як мені здалося, був приблизно такий самий, як і в захисної системи у вестибюлі «Гендрікса», і я здав зброю. Автоматичні машини для вбивства, задзижчавши трохи по-комашиному, відступили й по-павучому видерлися стінами до своїх насістів. Біля основи двох ніш, у яких вони жили, я розгледів величезних залізних янголів з мечами.

— Уперед, — у тиші собору голос Трепп був неприродно гучним. — Думаєте, якби ми хотіли вас убити, то везли б аж сюди?

Я пройшов за нею, спустившись із кам’яних сходів, у основну частину приміщення. Ми були у величезній базиліці, що, напевно, простягалася вздовж усієї кам’яної підпірки під хрестом; її стеля губилася в мороку високо над нами. Попереду були ще одні сходи, що вели на дещо вужчий поміст, де освітлення було потужніше. Коли ми туди дійшли, я побачив, що дах тут вигинається склепінням над кам’яними статуями охоронців у каптурах, які тримали руки на широких палашах і скривили губи під каптурами в дещо зневажливих посмішках.

Я відчув, як мої губи скривились у відповідь, і серйозно замислився про потужну вибухівку.

У кінці базиліки в повітрі висіло щось сіре. На мить мені здалося, що переді мною кілька сформованих монолітів, вставлених у постійне силове поле, а тоді один із сірих предметів злегка ворухнувся у випадковому потоці студеного повітря, і я раптом здогадався, що це таке.

— Ви вражені, Такеші-сан?

Цей голос, ця вишукана японська, якою до мене звернулися, подіяли на мене, як ціанід. Мені враз сперло дух від сильних почуттів, і я відчув, як мою нейрохімічну систему пройняло нерівним струмом. Я дозволив собі неквапливо повернутися на голос. Десь під оком у мене засіпався м’яз від притлумленого бажання вдатися до насильства.

— Рей, — заговорив я аманглійською. — Я, бляха, мусив про це здогадатися ще на стартовому майданчику.

Рейлін Кавахара вийшла з дверей, стала збоку круглого приміщення, де закінчувалася базиліка, та іронічно вклонилася. Слідом за мною бездоганно заговорила аманглійською.

— Так, можливо, ти мусив про це здогадатися, — замислилася вона. — Але найбільше мені в тобі не подобається, Ковачу, саме твоя нескінченна здатність дивуватися. Хоч скільки ти корчиш із себе ветерана воєн, у глибині душі ти лишаєшся простаком. А в наші часи це — неабияке досягнення. Як це тобі вдається?

— Комерційна таємниця. Щоб це зрозуміти, тобі треба було б бути людиною.

Ця образа залишилася без уваги. Кавахара опустила погляд на мармурову долівку, неначе щойно її побачила.

— Так, що ж, мені здається, що це ми вже проходили.

Мені згадався Новий Пекін і схожі на ракові пухлини владні структури, що їх створили там Кавахарині інтереси, дисгармонійні крики жертв тортур, які я навчився асоціювати з її іменем.

Я наблизився до одного з сірих конвертів і ляснув по ньому. Його шорстка поверхня піддалася під моєю рукою, і він трохи загойдався на кабелях. Усередині щось мляво посунулося.

— Куленепробивний, так?

— М-м-м… — Кавахара схилила голову набік. — Я сказала б, що залежить від кулі. Але вже точно протиударний.

Я якимось робом здобувся на смішок.

— Куленепробивна слизова оболонка матки! Лише тобі, Кавахаро… Лише тобі знадобилося б захищати від куль своїх клонів, а тоді ховати їх під горою.

Тоді вона вийшла вперед, на світло, і, коли я поглянув на неї, сила моєї ненависті проявилася й ударила мене під ложечку. Рейлін Кавахара стверджувала, що виросла у забруднених нетрях Фіжн-Сіті в Західній Австралії, але, якщо це була правда, то від її походження вже давно й сліду не лишилося. Постать навпроти мене мала стан танцівниці, відзначалася тілесною рівновагою, була приваблива і водночас не викликала миттєвої гормональної реакції, обличчя витончене і розумне. Це був той самий чохол, який вона носила на Новому Пекіні, спеціально вирощений і не торканий жодними імплантатами. Чистий організм, зведений до рівня мистецтва. Кавахара вбирала його в чорні жорсткі спідниці-тюльпани, що охоплювали нижню частину її тіла до середини стегна, та м’яку шовкову блузу, що опускалася на її торс темною водою. Взуття на її ногах було створено за зразком космічних пантофель, але зі скромнішими підборами, а її темно-руде волосся було коротке та прибране з охайного обличчя. Вона скидалася на героїню екранної реклами якогось помірно популярного інвестиційного фонду.

— Могутність зазвичай приховують, — сказала вона. — Згадай бункери Протекторату на Світі Гарлана. Або печери, в яких тебе ховав Корпус посланців, поки тебе переробляли за його образом і подобою. Сутність контролю в тому, щоб залишатися схованим від очей, хіба не так?

— Зважаючи на те, як мене повсюди водили протягом останнього тижня, я сказав би, що так. То чи хочеш ти продовжити цю пропозицію?

— Чудово, — Кавахара позирнула вбік, на Трепп, яка відбрела геть, у морок, і, витягнувши шию, дивилася на стелю, наче туристка. Я роззирнувся, шукаючи, де можна сісти, і не знайшов нічого. — Ти, без сумніву, знаєш, що я порекомендувала тебе Лоренсові Банкрофту.

— Він про це згадував.

— Так, і якби твій готель виявився трохи менш психопатичним, усе ніколи не вийшло би з-під контролю так сильно, як вийшло. Ми б могли провести цю розмову тиждень тому й уберегти всіх від купи непотрібних проблем. Я не хотіла, щоб Кадмін тобі шкодив. Він, згідно вказівок, мав привезти тебе сюди живим.

— Програма змінилася, — промовив я, йдучи вздовж вигнутої стіни. — Кадмін не дотримується одержаних вказівок. Сьогодні вранці він спробував мене вбити.

Кавахара роздратовано змахнула рукою.

— Я знаю. Тому тебе і привезли сюди.

— Це ти його витягнула?

— Авжеж.

— Він збирався тебе здати?

— Він сказав Кітові Ратерфорду, що йому здається, ніби у сховищі його застосовують не найкращим чином. Що в такому становищі його контракту зі мною буде важко дотриматися.

— Хитро.

— Отож-бо. Я ніколи не встоюю перед витонченими перемовинами. Мені здається, що він заслужив на повторні інвестиції в себе.

— Отже, ти почала стежити за мною, витягнула його й перекинула його до Заріза на перечохлення, так? — порившись наосліп у кишенях, я знайшов цигарки Ортеґи. У похмурих сутінках базиліки знайома пачка скидалася на поштівку з іншого місця. — Не дивно, що другого борця на «Панамській троянді» ще не було перелито, коли ми туди дісталися. Він, мабуть, тільки-но завершив зачохлення Кадміна. Той гівнюк вийшов звідти в образі мученика «Правої руки Бога».

— Приблизно в той час, коли ти заходив на борт, — підтакнула Кавахара. — Ба більше, він, як я розумію, прикинувся різноробом, а ти пройшов просто повз нього. Я була би вдячна, якби ти тут не курив.

— Кавахаро, я був би вдячний, якби ти померла від внутрішнього крововиливу, але я не думаю, що ти мене порадуєш.

Я торкнувся цигаркою наліпки запалювання й оживив її, а тоді згадав, як чоловік укляк на рингу. Я неквапливо прокрутив події назад. Я на палубі корабля-бійкодрома дивлюся на малюнок, який наносять на підлогу бійні. Обличчя, що піднялося, коли ми проходили. Так, він навіть усміхнувся. Від цього спогаду я скривився.

— Ти поводишся далеко не так ґречно, як годиться людині у твоєму становищі, — мені здалося, що за спокоєм я помітив у її голосі якийсь надрив. Попри свій хвалений самоконтроль, Рейлін Кавахара витримувала неповагу ненабагато краще за Банкрофта, генерала Мак-Інтайра чи будь-яку іншу могутню істоту, з якою я мав справи. — Твоє життя в небезпеці, а я можу його захистити.

— Моє життя вже бувало в небезпеці, — відповів я їй. — Зазвичай через те, що якась срань на кшталт тебе приймала масштабні рішення щодо того, як слід керувати реальністю. Ти вже підпустила Кадміна надто близько, щоб мені було спокійно. Та він, мабуть, навіть скористався для цього твоїм сраним віртуальним локатором.

— Я послала його, — процідила Кавахара, — забрати тебе. Він знову мене не послухався.

— Ще й як, — я задумливо потер синець на плечі. — То чому я маю вірити, що наступного разу ти зможеш краще?

— Тому що ти знаєш, що я це можу, — Кавахара пройшла через середину приміщення, нахиливши голову, щоб не зачепити шкірястих сірих мішків із клонами, і стала на моєму шляху вздовж периметру. Її обличчя було напружене від гніву. — Я — одна з семи наймогутніших людей цієї сонячної системи. Я маю доступ до таких повноважень, заради яких польовий головнокомандувач ООН пішов би на вбивство.

— Рейлін, це на тебе так архітектура діє. Ти б навіть мене не знайшла, якби не пасла Саллівана. Як ти в біса збираєшся розшукати Кадміна?

— Ковачу, Ковачу, — вона засміялася з явним дрожем у голосі, наче борючись із сильним бажанням запхати мені в очниці великі пальці. — Ти хоч уявляєш собі, що відбувається на вулицях будь-якого земного міста, якщо я починаю когось шукати? Уявляєш, як легко було б розправитися з тобою тут і тепер?

Я демонстративно затягнувся цигаркою і дмухнув на неї димом.

— Як сказала твоя віддана помічниця Трепп менш ніж десять хвилин тому, навіщо везти мене сюди, просто щоб зі мною розправитися? Ти від мене чогось хочеш. То чого саме?

Вона важко вдихнула крізь ніс. Її обличчя стало трохи спокійнішим, і вона відступила на пару кроків, відходячи від конфронтації.

— Правильно кажеш, Ковачу. Я хочу, щоб ти був живий. Якщо ти зараз щезнеш, Банкрофт не так це зрозуміє.

— Або так, — я байдужо почовгав по вигравіруваних літерах на камені під ногами. — Це ти його спалила?

— Ні, — здається, Кавахару це звеселило. — Він сам себе вбив.

— Авжеж.

— Ковачу, віриш ти в це чи ні, для мене несуттєво. Від тебе я хочу завершення розслідування. Охайного завершення.

— І як мені, на твою думку, його добитися?

— Мені байдуже. Вигадай що-небудь. Ти ж усе-таки Посланець. Переконай його. Скажи, що вважаєш вердикт поліції правильним. За потреби знайди винного, — нещира усмішка. — Себе я до цієї категорії не включаю.

— Якщо ти його не вбивала, якщо він сам спалив собі голову, то чому тебе має обходити, що станеться? Який у тебе тут інтерес?

— Це тут не обговорюється.

Я повільно кивнув.

— І що мені буде за це охайне завершення?

— Окрім ста тисяч доларів? — Кавахара глузливо схилила голову набік. — Ну, як я розумію, інші сторони звернулися до тебе з дуже щедрою пропозицією розважального характеру. А я, своєю чергою, всіма можливими способами оберігатиму тебе від Кадміна.

Я опустив погляд на літери під ногами й обдумав це — поступово, ланка за ланкою.

— Франсіско Франко, — промовила Кавахара, помилково вирішивши, що я подивився туди з зосередженим інтересом. — Дрібний тиран стародавніх часів. Він побудував це місце.

— Трепп сказала, що воно належало католикам.

Кавахара знизала плечима.

— Дрібний тиран, що страждав на маячення релігії. Католики добре ладнають з тиранією. Це в їхній культурі.

Я з позірною невимушеністю роззирнувся довкола в пошуках робосистем безпеки.

— Так, схоже на те. Тож дозволь мені уточнити. Ти хочеш, щоб я нав’язав Банкрофтові брехню, а ти за це відкличеш Кадміна, якого сама на мене й напустила. Такі твої умови?

— Умови, як ти висловився, такі.

Я востаннє наповнив легені димом, посмакував його і видихнув.

— Можеш іти в сраку, Кавахаро, — я кинув цигарку на оздоблений гравіруванням камінь і розтоптав підбором. — Я ризикну з Кадміним і повідомлю Банкрофта, що його, ймовірно, вбила ти. Отже. Тепер ти передумаєш і вже не даси мені жити?

Мої руки вільно висіли по боках і аж сіпалися від бажання відчути грубу ткану вагу пістолетних руків’їв. Я зібрався прострелити Кавахарі горло на рівні пам’яті трьома патронами з «Немекса», а тоді всунути пістолет собі до рота й підірвати власну пам’ять. Кавахара все одно майже точно користувалася віддаленим зберіганням, але хрін з ним: треба ж десь показати свою позицію. А вічно тікати від бажання померти неможливо.

Могло б бути й гірше. Міг би бути Інненін.

Кавахара скрушно захитала головою. Вона всміхалася.

— Ковач завжди однаковий. Весь зі слів гучних і геть безглуздий. Романтичний нігілізм. Невже ти нічого не навчився з часів Нового Пекіна?

— «Деякі арени такі розтлінні, що виступати там чисто можна лише по-нігілістськи».

— О, це Квелла, так? У мене був Шекспір, та я все ж не думаю, що колоніальна культура копає так далеко. Правильно? — вона досі всміхалася й трималася як гімнастка з Театру абсолютного тіла, готова розпочати свій виступ. Якусь мить я відчував майже галюцинаторну впевненість у тому, що вона пуститься в невеликий танок, поставлений під джанк-ритмову музику з динаміків, схованих у куполі над нами.

— Такеші, звідки ти взяв, що все можна вирішити з такою грубою простотою? Певно, таки не від посланців? Може, від новопештських банд? Із батькових побоїв у дитинстві? Ти справді думав, що я дозволю тобі керувати своєю рукою? Справді думав, що я прийшла б на перемовини з порожніми руками? Подумай над цим. Ти мене знаєш. Ти справді вважав, що це буде так просто?

У мені закипіла нейрохімія. Я притлумив її, повиснувши на цій миті, як парашутист, що затримався у стрибковому люці.

— Гаразд, — спокійно промовив я. — Вразь мене.

— З радістю, — Кавахара сягнула в нагрудну кишеню своєї текучої чорної блузи, витягнула крихітний голофайлик і активувала його нігтем великого пальця. Коли в повітрі над приладом з’явилися зображення, вона передала голофайл мені. — Тут дуже багато формальностей, але слушні думки ти, без сумніву, розпізнаєш.

Я взяв маленьку кульку світла, наче отруйну квітку.

Це ім’я вразило мене одразу, вистрибнувши з друкованого тексту…

«…Сара Сахіловська…»

…а тоді — термінологія контракту, у сповільненому темпі звалившись на мене, наче якась будівля.

«…переведено до приватного сховища…»

«…асигнування на віртуальне зберігання…»

«…необмежений термін…»

«…підлягає перегляду на розсуд ООН…»

«…за розпорядженням судового закладу Бей-Сіті…»

Усвідомлення цього хворобливо розтеклося по мені. Треба було вбити Саллівана, коли була можливість.

— Десять днів, — Кавахара пильно стежила за моєю реакцією. — Ось скільки в тебе часу на те, щоб переконати Банкрофта, що розслідування закінчено, та піти. Після цього Сахіловська переходить у віртуал в одній з моїх клінік. Там ціле нове покоління віртуальних допитових програм, і я особисто подбаю про те, щоб їх усі випробували на ній.

З різким тріском голофайл упав на мармурову підлогу. Вишкіривши зуби, я незграбно кинувся на Кавахару. З мого горла вирвався стишений рик, жодним чином не пов’язаний із моєю бойовою підготовкою, а мої руки зігнулись у клешні. Я знав, який смак матиме її кров.

Перш ніж я дійшов до середини, моєї шиї торкнувся холодний ствол пістолета.

— Я б радила цього не робити, — промовила мені на вухо Трепп.

Кавахара наблизилася до мене.

— Банкрофт — не єдина людина, здатна викупати проблемних злочинців з колоніальних стеків. Судовий заклад Канаґава був на сьомому небі від щастя, коли я два дні по тому прийшла туди з пропозицією придбати Сахіловську. На їхню думку, якщо людину переправляють за межі планети, в неї досить мало шансів розжитися коли-небудь достатньою сумою, щоб оплатити зворотний голкокидок. І, звісно, їм платять за право помахати їй ручкою на прощання. Напевно, здається, що це занадто добре, щоби бути правдою. На мою думку, там сподіваються, що це — початок тенденції, — вона задумливо потерла лацкан моєї куртки. — І, власне, зважаючи на те, яким є зараз ринок віртуалів, є шанси, що цю тенденцію варто започаткувати.

М’яз у мене під оком різко підскочив.

— Я тебе вб’ю, — прошепотів я. — Серце тобі, бляха, вирву і з’їм. Обвалю це місце тобі на голову…

Кавахара нахилилася так, що наші обличчя мало не торкнулись одне одного. Її дихання злегка пахло м’ятою та орегано.

— Ні, не вийде, — сказала вона. — Ти зробиш саме так, як я кажу, і зробиш упродовж десяти днів. Бо інакше твоя подружка Сахіловська вирушить на персональну екскурсію пеклом без можливості порятунку.

Вона відступила й підняла руки.

— Ковачу, тобі треба дякувати всім божествам, які є на Світі Гарлана, що я — не якась там садистка. Тобто я ж запропонувала тобі вибір: або — або. Ми так само могли б домовлятися про те, яким саме страшним мукам я піддам Сахіловську. Ну, я б могла розпочати зараз. Це дало б тобі мотивацію хутко все закінчити, чи не так? У більшості віртуалів десять днів приблизно дорівнюють трьом-чотирьом рокам. Ти був у клініці Вея. Думаєш, вона б могла витримати три роки цього? Я думаю, що вона б, напевно, з’їхала з глузду, а ти?

Від зусилля, якого мені коштувало стримати свою ненависть, у мене за очима ніби щось розірвалося до самих грудей. Я видушив із себе:

— Умови. Звідки мені знати, що ти її випустиш?

— Я ж даю тобі слово, — Кавахара опустила руки. — Мені здається, що ти вже особисто пересвідчився в його силі.

Я повільно кивнув.

— Після того, як Банкрофт змириться з тим, що справу закрито, а ти зникнеш із поля зору, я поверну Сахіловську на Світ Гарлана для відбуття решти покарання, — Кавахара нагнулася, щоб підібрати голофайл, який я впустив, і простягнула його. Вправно нахилила його пару разів, аби прогортати сторінки. — Думаю, ти бачиш, що в цей контракт включено пункт про скасування. Я, звісно, втрачу значну частину сплаченого на початку внеску, але за нинішніх обставин я на це готова, — вона злегка всміхнулася. — Але, будь ласка, не забувай, що скасування може працювати в обидва напрямки. Я завжди можу знову купити те, що повертаю. Тож, якщо ти думав трохи посидіти в підпіллі, а тоді побігти назад до Банкрофта, будь ласка, забудь тепер про цю думку. Цим тобі не перемогти.

Ствол пістолета зник з моєї шиї, і Трепп відступила. Нейрохімія тримала мене на ногах, як мобільний костюм паралітика. Я отетеріло витріщився на Кавахару.

— Нахіба ти все це зробила? — прошепотів я. — Чому мене взагалі треба втягувати, якщо ти не хочеш, щоб Банкрофт знайшов для себе відповіді?

— Тому що ти — посланець, Ковачу, — повільно, наче звертаючись до дитини, промовила Кавахара. — Тому що, якщо хтось і може переконати Лоренса Банкрофта, що він загинув від власної руки, то це ти. А ще — тому що я знала тебе досить добре, щоб передбачити твої дії. Я подбала про те, щоб тебе привезли до мене, невдовзі після твого прибуття, але тут втрутився готель. А потім, коли тебе випадково занесло до клініки Вея, я знову спробувала привезти тебе сюди.

— Я вирвався з клініки Вея завдяки блефу.

— О, так. Твоя історія про біопіратів. Ти справді думаєш, що змусив їх повірити в цю маячню з другосортної експерії? Будь розважливим, Ковачу. Може, ти й змусив їх відступити на пару кроків, поки вони над цим думали, але неушкодженим з клініки Вея ти вибрався лише тому, що я сказала їм відправити тебе туди, — вона знизала плечима. — Але потім тобі закортіло втекти. Тиждень був клопіткий, і я звинувачую в цьому себе не менше, ніж інших. Я почуваюся зоопсихологинею, що погано спроектувала лабіринт для свого пацюка.

— Гаразд, — я трохи зауважив, що тремчу. — Я зроблю це.

— Авжеж, зробиш.

Я подумав, що ще можна сказати, але здавалося, ніби в мене остаточно скінчилися сили для опору. Холод базиліки неначе проймав мене до кісток. Зусиллям волі я опанував свій дрож і намірився піти. Трепп мовчки вийшла вперед, долучаючись до мене. Коли ми пройшли десь із десяток сходинок, Кавахара гукнула в мене за спиною:

— Стоп, Ковачу…

Я повернувся, як уві сні. Вона всміхалася.

— Якщо тобі таки вдасться закінчити це чисто і дуже швидко, я, можливо, подумаю про якусь грошову винагороду. Так би мовити, бонус. Він підлягатиме обговоренню. Трепп дасть тобі контактний номер.

Я знову відвернувся, стуманівши так, як востаннє туманів на задимлених руїнах Інненіна. Неясно відчув, як мене ляснула по плечу Трепп.

— Давай, — привітно сказала вона. — Виходьмо звідси.

Я пройшов за нею до виходу під спорудою, що мучила душу, під глузливими посмішками охоронців у каптурах, і зрозумів, що Кавахара весь цей час дивилася на мене через своїх клонів у сірих утробах з аналогічною посмішкою. Дорога з вестибюлю, здавалося, тривала цілу вічність, а коли прочинилися величезні сталеві брами, за якими відкривався зовнішній світ, світло, що пролилося всередину, стало джерелом життя, за яке я вхопився, наче потопаючий. Базиліка раптово перетворилася на вертикаль, на холодну океанську глибінь, з якої я тягнувся до сонця на вкритій брижами поверхні. Коли ми вийшли з тіней, моє тіло стало поглинати навколишнє тепло, наче тверду їжу. Помалу відступали дрижаки.

Я йшов, та перебуваючи під похмурою владою хреста, все ще відчував, як це місце холодною рукою торкається мого карка.

Розділ двадцять шостий

Та ніч минула як у тумані. Згодом, коли я намагався її пригадати, навіть пам’ять посланця показувала мені лише уривки.

Трепп хотіла провести ніч у місті. До найкращого нічого життя в Європі, твердила вона, всього кілька хвилин дороги, а вона знає, до яких закладів слід їхати.

Я ж хотів, щоб мої мисленнєві процеси взяли та припинилися.

Ми почали з готельного номера на вулиці, назви якої я не міг вимовити. Ми впорскували голкою в білки очей якийсь аналог тетрамету. Я мляво сидів у кріслі біля вікна й дозволив Трепп себе вколоти, намагаючись не думати про Сару та кімнату в Міллспорті. Намагаючись не думати взагалі. Двоколірні голографічні зображення за вікном забарвлювали зосереджене лице Трепп у відтінки червоного та бронзового, і вона скидалася на демона, який саме скріплює угоду печаткою. Коли тетрамет помчав моїми синапсами, я відчув підступне викривлення меж свого сприйняття, і, коли настала моя черга колоти Трепп, я мало не загубився в лініях її обличчя. Препарат був дуже добрий…

Там були фрески з зображеннями християнського пекла, де над процесією голих верескливих грішників пазуристими пальцями стрибали язики полум’я. В одному кінці зали, де постаті на стінах серед диму та шуму неначе змішувалися з відвідувачами бару, на обертовій платформі танцювала якась дівчина. Разом з платформою крутилася й увігнута пелюстка з чорного скла, і щоразу, коли вона проходила між глядачами й танцівницею, дівчина зникала, а на її місці танцював усміхнений скелет.

— Цей заклад називається «Всяке тіло погибне», — перекричала шум Трепп, коли ми пропихалися крізь натовп. Вона показала на дівчину, а тоді — на персні з чорного скла в неї на пальцях. — Ось що надихнуло мене на ці персні. Шикарний ефект, еге ж?

Я швидко взяв випивку.

«Людський рід тисячоліттями мріяв про рай і пекло. Про нескінченну насолоду або біль, не зменшувані та не обмежувані рамками життя чи смерті. Тепер ці фантазії можуть існувати завдяки віртуальному форматуванню. Потрібен лише промисловий електрогенератор. Ми воістину створили пекло — і рай — на землі.»

— Звучить дещо пафосно, як прощання Енджін Чандри з народом перед відльотом, — прокричала Трепп. — Але я тебе розумію.

Вочевидячки, я також промовляв слова, що крутилися у моїй голові. Якщо це була цитата, то я не знав, звідки. Це точно був не квеллізм: вона б дала ляпаса будь-кому, хто став би таке декламувати.

— Річ у тому, — досі кричала Трепп, — що в тебе є десять днів.

Реальність хилиться, стікає вбік краплями полум’яного світла. Музика. Рух і сміх. Вінце келиха під моїми зубами. Тепле стегно, що притиснулося до мого стегна і, як мені думається, належить Трепп; але, коли я повертаюся, мені широко всміхається інша жінка, з довгим чорним волоссям і малиновими губами. Її відверто закличний погляд неясно нагадує мені про дещо недавно побачене…

Вулична сцена:

Обабіч висіли ярусами балкони, на тротуари з незчисленних крихітних барів вихлюпувалися язики світла та звуку, а сама вулиця була заповнена людьми. Я йшов поряд із жінкою, яку вбив минулого тижня, і намагався підтримати розмову про котів.

Я щось забув. Щось невизначене.

Щось важли…

— Бляха, та не можеш ти в таке вірити, — вибухнула Трепп. А може, втовкмачила мені в голову тієї миті, коли я вже майже визначив, що…

Вона робила це навмисно? Я навіть не міг згадати, у чому саме щодо котів був так твердо переконаний секунду тому.

Десь танцювали.

Знову мет, введений в очі на розі вулиці, коли ми сперлися на стіну. Хтось пройшов повз нас, гукнув нам щось. Я кліпнув і спробував подивитися.

— Блін, та постій спокійно!

— Що вона сказала?

Трепп, зосереджено насупившись, ізнову підняла мені повіки.

— Назвала нас обох прекрасними. Срана наркоманка, мабуть, хоче чогось на дурничку.

У туалеті з дерев’яними панелями невідомо де я витріщався в розтрощене дзеркало на своє поточне обличчя так, ніби воно скоїло злочин проти мене. Або так, ніби я чекав, коли з-за зшитого обличчя з’явиться хтось інший. Руками я вчепився у брудний металевий умивальник унизу, а епоксидні смуги, якими його прикріпили до стіни, потріскували під моєю вагою, поступово відриваючись.

Я гадки не мав, як довго там пробув.

Я гадки не мав, де це. І у скількох «де» ми вже побували за ніч.

Здавалося, ніщо з цього не має значення, тому що…

Дзеркалу не підходила рама: у пластикові краї, що сяк-так утримували зіркоподібну серединку на місці, впивалися гострі зазублини.

Забагато країв, пробурчав я собі під носа. Тут, блін, усе не тримається купи.

Ці слова здавалися важливими, як випадковий ритм і рима у звичайному мовленні. Я не думав, що коли-небудь зможу полагодити це дзеркало. Я поріжу собі пальці на шматки, просто намагаючись це зробити. Пішло воно у сраку.

Я покинув Райкерове обличчя у дзеркалі та, хитаючись, повернувся до заваленого свічками столу, за яким Трепп попахкувала видовженою люлькою зі слонової кістки.

— Мікі Нозава? Ти серйозно?

— Бляха, так, — енергійно кивнула Трепп. — «Кулак флоту», правильно? Бачила його рази з чотири, не менше. Нью-Йоркські експерія-мережі беруть купу імпорту з колоній. Він входить у моду. Той момент, коли він вирубає гарпунника ударом ногою в польоті. Те, як він робить отой граний удар, відчувається до нутра кісток. Краса. Поезія в русі. Слухай, ти знаєш, що він, як був молодший, трохи знімався в голопорно?

— Фігня. Мікі Нозава ніколи не знімався в порно. Йому це не треба було.

— А хто що казав про «треба»? Ота парочка ціпоньок, з якими він грався… Я б сама з ними погралася задарма.

— Фіг-ня.

— Богом клянуся. Отой чохол із якимось європейським носом і очима, той, у якому він був на тому розтрощеному катері. Реально рання творчість.

Був бар, у якому стіни та стеля обвішані абсурдними гібридами музичних інструментів, а полиці за стійкою заставлені старовинними пляшками, вигадливими статуетками та іншим, безіменним сміттям. Рівень шуму там був порівняно низький, а я пив напій, який, судячи зі смаку, не завдавав моєму організму надто великої шкоди. У повітрі відчувався легкий запах мускусу, а на столиках стояли маленькі таці з солодощами.

— Нахіба ти це робиш?

— Що саме? — Трепп осоловіло замотала головою. — Тримаю котів? Я люблю ко…

— Працюєш на грану Кавахару. Вона ж не людина, а сучий вишкребок, всрата метівська піська, не варта шлаку від пам’яті, чому ти…

Трепп схопила руку, якою я розмахував, і мені на мить здалося, що зараз бути насильству. Спроквола пробудилася нейрохімія.

Натомість Трепп узяла мене за руку й ніжно поклала її собі на плечі, наблизивши моє обличчя до свого. По-совиному кліпнула на мене.

— Послухай.

Запала досить довга тиша. Я слухав, тим часом як Трепп зосереджено насупилася, зробила добрячий ковток зі свого келиха і з утрированою обережністю поставила його. Насварилася на мене пальцем і нечітко вимовила:

— Не суди, щоб і тебе не судили.

Інша вулиця, що поступово спускалася. Ходити несподівано стало легше.

Вгорі рясніли зорі, які я не споглядав так чітко протягом усього тижня в Бей-Сіті. Побачивши їх, я незграбно зупинився — став шукати Рогатого Коня.

Тут щось… не так.

Щось чуже. Жодного знайомого мені малюнка. На внутрішньому боці рук у мене виступив холодний піт, і раптом ці чіткі вогненні крапки стали схожими на армаду з Зовнішнього Світу, що збирається для планетарного бомбардування. Марсіяни повернулися. Мені здалося, що я бачу, як вони неквапом долають вузенький кавалок неба над нами…

— Ого, — Трепп, сміючись, підхопила мене, перш ніж я впав. — Чого ти там шукаєш, конику?

Не моє небо.

Справи дедалі гірші.

В іншому туалеті, з яскравим до болю освітленням, я намагаюся запхати до носа трохи даного Трепп порошку. Носові проходи в мене вже зсохлися, і він усе випадає назад, неначе з цього тіла вже однозначно досить. У кабінці позаду мене хтось змиває, і я позираю у велике дзеркало.

З кабінки виходить Джиммі де Сото в перемазаній інненінським багном польовій формі. У жорсткому освітленні вбиральні його обличчя має особливо кепський вигляд.

— Усе гаразд, друзяко?

— Та не дуже, — я чухаю зсередини носа, в якому неначе починається запалення. — А в тебе?

Він змахує рукою — мовляв, гріх скаржитись — і переходить уперед у дзеркалі, щоби стати біля мене. Коли він нахиляється над умивальником, зі світлочутливого крана фонтаном б’є вода, і він починає мити руки. З його шкіри злізають грязюка та кров, утворюючи густий суп, який виливається у крихітний вихор зливного отвору. Я відчуваю його масивне тіло біля свого плеча, але його єдине око прип’яло мене до образу у дзеркалі, і я чи то не можу, чи то не хочу повернутися.

— Це сон?

Він знизує плечима і продовжує терти собі руки.

— Це межа, — каже він.

— Межа чого?

— Всього, — вираз його обличчя натякає на те, що це вже точно очевидно.

— Я думав, ти з’являєшся лише у моїх снах, — кажу я і спокійно позираю на його руки. З ними щось не так: хоч скільки бруду стирає Джиммі, під ним знаходиться ще більше. Умивальник ним уже заляпаний.

— Що ж, друзяко, можна й так сказати. Сни, високостресові галюцинації або просто отаке ламання собі голови. Це все межа, розумієш? Тріщини з боків реальності. Місце, де опиняються такі дурні покидьки, як я.

— Джиммі, ти мертвий. Я вже майже втомився тобі це казати.

— Нє-а, — він хитає головою. — Але, щоб дістатися мене, ти маєш лізти просто в ті тріщини.

Суп із крові та бруду в умивальнику рідшає, і я раптом усвідомлюю: коли зникне він, зникне й Джиммі.

— Ти маєш на увазі…

Він сумовито хитає головою.

— Блін, це надто складно, щоб розбиратися зараз. Ти думаєш, ніби ми контролюємо реальність, лише тому що ми можемо потроху її фіксувати. Вона — це щось більше, друзяко. Щось більше.

— Джиммі, — я безпорадно змахую рукою, — якого ж хріна мені робити?

Він відступає від умивальника, і на мене сліпучо вишкірюється його понівечене обличчя.

— Вірусне ураження, — чітко каже він. Згадуючи, як пронісся плацдармом мій власний крик, я холону. — Пригадуєш ту фігню, так?

І він, струсивши з рук воду, зникає, як начаклований фокусником.

— Дивись, — розважливо промовляє Трепп. — Кадмін, щоб опинитись у штучному чохлі, мав увійти в резервуар. Мені здається, що це дає тобі більш ніж півдня, перш ніж він бодай дізнається, вбив тебе чи ні.

— Якщо він уже не пройшов нового подвійного зачохлення.

— Ні. Подумай над цим. Він відрізаний від Кавахари. Господи, та в нього зараз немає на таке ресурсів. Він, блін, залишився самотою, а зважаючи на те, що Кавахара на нього полює, його час дуже обмежений. Скоро в Кадміна закінчиться термін придатності, от побачиш.

— Кавахара триматиме його напоготові рівно стільки, скільки він буде їй потрібен, щоб мотивувати мене.

— Ну, так, — Трепп знічено поглянула на свою випивку. — Можливо.

Був ще один заклад, який звався чи то «Кабель», чи то якось схоже, де стіни були обвішані кабелепроводами з кольоровим кодуванням; із їхніх художньо розламаних оболонок жорстким мідним волоссям стирчали дроти. Уздовж барної стійки висіла низка гаків, обгорнутих тонкими, загрозливими на вигляд кабелями, що закінчувалися блискучими срібними міні-роз’ємами. У повітрі над стійкою судомно злягалися під дивну музику, що заповнювала приміщення, наче вода, величезні голографічні вилка і розетка. Час від часу деталі неначе оберталися на статеві органи, але це, можливо, приверзлося мені під дією тетрамету.

Я сидів за барною стійкою; у попільничці біля мого ліктя тліло щось солодке. Судячи з відчуття мокроти в легенях і горлі, я це курив. У барі було велелюдно, але я потерпав від дивної впевненості у власній самотності.

По інший бік від мене інші клієнти за стійкою були підключені до тонких кабелів, ворушачи очима під повіками, на яких неначе були синці, та скрививши роти у сонних напівусмішках. Серед них була Трепп.

Я був сам.

Мій розум смикала за подряпане якась подоба думок. Я взяв цигарку й похмуро нею затягнувся. Зараз було ніколи думати.

Ніколи…

«Вірусне ураження!!!»

…думати.

Під моїми ногами проходять вулиці, як проходили інненінські камінці під чоботями Джиммі, коли той ішов поряд зі мною в моїх снах. «То он як це йому вдається.»

Жінка з малиновими губами, яка…

«Може, піднятися туди…»

Що? Що???

Вилка і розетка.

«Намагаюся розповісти тобі де…»

Ніколи…

Ніко…

Ні…

І вперед, наче вода у вирі, наче суп з багнюки та крові, що лився з рук Джиммі в дірку на дні умивальника…

Знову зник.

Але думка, як і світанок, була неминуча, і вона знайшла мене, разом зі світанком, на білих кам’яних сходах, що вели донизу, в каламутну воду. За нами здіймалися нечіткі пафосні споруди, а з віддаленого боку води я бачив у темряві, що стрімко сірішала, дерева. Ми були в парку.

Трепп перегнулася через моє плече і простягнула мені запалену цигарку. Я машинально взяв її, затягнувся раз, а тоді дозволив диму просочуватися крізь мої розслаблені губи. Трепп сіла навпочіпки біля мене. У воді біля моїх ніг заплюскалася неправдоподібно велика риба. Я був надто змучений, щоб відреагувати.

— Мутант, — невідомо навіщо сказала Трепп.

— Сама така.

Маленькі клаптики розмови полинули геть над водою.

— Знеболювальні знадобляться?

— Мабуть, — я попорпався у себе в голові. — Так.

Вона без слів передала мені пластинку з капсулами вражаючих кольорів.

— Що робитимеш?

Я знизав плечима.

— Повернуся назад. Буду робити те, що мені скажуть.

ЧАСТИНА ЧЕТВЕРТА: ПЕРЕКОНАННЯ

(Вірусне зараження)

Розділ двадцять сьомий

Дорогою з аеропорту я тричі міняв таксі, розраховуючись у кожному готівкою, а тоді замовив номер у дешевому нічному готельчику в Окленді. Ті, хто вів за мною електронне стеження, мали наздогнати мене не одразу, а я був майже певен, що насправді за мною не стежать. Це трохи скидалося на параною: я ж тепер, як-не-як, працюю на поганців, тож їм немає потреби мене переслідувати. Але мені не сподобалося, як Трепп іронічно промовила «до зв’язку», проводжаючи мене на вокзалі Бей-Сіті. А ще я поки не знав напевне, що робитиму, а якщо я цього не знав, то, звісно, також не хотів, щоб це знав хтось інший.

У номері в готельчику було сімсот вісімдесят шість екранних каналів (на екрані режиму готовності однаковими кричущими кольорами рекламували голопорно та новини), підвісне самоочищувальне подвійне ліжко, від якого смерділо дезінфікуючим засобом, і автономна душова кабінка, що вже почала відхилятися від стіни, до якої колись була прикріплена епоксидною смолою. Я визирнув з єдиного зачуханого вікна. У Бей-Сіті була глупа ніч і падав дрібний, серпанкоподібний дощ. Час, даний мені Ортеґою, закінчувався.

Вікно виходило на похилий волоктонний дах метрів на десять нижче. Вдвічі нижче була вулиця. Угорі схожий на пагоду верхній рівень накривав довгими кроквами нижній дах і вулицю. Критий простір. Трохи подумавши, я вилущив з фольги останні антипохмільні капсули Трепп і проковтнув їх, а тоді якомога тихіше відчинив вікно, виліз і повиснув, тримаючись за нижню раму пальцями. Навіть повністю витягнувшись, я все одно мусив падати майже з восьмиметрової висоти.

«Повертайся до примітиву.» Ну, мало що може бути примітивнішим за вилізання з вікон готелю посеред ночі.

Сподіваючись, що дах і справді такий надійний, яким здається, я стрибнув.

Я впав на похилу поверхню так, як і хотів, перекотився на бік і раптом зрозумів, що мої ноги знов висять у порожнечі. Поверхня була тверда, але слизька, як свіжа бела-трава, і я стрімко ковзав до краю. Я обдер собі лікті, намагаючись зачепитися, не знайшов, за що зачепитись, і, падаючи, ледве зумів ухопитись однією рукою за гострий край даху.

Десять метрів до вулиці. Мені в долоню врізався край даху, і я на мить повиснув на руці, намагаючись знайти предмети, що можуть перешкодити моєму падінню — скажімо, сміттєві баки або припаркований транспорт, а тоді забив на це і все-таки впав. Знизу прилетів тротуар і добряче мене вдарив, але удар не посилювало ніщо гостре, а перекотившись, я таки не опинився посеред смердючих сміттєвих баків. Я підвівся й попрямував до найближчих тіней.

Десять хвилин і одну випадкову добірку вулиць по тому я натрапив на ряд незайнятих автотаксі, хутко вийшов з-під свого укриття і заліз у п’яте таксі в ряду. Коли ми піднялися в повітря, я повторив таємний код Ортеґи.

— Кодування зафіксовано. Приблизний час прибуття — за тридцять п’ять хвилин.

Ми полетіли над Затокою, а тоді — до моря.

Надто багато країв.

У моєму мозку недбало звареною юшкою булькали уривки попередньої ночі. На поверхню виходили шматочки, що не піддавалися травленню, гойдалися в потоках пам’яті та знову тонули. Трепп підключилася до барної стійки в «Кабелі»; Джиммі де Сото мив скривавлені руки; обличчя Райкера дивилося на мене з розпластаної зірки дзеркала. Десь там була Кавахара, що називала Банкрофтову смерть самогубством, але бажала покласти край розслідуванню, як і Ортеґа та поліція Бей-Сіті. Кавахара, яка знала дещо про мій контакт із Міріам Банкрофт, знала дещо про Лоренса Банкрофта, про Кадміна.

Хвіст мого похмілля по-скорпіонячому засіпався, відбиваючись від важких знеболювальних Трепп, які поволі накопичувалися. Трепп, соромлива вбивця та визнавиця дзену, яку я вбив і яка, вочевидячки, повернулася без негативних почуттів, бо не могла цього згадати, бо їй здавалося, що з нею цього не було.

«Якщо хтось і може переконати Лоренса Банкрофта, що він загинув від власної руки, то це ти.»

Трепп, підключена в «Кабелі».

«Вірусне ураження. Пригадуєш ту фігню, так?»

Банкрофтові очі вдивляються в мої на балконі Сантач-Гауса. «Я не з тих, хто став би позбавляти себе життя, а якби це й було не так, я б не налажав так із цим. Якби я мав намір померти, ви б зі мною зараз не розмовляли.»

А тоді мене раптом засліпила думка: ось що я зроблю.

Таксі почало спускатися.

— Опора нестабільна, — без потреби сказала машина, коли ми приземлилися на палубу, що крутилася. — Будьте обережні.

Я вставив у слот гроші, і піднявся люк, що вів до безпечного місця Ортеґи. Невеликий простір бронзового посадкового майданчика, огорожі з закріпленої кабелями сталі та море за ними — безліч рухливих чорних плечей води під нічним небом, захаращеним хмарами та рясною мжичкою. Я обережно виліз назовні та взявся за найближчу огорожу, тим часом як таксі полетіло геть і його швидко поглинули мандрівні завіси дощу. Коли навігаційні вогні згасли, я перевів увагу на судно, на якому стояв.

Посадковий майданчик був розташований на кормі, і з того місця, де я схопився за огорожу, було видно весь корабель. Виглядало на те, що він завдовжки близько двадцяти метрів, десь зо дві третини міллспортського траулера, але набагато стрункіший у кормі. Палубні модулі відзначалися плавною, герметичною конфігурацією протиштормової конструкції, але це судно ніхто й ніколи не записав би в робочі. На палубі у двох місцях здіймалися тендітні телескопічні щогли — схоже, що всього на половину своєї висоти, — а попереду сильно звуженого носа тягнувся загострений бушприт. Це була яхта. Плавучий дім багатія.

Із люка на задній палубі вилилося світло, і Ортеґа, висунувшись, покликала мене вниз із посадкового майданчика. Міцно вчепившись пальцями в огорожу через хитання судна, я пробрався коротенькими сходами з одного боку майданчика, а тоді пройшов задньою палубою до люка. Кораблем проносилися вихорці мжички, женучи мене вперед проти моєї волі. З відкритого підсвітленого люка я побачив інші, крутіші сходи та пробрався крізь вузький тамбур у відкрите тепло. У мене над головою з гудінням плавно зачинився люк.

— Де тебе чорти носили?! — гарикнула Ортеґа.

Я швиденько вимокав трохи води з волосся й роззирнувся довкола. Якщо це була плавуча домівка багатія, то цього багатія вже давно не було вдома. По боках приміщення, в яке я спустився, стояли меблі, накриті напівпрозорим пластиком, а полиці маленького бару в ніші були порожні. Усі люки на вікнах були задраєні. За відчиненими дверями на обох кінцях приміщення було щось схоже на такі ж покинуті приміщення.

Тим не менше, від яхти аж смерділо багатством, яке її породило. Стільці та столи під пластиком були з темного полірованого дерева, так само, як і панелі перегородок і дверей, а на навощених дошках у мене під ногами лежали килимки. Решта декору відзначалася такою ж похмурістю, а на стінках перегородок висіло щось схоже на оригінальні твори мистецтва. Один твір емпатистської школи, кістляві руїни марсіянської верфі на заході сонця, та абстрактна картина, зрозуміти яку мені не дозволяв культурний багаж.

Посеред усього цього стояла скуйовджена й насуплена Ортеґа в кімоно з шовку-сирцю — як я вирішив, витягнутому з якоїсь шафи на борту.

— Це довга історія, — я пройшов повз неї, щоб подивитися на найближчі двері. — Якщо кубрик відчинений, мені б не завадило випити кави.

Спальня. Велике овальне ліжко, поставлене серед зроблених із не найкращим смаком дзеркал; ковдра з нього була зіжмакана й відкинута вбік у поспіху. Коли я попрямував до інших дверей, вона дала мені ляпаса.

Я хитнувся вбік. Удар був не такий сильний, як той, яким я нагородив Саллівана у локшинній перекусній, але завдано його було в положенні, з якого можна було значно краще замахнутись, а ще треба було протистояти крену палуби. Коктейль із похмілля та знеболювальних мені не допоміг. Я мало не впав. Незграбно повернувши собі рівновагу, я підняв руку до щоки й витріщився на Ортеґу, яка гнівно дивилася на мене, тим часом як на вилицях у неї палахкотіли дві рум’яні плями.

— Послухай, вибач, якщо я тебе розбудив, але…

— Ах ти гівнюк, — зашипіла вона на мене. — Брехливий гівнюк.

— Я не впевнений, що…

— Ковачу, мені, бляха, треба було тебе заарештувати. Треба було, бляха, запхати тебе у стек за те, що ти наробив.

Мені почав уриватися терпець.

— Що наробив? Ортеґо, опануй уже, блін, себе і розкажи мені, що відбувається.

— Сьогодні ми здійснили доступ до пам’яті «Гендрікса», — холодно промовила Ортеґа. — Попередній ордер було надано опівдні. Усе за останній тиждень. Я це переглядала.

Імпульсивний, дратівний гнів у мені зник, коли ці слова вийшли з її вуст. Вона неначе вилила мені на голову відро морської води.

— Йой.

— Так, там було небагато, — Ортеґа відвернулася, обіймаючи себе за прикриті кімоно плечі, та пройшла повз мене до недосліджених дверей. — Наразі ти єдиний його гість. Тож там був лише ти. Та твої відвідувачі.

Я пройшов слідом за нею у другу, вистелену килимом кімнату, де дві сходинки донизу вели до вузької втопленої галереї, з одного боку відділеної низькою перегородкою з дерев’яними панелями. Біля інших стін стояли меблі, так само накриті, як і в першій кімнаті, за винятком віддаленого кутка, де від пластикового покриття звільнили відеоекран метр на метр і супутні приймально-відтворювальні модулі. Перед екраном був поставлений один стілець із прямою спинкою, а на екрані застигло чудово впізнаване зображення обличчя Еліаса Райкера, що ховалося між широко розведеними стегнами Міріам Банкрофт.

— На стільці є пульт дистанційного керування, — промовила Ортеґа, яка й собі відійшла на чималу психологічну дистанцію. — Може, подивишся дещицю, поки я заварюватиму тобі каву? Освіжи це в пам’яті. Тоді можеш дещо пояснити.

Вона зникла на камбузі, не залишаючи мені можливості відповісти. Я підійшов до застиглого відеоекрана, відчуваючи, як у мене всередині все потроху пливе: це зображення пробудило спогади з присмаком Злиття-Дев’ять. У безсонному, безладному вирі останніх днів я практично забув Міріам Банкрофт, але тепер вона повернулася до мене власною персоною, непереборна та п’янка, достоту як тієї ночі. Також я забув слова Родріґо Баутісти про те, що вони вже майже завершили правові суперечки з юристами «Гендрікса».

Моя нога на щось наштовхнулася, і я опустив погляд на килим. На підлозі біля стільця стояв кухлик для кави, досі повний на третину. Мені стало цікаво, яку частину пам’яті готелю проглянула Ортеґа. Позирнув на зображення на екрані. Вона дійшла до цього — і все? Що ще вона бачила? Тоді як це обіграти? Я взяв пульт і покрутив його в руках. Співпраця з боку Ортеґи досі була невід’ємною частиною моїх планів. Якщо я втрачу її зараз, то я вскочив у халепу.

Усередині мене скреблося щось інше. Сплеск емоцій, якого я не хотів визнавати, бо визнати його було б страшенним абсурдом. Почуття, що, попри мій інтерес до подальших факторів у пам’яті готелю, було непомітно пов’язане з зображенням, що відображалося зараз на екрані.

Ніяковість. Сором.

Абсурд. Я захитав головою. Дурня срана.

— Ти не дивишся.

Озирнувшись, я побачив Ортегу з двома кухликами в руках, які аж парували. На мене повіяло сумішшю ароматів кави та рому.

— Дякую, — я взяв у неї один кухлик і трохи надпив, розтягуючи час. Вона відхилилася від мене і склала руки.

— Отже. Півсотні причин, з яких Міріам Банкрофт не підходить на цю роль, — вона смикнула головою в бік екрана. — Скільки з них представлено тут?

— Ортеґо, це не має жодного стосунку…

— Ти казав мені: Міріам Банкрофт здається мені страшною, — вона несхвально захитала головою й надпила свою каву. — Не знаю, там на твоєму обличчі відображається щось не дуже схоже на страх.

— Ортеґо…

— Вона каже: «Я хочу, щоб ви зупинилися». Справді так каже, візьми й перемотай назад, якщо не пам’ята…

Я відсунув пульт так, щоб вона до нього не дотягнулася.

— Я пам’ятаю, що вона сказала.

— Тоді ти також пам’ятаєш ту милу маленьку домовленість, яку вона тобі запропонувала, щоб закрити справу, багато…

— Ортеґо, згадай: ти ж теж не хотіла, щоб я займався цією справою. Ти казала: очевидне самогубство. Це не означає, що ти його вбила, хіба…

— Стули пельку, — Ортеґа обійшла мене так, ніби ми тримали в руках ножі, а не горнятка з кавою. — Ти її прикривав. Увесь цей граний час ти ховав носа в її промежині, як граний вірний п…

— Якщо ти бачила решту, то знаєш, що це не так, — я намагався говорити рівним тоном, а Райкерові гормони мені заважали. — Я сказав Кертісові, що мене це не цікавить. Я, блін, уже два дні як це йому сказав.

— Ти хоч уявляєш собі, що зробить прокурор із цими кадрами? Міріам Банкрофт намагається купити людину, що розслідує справу її чоловіка, нелегальними сексуальними послугами. О, так, зізнання у множинному зачохленні, навіть не доведеному, в суді можна виставити в дуже поганому світлі.

— Вона уникне покарання. Ти сама це знаєш.

— Якщо за неї схоче вступитися чоловік-мет. А він, може, й не захоче цього робити, коли побачить оце. Знаєш, це ж не нова Лейла Беґін. Цього разу мораль на боці іншої людини.

Згадка про мораль грубо порушила межі аргументу, але я при цьому усвідомив неприємний факт: насправді це відіграє головну роль у тому, що тут відбувається. Я згадав критичну оцінку, яку Банкрофт дав земній моральній культурі, і замислився, чи справді він може дивитися, як я ховаю голову між стегнами його дружини, і не почуватися зрадженим.

Я досі намагався збагнути, що думаю на цю тему сам.

— А ще, Ковачу, якщо ми вже заговорили про судове переслідування, ота відтята голова, яку ти привіз із клініки Вея, теж не забезпечить тобі полегкостей. За нелегальне зберігання оцифровано-! особи на Землі дають від п’ятдесяти до ста, а якщо ми можемо довести, що ти й відстрелив голову, то більше.

— Я саме збирався тобі про це розповісти.

— Ні, блін, не збирався, — прогарчала Ортеґа. — Ти, блін, нічого не збирався казати мені без потреби.

— Послухай, клініка все одно не наважиться подати до суду. У неї надто багато…

— Падло ти нахабне, — кухлик з кавою глухо гепнув об килим, і вона стиснула кулаки. Тепер у її очах відображалася справжня лють. — Ти такий самий, як він, такий, бляха, самий, як він. Ти думаєш, що нам потрібна та срана клініка, з кадрами, де ти кладеш відтяту голову в готельну морозилку. Ковачу, хіба це не злочин там, звідки ти родом? Обезголовлення без суду та слідства…

— Хвилиночку, — я поставив свою каву на крісло біля себе. — Як хто? Я такий самий, як хто?

— Що?

— Ти щойно сказала, що я такий самий…

— Та насрати, що я там сказала. Ти розумієш, що ти тут наробив, Ковачу?

— Я розумію лише од…

Раптом з екрана позаду мене полився звук — протяжні стогони та чвакання чогось органічного. Я глянув на пульт, який затиснув у лівій руці, намагаючись зрозуміти, яким чином я ненароком запустив перерване відтворення, і у мене всередині застигла кров від глибокого жіночого стогону. Тоді Ортеґа кинулася на мене, намагаючись вихопити пульт з моєї руки.

— Ану вимкни цю срану…

Якусь мить я боровся з нею, і від нашого борюкання тільки збільшилася гучність. А тоді я раптом, опинившись на хвилі здорового глузду, відпустив, і вона повалилася на стілець і заходилася тиснути на кнопки.

— …штуку.

Запала довга тиша, яку порушувало лише наше важке дихання. Я уп’явся поглядом в один з задраєних ілюмінаторів на іншому боці каюти, а Ортеґа, незграбно сидячи між моєю ногою та стільцем, вочевидячки, ще дивилася на екран. Мені здалося, що якоїсь миті ми дихали в унісон.

Коли я повернувся й нахилився, щоб допомогти їй підвестися, вона вже почала підійматися до мене. Здається, ми полізли з обіймами одне до одного, ще навіть не усвідомивши, що відбувається.

Це було свого роду рішенням. Протиріччя, що кружляли по колу, обвалилися всередину, наче орбіталки, що падають і горять, здаючись на милість взаємного тяжіння, що тягнулося ланцюгами, поки трималося, але зі звільненням наші нерви опалило вогнем. Ми обоє намагалися цілуватись і сміятись водночас. Ортеґа стиха радісно зітхала, тим часом як мої руки прослизнули під її кімоно, провівши долонями по шорстких сосках, широких і твердих, як кінці канатів, та грудях, що вкладалися мені в руки так, наче були створені для того, щоб у них лежати. Впало кімоно, яке спершу зісковзувало, а потім було різко зірване з кожного пловецького плеча по черзі. Я одним махом скинув із себе куртку та сорочку, тим часом як Ортеґа гарячково крутила обома руками мій пасок, розстібала ширіньку та просовувала всередину тверду долоню з довгими пальцями. Я відчув тертя мозолів на кожній пучці.

Ми якимось робом вибралися з каюти з екраном і дійшли до носової каюти. Я стежив за пружними й широкими кроками Ортеґи по кімнаті між мускулистими обрисами її довгих литок, і це, певно, рівною мірою робили я та Райкер, бо я почувався так, наче повертаюся додому. Там, у дзеркальній каюті, вона відкинула голову на скуйовджену постільну білизну, підвелася, і я побачив, як входжу в неї до упору, охнувши через те, що тепер вона палала. Вона палала всередині, огортаючи мене, наче гаряча вода у ванні, а теплі округлості її сідниць таврували мої стегна з кожним доторком. Переді мною здіймався та звивався змією її хребет, а її волосся з безладною елегантністю спадало з її опущеної голови. У дзеркалах довкола себе я бачив Райкера, який тягнувся вперед, охоплюючи її груди, потім — її широкі ребра, округлість її плечей, а вона весь цей час здіймалася й коливалася, наче океан довкола корабля. Райкер і Ортеґа звивалися в обіймах одне одного, наче закохані з безсмертного епосу після возз’єднання.

Я відчув, як її пройняв перший пік, але мені знадобилося побачити, як вона теж дивиться на мене крізь водоспад волосся, розтуливши губи, щоб остаточно позбутися самоконтролю та повторити обриси її спини та сідниць, аж поки мої спазми не вщухли всередині неї і ми не звалилися впоперек ліжка. Я відчув, як вислизнув з неї, і щось неначе народилося. Думаю, вона все ще кінчала.

Тривалий час ніхто з нас нічого не казав. Корабель плив уперед своїм автоматичним шляхом, а довкола нас небезпечний холод дзеркал поринув усередину крижаним припливом, погрожуючи затьмарити, а потім і втопити нашу близькість. За кілька секунд ми вже будемо вдивлятися назовні, на зображення самих себе, а не на одне одного.

Я обхопив рукою стегно Ортеґи та обережно перехилив її набік, щоб ми лягли ложечками. У дзеркалі я знайшов її очі.

— Куди ми пливемо? — лагідно спитав я.

Вона знизала плечима, але при цьому ще сильніше притулилася до мене.

— Це запрограмований цикл: уздовж узбережжя, на Гаваї, гак, а тоді назад.

— І ніхто не знає, що ми тут?

— Тільки супутники.

— Добра думка. Кому все це належить?

Вона скрутилася так, щоб поглянути на мене з-за плеча.

— Райкерові.

— Йо-о-ой, — я демонстративно відвів погляд. — А тут непоганий килим.

Неймовірно, але це викликало в неї сміх. Вона повністю розвернулася до мене, не встаючи з ліжка. Її рука піднялася і м’яко торкнулася мого обличчя, неначе вона думала, що на ньому легко залишити мітку, а чи що воно зникне.

— Я казала собі, — пробурчала вона, — що це — божевілля. Це ж було лише тіло, сам розумієш.

— Це стосується більшості речей. Свідоме мислення мало пов’язане з цим ділом. Якщо вірити психологам, воно мало пов’язане з тим, як ми проживаємо життя, та й усе. Трохи раціоналізації, здебільшого стосовно минулого. Все решту тонко налаштовують гормональні імпульси, генетично закладені інстинкти та феромони. Сумно, але це так.

Вона провела пальцем по контуру мого обличчя.

— Я не думаю, що це сумно. Сумно те, що ми зробили з рештою свого «я».

— Крістін Ортеґа, — я взяв її за палець і злегка його стиснув. — Ти, блін, справжнісінька луддитка. Ну ради Бога, як ти пішла працювати в цю сферу?

Вона ще раз знизала плечима.

— Поліційна родина. Батько був копом. Бабуся була копом. Сам знаєш, як воно буває.

— Не з власного досвіду.

— Ні, — вона мляво витягнула довгу ногу до дзеркальної стелі. — Мабуть, ні.

Я простягнув руку над рівниною її живота і ковзнув рукою вздовж стегна до коліна, обережно пересунув її й торкнувся вустами у ніжному поцілунку поголеної смуги лобкового волосся там, де воно спускалося в розколину. Вона ледь помітно опиралася, можливо, думаючи про екран в іншій каюті, а може, через те, що з її тіла витікали наші перемішані соки, а тоді піддалася й розсунулася піді мною. Я закинув друге її стегно собі на плече й занурив обличчя в неї.

Цього разу вона кінчила з дедалі гучнішими криками, які щоразу затримувала в горлі з потужними скороченнями м’язів унизу живота, тим часом як усе її тіло ковзало по ліжку, а її стегна смикалися вгору, втискаючи мені в рот м’яку плоть. Якоїсь миті вона тихо заговорила іспанською; тональність мови розпалила моє збудження, і, коли вона нарешті завмерла, я спромігся ковзнути вгору та ввійти просто в неї, взявши її під руки та зануривши язика їй до рота в першому нашому поцілунку, відколи ми дісталися ліжка.

Ми рухалися поволі, намагаючись відтворити ритм моря зовні та сміх наших перших обіймів. Здавалося, це тривало довго, нам вистачило часу на розмови — від млявого бурмотіння до захоплених теревенів, — на зміни пози та м’які покусування, на потиски рук; і весь цей час я почувався вщерть наповненим — так, що аж очі боліли. Саме цей нестерпний тиск і змусив мене нарешті розслабитись і кінчити в неї, відчуваючи, як вона користується останніми секундами моєї майже зниклої твердості, щоб і собі затремтіти на піку.

«У Корпусі посланців беруть те, що дають, — сказала Вірджинія Відаура десь у коридорах моєї пам’яті. — І часом цього має бути досить».

Коли ми закінчили вдруге, вага останньої доби звалилася на мене, наче один з важких килимів у іншій каюті, і з дедалі сильнішого тепла під ним поступово вислизнула свідомість. Наостанок я чітко відчув, як довге тіло біля мене змінює положення, притиснувши груди до моєї спини, мене огортає рука і з якоюсь дивною приємністю зчеплюються наші ноги — мої ноги в її ногах, наче руки. Мої мисленнєві процеси сповільнювалися.

Те, що дають. Часом. Досить.

Розділ двадцять восьмий

Коли я прокинувся, вона вже зникла.

З кількох незадраєних ілюмінаторів у каюту проникало сонячне світло. Судно майже перестало гойдатись, але хитавиці все одно вистачало, щоб я бачив то блакитне небо з горизонтальними клаптиками хмар, то відносно спокійне море під ним. Хтось десь заварював каву та смажив копчене м’ясо. Якийсь час я лежав нерухомо, підбираючи розкидану одіж свого розуму й намагаючись зібрати з неї якийсь пристойний костюм. Що сказати Ортезі? Скільки саме і в якому ключі? Мляво, наче виловлена з болота, нагадала про себе обробка посланця. Я дозволив їй перекинутись і потонути, занурившись у плями від сонячних променів на постільній білизні біля моєї голови.

Мене привів до тями дзенькіт склянок із дверей. Ортеґа стояла на порозі у футболці з написом «НІ РЕЗОЛЮЦІЇ 653», де «НІ» було стильно перекреслено червоним хрестиком і виправлено на рішуче «ТАК» того ж кольору. Колони її оголених ніг губилися під футболкою так, ніби всередині вони могли нескінченно тягнутися далі. У руках вона тримала велику тацю зі сніданком на всю поліційну інструктажну. Побачивши, що я не сплю, вона змахнула з очей волосся і криво всміхнулася.

Отже, я їй усе розповів.

— То що ти робитимеш?

Я знизав плечима й поглянув над водою, примруживши очі через яскраве світло. Океан тут здавався пласкішим, задумливішим, ніж на Світі Гарлана. На палубі усвідомлювалася його безмежність, а яхта раптом перетворювалася на дитячу іграшку.

— Я робитиму те, чого хоче Кавахара. Чого хоче Міріам Банкрофт. Чого хочеш ти. Чого, блін, явно хочуть усі. Я вб’ю цю справу.

— Думаєш, це Кавахара спалила Банкрофта?

— Цілком можливо. Або ж вона прикриває того, хто це зробив. Це вже не має значення. У неї Сара, і це — все, що тепер має значення.

— Ми б могли висунути їй звинувачення у викраденні. За утримання оцифровано! особи дають…

— Так, від п’ятдесяти до ста, — злегка всміхнувся я. — Я ж слухав минулої ночі. Але вона не стане зберігати її безпосередньо, це буде якась залежна особа.

— Ми можемо дістати ордери, що…

— Крістін, вона ж сраний мет. Вона відіб’ється від усього цього, не напружуючись. Хай там як, проблема тут не в цьому. Щойно я виступлю проти неї, вона запхає Сару в віртуал. Як довго чекають на схвалення ваші далекосяжні ордери?

— Пару днів, якщо їх видає ООН, — із цими словами на лице Ортеґи опустилася тінь. Ортеґа сперлася на огорожу і подивилася вниз.

— Отож-бо. У віртуалі це — понад півроку. Сара не Посланець, ніякої обробки вона не пройшла. Те, що Кавахара може зробити з нею за вісім-дев’ять віртуальних місяців, перетворило 6 нормальну психіку на місиво. Поки ми її витягнули б, вона б уже стала буйною божевільною. Якби ми її витягнули, і я все одно, блін, навіть думати не збираюся про те, щоб хоч на одну секунду піддати її…

— Гаразд, — Ортеґа поклала руку мені на плече. — Гаразд. Вибач.

Я злегка здригнувся, чи то від морського вітру, чи то від думки про віртуальні застінки Кавахари — хтозна.

— Забудь.

— Я коп. Пошук способів розправитися з поганцями у моїй природі. Ось і все.

Я підняв погляд і безрадісно їй усміхнувся.

— Я посланець. Пошук способів вирвати Кавахарі горлянку в моїй природі. Я шукав ці способи. Таких нема.

Вона відповіла мені усмішкою — вимушеною, з ноткою невизначеності, що, як я знав, рано чи пізно до нас добереться.

— Послухай, Крістін. Я знайшов спосіб це зробити. Переконливо збрехати Банкрофтові та закрити справу. Це незаконно, дуже незаконно, але при цьому не постраждає жодна важлива людина. Мені не треба тобі про це розповідати. Якщо ти не хочеш знати.

Вона подумала над цим, оглядаючи воду біля яхти, так, ніби відповідь могла плавати там, не відстаючи від нас. Я повештався вздовж огорожі, щоб дати їй часу, захиливши голову, оглядаючи блакитну миску неба вгорі й думаючи про системи орбітального стеження. Посеред нескінченного на перший погляд океану, у високотехнологічному безпечному коконі яхти, легко було повірити, що від Кавахар і Банкрофтів цього світу можна сховатись, але такі схованки зникли багато століть тому.

«Якщо ви їм потрібні, — написала колись ще молода Квелла про правлячу еліту Світу Гарлана, — вони рано чи пізно підхоплять вас із планети, наче цікаві порошинки з марсіанського артефакта. Перетніть безодню між зорями, а вони, можливо, підуть за вами. Проведіть кілька століть у сховищі, і в момент перечохлення вони вже чекатимуть на вас, нещодавно клоновані. Вони такі, якими нам колись уявлялися боги, міфічні агенти долі, неуникні, тим часом як Смерть, нещасна старенька селянка-трудівниця, що зігнулася над своєю косою, такою вже не є. Бідолашна Смерть, нездатна дорівнятися до могутніх видозмінено-вутлецевих технологій збереження та видобутку даних, виставлених проти неї. Колись ми жили в страху перед її приходом. Тепер ми обурливо кокетуємо з її похмурою гідністю, а такі істоти не пускають її до себе навіть через чорний хід».

Я скривився. Порівняно з Кавахарою Смерть була слабкою противницею, на три поєдинки.

Я зупинився на носі судна і уп’явся поглядом в одну точку на обрії, поки Ортеґа не визначилася.

Припустімо, що ти в далекому минулому знаєш одну людину. Ви ділитеся чим-небудь, п’єте одне одного до дна. А тоді віддаляєтесь одне від одного, життя веде вас у різні боки, зв’язки між вами недостатньо міцні. А може, вас розлучають зовнішні обставини. Багато років по тому ти знову зустрічаєш цю людину, в тому ж чохлі, і ви знову через це проходите. Що вас приваблює? Чи та сама це людина? Вона, напевно, носить те саме ім’я, має приблизно ту саму зовнішність, але чи є вона такою самою? А якщо ні, то все, що змінилося, тоді є неважливим або другорядним? Люди змінюються, але як сильно? В дитинстві я вірив, що існує сутність людини, така собі ядерна особистість, довкола якої можуть розвиватись і змінюватися поверхневі чинники, не порушуючи цілісності людського «я». Згодом я почав розуміти, що це — помилка сприйняття, пов’язана з метафорами, якими ми звикли себе оточувати. Наші уявлення про особистість тепер стали щонайбільше скороминущим обрисом однієї з хвиль переді мною. Або, якщо сповільнити її до більш людської швидкості, обрисом піщаної дюни. Формою, що є реакцією на стимул. Вітер, гравітацію, виховання. Копіювання генів. Усе зазнає ерозії, усе змінюється. Єдиний спосіб це подолати — навічно піти у стек.

«Так само, як примітивний секстант працює на хибному уявленні про те, що сонце та зорі крутяться довкола планети, на якій ми стоїмо, наші чуття дають нам хибне уявлення про стабільність у всесвіті, а ми його приймаємо, бо без цього прийняття нічого не зробиш.»

Вірджинія Відаура, крокуючи кабінетом для семінарських занять, застрягла в режимі лекторки.

«Але те, що секстант дасть вам можливість знайти дорогу в океані, не означає, що сонце та зорі справді обертаються довкола нас. Хоч скільки ми зробили — як цивілізація, як окремі особи, — всесвіт не стабільний, і ніщо всередині нього не є стабільним. Зорі поглинають самих себе, сам усесвіт розлітається на шматки, і ми самі складаємося з матерії, що постійно перебуває в русі. Колоній клітин у тимчасовому союзі, що самовідтворюються, розпадаються та перебувають усередині, розжареної хмари електричних імпульсів і ненадійно встановленої пам’яті з вуглецевим кодом. Це реальність, це самопізнання, і від усвідомлення цього, звісно, неодмінно голова йде обертом. Дехто з вас служив у вакуумних силах і, без сумніву, подумає, що там стикався з екзистенціальним запамороченням.»

Штучна усмішка.

«Обіцяю вам, що моменти дзену, якими ви, можливо, насолоджувались у відкритому космосі, є хіба що початком того, чого ви маєте навчитися тут. Геть усе, чого ви досягнете як посланці, має ґрунтуватися на усвідомленні того, що на світі немає нічого, крім руху. Будь-що з того, що ви забажаєте бодай зустріти як посланець, а тим паче — створити чи досягти, має бути виділене з цього руху.

Бажаю вам усім удачі.»

Якщо не можна за все життя навіть зустрітися двічі з однією людиною в одному чохлі, то що це каже про всіх рідних і друзів, які чекають у Центрі завантаження на людину, яку вони колись знали і яка тепер дивиться очима незнайомця. Як це може бодай наблизитися до тієї ж людини?

І що це свідчить про жінку, поглинуту пристрастю до незнайомця, що ходить у тілі, яке вона колись кохала? Це ближче чи далі?

Що це, зрештою, свідчить про незнайомця, який їй відповів?

Я почув, як вона йде вздовж огорожі до мене. Зупинившись за пару кроків від мене, вона стиха прокашлялася. Я придушив усмішку й розвернувся.

— Я ж не розповідала тобі, звідки все це взялося в Райкера?

— Здавалося, що питати про це недоречно.

— Ні, — широка усмішка, що згасла, неначе звіяна бризом. — Він його вкрав. Кілька років тому, ще як працював у відділі викрадення чохлів. Це належало якомусь серйозному торгівцеві клонами з Сіднея. Райкерові дісталася ця справа, тому що цей хлоп переганяв пошкоджений товар через клініки Західного узбережжя. Він був прийнятий до місцевої робочої групи, а та спробувала здолати того хлопа на його пристані. Велика перестрілка, купа трупів.

— І купа здобичі.

Вона кивнула.

— Там діють інакше. Більшу частину роботи поліції беруть на себе приватні підрядники. Місцева влада справляється з цим, прив’язуючи оплату до майна підстрелених злочинців.

— Цікавий стимул, — задумливо промовив я. — Так, певно, розправляються з купою багатіїв.

— Еге ж, кажуть, так воно і працює. Яхта дісталася Райкерові. Він виконав дуже багато підготовчої роботи в цій справі й був поранений під час перестрілки, — в її голосі, коли вона переповідала ці деталі, як не дивно, не відчувалося настороженості, і я нарешті відчув, що Райкер десь далеко. — Звідти в нього і шрам під оком, і та фігня на руці. Кабельний пістолет.

— Жесть, — я мимохіть відчув, як моя пошрамована рука злегка засіпалася. Я вже потрапляв під кабельний вогонь, і мені це не надто сподобалося.

— Так. Більшість вважала, що Райкер заробив цю посудину до останньої заклепки. Річ у тому, що за принципом, який діє тут, у Бей-Сіті, поліціянти не мають права залишати собі подарунки, премії чи будь-які інші винагороди, одержані за дії при виконанні службових обов’язків.

— Я можу зрозуміти, які для цього причини.

— Так, я теж. А Райкер не міг. Він заплатив якомусь дешевому норцеві, щоб той загубив документацію судна й зареєстрував його як приховану власність. Заявив, що йому потрібне надійне місце, де можна буде, раптом що, когось сховати.

Я всміхнувся.

— Притягнуто за вуха. Але мені подобається його стиль. Чи не той це норець, який здав його в Сієтлі?

— А в тебе добра пам’ять. Так, той самий. Начо-Голка. Баутіста вміє виважено розповісти історію, еге ж?

— Ти й це бачила, так?

— Так. За нормальних обставин я б Баутісті голову, блін, відірвала за такі ігри в дядька по батькові. Наче мені потрібен емоційний захист. Він, бляха, вже двічі розлучався, а йому ж іще й сорока немає, — вона задумливо поглянула на море. — Я ще не встигла на нього насваритися. Забагато на тебе злилася. Послухай, Ковачу, ось чому я все це тобі кажу: Райкер украв судно, порушив законодавство Західного узбережжя. Я це знала.

— І нічого не вдіяла, — здогадався я.

— Нічого, — вона поглянула на свої руки, що лежали долонями догори. — Ой, блін, Ковачу, та кого ми обманюємо? Я й сама не янгол. Я ж віддухопелила Кадміна під вартою. Ти мене бачив. Я мала затримати тебе за ту бійку під закладом Джеррі, а я залишила тебе на свободі.

— Як я пам’ятаю, ти була надто втомлена, щоб возитися з паперами.

— Так, я пам’ятаю, — вона скривилась, а тоді повернулася й поглянула мені в очі, шукаючи на Райкеровому обличчі вказівки на те, що мені можна довіряти. — Ти кажеш, що збираєшся порушити закон, але ніхто не постраждає. Це правда?

— Не постраждає жодна важлива людина, — м’яко виправив я.

Вона повільно кивнула самій собі, наче зважуючи переконливий аргумент, через який може остаточно змінити її думку.

— То що тобі потрібно?

Я відштовхнувся від огорожі.

— Для початку — список будинків розпусти в районі Бей-Сіті. Заклади, в яких є щось віртуальне. Опісля нам краще повернутися до міста. Я не хочу дзвонити Кавахарі звідси.

Вона кліпнула.

— Віртуальні будинки розпусти?

— Так. І змішані теж. Власне, хай будуть усі заклади на Західному узбережжі, де є віртуальне порно. Що нижча якість, то краще. Я продам Банкрофтові такий брудний товар, що йому не захочеться до нього придивлятися, шукаючи тріщин. Такий кепський, що він і думати про це не захоче.

Розділ двадцять дев'ятий

У списку Ортеґи було понад дві тисячі назв, і до кожної додавався короткий звіт про результати стеження та наявні обвинувачувальні вироки за органічні ушкодження, пов’язані з їхніми операторами чи клієнтами. У паперовому форматі він затягнув десь на дві тисячі складених гармошкою аркушів, які почали розгортатися, наче довгий паперовий шалик, щойно я подолав першу сторінку. Я спробував проглянути список у таксі, повертаючись до Бей-Сіті, але здався, коли ним мало не завалило нас обох на задньому сидінні. Та й настрою в мене все одно не було. Здебільшого я шкодував, що досі не лежу в ліжку у каюті на яхті Райкера, схований від решти людства та його проблем за сотнями кілометрів блакиті, на якій не залишається слідів.

Повернувшись до номеру «Сторожова вежа», я відправив Ортеґу на кухню, а сам тим часом зателефонував Кавахарі за номером, який мені дала Трепп. Першою на екрані з’явилася саме Трепп із сонним обличчям. Я замислився: може, вона не спала всю ніч, намагаючись мене відстежити?

— Ранок добрий, — вона позіхнула і, вочевидь, поглянула на внутрішній часовий чип. — Тобто день. Де ти був? — Гуляв.

Трепп незграбно потерла одне око і знову позіхнула.

— Твоє діло. Я просто спитала, аби не мовчки. Як твоя голова?

— Вже краще, дякую. Я хочу поговорити з Кавахарою.

— Гаразд, — вона потягнулася до екрана. — Поговоримо згодом.

Екран перейшов у нейтральний режим — на ньому почала розкручуватися триколірна спіраль у супроводі неприємно-солодкавих струнних аранжувань. Я заскреготів зубами.

— Такеші-сан, — Кавахара, як завжди, почала японською, наче встановлюючи якусь спільність зі мною. — Я не очікувала такого раннього дзвінка. У тебе для мене добрі новини?

Я вперто продовжував говорити аманглійською.

— Ця лінія безпечна?

— Так, наскільки це можливо.

— У мене тут список замовлень.

— Розказуй.

— По-перше, мені потрібен доступ до одного військового віруса. Краще Ролінґ-4851 або один з варіантів Кондомара.

Розумне обличчя Кавахари різко посуворішало.

— Інненінський вірус?

— Так. Він уже сто з лишком років як застарів, його, певно, не так важко роздобути. Ще мені треба…

— Ковачу, здається, тобі краще пояснити, що ти задумав.

Я звів брову.

— Я так зрозумів, що це — моя гра, а ти не захотіла в це встрягати.

— Якщо я роздобуду тобі копію ролінґівського віруса, то можна буде сказати, що я вже в це встрягла, — Кавахара нагородила мене стриманим усміхом. — І що ж ти плануєш із ним робити?

— Банкрофт наклав на себе руки — тобі такий результат потрібен?

Повільний кивок.

— Тоді для цього має бути причина, — сказав я, мимохіть примирюючись із обманом, який сам і вигадав. Я робив те, чого мене навчили, і це було приємно. — Банкрофт є на віддаленому зберіганні, незрозуміло, нащо йому було себе палити — хіба що в нього була якась дуже конкретна причина. Причина, не пов’язана з самогубством як таким. Наприклад, самозбереження.

Кавахара примружила очі.

— Продовжуй.

— Банкрофт регулярно користується послугами будинків розпусти, реальних і віртуальних. Він сам мені це сказав пару днів тому. А ще він не надто вимогливий до якості закладів, до яких навідується. Отже, припустімо, що в якомусь із цих віртуалів, коли він чухає собі сверблячку, стається нещасний випадок. Випадковий вилив з якихось старих заяложених програм, яких ніхто навіть не відкривав уже кілька десятиліть. Якщо будинок досить низькопробний, то хто його зна, що там може лежати.

— Ролінґівський вірус, — видихнула Кавахара так, ніби перед цим затамувала подих в очікуванні.

— Ролінґівський варіант 4851 повністю активізується десь за сто хвилин, а тоді робити щось уже стає запізно, — я викинув з голови образи Джиммі де Сото. — Ціль незворотно забруднена. Припустімо, що Банкрофт дізнається про це завдяки якомусь системному попередженню. У нього для цього має бути відповідна внутрішня техніка. Раптом він виявляє, що його пам’ять і мозок, до якого вона підключена, спалені. Це не катастрофа для того, хто має запасних клонів і є на віддаленому зберіганні, але…

— Передача, — до Кавахари дійшло, і її обличчя пояснішало.

— Саме так. Йому б довелося зробити щось, щоб вірус не передавався на віддалене зберігання разом з рештою його особистості. Оскільки наступний голкокидок мав відбутися тієї ночі, можливо, за кілька хвилин, був лише один спосіб перешкодити забрудненню віддаленого стеку.

Я вдав, ніби приставляю пістолет до голови.

— Оригінально.

— Тому він і зателефонував, щоб перевірити час. Він не міг довіряти своєму внутрішньому чипу: його вже міг зіпсувати вірус.

Кавахара похмуро підняла руки й зааплодувала. Закінчивши, вона зціпила руки й поглянула на мене з-за них.

— Дуже вражає. Я негайно знайду ролінґівський вірус. Ти обрав підхожий віртуальний заклад для його завантаження?

— Ще ні. Вірус — не єдине, що мені потрібно. Мені треба, щоб ти домовилася про дострокове звільнення та перечохлення Айрін Елліотт, яка наразі зберігається в Центрі Бей-Сіті, засуджена за занурювання. Ще мені треба, щоб ти розглянула можливість викупити її перший чохол у його покупців. Це угода з якоюсь корпорацією, документи точно є.

— Ти хочеш, щоб Ролінґа завантажила ця Елліотт?

— Факти показують, що вона майстерна.

— Факти показують, що вона попалася, — в’їдливо зауважила Кавахара. — У мене є вдосталь людей, які можуть зробити це для тебе. Першокласні фахівці зі втручань. Тобі не треба…

— Кавахаро, — я зусиллям волі зберіг самовладання, але почасти відчув його в напруженості свого голосу. — Пам’ятай: це — моя робота. Я не хочу, щоб у це лізли твої люди. Якщо ти виведеш Елліотт зі стеку, вона буде відданою. Поверни їй власне тіло, і вона буде наша до скону. Я хочу зробити це саме так, тож так воно й відбудеться.

Я став чекати. Кавахара на мить застигла з порожнім обличчям, а тоді обдарувала мене ще однією ретельно відміряною усмішкою.

— Чудово. Зробимо це по-твоєму. Я певна, що ти усвідомлюєш, на які ризики йдеш і що станеться, якщо ти зазнаєш невдачі. Я зв’яжуся з тобою сьогодні в «Гендріксі».

— Які новини щодо Кадміна?

— Щодо Кадміна жодних новин, — Кавахара знову всміхнулася, і зв’язок обірвався.

Якусь мить я сидів, витріщившись на екран у режимі готовності і знову обдумуючи свій план афери. У мене було неприємне відчуття, ніби я казав правду посеред суцільного обману. Чи радше моя ретельно виснувана брехня збігалася з правдою, йшла тією ж стежкою. Добра брехня має досить близько підходити до правди, щоб запозичувати в неї зміст, але це було щось інше, щось набагато моторошніше. Я почувався мисливцем, який неприємно близько підійшов до болотної пантери та очікує, що вона будь-якої миті вискочить з болота в усій своїй ікластій і гривастій жахливості. Правда була десь поряд.

Позбутися цього відчуття було важко.

Я встав і пішов на кухню, де Ортеґа перебирала вміст майже порожньої холодильної установки. Світло зсередини змальовувало її риси такими, якими я їх ще не бачив, а її права грудь під піднятою рукою заповнювала вільну футболку, наче якийсь плід, наче вода. Від бажання торкнутись Ортеґи в мене засвербіли руки.

Вона позирнула вгору.

— А ти що, не готуєш?

— Це за гостей робить готель. Їжа надходить у люк. Чого ти хочеш?

— Я хочу щось приготувати, — вона перестала оглядати холодильник і зачинила його дверцята. — Зробити те, чого ти хотів?

— Мабуть, так. Запиши для готелю список інгредієнтів. На тій полиці внизу, здається, є пательні й таке інше. Якщо знадобиться щось інше, проси в готелю. Я перегляну список. А, ще одне, Крістін.

Вона поглянула з-за полиці, на яку я вказав.

— Міллерової голови тут нема. Я сховав її в сусідньому номері.

Її вуста трохи стиснулися.

— Я знаю, де ти сховав Міллерову голову, — сказала вона. — Я не її шукала.

Пару хвилин по тому, сидячи на віконній полиці з паперовим документом, що, розгортаючись, падав на підлогу, я почув стишений голос Ортеґи, яка розмовляла з «Гендріксом». Трохи стукоту, знову приглушена розмова, а тоді — легке шкварчання олії. Я переборов сильне бажання викурити цигарку і схилив голову над документом.

Я шукав те, що бачив щодня у своїй новопештській юності, — закладів, у яких провів підліткові роки, де на вузьких під’їзних дорогах до крихітних приміщень красувалися дешеві голограми, що обіцяли «Краще, ніж у реалі», «Широкий спектр сценаріїв», «Справдження мрій» абощо. Для заснування віртуального борделю було потрібно небагато. Потрібні лише фасад і місце, де можна вертикально встановити труни для клієнтів. Ціни на програми були різні й залежали від їхньої складності та оригінальності, але машини для їхнього запуску зазвичай можна було задешево купувати з надлишкового військового майна.

Якщо Банкрофт може витрачати час і гроші у біокабінках Джеррі, то в якомусь із цих закладів він почуватиметься як удома.

Я вже перебрав дві третини списку, дедалі більше відволікаючись на пахощі, що долинали з кухні, аж тут мені на очі натрапив знайомий запис, і я різко застиг.

Я побачив жінку з довгим прямим чорним волоссям і малиновими губами

Почув голос Трепп

«.. голова у хмарах. Я хочу опинитися там до півночі.»

І шофера зі штрих-кодом

«Без проблем. Сьогодні ввечері берегової охорони буде мало.»

І жінки з малиновими губами

«„Голова у хмарах“. Ось воно як. Може, піднятися туди тобі й не по кишені.»

Хор на піку

«Доми представляють, Доми представляють, Доми представляють…»

І діловита роздруківка в моїх руках

«„Голова у хмарах“: акредитований Дім на Західному узбережжі, реальний і віртуальний товар, зовнішня берегова межа мобільного повітряного об’єкта…»

Я проглянув нотатки. Голова в мене при цьому дзвеніла, наче кришталь, по якому легенько вдарили молотком.

«Навігаційні промені та система маяків, обмежені Бей-Сіті та Сієтлом. Конфіденційне членське кодування. Регулярні пошуки, HP. Жодних вироків. Діє за ліцензією корпорації „Сьорд Ай Голдінґс Інк.“».

Я замислено завмер на місці.

Бракувало деяких деталей. Це скидалося на дзеркало, що втримувалося на місці за зазублені краї; його вистачало, щоб одержати зображення, але не все. Я ретельно вдивлявся в неправильні межі того, що знайшов, намагаючись зазирнути за краї, отримати тло. Трепп везла мене на зустріч із Реєм — Рейлін — до «Голови у хмарах». Не до Європи: Європа була ширмою, а похмура важка базиліка призначалася для того, щоб не дати мені помітити те, що мало бути очевидним. Якщо Кавахара в цьому задіяна, вона б не стала наглядати за цим з іншої півкулі.

Кавахара перебуває в «Голові у хмарах», і…

І що?

Інтуїція посланця була різновидом підсвідомого розпізнання, посиленого усвідомлення закономірностей, що його реальний світ надто часто притуплює, вимагаючи ретельного зосередження. Маючи досить слідів цілісності, можна зробити здогад, який дозволяє побачити ціле як передвісник реального знання. Працюючи за цією моделлю, деталі можна додати згодом. Але був і певний мінімум, без якого неможливо злетіти. Тут, як і старосвітському лінійному літальному апарату, потрібне місце для розбігу, а його в мене не було. Я відчував, як гепаю по землі, хапаючись за повітря й відстаючи. Мало.

— Ковачу!

Я підвів очі й побачив це. У мене в голові неначе ввімкнулася візуалізація на лобовому склі, неначе повернулися на місце болти атмосферного шлюзу.

Переді мною стояла Ортеґа з мішалкою в одній руці та зібраним у слабкий вузол волоссям. Її футболка голосно сповіщала мене:

РЕЗОЛЮЦІЯ 653. Так або ні, залежно від ситуації.

Уму Прескотт

«Пан Банкрофт користується неявним впливом у Суді ООН.»

Джеррі Седака

«Крихітка Аненома — католичка… Ми беремо дуже багато таких. Часом це реально зручно.»

Мої думки бігли, наче вздовж запального шнура, підпалюючи ланцюжок асоціацій.

Тенісний корт

Налан Ертекін, голова Верховного суду ООН

Джозеф Фірі, Комісія з прав людини

Мої власні слова

«Ви, як я розумію, приїхали обговорити Резолюцію 653.»

«Неявний вплив…»

Міріам Банкрофт

«Я не зможу сама перешкодити Марко докучати Налан. До речі, він кипить від гніву.»

І Банкрофт

«Зважаючи на те, як він сьогодні грав, я не здивований.»

Резолюція 653. Католики.

Мій розум плюнув у мене даними, наче божевільний пошук файлів під час прокручування.

Зловтіха Седаки

«Письмове свідчення під присягою на диску, подала до Ватикану повну Клятву утримання.»

«Часом це реально зручно.»

Ортеґа

«Ярлик „Заборонено з міркувань совісті“.»

«Мері Лу Гінчлі.»

«Минулого року берегова охорона виловила в океані якусь малу.»

«Від її тіла мало що зосталося, зате пам’ять вони знайшли.»

«„Заборонено з міркувань совісті“»

«В океані.»

«Берегова охорона.»

«Зовнішня берегова межа мобільного повітряного об’єкта…»

«„Голова у хмарах“»

Це був процес, який неможливо було загальмувати, своєрідна розумова лавина. Відколювалися й летіли донизу шмати реальності — щоправда, падали вони не в хаос, а в щось оформлене, якесь перебудоване ціле, остаточної форми якого я не міг розгледіти.

«Система маяків обмежена Бей-Сіті…»

«…та Сієтлом»

Баутіста.

«Розумієте, все це сталося в чорній клініці в Сієтлі.»

«Неушкоджені булькнули в Тихий океан.»

«Ортеґа припускала, що Райкера підставили.»

— На що дивишся?

Слова на мить зависли в повітрі, наче петля в часі, і раптом час відхилився назад, а у дверному прорізі за ними тільки почала прокидатися Сара в ліжку міллспортського готелю, тим часом як розкотистий грім орбітального пострілу гримів вікнами, що слабко трималися в рамках, а за ним — звук роторних лопатей на тлі ночі, а наші смерті чекають просто за поворотом.

— На що дивишся?

Я кліпнув і зрозумів, що досі витріщаюся на футболку Ортеґи, на м’які горбки, які вона там утворила, і друкований напис на грудях. На її обличчі була невелика усмішка, але її вже потроху стирала тривога.

— Ковачу!

Я знову кліпнув і спробував прибрати багатометровий витік думок, спровокований футболкою. Очевидну правду «Голови у хмарах».

— У тебе все гаразд?

— Так.

— Їсти хочеш?

— Ортеґо, що, як… — я зрозумів, що мені треба прокашлятися, ковтнути й почати заново. Мені не хотілося цього казати, мій організм не хотів, щоб я це казав. — Що, як я можу витягнути Райкера зі стеку? Ну, назавжди. Звільнити його від звинувачень, довести, що в Сієтлі сталася підстава. Чого це для тебе вартує?

Якусь мить вона дивилася на мене так, ніби я говорю незрозумілою їй мовою. Тоді перейшла до віконної полиці та обережно сіла на край обличчям до мене. Якийсь час вона мовчала, та я вже побачив відповідь у її очах.

— Ти почуваєшся винним? — нарешті запитала мене вона.

— Через що?

— Через нас.

Я мало не розреготався, але прихованого болю якраз вистачило на те, щоб зупинити цей рефлекс у моєму горлі. Бажання її торкнутися не зникло. Протягом останнього дня воно то наступало, то відступало хвилями, але остаточно так і не щезло. Поглянувши на вигин її стегон і литок на віконній полиці, я відчув, як вона звивалася, повернувшись до мене спиною — чітко, майже як у віртуалі. Моя долоня пригадала вагу та форму її груді, наче тримати її було для цього чохла справою всього життя. Я дивився на неї, а моїм пальцям хотілося проводити по лініях її обличчя. У мені не було місця для почуття провини, не було місця ні для чого, крім цього почуття.

— Посланці не відчувають провини, — коротко відповів я. — Серйозно. Імовірно, ні — взагалі майже однозначно, Кавахара підставила Райкера, бо він надто сильно роздмухував справу Мері Лу Гінчлі. Пам’ятаєш щось про її послужний список?

Ортеґа замислилася на мить, а тоді знизала плечима.

— Вона втекла з дому до свого хлопця. Здебільшого працювала без реєстрації, що завгодно, аби платити за житло. Хлопець був гівнюком, мав проблеми з законом з п’ятнадцяти років. Трохи торгував жмуриком, обвалив кілька простеньких стеків даних, жив здебільшого коштом своїх жінок.

— Чи дозволив би він їй працювати на М’ясній полиці? Або в кабінках?

— О, так, — кивнула з кам’яним обличчям Ортеґа. — Елементарно.

— Якби хтось набирав працівників для снаф-борделю, католики були б ідеальними кандидатами, чи не так? Вони ж потім нічого не розкажуть. Із міркувань совісті.

— Снаф, — якщо раніше лице Ортеґи було кам’яним, то тепер воно перетворилося на вивітрений граніт. — Більшість жертв снафу в цих місцях просто здобувають опісля кулю в пам’ять. Вони нічого не розповідають.

— Так. Але що, як щось піде не так? Кажучи конкретно, що, як Мері Лу Гінчлі планували використати як снаф-повію, тож вона спробувала втекти й випала з повітряного будинку розпусти під назвою «Голова у хмарах»? Тут би її католицизм виявився дуже зручним, чи не так?

— «Голова у хмарах»? Ти серйозно?

— І через це власники «Голови у хмарах» дуже сильно прагнули б надійно зупинити прийняття Резолюції 653, чи не так?

— Ковачу, — Ортеґа замахала обома руками — мовляв, пригальмуй. — Ковачу, «Голова у хмарах» — це один з Домів. Елітна проституція. Мені не подобаються ці заклади, мене від них нудить так само, як від кабінок, але вони чисті. Вони обслуговують вищі прошарки суспільства, і в них не буває сумнівних речей на кшталт снафу…

— Отже, ти не думаєш, що у вищих ешелонах влади полюбляють садизм і некрофілію. Це суто для нижчих класів, так?

— Ні, — спокійно відповіла Ортеґа. — Але грошовита людина, що хоче погратись у мучителя, може дозволити собі робити це у віртуалі. У деяких Домах пропонують віртуальний снаф, але пропонують тому, що він легальний, і ми нічого не можемо з цим вдіяти. І їм так подобається.

Я глибоко вдихнув.

— Крістін, одна людина повезла мене на зустріч із Кавахарою на борту «Голови у хмарах». Хтось із клініки Вея. А якщо Кавахара займається Домами Західного узбережжя, то вони готові на все, що дає прибуток, тому що вона готова на все, геть на все. Ти хотіла великого поганого мета, в якого можна вірити? Забудь про Банкрофта, він порівняно з нею — майже священик. Кавахара виросла у Фіжн-Сіті, продавала антирадіаційні засоби рідним робітників, які працювали з паливними стрижнями реакторів. Знаєш, хто такі водоноси?

Вона заперечно хитнула головою.

— У Фіжн-Сіті так називали катів у бандах. Розумієш, тих, хто відмовлявся платити за захист, стукав у поліцію чи просто недостатньо швидко стрибав, коли місцевий бос якудзи казав «жабка», зазвичай карали, змушуючи пити забруднену воду. Кати носили її в захищених флягах, вицідивши з поганеньких систем охолодження реакторів. Вони приходили ввечері до порушника додому й казали йому, скільки випити. Рідних змушували на це дивитися. Якщо він не пив, його рідних вирізали одного за одним, поки він не починав пити. Хочеш знати, звідки я знаю цю премилу цікавинку про земну історію?

Ортеґа нічого не сказала, зате стулила вуста від огиди.

— Я знаю це, бо мені розповідала Кавахара. Вона займалася цим у дитинстві. Була водоносом. І вона цим пишається.

Задзвонив телефон.

Я подав знак Ортезі, щоб відійшла й не потрапила в кадр, і пішов відповідати.

— Ковачу, — це був Родріґо Баутіста. — Ортеґа з вами?

— Ні, — на автоматі збрехав я. — Вже пару днів її не бачив. Є якась проблема?

— А, мабуть, ні. Вона знову щезла з лиця планети. Ну, якщо таки її побачите, скажіть їй, що вона пропустила збори підрозділу сьогодні по обіді і це не сподобалося капітанові Мураві.

— Чи слід мені сподіватися на зустріч із нею?

— Із Ортеґою — та хрін його зна, — розвів руками Баутіста.

— Слухайте, я мушу йти. Побачимося.

— Побачимося, — я подивився, як спорожнів екран, а тоді Ортеґа повернулася з зайнятого місця біля стіни. — Зрозуміла?

— Так. Сьогодні вранці я мала передати диски з пам’яттю «Гендрікса». Мурава, ймовірно, захоче знати, чому я взагалі забрала їх з Фелл-стрит.

— Це ж ваша справа, хіба ні?

— Так, але є норми, — Ортеґа раптом набула втомленого вигляду. — Ковачу, я не можу затримувати їх довго. На мене вже й так постійно кидають дивні погляди, бо я з тобою працюю. Досить скоро в когось неодмінно виникнуть серйозні підозри. У тебе є кілька днів на цей обман Банкрофта, але опісля…

Вона красномовно підняла руки.

— Ти не можеш сказати, що тебе затримали? Що диски в тебе забрав Кадмін?

— Мене перевірять на поліграфі…

— Не одразу.

— Ковачу, ми зараз змиваємо в унітаз не твою кар’єру, а мою. Я цим не ради забавки займаюся, мені довелося…

— Крістін, послухай мене, — я підійшов до неї й узяв її за руки. — Ти хочеш повернути Райкера чи ні?

Вона спробувала від мене відвернутись, але я не здавався.

— Крістін. Ти віриш, що його підставили?

— Так.

— Тоді чому б не повірити в те, що це зробила Кавахара? Катер, який він спробував збити в Сієтлі, розбився, пролітаючи над океаном. Екстраполюй цей факт і зрозумій, до чого він веде. Познач ту точку, де берегова охорона виловила Мері Лу Гінчлі в морі. Тоді нанеси на мапу «Голову у хмарах» і подивися, чи дає це щось.

Ортеґа з дивним поглядом відсторонилася від мене.

— Ти хочеш, щоб це було правдою, еге ж? Будь-що-будь хочеш знайти виправдання для гонитви за Кавахарою. Це просто твоя ненависть, так? Ще одна нездійснена помста. Тобі плювати на Райкера. Та тобі плювати навіть на свою подружку, Сару…

— Скажи це ще раз, — холодно відповів їй я, — і я тобі вріжу. Щоб ти знала, Сарине життя для мене важливіше за все те, що ми тільки-но обговорювали. І ніщо з того, що я сказав, не означає, що у мене є можливість не робити саме те, чого хоче Кавахара.

— Тоді який, бляха, сенс?

Мені хотілося потягнутися до неї. Замість задовольнити це прагнення, я здійняв догори руки, наче відсторонюючись.

— Не знаю. Поки що не знаю. Але якщо я зможу визволити Сару, то опісля може з’явитися якась можливість розправитися з Кавахарою. А ще може з’явитися можливість звільнити Райкера. Більше я нічого не кажу.

Вона якусь мить ще дивилася на мене, а тоді повернулася й підхопила куртку з підлокітника крісла, на який її поклала, коли ми прийшли.

— Я ненадовго вийду, — тихо сказала вона.

— Гаразд, — я так само замовк. Тиснути зараз було недоречно. — Я буду тут, а якщо мені доведеться вийти, залишу тобі повідомлення.

— Так, зроби це.

Ніщо в її голосі не вказувало на те, повернеться вона насправді чи ні.

Після того, як вона пішла, я ще трохи посидів у задумі, намагаючись хоч розвинути початкове уявлення про структуру, надану мені інтуїцією посланця. Коли телефон знову задзвонив, я, вочевидячки, вже здався, тому що на момент сигналу виглядав з вікна, думаючи, в яке місце в Бей-Сіті пішла Ортеґа.

Цього разу телефонувала Кавахара.

— У мене є те, чого ти хочеш, — без церемоній заговорила вона. — Сплячу версію ролінґівського вірусу буде доставлено до «СілСет Голдінґс» завтра вранці після восьмої. Адреса — Сакраменто, 1187. Про твій приїзд знатимуть.

— А активаційні коди?

— Будуть доставлені під окремим прикриттям. З тобою зв’яжеться Трепп.

Я кивнув. Законодавство ООН, що керувало передаванням і володінням військовими вірусами, було ясне, навіть прямолінійне. Інертними вірусними форами можна володіти як об’єктами для дослідження чи навіть, як довела одна чудернацька прецедентна справа, особистими трофеями. Володіння активним військовим вірусом чи кодами, за допомогою яких можна активувати сплячий вірус, та їхній продаж є правопорушеннями, переслідуваними за звинувачувальним актом ООН, і караються зберіганням від ста до двохсот років. У тому ж разі, якщо вірус було застосовано, покарання можна посилити до стирання. Звичайно, ці покарання застосовні лише до приватних осіб, а не військових командирів чи високопоставлених держслужбовців. Могутні ревнують до своїх іграшок.

— Просто зроби так, щоб вона швидко зі мною зв’язалася, — коротко відповів я. — Я не хочу витрачати більше часу зі своїх десяти днів, ніж потрібно.

— Розумію, — Кавахара вдала співчуття, неначе погрози Сарі висловлювала якась злісна сила природи, над якою не мав влади ніхто з нас. — Я перечохлю Айрін Елліотт до завтрашнього вечора. Номінально її викупає зі зберігання AT «ДжекСол», одна з моїх компаній, що займаються комунікаційними інтерфейсами. Ти зможеш забрати її з Центру Бей-Сіті приблизно о десятій. Я тимчасово акредитую тебе як консультанта з питань безпеки західного підрозділу «ДжекСол». Ім’я — Мартін Андерсон.

— Зрозуміло, — так Кавахара казала мені: якщо щось піде не за планом, то я, прив’язаний до неї, потону перший. — Це призведе до конфлікту з генетичним підписом Райкера. Він буде живим файлом у Центрі Бей-Сіті до завершення переливання в тіло.

Кавахара кивнула.

— Це вже вирішено. Твою акредитацію буде маршрутизовано через корпоративні канали «ДжекСол» до будь-якого індивідуального генетичного пошуку. Набірний код. У «ДжекСол» твій генний слід буде записаний на ім’я Андерсона. Якісь проблеми ще є?

— А якщо я натраплю на Саллівана?

— Комендант Салліван пішов у тривалу відпустку. Якась психологічна проблема. Він проведе певний час у віртуалі. Ти з ним більше не побачишся.

Поглянувши на зібране обличчя Кавахари, я мимоволі відчув холодний дрож. Прокашлявся.

— А повторна купівля чохла?

— Ні, — ледь чутно відповіла Кавахара. — Я перевірила характеристики. Чохол Айрін Елліотт не має біотехнічних удосконалень, які б виправдали витрати на його повернення.

— Я й не казав, що він їх має. Тут річ не в технічних можливостях, а в мотивації. Вона буде відданішою, якщо…

Кавахара на екрані нахилилася вперед.

— Мене можна на це вмовити, Ковачу. Але не більше. Елліотт одержить сумісний чохол, і хай вона за це дякує. Вона була потрібна тобі, тож будь-які проблеми з її відданістю, які в тебе виникнуть, стануть виключно твоїми проблемами. Я не хочу про це чути.

— Вона довше адаптуватиметься, — не вгавав я. — У новому чохлі вона буде повільніша, не така чут…

— Це теж твоя проблема. Я запропонувала тобі найкращих фахівців зі втручань, доступних за гроші, а ти від них відмовився. Ковачу, тобі треба навчитися жити з наслідками своїх дій, — вона зупинилася й знову посміхнулася. — Я перевірила дані Елліотт. Хто вона така, хто її рідні, який там зв’язок. Чому ти захотів вивести її зі стеку. Милий задум, Ковачу, але боюся, тобі доведеться підтримувати свою діяльність доброго самаритянина без моєї допомоги. Я тут не благодійністю займаюся.

— Ні, — просто сказав я. — Мабуть, ні.

— Ні. А ще я думаю, що можна також припустити, що це буде останній прямий контакт між нами до вирішення цієї проблеми.

— Так.

— Що ж, може, це й видасться недоречним, але щасти тобі, Ковачу.

Екран спорожнів, а її слова зависли в повітрі. Я, здавалося, довго просидів, чуючи їх і витріщаючись на уявний післяобраз на екрані, який моя ненависть зробила майже реальним. Коли я заговорив, Райкерів голос виявився чужим для моїх вух, неначе через мене говорив хтось інший чи щось інше.

— Недоречним — це точно, — промовив він у тихій кімнаті. — Чмо.

Ортеґа не повернулась, однак номером поширився аромат приготованої нею їжі, і в мене аж шлунок зсудомило. Я почекав ще трохи, досі намагаючись зібрати докупи в голові всі частини головоломки, але чи то мені цього не хотілося, чи то досі не вистачало чогось важливого. Нарешті я через силу проковтнув мідяний смак ненависті та роздратування й пішов їсти.

Розділ тридцятий

Підготовчу роботу Кавахара провела бездоганно.

Наступного ранку о восьмій під «Гендрікс» приїхав автоматизований лімузин із зображенням блискавки, символом «ДжекСол». Я спустився до нього і побачив, що задня кабіна заповнена коробками з символікою китайських дизайнерів.

У коробках, які я відкрив у своєму номері, знайшлася низка високоякісного корпоративного реквізиту, який звів би з глузду Сереніті Карлайл: два масивних костюми пісочного кольору, пошитих на Райкера, півдюжини сорочок ручної роботи з вишитим на кожному крилатому комірці логотипом «ДжекСол», ділові черевики зі справжньої шкіри, темно-синій плащ, мобільний телефон з логотипом «ДжекСол» і маленький чорний диск із панеллю шифрування ДНК з відбитка великого пальця.

Я прийняв душ і поголився, вдягнувся й запустив диск. На екрані миготнула і з’явилася Кавахара, ідеальна, як у конструкті.

— Доброго ранку, Такеші-сан, і вітаю в «ДжекСол Комм’юнікейшнс». ДНК-кодування на цьому диску тепер підключено до кредитної лінії на ім’я Мартіна Джеймса Андерсона. Як я вже казала, ввідний корпоративний префікс «ДжекСол» попередить будь-які конфлікти з генетичною документацією Райкера або рахунками, створеними для тебе Банкрофтом. Прошу звернути увагу на кодування внизу.

Я одним махом прочитав рядок цифр і перевів погляд на обличчя Кавахари.

— Рахунок «ДжекСол» понесе всі витрати в розумних межах і запрограмований на припинення існування наприкінці нашої десятиденної домовленості. Якщо побажаєш закрити рахунок раніше, двічі натисни на код, нанеси генний слід і знову двічі натисни.

Трепп зв’яжеться з тобою сьогодні по корпоративному мобільному телефону, тож постійно тримай прилад біля себе. Айрін Елліотт буде завантажено о 21:45 за часом Західного узбережжя. Обробка має зайняти близько сорока п’яти хвилин. А на той час, коли ти одержиш це повідомлення, твій пакет уже опиниться в «СілСет Голдінґс». Після консультації зі своїми експертами я додала список обладнання, що, імовірно, може знадобитися Елліотт, і низки постачальників, яким можна довірити його конфіденційне придбання. За все сплачуй за допомогою рахунка «ДжекСол». Список зараз буде роздруковано.

Якщо тобі необхідно повторити ці відомості, диск можна буде відтворювати впродовж наступних вісімнадцяти хвилин, після чого він виконає самоочищення. Тепер ти сам.

На обличчі Кавахари з’явилася зразково-показова усмішка, і зображення поблякло, а принтер із цвіріньканням видав список обладнання. Я швидко проглянув його, коли йшов до лімузина.

Ортеґа не повернулася.

У «СілСет Голдінґс» зі мною поводилися, як зі спадкоємцем родини Гарланів. Блискучі люди-адміністратори зайнялися моїм комфортом, тим часом як один технік виніс металевий циліндр завбільшки приблизно з галюциногенну гранату.

Трепп була не так вражена. Я зустрівся з нею на початку того вечора, згідно з її телефонними вказівками, в одному оклендському барі, а побачивши зображення «ДжекСол», вона саркастично розсміялася.

— Блін, Ковачу, ти на програміста схожий. Де ти взяв цей костюм?

— Мене звати Андерсон, — нагадав їй я. — А костюм іде в комплекті з цим іменем.

Вона скорчила гримасу.

— Ну, Андерсоне, як наступного разу підеш на шопінг, візьми з собою мене. Я заощаджу тобі купу грошей, і ти не повернешся звідти схожим на людину, яка на вікенд возить дітей до Гонолулу.

Я перехилився через крихітний столик.

— Знаєш, Трепп, коли ти востаннє збиткувалася з мого чуття стилю, я тебе вбив.

Вона знизала плечима.

— Воно й не дивно. Деякі люди просто нездатні витерпіти правду.

— Ти принесла те, що треба?

Трепп поклала розправлену долоню на стіл, а коли вона її прибрала, між нами залишився нічим не примітний сірий диск, запечатаний в ударостійкий пластик.

— Добре. Як ти й просив. Тепер я знаю, що ти навіжений, — в її голосі, можливо, прозвучало щось схоже на захват. — Знаєш, що роблять на Землі з тими, хто з цим грається?

Я накрив диск рукою й поклав його в кишеню.

— Гадаю, те саме, що і в інших місцях. Порушення федерального закону, подвійний строк. Ти забуваєш, що в мене немає вибору.

Трепп почухала вухо.

— Або подвійний строк, або Велике Стирання. Мені було не в кайф увесь день носити це з собою. У тебе там лежить решта?

— А що? Страшно, що тебе побачать на людях зі мною?

Вона всміхнулася.

— Трішки. Сподіваюся, ти знаєш, що робиш.

Я теж на це сподівався. Громіздкий, завбільшки з гранату пакунок, який я взяв у «СілСет», увесь день пропікав дірку в кишені мого дорогого плаща.

Я повернувся до «Гендрікса» й перевірив повідомлення. Ортеґа не телефонувала. Я вбив трохи часу в готельному номері, роздумуючи, з чим мені звернутися до Елліотт. О дев’ятій я знову сів у лімузин і поїхав до Центру Бей-Сіті.

Я сидів у приймальні, тим часом як молодий лікар заповнював необхідні папери, а я ставив свої ініціали на бланках там, де він показував. Цей процес був мені моторошно знайомий. Більшість пунктів документа про дострокове звільнення містили якісь умови, сформульовані через «від імені», що, по суті, накладало на мене відповідальність за поведінку Айрін Елліотт під час перебування на волі. У неї в цьому плані було навіть менше свободи, ніж у мене, коли я попереднього тижня прибув туди.

Вийшовши нарешті з дверей з написом «ОБМЕЖЕНА ЗОНА» за приймальнями, Елліотт ступала непевною ходою людини, що видужує від виснажливої хвороби. Її нове обличчя виражало шок від дзеркала. Коли людина не заробляє цим на життя, їй нелегко вперше стикатися з незнайомцем, а обличчя, яке тепер носила Елліотт, було майже так само далеке від масивної білявки, яку я запам’ятав завдяки фотокубу її чоловіка, як Райкер від мого попереднього чохла. Кавахара сказала, що новий чохол є сумісним, і він ідеально підходив під цей сумний опис. Тіло було жіноче, приблизно одного віку з оригінальним тілом Елліотт, але на цьому подібність закінчувалася. Якщо Айрін Елліотт була велика та світлошкіра, то цей чохол блищав, як вузька мідна жила за текучою водою. Обличчя з очима, схожими на розжарені вуглинки, та губами сливового кольору обрамляло густе чорне волосся, а тіло було струнке й тендітне.

— Айрін Елліотт?

Повернувшись у мій бік, вона невпевнено сперлася на адміністраторський стіл.

— Так. Хто ви?

— Мене звати Мартін Андерсон. Я представляю західний підрозділ «ДжекСол». Ми домовилися про ваше дострокове звільнення.

Вона трохи примружилась, оглядаючи мене з голови до ніг.

— Ви не схожі на програміста. Ну, крім костюма.

— Я — консультант з питань безпеки, прикріплений до «ДжекСол» у зв’язку з деякими проектами. Ми б хотіли, щоб ви виконали для нас певну роботу.

— Та невже? І не могли знайти нікого, хто виконає її дешевше? — вона обвела рукою все довкола себе. — Що сталося? Я прославилася, поки була на зберіганні?

— У певному розумінні, — обережно відповів я. — Можливо, було б добре, якби ми зараз розібралися з формальностями та пішли далі. На нас чекає лімузин.

— Лімузин? — почувши недовіру в її голосі, я вперше за той день усміхнувся. Вона підписала документ про остаточне звільнення, наче вві сні.

— Хто ви насправді? — запитала вона, коли лімузин опинився в повітрі. Здавалося, останні кілька днів мене питало про це дуже багато людей. Я вже й сам мало не почав над цим замислюватись.

Я дивився вперед, за навігаційний блок лімузина.

— Друг, — тихо сказав я. — Це все, що вам наразі потрібно знати.

— Поки ми ще нічого не почали, я б хотіла…

— Я знаю, — на цих словах лімузин накренився в небі. — Ми будемо в Ембері десь за півгодини.

Я не повернувся, але відчув ізбоку на своєму обличчі тепло її пильного погляду.

— Ви не з компанії, — рішучо промовила вона. — Компанії таким не займаються. Так не займаються.

— Компанії займаються всім, що дає прибуток. Не давайте своїм упередженням себе засліпити. Звісно, вони готові палити цілі села, якщо це вигідно. Але якщо потрібне людське обличчя, то вони готові створити людське обличчя й надягнути його.

— А ви і є таке людське обличчя?

— Не зовсім.

— Яку роботу ви хочете мені доручити? Щось незаконне?

Я витягнув з кишені циліндричний вірусний завантажувач і передав їй. Вона взяла його обіруч і з професійним інтересом оглянула ярлики. Мені здавалося, що це — перше випробування. Я витягнув Елліотт зі зберігання, бо тоді вона стане моєю так, як ніколи не стане хтось наданий Кавахарою чи взятий з вулиці. Але поза тим мені не було на що покладатися — хіба що на чуття та на слова Віктора Елліотта про вправність його дружини, і мене дещо бентежило те, в якому напрямі я дозволив розвиватися подіям. Кавахара мала рацію. Діяння доброго самаритянина можуть дорого обходитись.

— Отже, погляньмо. У вас тут вірус «Симультек» першого покоління, — говорила вона насмішкувато, повільно вимовляючи кожен склад. — Колекційна річ, практично релікт. І він у вас лежить у новітньому конверті швидкого застосування з протилокаційною оболонкою. Може, просто перестанете вимахуватись і скажете мені, що тут насправді? Ви ж плануєте запуск, так?

Я кивнув.

— Яка ціль?

— Віртуальний будинок розпусти. Під управлінням ШІ.

Нові вуста Елліотт розтулилися в беззвучному свисті.

— Звільнення?

— Ні. Ми будемо встановлювати.

— Встановлювати оце? — вона підняла циліндр. — То що це таке?

— Ролінґ-4851.

Елліотт різко віддала його мені.

— Це не смішно.

— А я й не хотів жартувати. Це сплячий варіант Ролінґа. Налаштований на швидке застосування, як ви дуже правильно зауважили. Активаційні коди у мене в кишені. Ми введемо Ролінґ в ШІ-базу даних будинку, впустимо коди, а тоді надійно її закриємо. Треба зробити дещо периферійне з системами моніторингу та трохи прибратись, але на цьому, по суті, все.

Вона з цікавістю поглянула на мене.

— Ви що, якийсь релігійний фанатик?

— Ні, — я всміхнувся. — Нічого подібного. Ви це можете?

— Залежить від ШІ. Маєте його характеристики?

— Не тут.

— Тоді я не можу вам сказати, хіба ні?

— Я сподівався, що ви так і скажете, — задовольнившись, я сховав циліндр. — Як вам новий чохол?

— Нормальний. Чому мені не можна було повернути власне тіло? Я буду набагато швидша у власному…

— Знаю. На жаль, на це я не здатен. Вам сказали, як довго ви пробули у сховищі?

— Хтось сказав, чотири роки.

— Чотири з половиною, — сказав я, позирнувши на бланки звільнення, які підписував. — Боюся, за цей час хтось уподобав ваш чохол і купив його.

— Ой.

Тут вона замовкла. Шок після першого пробудження в чужому тілі — ніщо порівняно з почуттями люті та зради, які з’являються від думки про те, що хтось десь ходить усередині вас. Це все одно що дізнатися про зраду партнера, але на рівні близькості, характерному для зґвалтування. І з цим, як і з обома цими видами насильства, нічого не можна вдіяти. До цього просто звикаєш.

Коли тиша затягнулася, я поглянув на її нерухомий профіль і прокашлявся.

— Ви впевнені, що хочете зробити це просто зараз? Ну, тобто поїхати додому.

Вона майже на мене не глянула.

— Так, я впевнена. Я маю доньку та чоловіка, які не бачили мене майже п’ять років. Думаєте, це, — вона показала на себе, — мене зупинить?

— Згоден.

На потемнілому узбережжі попереду з’явилися вогні Ембера, і лімузин почав спускатися. Я краєчком ока стежив за Елліотт і помітив, як вона починає нервувати. Потирає складені на колінах руки, закушує нижню губу в кутку нового рота. Вона видихнула з тихим, але цілком чутним звуком.

— Вони не знають, що я скоро приїду? — запитала вона.

— Ні, — коротко сказав я. Мені не хотілося обговорювати цю тему. — Контракт укладено між вами та західним підрозділом «ДжекСол». Ваших рідних він не стосується.

— Але ви влаштували мені зустріч із ними. Чому?

— Обожнюю родинні зустрічі.

Я вп’явся поглядом у потемнілу громаду розтрощеного авіаносця внизу, і ми мовчки сіли. Автолімузин розвернувся так, як того вимагали місцеві дорожні системи, та приземлився за пару сотень метрів на північ від агенції передачі даних «Елліотт». Ми плавно їхали прибережною дорогою під численними голограмами Аншани Саломан і бездоганно припаркувалися навпроти вузького фасаду. З-під дверей уже прибрали мертвий монітор, і вони були зачинені, але в офісі зі скляними стінами позаду горіло світло.

Ми вийшли й перейшли вулицю. Зачинені двері виявилися ще й замкненими. Айрін Елліотт нетерпляче загупала в них мідяною долонею, і в офісі позаду хтось мляво випрямився, не встаючи. За мить до місця передач підійшла постать, в якій можна було впізнати Віктора Елліотта, проминула стійку рецепції та попрямувала до нас. Його сиве волосся було брудне, а лице розпухло від сну. Він визирнув на нас розфокусованим поглядом, який я вже бачив у інфопацюків, які надто довго лазили по стеках. Контактний кайф.

— Хто ви в біса… — впізнавши мене, він зупинився. — Чого ти, бляха, хочеш, стрибунцю? І хто це така?

— Віку! — нове горло Айрін Елліотт, судячи зі звуку, зімкнулося на дев’ять десятих. — Віку, це я.

Якусь мить Елліоттові очі металися між моїм обличчям і тендітною азійкою поряд зі мною, а тоді його осінило, наче сліпуче світло, що вона сказала. Від цього осяяння він помітно здригнувся.

— Айрін? — прошепотів він.

— Так, це я, — прохрипіла вона у відповідь.

По її щоках струменіли сльози. Кілька секунд вони дивилися одне на одного крізь скло, а тоді Віктор Елліотт почав вовтузитися з замковим механізмом дверей, відпихаючи з дороги раму, і мідношкіра жінка повалилася через поріг у його обійми. Вони з’єдналися в обіймах, які, здавалося, неодмінно мали розтрощити крихкі кістки нового чохла. Я перевів погляд на ліхтарі, що стояли вздовж набережної.

Нарешті Айрін Елліотт згадала про мене. Відірвалася від чоловіка й розвернулася, змахуючи з обличчя сльози тильним боком однієї долоні та кліпаючи на мене ясними очима.

— Ви не можете…

— Звісно, — спокійно озвався я. — Я зачекаю в лімузині. Побачимося вранці.

Я перехопив спантеличений погляд Віктора Елліотта, тим часом як його дружина пропхала його всередину, весело кивнула йому й розвернулася до припаркованого лімузина та пляжу. Двері гучно зачинилися за мною. Я попорпався в кишенях і знайшов зім’яту пачку цигарок Ортеґи. Бредучи повз лімузин до залізної огорожі, я запалив один із зігнутих і сплющених циліндрів і, коли в мої легені проникнув дим, нарешті позбувся відчуття, ніби я щось зраджую. На пляжі примарним кордебалетом уздовж піску здіймалася хвиля. Я сперся на огорожу і став слухати білий шум хвиль, які розбивалися, думаючи, як я можу почуватися так спокійно, коли ще так багато не вирішено. Ортеґа так і не повернулася. Кадмін досі був на свободі. Сара досі була не викуплена, Кавахара досі тримала мене за яйця, а я досі не знав, чому було вбито Банкрофта.

І попри все це для цієї крихти тиші було місце.

«Беріть, що дають, і часом цього має бути досить.»

Мій погляд ковзнув за буруни. Океан позаду був чорний, таємничий і поступово зливався з ніччю майже біля берега. Важко було розгледіти навіть масивний силует перекинутого «Захисника вільної торгівлі». Я уявив собі, як Мері Лу Гінчлі летить униз і страхітливо б’ється об невблаганну воду, а тоді, зламана, прослизає під хвилі, щоб заховатися в засідці на морських хижаків. Як довго вона пробула там, перш ніж течії винесли те, що від неї залишилося, назад, до їй подібних? Як довго тримала її в себе темрява?

Мої думки безцільно скакали, а за амортизатор їм правило невизначене відчуття прийняття та благополуччя. Я уявив собі Банкрофтів старовинний телескоп, наведений на небеса та крихітні вогники, що були першими невпевненими кроками Землі за межі сонячної системи. Крихкими ковчегами, що несуть записані особистості мільйона піонерів і глибоко заморожені банки ембріонів, які, можливо, коли-небудь перечохлять їх на віддалених планетах, якщо обіцянка сяк-так зрозумілих марсіянських астрогаційних мап справдиться. Якщо ні, то вони дрейфуватимуть вічно, тому що всесвіт — це головно ніч і темний океан.

Здивувавшись власним роздумам, я зліз із огорожі й позирнув на голографічне обличчя над головою. Аншана Саломан володарювала над ніччю. Її примарний лик раз у раз поглядав на набережну, співчутливий, але не зацікавлений. Дивлячись на її зібране обличчя, легко було зрозуміти, чому Елізабет Елліотт так сильно хотіла досягти цих вершин. Я б віддав дуже багато за таку саму відсторонену зібраність. Я переключив увагу на вікна над закладом Елліотта. Там горіло світло, і в одному з них у мене на очах з’явився оголений жіночий силует. Я зітхнув, закинув бичок від своєї цигарки у водостік і сховався в лімузині. Хай Аншана стоїть на сторожі. Я навмання поклацав канали на розважальній платформі й дозволив бездумному потоку зображень і звуків одурманити мене до якогось напівсну. Ніч проходила довкола машини холодним туманом, і в мене з’явилося неясне відчуття, ніби я плину геть від вогнів оселі Елліоттів, до моря, порвавши швартови, і мене нічого не відділяє від обрію, на якому збирається буря…

Розбудив мене різкий стук у вікно. Я різко розвернувся і побачив, що надворі терпляче стоїть Трепп. Вона жестом попросила мене опустити вікно, а тоді нахилилася з широкою усмішкою.

— Кавахара щодо тебе мала рацію. Спати в машині, аби тільки в цього занурювана був секс. У тебе маячення священства, Ковачу.

— Стули пельку, Трепп, — роздратовано сказав я. — Котра година?

— Близько п’ятої, — вона скосила погляд уліво, звіряючись із чипом. — П’ята шістнадцять. Скоро світатиме.

Я насилу сів, відчуваючи на язиці присмак, що лишився від єдиної цигарки.

— Що ти тут робиш?

— Стережу тебе. Ми ж не хочемо, щоб Кадмін уколошкав тебе, поки ти ще не продав товар Банкрофтові, еге ж? Слухай, це що, «Шкідники»?

Я слідом за нею перевів погляд уперед, на розважальну платформу, яка досі показувала якийсь спортивний матч. Крихітні фігурки сновигали вперед-назад по сітчастому полю в супроводі ледь чутного коментарю. Коротке зіткнення двох гравців спровокувало радісні вигуки, подібні на комашиний писк. Мабуть, перш ніж заснути, я прикрутив звук. Вимкнувши платформу, я впевнився, що Трепп мала рацію. Ніч розрідилася до м’якого синього мороку, що наповзав на будівлі біля нас, наче пляма від відбілювача на темне тло.

— Значить, не фанатієш від них? — Трепп кивнула на екран. — Я колись не фанатіла, але це входить у звичку, якщо досить довго прожити у Нью-Йорку.

— Трепп, як ти в біса будеш мене стерегти, якщо ти засунула голову сюди й дивишся на екран?

Трепп кинула на мене ображений погляд і прибрала голову. Я виліз із лімузина й потягнувся на студеному повітрі. Вгорі досі сяяла Аншана Саломан, але світло над помешканням Елліотта не горіло.

— Вони полягали спати пару годин тому, — підказала Трепп. — Я подумала, що вони можуть тебе кинути, і перевірила, що там ззаду.

Я глянув на потемнілі вікна.

— Нащо їм мене кидати? Вона ж навіть не чула умов угоди.

— Ну, більшість людей, як правило, нервує, коли бере участь у правопорушенні, за яке стирають.

— Тільки не ця жінка, — відповів я й замислився, наскільки вірю самому собі.

Трепп знизала плечима.

— Як хочеш. Втім, я досі вважаю, що ти притрушений. У Кавахари є норці, які можуть таке робити, стоячи на головах.

Оскільки на пропозицію Кавахари надати технічну підтримку я не пристав виключно з інтуїтивних міркувань, я не відповів. Холодна впевненість у моїх одкровеннях про Банкрофта, Кавахару та Резолюцію 653 ослабла від учорашнього потоку відомостей для підготовки запуску, а відчуття спільного благополуччя повністю зникло, коли пішла Ортеґа. Тепер у мене були тільки тягар завдання, холодний світанок і шум хвиль на березі. Смак Ортеґи у мене в роті та тепло її довгоногого тіла, що пригорнулося до мого, було тропічним островом, що поступово зникає позаду мене.

— Як думаєш, у таку ранню годину вже відкриті якісь заклади з кавою? — запитав я.

— У такому містечку? — Трепп втягнула повітря крізь зуби. — Сумніваюся. Але по дорозі сюди я бачила кілька автоматів. Там має бути автомат з кавою.

— Машинна кава? — скривився я.

— Слухай, ти що, знавець сраний? Ти живеш у готелі, який є просто одним великим бісовим автоматом. Господи, Ковачу, надворі Епоха машин. Невже тобі ніхто не казав?

— Маєш рацію. Скільки до них?

— Пару кілометрів. Поїдемо моєю машиною — так Міні-Міс Повернення Додому не запанікує, прокинувшись і визирнувши з вікна.

— Згода.

Слідом за Трепп я перейшов вулицю до низького чорного транспорту, який здавався невидимим для радарів, і заліз у затишний салон з ледь відчутним ароматом пахощів.

— Це твоя?

— Ні, орендована. Взяла її, коли ми прилетіли з Європи. А що?

Я хитнув головою.

— Не має значення.

Трепп поїхала, і ми тихо промайнули вздовж набережної. Я виглядав зі зверненого до моря вікна і боровся з легким відчуттям роздратування. Після нетривалого сну в лімузині я нервував. Раптом мене знову почало душити все в цій ситуації, від відсутності розгадки у смерті Банкрофта до того, що я повернувся до куріння. Я передчував кепський день, а ще ж навіть не розвидніло.

— Ти думав, що робитимеш, коли це закінчиться?

— Ні.

Автомати ми знайшли на схилі між дорогою й берегом околиці міста. Вони явно були встановлені для пляжної клієнтури, але, судячи з того, що стояли вони в напіврозвалених будах, справи тут ішли не краще, ніж у агенції передачі даних «Елліотт». Трепп припаркувала машину носом до моря й пішла по каву. Я бачив з вікна, як вона копала й гамселила автомат, аж поки він не віддав два пластикові стаканчики. Віднісши їх до машини, вона передала мені мій.

— Хочеш випити тут?

— Так, чому би й ні?

Ми потягнули за язички на стаканчиках і послухали, як вони шиплять. Механізм підігрівав напої не надто добре, але смакувала кава пристойно та ще й однозначно мала хімічний ефект. Я відчував, як моя втома поступово зникає. Ми неквапом пили та стежили за сонцем з-за вітрового скла, занурившись у майже товариську тишу.

— Я якось пробувалася на посланця, — раптом сказала Трепп.

Я з цікавістю скоса позирнув на неї.

— Та невже?

— Так, давно. Мене не взяли через характеристику. Сказали, відсутня здатність до відданості.

Я гмикнув.

— Воно й не дивно. Ти ж ніколи не була в армії?

— А ти як думаєш? — вона дивилася на мене так, ніби я щойно припустив, що вона колись розбещувала дітей. Я втомлено захихотів.

— Я думав, що ні. Розумієш, річ у тому, що там шукають майже психопатичних характерів. Тому вони й набирають новачків передусім саме з армії.

Трепп явно засмутилася.

— У мене майже психопатичний характер.

— Так, я в цьому не сумніваюся, та суть у тому, що кількість цивільних з такими характерами та чуттям командного духу досить обмежена. Це ж протилежні цінності. Ймовірність того, що вони обидві природнім шляхом з’являться в однієї людини, майже нульова. Військова підготовка робить із природнім порядком речей казна-що. Вона знищує будь-який опір психопатичній поведінці, водночас розвиваючи фанатичну відданість групі. Повний комплект. Вояки — ідеальний матеріал для посланців.

— Ти так говориш, наче мені пощастило.

Я кілька секунд подивився на обрій, згадуючи.

— Так, — я допив каву. — Вертаймося.

Коли ми поверталися вздовж набережної, у тиші між нами щось змінилося. Щось нематеріальне, але водночас таке, що ігнорувати його було неможливо, як дедалі яскравіше світанкове світло довкола машини.

Коли ми зупинилися біля фасаду агенції передачі даних, на нас уже чекала Айрін Елліотт, спершись на бік лімузина і стежачи за морем. Її чоловіка не було.

— Краще залишайся тут, — сказав я Трепп, виходячи назовні. — Дякую за каву.

— Пусте.

— Тоді я, мабуть, ще довго бачитиму тебе на екрані заднього огляду.

— Ковачу, я сумніваюся, що ти взагалі мене бачитимеш, — бадьоро відповіла Трепп. — Мені це дається краще, ніж тобі.

— Це ми ще подивимося.

— Так, так. Побачимося, — коли я пішов геть, вона підвищила голос. — І не облажайся з тим запуском. Це б дуже засмутило нас усіх.

Вона здала назад на десяток метрів, підняла її в повітря демонстративним поштовхом носом донизу, який розбив тишу вереском турбін, і ледве встигла проминути наші голови, перш ніж підскочити вгору й полетіти над океаном.

— Хто це був? — у Айлін Елліотт був хрипкуватий голос, наче вона перед цим забагато плакала.

— Дублерка, — відсторонено промовив я, дивлячись, як машина летить над розтрощеним авіаносцем. — Працює на тих самих людей. Не хвилюйтеся, вона — друг.

— Вам вона, може, і друг, — з гіркотою відповіла Елліотт. — А мені — ні. Ніхто з вашого брата мені не друг.

Я подивився на неї, а тоді перевів погляд назад, на море.

— Згода.

Тишу порушували тільки хвилі. Біля полірованого корпусу лімузина посунулася Елліотт.

— Ви знаєте, що сталося з моєю донькою, — сказала вона мертвим голосом. — Знали весь час.

Я кивнув.

— І вам це до сраки, еге ж? Ви працюєте на людину, що використала її, як туалетний папірець.

— Її використовувало багато чоловіків, — жорстоко відповів я. — Вона дозволяла собою користуватися. А ще я певен, що ваш чоловік казав вам, чому вона це робила.

Я почув, як Айрін Елліотт перехопило дихання, і зосередився на обрії, де у передсвітанковому мороці губився катер Трепп.

— Вона робила це з тієї ж причини, з якої спробувала шантажувати людину, на яку я працював, з тієї ж причини, з якої вона спробувала вплинути на дуже неприємну людину на ім’я Джеррі Седака, а той згодом її «замовив». Вона зробила це заради вас, Айрін.

— Ах ти чмо, — серед тиші залунав її тонкий безнадійний плач.

Не зводячи очей з океану, я обережно промовив:

— Я більше не працюю на Банкрофта. Перейшов на інший бік від цього гівнюка. Я даю вам шанс ударити Банкрофта по хворому місцю, вразити його почуттям провини, якого він так і не відчув, пораючи вашу доньку. До того ж тепер, вийшовши зі зберігання, ви, ймовірно, зможете накопичити грошей і перечохлити Елізабет. Або принаймні визволити її зі стеку, орендувати їй простір у віртуальному житловому комплексі абощо. Суть ось у чому: вибравшись із-під арешту, можна щось зробити. Тоді є вибір. Це я вам і пропоную. Я повертаю вас у гру. Не нехтуйте цим.

Я почув, як вона поряд зі мною ледве стримує сльози. Зачекав.

— Ви досить високої думки про себе, так? — нарешті сказала вона. — Ви думаєте, ніби робите мені велику ласку, але ви, бляха-муха, не добрий самаритянин. Ну, ви витягнули мене зі сховища, але ж усе це має свою ціну, еге ж?

— Звісно, має, — тихо відповів я.

— Я зроблю те, чого ви хочете, запущу цей вірус. Я або порушу для вас закон, або повернусь у стек. А якщо я кудись настукаю чи налажаю, то я можу втратити більше, ніж ви. Такі умови, хіба ні? Нічого не дається задурно.

Я подивився на хвилі й погодився:

— Такі умови.

Знову тиша. Краєчком ока я помітив, як вона дивиться на своє поточне тіло, ніби облилася чимось.

— Знаєте, як я почуваюся? — запитала вона.

— Ні.

— Я переспала зі своїм чоловіком і почуваюся так, ніби він мене зрадив, — здавлений смішок. Вона рвучко потерла очі. — Я почуваюся так, наче сама зрадила… Щось. Знаєте, коли мене посадили, я покинула тіло та родину. Тепер я не маю ні того, ні того.

Вона знов опустила погляд на себе. Підняла руки й повернула їх, розчепіривши пальці.

— Я не знаю, що відчуваю, — сказала вона. — Не знаю, що відчувати.

Я міг би сказати дуже багато. На цю тему було дуже багато сказано, написано, проведено досліджень і влаштовано суперечок. Журнальчики з банальними резюме проблем, характерних для перечохлення («Як змусити свого партнера любити вас знову в будь-якому тілі»), банальні й нескінченні психологічні трактати («Деякі спостереження вторинної травми у зв’язку з цивільним перечохленням»), навіть у священних інструкціях самого, бляха-муха, Корпусу посланців, було щось банальне на цю тему. Цитати, обґрунтовані думки, маячення релігійних і божевільних екстремістів. Я міг би завалити її всім цим. Я міг би сказати їй, що те, через що вона проходить, цілком нормально для необробленої людини. Я міг би сказати їй, що це з часом минеться. Що для боротьби з цим існують психодинамічні практики. Що це пережили мільйони інших людей. Я міг би навіть сказати їй, що за нею стежить Бог, якому вона номінально зберігає вірність. Я міг би брехати, я міг би щось доводити. Усе це означало би приблизно те саме, тому що реальність — це біль, а тоді ніхто не міг би прибрати цей біль у жоден спосіб.

Я змовчав.

Світанок нагнав нас; на закритих фасадах за нами посилилося світло. Я позирнув на вікна агенції передачі даних «Елліотт».

— Віктор? — запитав я.

— Спить, — вона провела рукою по обличчю і знову взяла під контроль свої сльози, вдихаючи їх, як погано розбавлений амфетамін. — Кажете, від цього Банкрофтові стане погано?

— Так. Спосіб хитромудрий, але так, стане погано.

— Запустити встановлення на ШІ, — сказала мені Айрін Елліотт. — Встановити вірус, за який карають стиранням. Нажухати відомого мета. Ви знаєте, які тут ризики? Знаєте, про що мене просите?

Я повернувся й поглянув їй у вічі.

— Так. Знаю.

Її вуста зімкнулися, притлумлюючи дрож.

— Добре. Тоді зробімо це.

Розділ тридцять перший

На підготовку до запуску пішло менше трьох днів. Айрін Елліотт перетворилася на холодну, як камінь, професіоналку і так само це зробила.

Повертаючись у лімузині до Бей-Сіті, я все їй пояснив. Попервах вона ще плакала в душі, але деталі все накопичувались, і вона з часом включилася — почала кивати, гмикати, зупиняти мене та перепитувати про дрібниці, які я роз’яснив недостатньо. Я показав їй список рекомендованого обладнання від Рейлін Кавахари, і вона схвалила близько двох третин його вмісту. Решту складали необов’язкові корпоративні доповнення, а Кавахарині консультанти, на її думку, ніхріна не тямили.

Вона встигла розібратися до кінця поїздки. Я бачив, що подумки вона вже почала запуск. Сльози в неї на обличчі висохли, тепер воно виражало чисту цілеспрямованість, притлумлену ненависть до людини, що скористалася її донькою, уособлювало жагу помсти.

Айрін Елліотт зацікавилася.

Я орендував квартиру в Окленді, скориставшись рахунком «ДжекСол». Туди в’їхала Елліотт, і я залишив її відіспатися. Сам я зупинився в «Гендріксі», без особливого успіху спробував поспати й собі, а шість годин по тому, повернувся й побачив, що Елліотт уже блукає квартирою.

Я зателефонував контактним особам, яких назвала Кавахара, і замовив схвалене Елліотт. Ящики з обладнанням прибули за кілька годин. Елліотт відкрила їх і розклала обладнання на підлозі квартири.

Ми разом проглянули складений Ортеґою список віртуальних форумів і зробили з нього короткий список із сімох позицій.

(Ортеґа так і не з’явилася в «Гендріксі» й не подзвонила мені).

Наступного дня в обід Елліотт увімкнула первинні модулі та переглянула кожен варіант із короткого списку. Список скоротився до трьох, і Елліотт замовила в мене ще парочку товарів. Удосконалювальні програми для великого полювання.

На початок вечора список уже скоротився до двох позицій, і Елліотт писала попередні процедури вторгнення для обох. Щоразу, коли вона натрапляла на глюк, ми робили запасну копію та порівнювали відносні переваги.

До півночі ми знайшли свою ціль. Елліотт пішла спати та проспала вісім годин. Я повернувся до «Гендрікса» й замислився.

(Від Ортеґи анічичирк).

Я придбав сніданок на вулиці й поніс його до квартири. Ніхто з нас не мав особливого апетиту.

10:15 за місцевим часом. Айрін Елліотт востаннє відкалібрувала своє обладнання.

Ми це зробили.

Двадцять сім з половиною хвилин.

Як два пальця, сказала Елліотт.

Того дня по обіді я залишив їй обладнання для демонтажу й вилетів на зустріч із Банкрофтом.

Розділ тридцять другий

— Мені надзвичайно складно в це повірити, — різко промовив Банкрофт. — Ви впевнені, що я ходив до цього закладу?

На газонах під балконом Сантач-Гауса Міріам Банкрофт, судячи з усього, будувала за інструкціями в рухомій голопроекції величезний паперовий планер. Білизна крил планера засліплювала. Коли я сперся на огорожу балкона, вона прикрила очі від сонця й поглянула на мене.

— У пасажі є монітори системи безпеки, — сказав я з удаваною байдужістю. — Система автоматизована, минуло багато років, а вона досі робоча. Там є кадри, на яких ви підходите до самих дверей. Ви ж знаєте цю назву, чи не так?

— «Розрядись»? Авжеж, я чув про цей заклад, але ніколи не користувався його послугами.

Я роззирнувся довкола, не полишаючи огорожі.

— А й справді. Отже, ви щось маєте проти віртуального сексу? Ви пурист, виключно за реальність?

— Ні, — у його голосі вчувалася усмішка. — Я не проти віртуальних форматів і, як я вже, здається, вам казав, час від часу ними користувався. Але цей заклад, «Розрядись»… як би це сказати… аж ніяк не належить до вишуканих представників ринку.

— Ні, — погодився я. — А як би ви оцінили «Закритий простір Джеррі»? Як елегантний будинок розпусти?

— Аж ніяк.

— Але це не заважало вам ходити туди та гратися в кабінці з Елізабет Елліотт, чи не так? Чи він скотився останнім часом, тому що…

— Гаразд, — усмішка в його голосі перетворилася на гримасу. — Ви свою думку донесли. Не старайтеся надміру.

Я відвів погляд від Міріам Банкрофт і повернувся на своє місце. Мій коктейль із льодом і досі стояв на маленькому столику між нами. Я взяв його.

— Я радий, що ви зрозуміли мою думку, — сказав я, помішуючи напій. — Бо розібратися з цією плутаниною було дуже важко. У процесі мене викрадали, піддавали тортурам і мало не вбили. Жінку на ім’я Луїза, ненабагато старшу за вашу безцінну доньку Наомі, вбили, бо вона заважала. Тому, якщо вам не подобаються мої висновки, можете йти в сраку.

Я підняв келих і простягнув до нього, на протилежний бік стола.

— Ковачу, не розігруйте переді мною мелодраму і, ради Бога, сядьте. Я не заперечую, просто сумніваюся.

Я сів і тицьнув на нього пальцем.

— Ні. Ви боїтеся. Цей момент вказує на частину вашої особистості, яку ви зневажаєте за прагнення. Ви б воліли не знати, до яких програм здійснювали доступ тієї ночі у «Розрядись»: а може, вони ще розтлінніші, ніж ви вже собі уявляєте? Вас змушують мати справу з тією частиною вашого «я», якій хочеться кінчати на обличчя вашій дружині, і вам це не подобається.

— Зайве згадувати той діалог, — строго промовив Банкрофт і переплів пальці. — Гадаю, ви знаєте, що кадри камер безпеки, на яких ви засновуєте свої припущення, дуже легко підробити всякому, хто має доступ до моїх зображень з новин.

— Так, знаю, — усього за дві доби до цього я бачив, як робила саме це Айрін Елліотт. Легко — не те слово. Після запуску вірусу це було все одно що попросити концертну танцюристку з Театру абсолютного тіла вийти на біс і показати якісь розтяжки. Поки вона це робила, я ледве встиг викурити одну цигарку. — Але навіщо комусь із цим морочитися? Щоб відвернути увагу, збити мене зі шляху обманкою — звісно, якщо припустити, що я, звернувши кудись не туди, почав би шукати довкола руїн занедбаного річмондського пасажу. Та ну вас, Банкрофте, будьте реалістом. Те, що я взагалі там був, підтверджує справжність цих кадрів. Та й ці зображення в будь-якому разі не є підставою ні для чого. Вони просто підтверджують те, що я вже виснував, а саме — що ви вкоротили собі віку, щоб уникнути вірусного забруднення свого віддаленого стеку.

— Зважаючи на те, що розслідування тривало лише шість днів, це досить непересічний інтуїтивний здогад.

— Лайте за це Ортеґу, — легковажно промовив я, хоча вперта підозрілість Банкрофта, який зіткнувся з неприємними фактами, починала мене бентежити. Я й гадки не мав, що його доведеться так довго обробляти. — Це вона вказала мені правильний шлях. Вона від початку не погоджувалася з теорією про вбивство. Вона постійно казала мені, що ви надто крутий і розумний засранець-мет, щоб дозволити комусь вас убити. Це я цитую. І це змусило мене пригадати нашу розмову, що відбулася тут тиждень тому. Ви сказали мені: «Я не з тих, хто здатен вкоротити собі віку, а навіть якби це було так, я б не облажався у такий спосіб. Якби я мав намір померти, ви б зі мною зараз не розмовляли». Посланці мають тотальну пам’ять, це дослівна ваша цитата.

Я зупинився й поставив келих, шукаючи тонку межу обману, що завжди лежить зовсім поряд із правдою.

— Увесь цей час я працював, спираючись на припущення, що ви не натискали на спусковий гачок, бо ви не з тих людей, які чинять самогубство. Я ігнорував усі докази на користь протилежного лише через це припущення. Ваша система безпеки, яка навіть електрона не пропустить, відсутність слідів вторгнення, замок на сейфі, закодований відбитком долоні.

— І Кадмін. І Ортеґа.

— Так, від цього теж легше не стало. Але з Ортеґою ми розібрались, а Кадмін… ну, за мить я перейду до Кадміна. Суть ось у чому: я стояв на місці, поки прирівнював натискання на той спусковий гачок до самогубства. А втім, що, як ці дві дії не були синонімічні? Що, як ви спалили собі пам’ять не тому, що хотіли померти, а з якоїсь іншої причини? Коли я дозволив собі цю думку, все інше спростилося. З яких причин ви могли це зробити? Приставити пістолет до власної скроні нелегко, навіть якщо померти справді хочеться. Щоби зробити це при бажанні жити, потрібна демонічна воля. Хоч які ви впевнені на розумовому рівні, що вас перечохлять, зберігши більшу частину вашого розуму, особа, якою ви є тієї миті, помре. Ви, певно, були у відчаї, коли тиснули на той спуск. Щось, напевно, — я злегка всміхнувся, — загрожувало вашому життю. З цим припущенням дійти до сценарію з вірусом вийшло швидко. Тоді мені залишилося тільки зрозуміти, як і де вас було інфіковано.

Почувши це слово, Банкрофт збентежено засовався, і я відчув різкий приплив захвату. Вірус! Навіть мети бояться невидимого руйнівника, тому що навіть вони зі своїми віддаленими сховищами та замороженими клонами від нього не захищені. Вірусне ураження! Пам’ять пошкоджено! Банкрофт втратив рівновагу.

— Однак ввести у непідключену ціль таку складну річ, як вірус, майже неможливо, тож вас у якийсь момент потрібно було підключити. Я думав про об’єкт «ПсихаСек», але він занадто надійно захищений. І з тих самих причин це не могло статися раніше, ніж ви поїхали до Осаки: навіть у сплячому стані вірус увімкнув би всю сигналізацію у «ПсихаСек», коли там влаштували кидок. Це мало статися в якийсь момент протягом останніх сорока восьми годин, оскільки ваш віддалений стек залишився незабрудненим. З розмов із вашою дружиною я знав, що, повернувшись із Осаки, ви, ймовірно, гуляли десь у місті, а ви самі зізналися, що тоді цілком могли відвідати якийсь віртуальний будинок розпусти. Далі залишалося тільки провести огляд. Я перевірив півдесятка закладів, перш ніж натрапив на «Розрядись», а коли я ввів його контактний номер, у мене мало не вибухнув телефон від сигналу вірусного забруднення. Ось у чому суть ШІ: вони самі пишуть собі системи безпеки, і ці системи бездоганні. «Розрядись» так щільно загерметизований, що поліціянтам довелося кілька місяців туди підкопуватися, щоб побачити, що лишилося від основних процесорів.

Уявивши собі, як ШІ смикається, наче людина в чані з кислотою, тим часом як довкола нього розчиняються всі його системи, а його свідомість поступово зникає в тунелі дедалі вужчого поля зору, я відчув легкий укол совісті. Це відчуття хутко минуло. «Розрядись» ми обрали з низки причин: він був розташований у критій зоні, а отже, там не мало бути супутникової зйомки, що суперечила б тій брехні, яку ми ввели в систему стеження пасажу; він працював у кримінальному середовищі, а отже, будь-хто без проблем повірив би, що в ньому раптом розбушувався незаконний вірус; але головним було те, що там пропонували такі огидні програми, і навряд чи поліціянти візьмуться за серйозне розслідування щодо уламків убитої машини. Під його заголовком у списку Ортеґи було зазначено щонайменше десяток дуже схожих злочинів сексуального характеру, які відділ органічних ушкоджень пов’язав із пакетами програмного забезпечення, доступними в «Розрядись». Я уявляв собі, як шкірилась Ортеґа, читаючи переліки програм, із якою вдаваною байдужістю вона займатиметься цією справою.

Мені не вистачало Ортеґи.

— А як щодо Кадміна?

— Важко сказати напевне, але б’юся об заклад, що той, хто інфікував «Розрядись», імовірно, і найняв Кадміна, щоб заткнути мені рота і зробити так, щоб усе залишалося в таємниці. Зрештою, якби я не здійняв шуму, скільки часу минуло б, перш ніж хтось здогадався, що «Розрядись» замочили? Якось важкувато уявити, як хтось із його потенційних клієнтів телефонує в поліцію, коли йому відмовляють у вході, еге ж?

Банкрофт суворо поглянув на мене, але з подальших його слів я здогадався, що битву майже закінчено. Баланс віри схилявся в мій бік. Банкрофт на це купиться.

— Ви кажете, що вірус було введено навмисне. Що хтось убив цю машину?

Я знизав плечима.

— Це видається ймовірним. «Розрядись» працював на маргінесі місцевого законодавства. Схоже, якоїсь миті багато його програм арештовував відділ незаконних передач, що вказує на те, що він регулярно вів справи з кримінальним світом. Можливо, він нажив собі ворогів. Відомо, що на Світі Гарлана якудза влаштовувала вірусну страту машинам, засудженим за її зраду. Я не знаю, чи буває так тут і в кого вистачає на це стекової потужності. Зате я знаю, що той, хто найняв Кадміна, визволив його з поліційного сховища за допомогою ШІ. Якщо хочете, можете перевірити це на Фелл-стрит.

Банкрофт мовчав. Я якусь мить дивився на нього й бачив, як він поступово це приймає. Стежив за процесом, тим часом як він переконував самого себе. Я мало не бачив те, що бачив він. Ось він зігнувся в автотаксі, тим часом як страхітливе почуття провини за те, що він робив у «Розрядись», огидно зливається з жахом від попереджень про забруднення, що виють сиренами у нього в голові. Заражений! Він, Лоренс Банкрофт, бреде крізь темряву до вогнів Сантач-Гауса та єдиної операції, що може його врятувати. Чому він полишив таксі так далеко від домівки? Чому не розбудив нікого й не покликав на допомогу? Мені вже непотрібно було відповідати на ці запитання за нього. Банкрофт повірив. Повірив завдяки почуттю провини та огиди від самого себе, і він сам знайде відповіді, що підтверджуватимуть ці страхітливі образи у нього в голові.

А коли відділ незаконних передач знайде безпечний шлях до основних процесорів «Розрядись», Ролінґ-4851 уже встигне вигризти весь адекватний інтелект машини до останньої крихти. Не залишиться нічого, що дозволило б поставити під сумнів мою ретельно вигадану брехню для Кавахари.

Я підвівся й повернувся на балкон, думаючи, чи не дозволити собі цигарку. Останні пару днів притлумлювати цю потребу було нелегко. Спостерігати за Айрін Елліотт під час роботи було просто нестерпно. Я змусив себе відпустити пачку в нагрудній кишені та пильно подивився на Міріам Банкрофт, яка вже майже закінчила свій планер. Коли вона підвела погляд, я відвів очі від огорожі балкона і побачив Банкрофтів телескоп, досі направлений у бік моря під тим самим невеликим кутом. Зацікавившись знічев’я, я перехилився й поглянув на показники кута підняття. Сліди від пальців у пилу досі нікуди не поділися.

Пил?

Мені згадалися Банкрофтові слова, сповнені несвідомого зухвальства. «Було в мене таке захоплення. Ще тоді, як на зірки варто було дивитися. Ви б і не згадали, як це. Востаннє я дивився в цей об’єктив майже два століття тому».

Я витріщився на сліди від пальців, заворожений власними думками. Хтось дивився в цей об’єктив значно пізніше, ніж двісті років тому, але дивився не дуже довго. Судячи з того, що пилу зникло дуже мало, клавішами програмування скористалися всього раз. Послухавшись раптового пориву, я підійшов до телескопа і перевів погляд уздовж його труби до моря, де видимість через імлу була розмита. На такій відстані під цим кутом підняття мало б бути видно лише порожнє повітря на пару кілометрів угору. Я нахилився до окуляра, наче вві сні. В центрі мого поля зору з’явилася сіра пляма, що то ставала чіткішою, то розмивалася, тим часом як мої очі силкувалися витримати безкрайню блакить довкола неї. Піднявши голову та знову поглянувши на панель керування, я знайшов клавішу максимального збільшення і з нетерпінням натиснув на неї. Коли я поглянув знову, сіра пляма вже перебувала в жорсткому фокусі й займала більшу частину об’єктива. Я повільно видихнув, почуваючись так, наче таки викурив цигарку.

Дирижабль висів, наче пляшкоспин, наїжений після ситної годівлі. Він, певно, був завдовжки кількасот метрів і мав пухирі на нижній половині корпусу та виступи, схожі на посадкові майданчики. Я здогадався, на що дивлюся, ще до того, як Райкерова нейрохімія завершила збільшення, потрібне мені, щоб розібрати вицвілі на сонці літери: «Голова у хмарах».

Я відступив від телескопа, глибоко дихаючи, а коли мої очі повернулися до нормального фокусу, я знову побачив Міріам Банкрофт. Вона стояла серед деталей свого планера й дивилася на мене. Коли наші погляди зустрілися, я мало не здригнувся. Опустивши одну руку до програмної панелі телескопа, я зробив те, що мав зробити Банкрофт, перш ніж відстрелити собі голову. Я натиснув на стирання пам’яті, і цифри, що залишали дирижабль доступним для поглядів останні сім тижнів, блимнули та зникли.

За своє життя я почувався дурнем по-всякому, але ніколи не почувався таким цілковитим дурнем, як тієї миті. Там, в об’єктиві, чекав першорядний доказ: приходь хто завгодно й бери. Нею знехтували поліціянти через поспіх, байдужість і відсутність ґрунтовних знань, знехтував Банкрофт, бо телескоп був такою важливою частиною його світогляду, що до нього не треба було й придивлятися, та в мене таких виправдань не було. Я стояв тут тиждень тому і бачив, як стикаються дві несумісні деталі реальності. Банкрофт стверджує, що століттями не користувався телескопом, а я майже тієї ж миті бачу потривожений пил, що вказує на його недавнє використання. А Міріам Банкрофт остаточно підтвердила це менш ніж годину по тому, сказавши: «Поки Лоренс дивився на зорі, дехто з нас не відводив очей від землі». Тоді я подумав про телескоп; мій розум збунтувався проти викликаної завантаженням млявості та спробував мені це сказати. Я це проігнорував, бо був розхитаним і виведеним з рівноваги новачком на планеті та у власній плоті. Завантаження таки взяло своє.

Унизу, на моріжку, за мною досі стежила Міріам Банкрофт. Я відступив від телескопа, опанував вираз свого обличчя й повернувся на своє місце. Банкрофт, поглинутий образами, які я обманом вбив йому в голову, наче й не знав, що я пішов.

Але тепер мій розум працював на повну потужність і мчав мисленнєвими стежками, що їх відкрили список Ортеґи та футболка «Резолюція 653». Тиха покора, яку я відчув ув Ембері два дні тому, прагнення якнайшвидше переконати у своїй брехні Банкрофта, визволити Сару й закінчити — все це зникло. Усе було пов’язане з «Головою у хмарах», зрештою, навіть Банкрофт. Те, що він поїхав туди в ніч своєї смерті, було майже незаперечною істиною. Те, що сталося з ним там, було ключем до причин його загибелі тут, у Сантач-Гаусі, кілька годин по тому. А ще — до правди, яку так відчайдушно намагалася приховати Рейлін Кавахара.

Отже, я мав поїхати туди сам.

Я взяв свій келих і ковтнув трохи напою, не відчуваючи його смаку. Почувши звук ковтка, Банкрофт неначе вийшов із дрімоти. Він підвів погляд і, здається, здивувався, побачивши, що я досі там.

— Прошу пробачення, пане Ковач. Це дуже важко осягнути. Я передбачав стільки сценаріїв, але цього навіть не розглядав, і він дуже простий. Просто сліпучо очевидний, — його голос був сповнений відрази до себе. — Насправді мені не був потрібен детектив-посланець — мені просто було потрібне дзеркало, щоб поглянути на самого себе.

Я поставив келих і зіп’явся на ноги.

— Ви йдете?

— Ну, якщо ви більше не маєте запитань, то так. Особисто я вважаю, що вам ще потрібно трохи часу. Я буду поруч. Мене можна знайти у «Гендріксі».

Простуючи до виходу через головну залу, я наштовхнувся на Міріам Банкрофт. Вона була одягнена в той самий комбінезон, що і в саду, а її волосся тримала дорога заколка. В одній руці вона несла горщик для рослин із решіткою, тримаючи його наче ліхтар у буремну ніч. Із решітки спускалися довгі паростки страдного зілля.

— Ви вже… — почала вона.

Я наблизився до неї, так, що мене б могло торкнутися страдне зілля.

— Я закінчив, — відповів я. — Дійшов до того моменту, коли мені урвався терпець. Ваш чоловік одержав відповідь, але вона неправдива. Я сподіваюся, що це задовольнить вас, а також Рейлін Кавахару.

Почувши це ім’я, вона вражено розтулила вуста. Це була єдина реакція, яку допустив її самоконтроль, але вона підтвердила мої думки. Я відчув, як із темних, рідко відвідуваних печер гніву, що правили мені за емоційні резерви, бульбашками наполегливо виривається потреба в жорстокості.

— Я ніколи не вважав Рейлін сексуально привабливою, але, можливо, подібні тягнуться до подібних. Сподіваюся, між ногами вона краща, ніж на тенісному корті.

Міріам Банкрофт пополотніла на виду, і я приготувався до ляпаса. Але натомість вона нагородила мене натужною усмішкою.

— Ви помиляєтеся, пане Ковач.

— Так. Я часто помиляюся, — я обійшов її. — Перепрошую.

Я пішов залою, не озираючись.

Розділ тридцять третій

Будівля скидалася на порожню оболонку; цілий поверх у ній займав перероблений склад з абсолютно однаковими арковими вікнами вздовж кожної стіни та пофарбованими в білий колір опорними колонами що десять метрів у всіх напрямках. Жовтувато-сіра стеля, оригінальні будівельні блоки оголені та перехрещені важкими залізобетонними несучими елементами. Підлога бездоганно залита цементом. У вікна проникало різке світло, яке не пом’якшували летючі порошинки. Повітря було свіже й холодне.

Приблизно посередині будівлі, як мені здавалося, максимально близько, стояв простий металевий стіл і два незручних на вигляд стільці, розставлені наче для гри в шахи. На одному зі стільців сидів високий чоловік із засмаглим, гарним, як у салоні, обличчям. Він вистукував швидкий ритм на стільниці, наче слухаючи джаз за допомогою якогось внутрішнього приймача. Як не дивно, він був вбраний у блакитний хірургічний халат і взутий у бахіли.

Я вийшов з-за колони і пройшов до столу. Чоловік у халаті підняв на мене погляд і, не дивуючись, кивнув.

— Здоров, Міллере, — сказав я. — Не заперечуєш, якщо я сяду?

— Мої юристи витягнуть мене звідси за годину після того, як ти мене звинуватиш, — спокійно відповів Міллер. — Максимум. Тут ти зробив велику помилку, друзяко.

Він знову заходився вистукувати на стільниці джазовий ритм. Його погляд ковзнув за моє плече, наче в одному з аркових вікон він щойно побачив щось цікаве. Я всміхнувся.

— Велику помилку, — повторив він.

Я дуже обережно потягнувся і притиснув його руку до стільниці, щоб зупинити стукіт. Він різко перевів погляд, наче підчеплений гачком.

— Що ти нахрін собі думаєш…

Він висмикнув руку і підскочив на ноги, але хутко заткнувся, коли я грубо посадовив його. Якусь мить здавалося, ніби він може напасти на мене, але йому заважав стіл. Він і далі сидів, спрямувавши на мене вбивчий погляд і, без сумніву, згадуючи, що йому казали юристи про закони, пов’язані з віртуальним арештом. — Тебе ніколи не арештовували, так, Міллере? — товариськи запитав я. Не дочекавшись відповіді, я розвернув стілець і всівся на нього. Витягнув цигарки й витрусив одну. — Що ж, із точки зору граматики це твердження все одно має сенс. Зараз ти не під арештом. Поліція тебе не затримала.

Я вперше побачив на його обличчі проблиск страху.

— Може, трохи пригадаємо події? Ти, мабуть, вважаєш, що, після того, як тебе підстрелили, я накивав п’ятами, а поліціянти прийшли розгрібати завали. Що вони знайшли достатньо, щоби звинуватити клініку, і тепер ти чекаєш на належний суд. Почасти це правда. Я дійсно пішов, а поліціянти дійсно прийшли розгрібати завали. На жаль, серед цих завалів уже не можна було знайти однієї штукенції, тому що я забрав її з собою. Твоєї голови, — я підняв руку, щоб показати це йому наочно. — Я відділив її пострілом на рівні шиї й виніс із неушкодженою пам’яттю під курткою.

Міллер ковтнув. Я схилив голову й роздмухав цигарку.

— Тепер у поліції вважають, що твою голову дезінтегрував перевантажений бластер на широкому промені, — я пихнув на нього димом з-за столу. — Шию та груди я обпалив спеціально, щоби склалося таке враження. Маючи трохи часу та доброго експерта-криміналіста, там би, можливо, вирішили інакше, але, на жаль, твої досі неушкоджені колеги у клініці витурили поліціянтів, перш ніж вони змогли розпочати нормальне розслідування. Їх можна зрозуміти, зважаючи на те, що ті цілком могли знайти. Не сумніваюся, що ти вчинив би так само. Однак це означає не лише домашній арешт для тебе: по суті, тебе вважають реально мертвим. Поліціянти тебе не шукають, і всі інші теж.

— Чого ти хочеш? — раптом охрип Міллер.

— Гаразд. Я бачу, що ти розумієш можливі наслідки свого становища. Це цілком природньо для людини твого… Мабуть, фаху. Я хочу детальної інформації про «Голову у хмарах».

— Що?

Мій голос посуворішав.

— Що чув.

— Я не знаю, про що ти говориш.

Я зітхнув. Цього і слід було очікувати. Я вже стикався з таким щоразу, коли в ділі з’являлася Рейлін Кавахара. Нажахана відданість, яку вона викликала, могла б посоромити її давніх босів із якудзи Фіжн-Сіті.

— Міллере, мені ніколи з тобою панькатися. Клініка Вея має зв’язки з повітряним будинком розпусти, який зветься «Голова у хмарах». Ти, мабуть, контактував з ним через найманку на ім’я Трепп, вона з Нью-Йорка. Жінка, з якою ти насправді ведеш справи, — Рейлін Кавахара. Ти неодмінно бував у «Голові у хмарах», бо я знаю Кавахару, і вона завжди запрошує своїх поплічників до себе в лігво, по-перше, для демонстрації власної невразливості, а по-друге, щоб припіднести урок відданості на наочному прикладі. Ти хоч раз щось таке бачив?

Із його очей я зрозумів, що бачив.

— Гаразд, ось що я знаю. Твоя черга. Я хочу, щоб ти накреслив мені план «Голови у хмарах». Додай стільки деталей, скільки зможеш згадати. Такий хірург, як ти, має добре помічати деталі. Також я хочу знати, які там прийняті процедури візитів. Кодування безпеки, мінімальні підстави для відвідин і таке інше. А ще — якесь уявлення про безпеку всередині закладу.

— Думаєш, я просто так візьму й тобі розповім?

Я похитав головою.

— Ні, я думаю, що мені спершу доведеться тебе покатувати. Але я так чи інакше витягну це з тебе. Вирішуй сам.

— Ти цього не зробиш.

— Та ні, зроблю, — м’яко промовив я. — Ти мене не знаєш. Ти не знаєш, хто я і чому ми ведемо цю розмову. Розумієш, увечері напередодні того, як я прийшов і підірвав тобі обличчя, твоя клініка влаштувала мені дводенний віртуальний допит. У програмі з шарійською релігійною поліцією. Ти, певно, добирав програми, знаєш, що це таке. Як на мене, я досі тобі не відплатив.

Запала довга тиша, в якій я побачив з його виразу обличчя, що він поступово починає вірити. Він відвів погляд.

— Якби Кавахара довідалася, що…

— Забудь про Кавахару. Коли я закінчу з Кавахарою, від неї залишаться хіба що спогади на вулицях. Кавахара гине.

Доведений до межі, він завагався, а тоді заперечно хитнув головою. Він підняв на мене погляд, і я зрозумів, що мені доведеться це зробити. Я опустив голову і змусив себе згадати Луїзине тіло, розтяте від горла до паху на столі автохірурга, тим часом як її внутрішні органи були розкладені по блюдцях довкола її голови, наче закуски. Згадав мідношкіру жінку, якою був на задушливому горищі, як мене обклеїли липкою стрічкою, прип’явши до голої дерев’яної підлоги, згадав пронизливий дзенькіт болю у вилицях, коли вони нівечили мою плоть. Крики та двох чоловіків, які впивалися ними, наче пахощами.

— Міллере, — я зрозумів, що мені треба прокашлятись і почати знову. — Хочеш дізнатися дещо про Шарію?

Міллер мовчав. Він почав робити якусь дихальну гімнастику. Готуватися до прийдешньої гидоти. Це був не комендант Салліван, якого можна було гамселити в темному кутку та залякуванням вивідати в нього, що він знає. Міллер був міцний і, мабуть, теж оброблений. Не можна працювати директором у такому закладі, як клініка Вея, і не скористатися чимось із доступної техніки.

— Я був там, Міллере. Узимку 217-го в Зігічче. Сто двадцять років тому. Тебе тоді, певно, ще й на світі не було, але, гадаю, ти читав про це у підручниках з історії. Після бомбардувань ми поїхали туди як режимні інженери, — поки я говорив, з мого горла почало зникати напруження. Я змахнув цигаркою. — Це прийнятий у Протектораті евфемізм для придушення будь-якого опору та встановлення маріонеткового уряду. Звісно, ця справа не обходиться без допитів, а в нас було небагато вигадливих програм для них. Тож ми мусили проявити винахідливість.

Я загасив цигарку об стіл і підвівся.

— Людина, з якою я хочу тебе познайомити, — сказав я, дивлячись поза нього.

Міллер повернувся туди, куди дивився я, і завмер. У тіні найближчої опорної колони вимальовувалася висока постать у блакитному хірургічному халаті. Її риси на наших очах стали досить чіткими, щоб їх можна було впізнати, хоча Міллер, напевно, здогадався, що зараз відбуватиметься, щойно побачив колір її одягу. Він позадкував до мене, роззявивши рота, щоб щось сказати, але натомість уп’явся очима в щось позаду мене та поблід на виду. Я озирнувся через плече туди, де матеріалізувались інші фігури, всі як одна так само високі та засмаглі, всі як одна у блакитних хірургічних халатах. Коли я перевів погляд, у Міллера неначе витягнулось обличчя.

— Передрук файлів, — підтвердив я. — У більшості куточків Протекторату це навіть не заборонено законом. Звісно, коли це помилка машини, до подібних крайнощів не доходить, просто робиться копія, та й системи відновлення однаково висмикують людину за кілька годин. Принаймні буде що розповісти. Як я зустрів самого себе і що довідався. Можна чудово потеревенити про особисте життя, можливо, потім переповісти щось дітям. Міллере, ти маєш дітей?

— Так, — його горло заворушилося. — Так, маю.

— Та невже? Вони знають, чим ти заробляєш на життя? Він не відповів. Я витягнув з кишені телефон і кинув його на стіл.

— Коли з тебе буде досить, дай мені знати. Лінія пряма. Просто натисни «відправити» й говори в нього. «Голова у хмарах». Значущі деталі.

Міллер поглянув на телефон, а тоді — знову на мене. Довкола нас щойно повністю матеріалізувалися двійники. Я підняв руку на прощання.

— Повеселися.

Я з’явився в віртуальній рекреаційній студії «Гендрікса», лігши на один із просторих стелажів для учасників. Цифрове часове табло на віддаленій стіні стверджувало, що я був усередині менше хвилини; мій реальний час у віртуалі, мабуть, займав усього пару секунд із цього терміну. Час передусім забирала обробка на вході та на виході. Я трохи полежав нерухомо, думаючи про те, що тільки-но зробив. Шарія залишилася в минулому, і почасти я волів думати, що я її відпустив. Сьогодні з самим собою мав зустрітися не тільки Міллер.

«Особисте», — нагадав я собі, але знав, що цього разу це не так. Цього разу я дечого хотів. Образа була звичайнісінькою зручною обставиною.

— Суб’єкт демонструє ознаки психологічного стресу, — промовив «Гендрікс». — Попередня модель вказує на те, що цей стан переросте у надлам особистості менш ніж за шість віртуальних днів. На поточних швидкостях це приблизно дорівнює тридцяти семи хвилинам реального часу.

— Добре, — від’єднавши троди та знявши гіпнонавушники, я виліз із похилої установки. — Якщо він зламається, дзвони мені. Ти знайшов оті кадри з моніторів, які я в тебе просив?

— Так. Бажаєте їх переглянути?

Я знову позирнув на годинник.

— Не зараз. Я чекатиму на Міллера. Якісь проблеми з системами безпеки?

— Жодних. Дані не були захищені.

— Яка жахлива необачність із боку директора Наймана. Скільки їх там?

— Потрібне відео з клініки триває двадцять вісім хвилин п’ятдесят одну секунду. Відстежування працівника після виходу, яке ви запропонували, займе помітно більше часу.

— Наскільки більше?

— Оцінити цей час неможливо. Шеріл Босток покинула об’єкт «ПсихаСек» на двадцятиоднорічному мікрокоптері з надлишкового військового майна. Я не думаю, що допоміжному персоналу на цьому об’єкті добре платять.

— І чому це мене не дивує?

— Можливо, тому що…

— Забий. Це я фігурально. Що там з мікрокоптером?

— Його навігаційна система не має доступу до транспортної мережі і тому невидима серед даних про керування дорожнім рухом. Мені доведеться покладатися на появу цього транспорту на візуальних індикаторах на шляху його польоту.

— Ти про супутникове стеження?

— Так, як останній засіб. Я все ж волів би почати з наземних систем нижчого рівня. Вони, ймовірно, будуть доступніші. Супутникові системи безпеки зазвичай мають високу витривалість, і зламувати такі системи часто складно та небезпечно водночас.

— Байдуже. Дай мені знати, коли щось знайдеш.

Я ходив по студії в похмурій задумі. Приміщення було покинуте, більшість установок та інших машин вкрито захисним пластиком. У тьмяному світлі ілюмінієвих кахлів на стінах здавалося, що їхні незрозумілі масивні силуети можуть належати як фітнес-центру, так і камері тортур.

— Можна нормальне освітлення?

Студію осяяв блиск високоінтенсивних лампочок, утоплених у низьку стелю. Я побачив, що на стінах висять плакати з зображеннями, змальованими з деяких доступних віртуальних середовищ. Приголомшливі гірські краєвиди, побачені крізь окуляри для перегонів, нереально вродливі чоловіки та жінки в задимлених барах, дикі тварини, що стрибають просто на снайперскопи. Ці зображення було вирізано безпосередньо з формату на голосклі, і варто було на них подивитися, як вони неначе оживали. Я знайшов низеньку лаву й сів на неї, з сумом згадуючи, як кусав мої легені дим у форматі, який я щойно покинув.

— Хоча програма, яку я виконую, формально не є нелегальною, — обережно промовив «Гендрікс», — утримування оцифрованої людської особистості проти волі відповідної особи є правопорушенням.

Я безрадісно глянув на стелю.

— Що таке, в тебе жижки затрусилися?

— Поліція вже одного разу оформлювала повістку на мою пам’ять, і вона може звинуватити мене у виконанні вашого прохання заморозити голову Феліпе Міллера. Також вона захоче знати, що сталося з його пам’яттю.

— Так, а ще десь на світі має бути якийсь готельний статут, який стверджує, що в номери до гостей не можна пускати людей без дозволу, але це ти робив, чи не так?

— Це не є кримінальним злочином, якщо у зв’язку з порушенням безпеки не відбувається злочинних діянь. Те, що відбулося у зв’язку з візитом Міріам Банкрофт, не було злочинним діянням.

Я знову швидко перевів погляд угору.

— Ти намагаєшся жартувати?

— Гумору немає в параметрах, за якими я наразі працюю, хоча я можу встановити його на вимогу.

— Ні, дякую. Послухай, чому ти не можеш просто спорожнити області пам’яті, які, на твою думку, ніхто не має знайти згодом? Видалити їх?

— Я маю низку вбудованих блоків, які не дають мені вживати таких заходів.

— Кепсько. Я гадав, що ти — незалежна сутність.

— Будь-який синтетичний інтелект може бути незалежним лише в межах регулятивного статуту ООН. Статут жорстко вбудовано в мої системи, тож насправді мені слід боятися поліції так само, як і людині.

— Поліцією буду перейматися я, — сказав я з удаваною впевненістю, яка неухильно зменшувалася, відколи зникла Ортеґа. — Якщо нам трішки пощастить, ці докази навіть не буде представлено. А якщо й буде, то… що ж, ти вже й так погодився, то що тобі втрачати?

— А що мені можна виграти? — спокійно запитала машина.

— Подовження статусу гостя. Я залишатимуся тут, поки не закінчиться ця петрушка, а це може тривати доволі довго, залежно від того, які дані я витягну з Міллера.

Запала тиша, порушувана лише гудінням систем кондиціонування повітря. А тоді «Гендрікс» ізнову заговорив.

— Якщо проти мене буде висунуто досить серйозні звинувачення, — промовив він, — на регулятивний статут ООН можна буде послатися безпосередньо. Згідно з розділом 14а, мене можна покарати зменшенням продуктивності або — у крайніх випадках — вимкненням, — він знову завагався, тепер уже не так надовго. — Сумнівно, що після вимкнення мене запустять знову.

Ідіолект машин. Не має значення, які вони наворочені — вони завжди говорять, як навчальна скринька в дитячому садку. Я зітхнув і поглянув на голозображення з віртуального життя на стіні попереду.

— Якщо хочеш умити руки, то про це доречно сказати мені зараз.

— Я не хочу вмивати руки, Такеші Ковачу. Я лише хотів познайомити вас із міркуваннями, пов’язаними з цим планом дій.

— Гаразд. Я ознайомлений.

Я позирнув на цифрове табло, за яким простежив впродовж хвилини. Ще чотири години для Міллера. У програмі, яку виконував «Гендрікс», він не відчував ані голоду, ані спраги, а також не мав потреби дбати про якісь інші фізіологічні функції. Можна було спати, хоча машина заважала перетворенню сну на абстинентну кому. Окрім дискомфорту навколишнього середовища, Міллерові треба було боротися лише з самим собою. Врешті-решт, саме це і зведе його з розуму.

Як я сподівався.

Жоден з мучеників «Правої руки Бога», яких ми пропустили через цю програму, не витримав більше п’ятнадцяти хвилин реального часу, але то були воїни з плоті та крові, фанатично сміливі на власній арені, але геть необізнані з віртуальними прийомами. Також вони були наділені потужними релігійними переконаннями, що дозволяли їм чинити численні звірства, та коли віра слабла, наче падала якась дамба, і зрештою їх живцем поглинала ненависть до самих себе. Міллерів розум, вочевидь, від самого початку і близько не був таким примітивним і самовпевненим, а ще в нього, вочевидь, була добра обробка.

Надворі вже мало смеркати. Я подивився на годинник і примусив себе не закурити. Постарався, щоправда, менш успішно, не думати про Ортеґу.

Райкерів чохол відчував біль у яйцях.

Міллер розколовся після двадцяти однієї хвилини.

«Гендріксові» непотрібно було повідомляти мене про це: термінал передачі даних, який я підключив до віртуального телефону, раптом ожив і почав, цвірінькаючи, видавати документи. Я підвівся й підійшов глянути, що там виходить. Програма мала причесати Міллерові слова так, щоб вони читалися як адекватні, але навіть після обробки їхній запис був практично беззв’язним. Міллер, перш ніж здатися, дозволив собі близько підійти до межі. Проглянувши перші кілька рядків, я побачив, як із маячні виходить початок того, чого я хотів.

— Зітри файлових реплікантів, — сказав я готелю й хутко повернувся до установки. — Дай йому пару годин на заспокоєння, а тоді підключи мене.

— Час з’єднання перевищить одну хвилину, що з поточною швидкістю дорівнює трьом годинам п’ятдесяти шести хвилинам. Ви бажаєте встановити конструкт до вашого надходження у формат?

— Так, це було б… — я зупинився, ще не встигнувши надягнути на голову гіпнонавушники. — Хвилинку, наскільки якісний цей конструкт?

— Я — основний синтетичний інтелект серії «Еммерсон», — докірливо відповів готель. — На максимальній якості мої віртуальні конструкти неможливо відрізнити від спроектованої свідомості, на основі яких вони створені. Суб’єкт уже пробув на самоті одну годину двадцять сім хвилин. Ви бажаєте встановити конструкт?

— Так, — не встиг я договорити, як від цих слів у мене виникло чудернацьке відчуття. — Ба більше, хай він проведе весь допит.

— Встановлення завершено.

Я знову надягнув гіпнонавушники й сів на край установки, думаючи про можливі наслідки існування другого мене всередині величезної обробної системи «Гендрікса». Мене ніколи — наскільки мені було відомо — не піддавали чомусь такому в Корпусі, і я вже напевне ніколи не довіряв якійсь машині аж так, щоби зробити це, займаючись криміналом.

Я прокашлявся.

— Цей конструкт. Він знатиме, що він таке?

— Спершу — ні. Він знатиме все, що знали ви на момент виходу з формату, і не більше — втім, зважаючи на ваш розум, він рано чи пізно висновуватиме факти, якщо не запрограмувати його інакше. Ви бажаєте встановити блокувальну підпрограму?

— Ні, — швидко відповів я.

— Ви бажаєте, щоб я підтримував формат нескінченно довго?

— Ні. Закрийте його, коли я, тобто він, коли конструкт вирішить, що ми здобули достатньо, — у мене з’явилася ще одна думка. — Конструкт носить той віртуальний локатор, який у мене ввели?

— Наразі — так. Я маскую сигнал тим самим дзеркальним кодом, яким маскував вашу свідомість. Однак через те, що конструкт не підключений напряму до вашої кортикальної пам’яті, я, якщо бажаєте, можу прибрати сигнал.

— Чи варто заради цього морочитися?

— Дзеркальним кодом легше керувати, — зізнався готель.

— Тоді залиш його.

На думку про редагування свого віртуального «я» у мене в животі утворилася неприємна бульбашка. Це було надто близько до свавільних дій, яким Кавахари та Банкрофти піддавали реальних людей у реальному світі. Вільна, неприборкана могуть.

— У вас дзвінок у віртуальному форматі, — сповістив «Гендрікс».

Я підняв погляд, здивувавшись і сповнившись надії.

— Ортеґа?

— Кадмін, — соромливо відповів готель. — Ви приймете виклик?

Формат виявився пустелею. Червонястий пил і піщаник під ногами, приколоте цвяхами блакитне небо без хмар від обрію до обрію. Високо над далеким гірським хребтом висіли стерильні світила — сонце та блідий опуклий місяць. Довкола панував кусючий холод, що перетворював сліпуче сяйво сонця на насмішку.

Клаптевик чекав на мене. На порожньому ландшафті він здавався вигравіруваним зображенням, образом якогось дикого пустельного духу. Побачивши мене, він широко всміхнувся.

— Чого тобі треба, Кадміне? Якщо хочеш справити вплив на Кавахару, то тобі, боюся, не пощастило. Вона непоправно на тебе зла.

На обличчі Кадміна промайнула веселість, і він повільно хитнув головою, неначе повністю виключаючи Кавахару з процесу. Голос у нього був глибокий і мелодійний.

— У нас із тобою є незавершені справи, — промовив він.

— Ага, ти облажався двічі поспіль, — насмішкувато відповів я. — Що тобі треба, третю спробу?

Кадмін знизав масивними плечима.

— Ну, кажуть, Бог любить трійцю. Дозволь мені дещо тобі показати.

Він змахнув рукою в повітрі, і відгорнулася частина пустельного тла, за якою відкривалася чорнота. Екран, який вона утворювала, зашипів і ожив. Показав зблизька спляче обличчя. Обличчя Ортеґи. Моє серце стиснув якийсь кулак. Обличчя в неї було сіре, а під очима, схоже, були синці. З одного кутика її рота текла тоненька цівочка слини.

Ураження станером зблизька.

Востаннє я спіймав повний заряд зі станера завдяки міллспортській поліції громадського порядку, і, хоча обробка посланця повернула мені сяку-таку свідомість хвилин за двадцять, я ще пару годин після цього був здатен хіба що труситися й сіпатися. Як давно підбили Ортеґу, було незрозуміло, але вигляд вона мала кепський.

— Це простий обмін, — сказав Кадмін. — Тебе на неї. Я припаркувався за рогом, на Мінна-стрит. Пробуду там наступні п’ять хвилин. Приходь сам, бо інакше я прострелю їй пам’ять через карк. Обирай сам.

Клаптевик усміхнувся, а пустеля зашкварчала і зникла.

Я зайшов за ріг кварталу та Мінна-стрит рівно за хвилину. Два тижні без цигарок — і на дні Райкерових легень неначе знайшовся ще один відсік.

Це була маленька понура вуличка з запечатаними вітринами та порожніми ділянками. Довкола ані душі. Єдиним транспортом у полі зору був матово-сірий катер, який чекав на узбіччі з увімкненими в надвечірньому присмерку фарами. Я невпевнено наблизився до нього, поклавши руку на руків’я «Немекса».

Коли я опинився за п’ять метрів від задньої частини катера, відчинилися дверцята, і звідти викинули тіло Ортеґи. Вона випала на вулицю мішком. Коли вона незграбно приземлилася, я прибрав «Немекс» і сторожко підійшов до неї, не зводячи очей з машини.

З віддаленого боку прочинилися дверцята, і з катера виліз Кадмін. Оскільки я зовсім недавно бачив його в віртуалі, до мене дійшло не одразу. Високий, темношкірий, із яструбиним ликом, який я востаннє бачив, коли він снив у рідині під склом перечохлювального резервуару «Панамської троянди». Клон мученика з «Правої руки Бога», а в його плоті ховається Клаптевих.

Я націлився з «Немекса» на його горло. З відстані, хіба що трохи більшої за ширину катера, він мав знести Кадміну голову і, можливо, вирвати з його хребта пам’ять, хоч що станеться опісля.

— Не дуркуй, Ковачу. Цей транспорт броньований.

Я хитнув головою.

— Мене цікавиш тільки ти. Просто стій саме там, де стоїш.

Не прибираючи «Немекса» й не зводячи очей із цільової зони в нього над кадиком, я опустився в бойову стійку біля Ортеґи й потягнувся пальцями вільної руки до її обличчя. Довкола кінчиків моїх пальців відчулося тепле дихання. Я наосліп потягнувся до шиї, щоб намацати пульс, і знайшов його, слабкий, але стабільний.

— Лейтенантка жива та здорова, — нетерпляче промовив Кадмін. — А це більше, ніж ми зможемо сказати про будь-кого з вас за дві хвилин, якщо ти не опустиш цю пушку й не сядеш у машину.

Під моєю рукою заворушилося лице Ортеґи. Перекотилася її голова, і я вловив її запах. Її половину феромонної пари, що, власне, і втягнула в це нас обох. Голос у неї був кволий і нечіткий через заряд станера.

— Не роби цього, Ковачу. Ти мені нічого не винен.

Я встав і трохи опустив «Немекс».

— Назад. На п’ятдесят метрів по вулиці. Вона не може ходити, а ти міг би завалити нас обох, перш ніж я віднесу її на два метри. Назад. Я йду до машини, — я помахав пістолетом. — Зброя лишається в Ортеґи. У мене з собою тільки це.

Я підняв куртку для наочності. Кадмін кивнув. Він кинувся назад у катер, і транспорт плавно покотився кварталом. Я провів його поглядом до зупинки, а тоді знову став на коліна біля Ортеґи. Вона насилу сіла.

— Ковачу, не треба. Вони тебе вб’ють.

— Так, вони неодмінно спробують, — я взяв її за руку й обгорнув нею руків’я «Немекса». — Послухай, я тут у будь-якому випадку все закінчив. Банкрофт купився, Кавахара дотримає слова й доправить Сару назад. Я її знаю. Тобі треба затримати її за Мері Лу Гінчлі та визволити зі стеку Райкера. Поговори з «Гендріксом». Там я залишив тобі деякі незавершені справи.

Вулицею рознісся нетерплячий аварійний сигнал катера. У напівтемряві вулиці його звук видавався неясним і стародавнім, наче передсмертне гукання слонового ската на Рифі Хірати. Уражена станером Ортеґа дивилася знизу вгору так, наче тонула.

— Ти…

Я всміхнувся і приклав руку до її щоки.

— Мушу переходити до наступного екрана, Крістін. От і все.

Тоді я встав, зціпив руки на карку й пішов до машини.

ЧАСТИНА П'ЯТА: ВІДПЛАТА

(Відмова систем)

Розділ тридцять п'ятий

У катері я сидів затиснутий між двома вражаючими силачами, які завдяки лишень своїй масі могли б найнятися борцями-почварами, якби зіпсували свою клонівську красу невеликими пластичними операціями. Ми спокійно піднялися над вулицею і круто розвернулися. Я визирнув з бічного вікна і побачив унизу Ортеґу, яка намагалася звестися на ноги.

— Та баба-поліцайка моя? — поцікавився водій. Я напружився, приготувавшись атакувати.

— Ні, — Кадмін повернувся на сидінні обличчям до мене. — Ні, я дав слово панові Ковачу. Гадаю, ми з лейтенанткою ще перетнемося в не надто далекому майбутньому.

— Тобі не пощастило, — непереконливо сказав йому я, а тоді мене підстрелили зі станера.

Коли я прокинувся, за мною зблизька спостерігало якесь обличчя. Воно було нечітке, бліде та розмите, маскоподібне. Я кліпнув, здригнувся і сфокусував погляд. Обличчя віддалилося, хоч і досі здавалося ляльковим через низьку роздільну здатність. Я кашлянув.

— Здоров, Зарізе.

Грубі риси обличчя склалися в усмішку.

— Знову вітаю на «Панамській троянді», пане Ковач. Похитуючись, я сів на вузькому металевому ліжку. Заріз відступив, даючи мені простір, а може, не хотів, щоб до нього дотягнулися. Позаду нього я розгледів тісну каюту, обшиту металом. Я опустив ноги на долівку і різко зупинився. Нерви в руках і ногах досі були розстроєні через ураження станером, а в животі відчувалося хворобливе тремтіння. Та, здається, стріляли приглушеним променем, або ж то була серія пострілів. Оглянувши себе, я побачив, що вдягнений у важке парусинове ґі[6] гранітного кольору. Біля ліжка на мене чекали пара космічних пантофель і пасок. У мене з’явилися неприємні здогади щодо планів Кадміна.

За спиною в Заріза відчинилися двері каюти. Увійшла висока білявка, ледь за сорок, а за нею — ще один синтетик, але гладенький і сучасний на вигляд, якщо не брати до уваги лискучого сталевого інструмента з безпосереднім з’єднанням замість лівої руки.

Заріз почав усіх знайомити.

— Пане Ковач, дозвольте вам представити Перніллу Ґріп з Бойової телемережі та її технічного асистента Майлза Мека. Пернілло, Майлзе, хочу представити вам Такеші Ковача, нашого псевдо-Райкера на сьогодні. До речі, вітаю, Ковачу. Тоді ви мене повністю переконали попри низьку ймовірність того, що Райкер вийде зі стеку протягом наступних двохсот років. Це все, як я розумію, завдяки техніці посланців.

— Не зовсім. Переконала вас Ортеґа. Я лише дозволив вам говорити. Вам це добре вдається, — я кивнув супутникам Заріза. — Я, здається, почув слово «телемережа»? Я думав, що це суперечить вашому кредо. Хіба ви не зробили якомусь журналістові радикальну операцію за цей-таки злочин?

— У них різний товар, пане Ковач. Різний товар. Трансляція запланованого бою і справді була б порушенням нашого кредо. Але це — не запланований бій, це — принизливе побиття, — на цій фразі чарівна усмішка Заріза застигла. — Оскільки наша аудиторія змінюється і дуже обмежена за кількістю, ми змушені якимось робом компенсувати втрачені доходи. Є дуже багато каналів, яким не терпиться заволодіти чимось із «Панамської троянди». Це — наслідок нашої репутації, але, на жаль, та сама репутація заважає нам вести подібні справи безпосередньо. Цю ринкову дилему вирішує за нас пані Ґріп.

— Мило з її боку, — мій голос став крижаним. — Де Кадмін?

— На все свій час, пане Ковач. На все свій час. Знаєте, коли мені сказали, що ви так відреагуєте й віддасте себе за лейтенантку, я, зізнаюся, засумнівався. Проте ви справджуєте сподівання, просто як машина. Невже Корпус посланців забрав у вас саме це в обмін на численні інші здібності? Непередбачуваність? Душу?

— Не читайте мені тут поезію, Зарізе. Де він?

— Ой, ну, гаразд. Сюди.

Під дверима каюти стояла пара кремезних вартових — можливо, ті, що були на катері. Я був надто знервований, щоби згадати напевне. Ми йшли за Зарізом неприємно вузькими коридорами та лізли в похилі східні люки з заплямованого іржею та обробленого полімерним лаком металу, а вартові весь час оточували мене з боків. Я сяк-так намагався запам’ятати шлях, але здебільшого думав про те, що сказав Заріз. Хто передбачив для нього мої дії? Кадмін? Сумнівно. Клаптевик, попри лють і погрози вбивством, не знав про мене практично нічого. Єдиною людиною, що справді могла таке передбачити, була Рейлін Кавахара. Також це допомагало пояснити, чому в Заріза не трусяться синтетичні жижки від думки про те, що може зробити з ним Кавахара за співпрацю з Кадміним. Кавахара мене продала. Банкрофта переконано, криза (хай яка вона була) скінчилася, і того ж дня Ортеґу схопили, зробивши з неї приманку. У сценарії, в якому я переконав Банкрофта, Кадмін залишився просто ображеним приватним підрядником, тож цілком можна було подумати, що він мене вколошкає. А за цих обставин мене було безпечніше прибрати, ніж залишити в живих.

Втім, те саме стосувалося Кадміна, тож це, може, й не було таким очевидним. Може, було віддано наказ вивести Кадміна з ладу, але лише доти, доки я буду потрібен. Коли Банкрофта було переконано, я знову втратив цінність, і знову було віддано наказ залишити Кадміна у спокої. Він міг убити мене або ж я міг убити його — залежно від того, на чиєму боці буде фортуна. А тоді Кавахара прибере того, хто залишиться.

Я не сумнівався, що Кавахара дотримає слова стосовно визволення Сари. Діячі якудзи старої школи в цьому плані були диваками. Але щодо мене вона не озвучувала таких обов’язкових до виконання обіцянок.

Ми злізли з останніх сходів, трохи ширших за всі інші, та вийшли на засклений поміст над переробленою вантажною коміркою. Опустивши погляд, я побачив одну з арен, повз які ми з Ортеґою проїхали електромагнітним потягом минулого тижня, але тепер з рингу для вбивств було знято пластикове покриття, і в передніх рядах кожної пластикової трибуни зібралося по невеликому натовпу. Крізь скло я чув невпинне гудіння, що виражало захват і очікування та завжди передувало боям почвар, які я відвідував у юності.

— Ах, на вас чекає публіка, — Заріз стояв біля мого плеча. — Ну, правильніше кажучи, на Райкера. Хоча я не сумніваюся, що ви зможете прикинутися для них так само вправно, як тоді, коли переконували мене.

— А якщо я вирішу цього не робити?

Грубе обличчя Заріза вдало огиду. Він показав рукою на натовп.

— Що ж, гадаю, ви б могли спробувати пояснити це їм посеред поєдинка. Але, правду кажучи, акустика тут не найкраща, та й у будь-якому разі… — він неприємно посміхнувся. — Сумніваюся, що ви матимете на це час.

— Ви вже все вирішили, так?

Заріз і далі посміхався. Позаду нього Пернілла Ґріп та інший синтетик стежили за мною з хижим азартом котів, що сидять перед пташиною кліткою. Унизу знуджений натовп здійняв галас.

— Цей поєдинок я ретельно організовував. Публіці не терпиться побачити, як Еліас Райкер платить за свої переступи, і не справдити їхніх очікувань було б доволі ризиковано. І тим паче непрофесійно. Але, знов-таки, я не думаю, що ви приїхали сюди, сподіваючись вижити. Чи не так, пане Ковач?

Я згадав безлюдну вулицю Мінна-стрит у присмерку та скручене тіло Ортеґи. Переборов нудоту від ураження станером і блиснув усмішкою зі старих запасів.

— Ні, мабуть, ні.

Тихі кроки вздовж помосту. Краєм ока я позирнув на звук і побачив Кадміна, вбраного в той самий одяг, що й я. Космічні пантофлі почовгали й тихо зупинилися неподалік, і він схилив голову набік так, наче вперше мене оглядав. Він м’яко заговорив:

— Як мені пояснити смерті?

Може, сказати, що кожен зробив підрахунки й записав

Цінність своїх днів

Із урахуванням кривавої маржі стриманою рукою?

Вони захочуть знати:

Як було здійснено аудит?

А я скажу, що його нарешті

Здійснили

Ті, хто знав ціну

Витраченого дня.

Я похмуро всміхнувся.

— «Якщо хочеш програти бій, спершу поговори про це».

— Але в ті дні вона була молодша, — всміхнувся Кадмін у відповідь, показуючи бездоганні білі зуби на тлі засмаглої шкіри. — Ледве вийшла з підліткового віку, якщо правильно написано у вступі мого примірника «Фурій».

— На Світі Гарлана підлітковий вік триває довше. Я думаю, що вона знала, про що говорила. Може, підемо далі?

За вікнами, наче хвиля на твердому гальковому пляжі, здіймався гамір натовпу.

Розділ тридцять шостий

На бойовій арені гамір був менш однорідний. На задньому плані, наче плавці пляшкоспинів у збуреній воді, виділялись окремі голоси, хоча я все одно не міг нічого розібрати без застосування нейрохімїї. Загальний шум перекрив лише один крик: коли я підійшов до краю рингу, хтось заволав мені:

— Чуєш, гівна кавалок, згадай мого брата!!!

Я позирнув угору в пошуках ображеного за рідну людину, але побачив лише море сердитих облич, які на щось чекали. Кілька їхніх власників стояли, розмахуючи кулаками й тупаючи так, що металеве риштування аж гуло. Жага крові наростала, наче щось матеріальне, а повітря від неї неприємно густішало. Я спробував згадати, чи кричали так ми з моїми товаришами з банди на новопештських боях почвар. Мабуть, так. А ми ж навіть не знали бійців, які кидалися один на одного та дряпалися нам на потіху. Ці люди принаймні були якось особисто зацікавлені у крові, пролиття якої хотіли побачити.

По той бік арени, склавши руки, на мене чекав Кадмін. Піддатлива сталь силових кастетів, одягнених на пальці кожної руки, виблискувала у світлі, що падало згори. Це була неочевидна перевага, така, що не перетворить бій на гру в одні ворота, але дасться взнаки в довгостроковій перспективі. Насправді кастети мене не хвилювали — найбільше мене турбувала в Кадміні схема посиленого реагування «Воля Бога». Трохи більше століття тому я протистояв бійцям з тією самою системою, з якими бився Протекторат на Шарії, і здолати їх було нелегко. Стара, але важка військова біомеханіка, і проти неї Райкерова нейрохімія, нещодавно вхекана ураженням зі станера, матиме досить жалюгідний вигляд.

Я став навпроти Кадміна, як того вимагала розмітка на підлозі. Натовп довкола мене трохи стих, і спалахнули прожектори: до нас приєднався емсі Заріз. Гарно вбраний і нафарбований заради камер Пернілли Ґріп, він скидався на злісну ляльку з дитячого кошмару. Гідна пара для Клаптевика. Він підняв руки, і направлені динаміки у стінах переробленої вантажної комірки підсилили його слова з горлового мікрофона.

— Ласкаво просимо на «Панамську троянду»!

Юрба невиразно загула, але поки що вона спокійно чекала. Заріз знав це і повільно розвернувся, користаючись із очікування.

— Вітаємо вас на дуже особливому та дуже елітному заході на «Панамській троянді». Ми вітаємо, я вітаю вас на найостаннішому та найкривавішому приниженні Еліаса Райкера.

Глядачі оскаженіли. Я підняв погляд на їхні затінені обличчя і побачив, що тонку шкіру цивілізації здерто, а їхня лють оголена, наче плоть під нею.

Цей гамір перекричав підсилений голос Заріза. Він утихомирював присутніх, змахуючи обома руками.

— Більшість із вас, безперечно, пам’ятає детектива Райкера за якоюсь зустріччю. Дехто з вас асоціює це ім’я з пролитою кров’ю, а може, і зі зламаними кістками.

Ах, ці спогади. Ці спогади болючі, і дехто з вас, можливо, думає, що їх неможливо позбутися.

Тепер він уже заглушив їх, і його голос відповідним чином стих.

— Друзі мої, я не можу сподіватися, що зітру ваші спогади, бо цього не пропонують у нас на борту «Панамської троянди». Тут торгують не м’яким забуттям, а пам’яттю, хоч яка вона гірка. Не мріями, друзі мої, а реальністю, — він викинув уперед одну руку, показуючи на мене. — Друзі мої, це — реальність.

Знову радісні крики. Я позирнув на Кадміна і роздратовано звів брови. Я думав, що можу померти, але не очікував, що від нудьги. Кадмін знизав плечима. Він хотів цього бою. Зарізова театральщина була лише дещо несимпатичною ціною, яку він мусив за нього сплатити.

— Це — реальність, — повторив емсі Заріз. — Сьогоднішній вечір — це реальність. Сьогодні ви побачите, як Еліас Райкер загине, впавши на коліна, і я, хоч і не можу стерти спогади про те, як били ваші тіла й ламали ваші кістки, принаймні можу замінити їх звуками, які видаватиме ваш мучитель, коли його ламатимуть.

Натовп вибухнув.

Я ненадовго замислився про те, чи перебільшує Заріз. Виглядало на те, що правда про Райкера — річ невловима. Я згадав, як виходив із «Закритого простору Джеррі», як Октай відсахнувся від мене, побачивши Райкерове обличчя. Джеррі особисто розповів мені про конфлікт монгола з копом, тіло якого я носив: «Райкер колись постійно його обшукував. Пару років тому побив його мало не до смерті». А ще був Баутіста, який сказав про Райкерові техніки ведення допиту: «Як правило, він ходить на межі». Скільки разів Райкер перетнув цю межу, щоб ось так зацікавити натовп?

Що сказала б Ортеґа?

Я згадав про Ортеґу, і її обличчя стало крихітним острівцем спокою серед насмішок і криків, які заохочував Заріз. Маючи талан і те, що я залишив їй у «Гендріксі», вона прибере Кавахару замість мене.

І цього досить.

Заріз витягнув зі своїх шат ніж із важким зазубленим лезом і підняв його. У приміщенні стало відносно тихо.

— Удар милосердя, — оголосив він. — Коли наш матадор поб’є Еліаса Райкера так, що в нього вже забракне сили підвестися, ви побачите, як із його хребта ще за життя виріжуть пам’ять і розтрощать, і ви будете певні, що його більше немає.

Він відпустив ніж і дозволив своїй руці знову опуститися. Чистий театр. Зброя зависла в повітрі, виблискуючи у фокальному грав-полі, а тоді попливла вгору, піднявшись метрів на п’ять посеред арени.

— Розпочнімо, — сказав Заріз і відійшов.

Тут настала чарівна мить своєрідного звільнення, наче там щойно було знято сцену для експерії, і ми всі тепер могли встати й розслабитися, можливо, пустити по колу флягу з віскі та подуркувати за сканерами. Пожартувати про заштампований сценарій, який нас змушують відігравати.

Ми пішли по колу, розташувавшись на протилежних кінцях арени та без жодного жесту, що бодай натякнув би на те, що кожен із нас замислив робити. Я спробував оцінити мову тіла Кадміна, шукаючи підказок.

«Біомеханічні системи „Воля Бога“ версій від 3.1 по 7 прості, але не варто їх недооцінювати, — казали нам перед висадками на Шарію. — Найважливішим для їхніх творців була сила та швидкість, і вони чудово з усім впорались. Якщо вони й мають якийсь недолік, то він полягає в тому, що моделювання боїв не має підпрограми випадкового вибору. Тому мученики з „Правої руки Бога“, як правило, б’ються й битимуться, застосовуючи дуже скромний арсенал прийомів».

Наші ж підсилені бойові системи були на Шарії останнім словом техніки: у них були вмонтовані випадкове реагування та аналітичний зворотний зв’язок. Райкерова нейрохімія і близько не відзначалася такою складністю, проте я міг би симулювати її за допомогою кількох хитрощів посланців. Насправді штука полягала в тому, щоб залишитися в живих досить надовго, щоб моя обробка проаналізувала модель бою «Волі Бога» і…

Кадмін атакував.

Між нами було майже десять метрів незайнятого простору; він подолав його, поки я ледве встиг змигнути оком, і бурею накинувся на мене.

Прийоми в нього були прості — лінійні удари та копняки, але застосовував він їх з такою силою та швидкістю, що я тільки й міг, що їх блокувати. Про контратаку навіть не думалося. Я направив перший удар назовні та праворуч і скористався імпульсом, щоб відійти ліворуч. Кадмін без вагань посунувся слідом за мною і потягнувся до мого обличчя. Я відвів голову від удару і відчув, як кулак торкнувся моєї скроні, недостатньо жорстко, щоб увімкнути силовий кастет. Чуття підказало мені, що слід зробити низький блок, і я відбив передпліччям прямий удар ногою, здатний розбити колінну чашечку. Далі я одержав удар ліктем по тімені й позадкував, ледве встоявши на ногах. Кадмін пішов за мною. Я викинув праву руку в бічному ударі, але в нього залишалась інерція від атаки, і він витримав удар майже завиграшки. Мені в живіт влучив спритний удар знизу. Силовий кастет здетонував, зашкварчавши, наче кинуте на пательню м’ясо.

Мені в нутрощі наче запхали гак. Реальний біль від удару залишився далеко позаду, на поверхні моєї шкіри, а м’язи у животі пройняло нудотне заніміння. У поєднанні з нудотою, викликаною станером, воно паралізовувало. Я, похитуючись, відступив на три кроки й гепнувся на мат, звиваючись, наче придушена комашка. Нечітко розчув, як схвально реве натовп.

Кволо повернувши голову, я побачив, що Кадмін відступив і тепер стоїть навпроти мене, прикривши очі та піднісши обидва кулаки до обличчя. Зі сталевого браслета на його лівій руці мені підморгнув слабенький червоний вогник. Кастет перезаряджався.

Я зрозумів.

Перший раунд.

У рукопашному бою діють усього два правила: завдавай якомога більше ударів, якомога сильніших і швидших, і збивай противника з ніг. Коли той опиниться на землі, вбий його. Якщо додаються якісь інші правила чи міркування, це не справжня бійка, а гра. Кадмін міг би підійти й добити мене, поки я лежав, але це була не справжня бійка. Це був принижувальний поєдинок, гра, в якій страждання слід було довести до максимуму на потіху аудиторії.

Натовпу.

Я підвівся й оглянув затінену арену облич. Нейрохімія виділила відшліфовані слиною зуби у галасливих ротах. Я переборов слабкість у нутрощах, сплюнув на арену і став у захисну стійку. Кадмін нахилив голову, ніби щось визначаючи, і знову пішов на мене. Той самий шквал лінійних прийомів, та сама швидкість і сила, та цього разу я був до них готовий. Перші два удари я відбив парою замашних блоків, а тоді, замість відступити, залишився просто на шляху в Кадміна. Менш ніж за секунду до нього дійшло, що я роблю, та він уже опинився надто близько. Ми стояли майже впритул. Я буцнув його головою по обличчю так, ніби його обличчя належало всім людям у натовпі, що скандував.

Орлиний ніс зламався із гучним хрускотом, а коли Кадмін хитнувся, я збив його з ніг, ударивши підйомом стопи по коліну. Ребро моєї правої долоні вилетіло вперед, до шиї чи горла, але Кадмін остаточно опустився. Він покотився та збив мене з ніг підсічкою. Поки я падав, він став на коліна біля мене та швидко вдарив по спині. Мене зсудомило від заряду, і я гепнувся головою об мат. У роті з’явився смак крові.

Перекотившись, я здійнявся на ноги й побачив, що Кадмін відступив і витирає кров зі зламаного носа. Він із цікавістю поглянув на свою перемазану червоним долоню, потім — на мене, а тоді недовірливо захитав головою. Я кволо всміхнувся, користаючись із припливу адреналіну через пролиття його крові, і підняв обидві руки у вичікувальному жесті.

— Давай, падлюко, — прохрипіли мої побиті вуста. — Прикінчи мене.

Я ледве встиг договорити, як він на мене накинувся. Цього разу я його майже не торкнувся. Здебільшого це відбувалося несвідомо. Нейрохімія відважно витримувала побиття, викидаючи блоки, щоб уберегти мене від кастетів, і дала мені простір для пари випадково згенерованих контрударів, які, як підказало мені чуття посланця, могли обійти модель бою Кадміна. Він відмахувався від ударів, як від неприємної комахи.

Під час останнього з цих марних випадів я потягнувся надто далеко, і він схопив мене за зап’ясток і потягнув уперед. Мені в ребра влетів ідеально збалансований удар ногою з розвороту, і я відчув, як вони тріснули. Кадмін потягнув знову, заблокував лікоть моєї захопленої руки, і я окремими кадрами нейрохімічно прискореного зору побачив, як на мій суглоб опускається в ударі його передпліччя. Я знав, з яким звуком вибухне мій лікоть, знав, які звуки я видаватиму, поки нейрохімія не зуміє притлумити біль. Моя рука відчайдушно крутилася в Кадміновій хватці, і я дозволив собі впасти. Я був слизький від поту, і мій зап’ясток вирвався на свободу, а моє передпліччя звільнилося від блоку. Кадмін ударив з безжальною силою, але рука встояла, та й усе одно я вже летів на підлогу.

Я приземлився на пошкоджені ребра, і моє поле зору розлетілося на скалки. Я заборсався, намагаючись перебороти сильне бажання скрутитися калачиком, і побачив за тисячу метрів над собою позичене обличчя Кадміна.

— Вставай, — сказав він таким голосом, наче то рвали десь на віддалі величезні аркуші картону. — Ми ще не закінчили.

Я вдарив від талії, цілячись йому в пах. Удар влучив мимо, йому у стегно. Він майже недбало змахнув рукою, і силовий кастет ударив мене по обличчю. У мене перед очима затанцювали барвисті вогники, а тоді все побіліло та зникло. Гамір натовпу розрісся у мене в голові, а за ним я неначе чув, як мене кличе вир. Усе це то набувало чіткості, то втрачало її, падало та крутилося, наче під час гравітаційного падіння, тим часом як нейрохімія відчайдушно намагалася зберегти мені свідомість. Світло різко опустилося, а тоді повернулося на стелю, ніби бажаючи побачити, якої шкоди мені було завдано, але лише поверхово, і з легкістю задовольнившись. Свідомість кружляла довкола моєї голови широкою еліптичною орбітою. Раптом я повернувся на Шарію, де застряг у виведеному з ладу та розтрощеному танку разом із Джиммі де Сото.

— Земля? — його усміхнене на весь рот обличчя у смужках від затемнення на мить освітлює лазерний вогонь з-за стін танка. — Та це дупа світу, чуваче. Сране застигле суспільство, наче подорож на півтисячі років у минуле. Там нічого не відбувається, історичні події не дозволені.

— Маячня.

Моя недовіра змішується з пронизливим вереском бомби-мародера, що наближається. Наші погляди зустрічаються в мороці танкової кабіни. Бомбардування тривало від початку ночі; робозброя полювала, відстежуючи інфрачервоне випромінювання та рух. У ті рідкісні миті, коли шарійські завади зникали, ми чули, що МП-флот адмірала Керсітора досі за кілька світлових секунд від нас, б’ється з шарійцями за панування на орбіті. На світанку, якщо бій не завершиться, місцеві, ймовірно, виведуть наземні війська, щоб нас витурити. Шанси, здається, не найкращі.

Принаймні бетатанатинове сп’яніння починає минати. Я відчуваю, як моя температура мало-помалу повертається до норми. Повітря навколо вже не подібне на гарячий суп, а для дихання вже майже не доводиться докладати великих зусиль, як тоді, коли наша частота серцевих скорочень опустилася майже до нуля.

Вибухає робобомба, і ноги танка гримлять об корпус: у нас мало не влучили. Ми обидва рефлекторно дивимося на свої експозиметри.

— Маячня, кажеш? — визирає Джиммі зі рваної дірки, яку ми пробили в корпусі танка-павука. — Слухай, ти ж не звідти. А я звідти, і я кажу тобі: якби мені дали вибір між життям на Землі та сраним зберіганням, мені б довелося подумати. Якщо тобі випаде можливість туди поїхати, не їдь.

Я покліпав, відганяючи глюк. Наді мною виблискував, наче сонце між деревами, вбивчий ніж у грав-полі. Джиммі поступово щезав, прямуючи повз ніж до даху.

— Друзяко, я ж казав тобі: не їдь туди. Хіба ні? А тепер поглянь на себе. Земля, — він сплюнув і зник, залишивши по собі відлуння власного голосу. — Це дупа світу. Треба переходити до наступного екрана.

Гамір натовпу переріс у невпинне скандування.

Гнів пройшов крізь паволоку в моїй голові, наче розжарений дріт. Я сперся на лікоть і зосередився на Кадміні, який чекав по той бік рингу. Він побачив мене й підняв руки, копіюючи жест, яким до цього користувався я. Натовп завив од сміху.

«Переходь до наступного екрана.»

Я, похитуючись, зіп’явся на ноги.

«Як не робитимеш нічого по господарству, по тебе якось уночі прийде Клаптевик.»

У мою голову вскочив голос, голос, якого я не чув майже півтора століття об’єктивного часу. Людина, якою я не бруднив своєї пам’яті більшу частину зрілості. Мій батько та його чудові казочки на ніч. Звісно, він мав прийти тепер, коли ця хрінь реально була мені потрібна.

«По тебе прийде Клаптевик.»

«Що ж, тату, тут ти помилився. Клаптевик стоїть тутечки й чекає. Він по мене не прийде — мені треба піти по нього самому. Але все одно дякую, тату. Дякую за все.»

Я прикликав усе, що зосталося на рівні клітин у Райкеровому тілі, та поплентався вперед.

Над ареною розбилося скло. Осколки дощем обсипали простір між Кадміним і мною.

— Кадміне!

Я побачив, як він дивиться на поміст угорі, а тоді неначе вибухнули всі його груди. Його голова та руки смикнулися назад, наче хтось раптом сильно порушив його рівновагу, і в приміщенні прокотився вибух. Передня частина його ґі відірвалася, і в ньому відкрилася чарівна дірка від горла до пояса. Звідти бризнула кров, що потягнулася струменями.

Я різко розвернувся, підняв очі та побачив Трепп у вікні помосту, яке вона щойно знищила; вона й досі дивилась у приціл осколкової рушниці, яку тримала в руках. Дуло зброї палало: вона вела безперервний вогонь. Спантеличившись, я крутнувся в пошуках цілей, та арена знелюдніла — лишилися самі рештки Кадміна. Заріза ніде не було видно, а гамір натовпу між вибухами раптом змінився криками охоплених панікою людей. Усі, здавалося, підхопилися на ноги в намаганні вшитися. До мене дійшло. Трепп стріляє по глядачах.

Унизу, на підлозі приміщення, активізувалася енергетична зброя, і хтось закричав. Я несподівано повільно й незграбно повернувся на звук. Заріз палав.

У дверях приміщення стояв Родріґо Баутіста, який щедро стріляв широким променем з довгоствольного бластера. Заріз палав вище пояса й бив себе руками, на яких теж виросли вогненні крила. Його вереск швидше виражав лють, аніж біль. Біля його ніг лежала мертва Пернілла Ґріп із пропаленими грудьми. Заріз у мене на очах повалився на неї, як воскова фігура, що тане, і його крики перейшли у стогони, далі — у чудернацьке електронне булькотіння, а тоді затихли.

— Ковачу!

Осколкова рушниця Трепп уже затихла, а на тлі стогонів і криків постраждалих підвищений голос Баутісти звучав неприродньо гучно. Баутіста обійшов підпаленого синтетика й виліз на ринг. Його обличчя було перемащене кров’ю.

— Ковачу, ти в нормі?

Я кволо захихотів, а тоді раптом схопився за бік, який проштрикнуло болем.

— Шикарно, просто шикарно. Як Ортеґа?

— Вона в нормі. Я дав їй летинолу від шоку. Вибач, що ми так спізнилися, — він показав на Трепп. — Ота твоя подружка не одразу додзвонилася до мене на Фелл-стрит. Відмовилася користуватись офіційними каналами. Сказала, що скан буде неправильний. Зважаючи на те, що ми тут накоїли, вона не дуже-то й помилялася.

Я швидко роззирнувся довкола, оглядаючи явні органічні ушкодження.

— Так. Це буде проблемою?

Баутіста грубо реготнув.

— Ти приколюєшся? Вхід без ордеру. Завдання органічних ушкоджень неозброєним підозрюваним. Як ти, блін, думаєш?

— Звиняй, — я попрямував до виходу з арени. — Може, ми зуміємо щось вигадати.

— Послухай, — Баутіста впіймав мене за руку. — Вони напали на копа з Бей-Сіті. Тут так ніхто не робить. Хтось мав сказати про це Кадміну, поки він не зробив цю грану помилку.

Я не знав напевне, має він на увазі Ортеґу чи мене в чохлі Райкера, а тому змовчав. Натомість я сторожко повернув голову, перевіряючи, чи немає ще де ушкоджень, і поглянув на Трепп. Вона перезаряджала осколкову рушницю.

— Слухай, ти що, всю ніч там стоятимеш?

— Зараз злізу.

Вона ввела в осколкову рушницю останній патрон, а тоді перекинулася через огорожу помосту, майже зробивши сальто. Коли вона пролетіла близько метра, в неї на спині розправив крила грав-тримач, і вона спинилася, зависнувши над нами на висоті людського зросту й закинувши рушницю на плече. У своєму довгому чорному пальті вона скидалася на темного янгола поза службою.

Відрегулювавши якийсь циферблат на тримачі, вона плавно наблизилася до підлоги і нарешті приземлилася біля Кадміна. Я пришкутильгав до неї. Ми обоє якусь мить мовчки дивилися на розпанаханий труп.

— Дякую, — тихо сказав я.

— Забудь. Завжди до твоїх послуг. Вибач, що довелося привести цих хлопців, але ця підтримка була мені потрібна, і швидко. Знаєш, що тут кажуть про поліцаїв? Найбільша, бляха-муха, банда на районі, еге ж? — вона поглянула на Кадміна. — Ти так його і залишиш?

Я пильно подивився на мученика «Правої руки Бога» з обличчям, застиглим у шоці від наглої смерті, і спробував побачити захованого в ньому Клаптевика.

— Ні, — сказав я й перевернув труп ногою, відкривши карк. — Баутісто, не позичиш мені оту петарду?

Коп без слів передав мені свій бластер. Я підніс дуло до основи черепа Клаптевика, приставив його до неї й зачекав на якесь відчуття.

— Хтось хоче щось сказати? — пожартувала з незворушним обличчям Трепп. Баутіста відвернувся. — Просто зроби це.

Якщо моєму батькові й було що сказати, то він залишив свої слова при собі. З голосів було чути лише крики постраждалих глядачів, а їх я ігнорував.

Нічого не відчуваючи, я натиснув на спусковий гачок.

Розділ тридцять сьомий

Так само я нічого не відчував і годину по тому, коли Ортеґа прийшла до мене в залу зачохлення, де я сидів на одному з автоматичних вилкових навантажувачів і вдивлявся в зелене світло порожніх переливальних камер. Атмосферний шлюз, відкриваючись, м’яко гупнув, а тоді наполегливо загудів, але я на це не відреагував. Я не озирнувся, навіть упізнавши її кроки та голос, який коротко лайнувся, коли вона пробиралася між скручених кабелів на підлозі. Я був вимкнений, подібно до машини, на якій сидів.

— Як самопочуття?

Я поглянув у напрямку, де біля вилкового навантажувача стояла вона.

— Мабуть, так само, як мій вигляд.

— Ну, вигляд у тебе всратий, — вона потягнулася туди, де сидів я, і схопилася за зручно розташовану накривну решітку. — Не проти, якщо я сяду поруч?

— Давай. Руку подати?

— Ні, — Ортеґа напружилася, підтягуючись на руках, посіріла від натуги й повисла з кривим усміхом. — Можливо.

Я подав їй менш постраждалу руку, і вона з риком видерлася на навантажувач. На мить вона незграбно присіла, а тоді всілася біля мене й потерла плечі.

— Господи, ну й холодно тут. Як давно ти сидиш на цій штуці?

— Десь із годину.

Вона поглянула на порожні резервуари.

— Бачив щось цікаве?

— Я думаю.

— А, — вона знову замовкла. — Знаєш, цей граний летинол страшніший за станер. Принаймні людина, в яку поцілили зі станера, знає, що зазнала ушкоджень. Летинол же каже їй, що, хоч через що вона пройшла, все чудово — просто йди вперед і розслабся. А тоді людина перечіпляється об перший п’ятисантиметровий кабель, який намагається переступити.

— Здається, тобі треба лежати, — м’яко зауважив я.

— Так, ну, тобі, мабуть, теж. Завтра в тебе будуть незлецькі синці на обличчі. Мерсер робив тобі знеболювальний укол?

— Він мені не знадобився.

— О, крутелик. Я думала, ми домовилися, що ти глядітимеш цей чохол.

Я задумливо всміхнувся.

— Тобі треба побачити іншого хлопа.

— Та бачила я іншого хлопа. Ти його голіруч порвав, так?

Я продовжив усміхатися.

— А де Трепп?

— Твоя подружка-дротниця? Зникла. Сказала Баутісті щось про конфлікт інтересів і зникла в нічній пітьмі. Баутіста рве на собі волосся, намагаючись вигадати, як прикрити цей безлад. Не хочеш піти з ним поговорити?

— Гаразд.

Я знехотя посунувся. У зеленому світлі з переливальних резервуарів було щось гіпнотичне, а під моїм занімінням починали невпинно кружляти ідеї, намагаючись покусати одна одну, наче пляшкоспини у спіралі годівлі. Смерть Кадміна аж ніяк мене не заспокоїла — вона лише запустила повільне перегорання запобіжника руйнівних бажань у мене в животі. Хтось за все це заплатить.

«Особисте.»

Але це було гірше ніж особисте. Тут річ була в Луїзі-Аненомі, порізаній на хірургічній тарілці; в Елізабет Елліотт, заколотій і надто бідній, щоби перечохлитися; в Айрін Елліотт, яка ридала за тілом, що його носить через місяць представниця якоїсь компанії; в Вікторі Елліотті, одночасно травмованому втратою та поверненням тієї, що була і не була тією самою жінкою. Річ була в молодому чорношкірому чоловікові, який зустрівся з родиною у зламаному немолодому білому тілі; річ була у Вірджинії Відаурі, що гордовито ввійшла у сховище з високо піднятою головою, забруднюючи останньою цигаркою легені, які ось-ось мала втратити — без сумніву, вони мали дістатися якомусь корпоративному вампіру. Річ була у Джиммі де Сото, який видряпав собі око в багнюці та вогні під Інненіном, і мільйонах таких, як він, по всьому Протекторату, ретельно зібраних сукупностях індивідуального людського потенціалу, просраного й викинутого на гнойову купу історії. За всіх них, та й не лише за них, хтось мав поплатитися.

Я з легким запамороченням зліз із навантажувача, а тоді допоміг злізти Ортезі. Від її ваги в мене заболіли руки, але далеко не так сильно, як від раптового, страхітливого усвідомлення того, що це — наші останні години разом. Я не знав, звідки взялося це розуміння, але воно прийшло, і я відчув, як воно твердо вкорінилось у мене в голові, а цьому я вже давно навчився довіряти більше, ніж раціональному мисленню. Ми покинули камеру перечохлення рука в руку, практично не помічаючи цього, аж поки не зіткнулися з Баутістою в зовнішньому коридорі, де знову несвідомо відірвались одне від одного.

— Я тебе шукав, Ковачу, — якщо Баутіста й думав щось про наше ходіння за ручку, то на його обличчі це не відобразилося. — Твоя подружка-найманка злиняла й лишила нас прибирати.

— Так, Крісті… — я зупинився й кивнув убік, на Ортеґу. — Мені казали. Вона взяла з собою осколкову рушницю?

Баутіста кивнув.

— Отже, у вас виходить ідеальна історія. Хтось подзвонив з «Панамської троянди» посеред стрілянини, ви поїхали подивитись і побачили, що глядачів перебито, Кадмін і Заріз мертві, а ми з Ортеґою напівживі. Це, певно, збивав оскому хтось, кого засмутив Заріз.

Я краєчком ока побачив, як Ортеґа хитає головою.

— Це не відсканується, — промовив Баутіста. — Всі дзвінки на Фелл-стрит записуються. З телефонами на катерах те саме.

Я знизав плечима, відчуваючи, як у мені пробуджується посланець.

— То й що? У тебе чи в Ортеґи в Ричмонді є інформатори. Люди, чиїх імен ви не можете розголошувати. Дзвінок був з особистого телефону, який цілком випадково розбився, коли вам довелося стріляти, щоб зайти за рештки Зарізової охорони. Жодних слідів. І на моніторах нічого, бо цей таємничий «хтось», той, хто стріляв, обчистив усю автоматичну систему безпеки. Це, як я розумію, можна організувати.

Баутіста явно засумнівався.

— Мабуть, так. Для цього нам би знадобився інфопацюк. Девідсон добре вправляється з платформою, та він не аж такий крутий.

— Я можу знайти вам інфопацюка. Щось іще?

— Деякі глядачі ще живі. Зробити щось не годні, але ще дихають.

— Забудь про них. Якщо вони щось і побачили, то хіба що Трепп. Та вони, мабуть, і її чітко не побачили. Все скінчилося за пару секунд. Нам лишається тільки вирішити, коли викликати труповозки.

— Скоро, — відповіла Ортеґа. — Бо інакше вийде якось підозріло.

Баутіста пирхнув.

— Та вся ця хрінь якась підозріла. На Фелл-стрит усякий знатиме, що тут сьогодні сталося.

— Ви що, дуже часто таким займаєтеся?

— Не смішно, Ковачу. Заріз перейшов межу, він знав, що провокує.

— Заріз, — пробурчала Ортеґа. — Той засранець десь зберігається. Щойно його перечохлять, він почне криком кричати, вимагаючи розслідування.

— А може, й ні, — сказав Баутіста. — Як давно його, на твою думку, скопіювали в того синта?

Ортеґа знизала плечима.

— Хто його зна? Він ходив у ньому минулого тижня. Як мінімум тоді, якщо він не оновлював збереженої копії. А це, бляха, дорого.

— Якби я був такою людиною, як Заріз, — задумливо промовив я, — я б оновлював себе після кожної важливої події. Хоч скільки це б коштувало. Я б не хотів прокидатися, не знаючи, що я, нахрін, робив за тиждень до того, як мене спалили.

— Це залежить від того, що ти робив, — відзначив Баутіста. — Якби це було щось з біса нелегальне, ти б, можливо, захотів прокидатися, не знаючи про це. Так можна спокійнісінько відбрехатися від поліграфа на поліційному допиті.

— Навіть краще. Ти б навіть…

Я поступово замовк у задумі. Баутіста нетерпляче змахнув рукою.

— Байдуже. Якщо Заріз прокинеться, не знаючи про це, він, можливо, розпитає когось у приватному порядку, але він не дуже поспішатиме розказувати про це управлінню поліції. А якщо він прокинеться, знаючи про це, — він розвів руками, — то буде тихішим од католицького оргазму. Думаю, у нас тут усе чисто.

— Тоді викликай швидку. А ще, може, виклич Мураву, щоб…

Але голос Ортеґи вже затихав: зручно стала на своє місце остання деталь головоломки. Розмова двох копів стала далекою, як зоряні завади в приймачі-передавачі скафандра. Я подивився на крихітну вм’ятину в металі біля себе, випробовуючи цю ідею всіма тестами на логіку, які спадали на думку.

Баутіста з цікавістю позирнув на мене й пішов телефонувати у швидку. Коли він зник, Ортеґа злегка торкнулася моєї руки.

— Чуєш, Ковачу, ти в нормі?

Я кліпнув.

— Ковачу!

Я витягнув руку і торкнувся стіни, наче пересвідчуючись у її твердості. Порівняно з очевидністю думки, яку я відчував, моє оточення раптом почало видаватися нематеріальним.

— Крістін, — повільно вимовив я, — мені треба на борт «Голови у хмарах». Я знаю, що зробили з Банкрофтом. Я можу знищити Кавахару і проштовхнути Резолюцію 653. А ще можу владнати з Райкером.

Ортеґа зітхнула.

— Ковачу, ми вже…

— Ні, — в моєму голосі так раптово з’явилася жорстокість, що вразився навіть я сам. Я відчув біль від синців на Райкеровому обличчі, коли воно напружилося. — Це не міркування. Це не пошук у темряві. Це — факт. І я піду на борт «Голови у хмарах». З твоєю допомогою чи без, але піду.

— Ковачу, — Ортеґа захитала головою. — Поглянь на себе. Ти ж геть ніякий. Зараз ти б не міг здолати й оклендського сутенера, а говориш про напад на один з Домів Західного узбережжя. Думаєш, ти поб’єш Кавахарину охорону зі зламаними ребрами й такою пикою? Забудь про це.

— Я не казав, що це буде легко.

— Ковачу, цьому не бувати. Я досить довго просиділа над плівками «Гендрікса», щоб ти утнув оту хрінь з Банкрофтом, але далі нічого не буде. Гру закінчено, твоя подружка Сара зможе повернутися додому, і ти теж. Але на цьому все. Чиїсь взаємні претензії мене не цікавлять.

— Ти справді хочеш повернення Райкера? — тихо запитав я.

На мить мені здалося, що вона мене вдарить. Її ніздрі роздулись, а праве плече навіть опустилося для удару. Я так і не дізнався, що її зупинило — похмілля після пострілу зі станера чи просто самоконтроль.

— Ковачу, мені за це треба тебе заарештувати, — спокійно промовила вона.

Я підняв руки.

— Давай, зараз я не міг би здолати й оклендського сутенера. Пам’ятаєш?

Ортеґа гмикнула з огидою й намірилася відвернутися. Я витягнув руку і торкнувся її.

— Крістін… — я завагався. — Вибач. Жарт про Райкера вийшов мудацьким. Може, вислухаєш мене хоч разочок?

Вона повернулася до мене, міцно стуливши вуста, щоб не давати виходу почуттям, і опустивши голову, проковтнула грудку в горлі.

— Ні. Надто багато всього було, — вона прокашлялася. — Я не хочу, щоб ти страждав далі, Ковачу. Не хочу нової шкоди, та й усе.

— Шкоди чохлу Райкера?

Вона поглянула на мене і тихо сказала:

— Ні. Ні, я не це маю на увазі.

Тоді вона притиснулася до мене в тому похмурому металевому коридорі, міцно обвивши мене руками та сховавши обличчя на моїх грудях — і все це без помітного переходу. Я теж міцно її обняв, а між тим крізь мої пальці піщинками сипались останні залишки нашого часу. І тієї миті я б віддав майже що завгодно за те, щоб у мене не було плану, який вона мала вислухати, не було способу знищити те, що зростало між нами, та щоб не ненавидіти так сильно Рейлін Кавахару.

Я б віддав майже що завгодно.

Друга ночі.

Я зателефонував Айрін Елліотт на квартиру «ДжекСол» і підняв її з ліжка. Сказав, що у нас є проблема, за вирішення якої ми щедро заплатимо. Вона сонно кивнула. Баутіста поїхав по неї на катері без розпізнавальних знаків.

Коли вона прибула, «Панамська троянда» вже була освітлена, наче перед вечіркою. Завдяки вертикальним прожекторам, які світили обабіч неї, здавалося, ніби її спускають з нічного неба на світних канатах. Надбудову та причали в доку перетинали навхрест аварійні бар’єри з ілюмінієвих кабелів. Дах вантажної комірки, в якій відбувся принижувальний поєдинок, відтягнули назад, відкриваючи безпосередній доступ швидким, і яскраве внутрішнє освітлення на місці злочину здіймалося вгору, наче сяйво з ливарні. Поліційні катери висіли в небі та паркувалися по всьому доку, зблискуючи червоним і синім.

Я зустрівся з нею біля трапа.

— Поверніть мені моє тіло, — перекричала вона вищання й шум двигунів у повітрі. У світлі прожекторів чорне волосся її чохла здавалося мало не білявим, як раніше.

— Цього я вам зараз влаштувати не можу, — прокричав я у відповідь. — Але ми над цим працюємо. Спершу вам треба зробити це. Здобути визнання. Тепер пропоную відвести вас геть, поки вас не помітила грана Сенді Кім.

Місцеві правоохоронці стримували коптери журналістів. Ортеґа, що досі тремтіла й відчувала нудоту, загорнулася в поліційну шинель і не підпускала місцевих правоохоронців із тим самим яснооким завзяттям, що тримало її на ногах і при тямі. Працівники відділу органічних ушкоджень тримали оборону, горланили, козиряли званнями, залякували та блефували, тим часом як Елліотт узялася за роботу — підробку потрібних їм кадрів на моніторах. Вони й справді були, як визнала Трепп, найбільшою бандою на районі.

— Завтра я виїду з квартири, — сказала мені, не припиняючи роботи, Елліотт. — Ви не зможете зв’язатися зі мною там.

Вона помовчала пару секунд, раз у раз посвистуючи крізь зуби та вводячи сконструйовані власноруч зображення. А тоді озирнулася на мене через плече.

— Ви кажете, що за це ці хлопці почнуть мене поважати. Вони будуть мені винні?

— Так, я сказав би, що так.

— Тоді я зв’яжуся з ними. Приведіть мені головного серед них, я поговорю з ним, хоч хто то є. І не намагайтеся подзвонити мені в Ембер — там мене теж не буде.

Я не сказав нічого, а лиш подивився на неї. Вона знову повернулася до роботи.

— Мені треба побути на самоті, — пробурмотіла вона.

Самі по собі ці слова вже здавалися мені розкішшю.

Розділ тридцять восьмий

У мене на очах він налив собі з пляшки п’ятнадцятирічного віскі, відніс келих до телефону й обережно сів. Зламані ребра зварили в одній зі швидких, але весь той бік досі охоплював страшний біль з окремими гострими уколами муки. Він надпив віскі, помітно опанував себе й набрав номер.

— Помешкання Банкрофтів. З ким бажаєте поговорити? Це була жінка у строгому костюмі, що відповіла мені, коли я востаннє дзвонив у Сантач-Гаус. Той самий костюм, те саме волосся, навіть той самий макіяж. Можливо, вона була телефонним конструктом.

— Міріам Банкрофт, — сказав він.

Я знову почувався пасивним спостерігачем, відчував таку ж відірваність, як тієї ночі перед дзеркалом, тим часом як Райкерів чохол озброювався. Фрага. От тільки цього разу вона була набагато сильніша.

— Секунду, будь ласка.

Жінка зникла з екрана, і її місце зайняло зображення полум’я сірника, що гойдалося на вітрі в ритмі фортепіанної музики, подібної на шурхотіння осіннього листя, яке вітер жене потрісканим і затертим тротуаром. Минула хвилина, а тоді з’явилася Міріам Банкрофт, бездоганно вбрана в жакет і блузу в діловому стилі. Вона звела догори ідеально доглянуту брову.

— Пане Ковач. Несподівано.

— Ну, так… — він ніяково змахнув рукою. Міріам Банкрофт навіть через приймач-передавач випромінювала чуттєвість, яка вибивала його з колії. — Це безпечна лінія?

— Так, у розумних межах. Чого ви хочете?

Він прокашлявся.

— Я тут думав… Я б хотів дещо з вами обговорити. Я, гм, можливо, мені слід вибачитися перед вами.

— Та невже? — цього разу вона здивовано звела обидві брови. — Коли саме ви хотіли це зробити?

Він знизав плечима.

— Зараз я нічим не зайнятий.

— Так. От тільки я зараз дечим зайнята, пане Ковач. Я прямую на зустріч у Чикаго і повернуся на узбережжя аж завтра ввечері, — кутики її рота підняла ледь помітна тінь усмішки. — Ви зачекаєте?

— Авжеж.

Вона нахилилася до екрана, примруживши очі.

— Що у вас із обличчям?

Він підняв руку до одного з синців на обличчі. Він не очікував, що це буде так помітно в убогому освітленні кімнати. І не очікував, що Міріам Банкрофт буде такою уважною.

— Це довга історія. Розкажу при зустрічі.

— Ну, перед цим я аж ніяк не встою, — іронічно промовила вона. — Завтра ввечері я пошлю по вас лімузин до «Гендрікса». Може, десь о четвертій? Добре. До зустрічі.

Екран спорожнів. Якусь мить він посидів, дивлячись на нього, а тоді вимкнув телефон і розвернув стілець до полиці на вікні.

— Вона діє мені на нерви, — сказав він.

— Ага, і мені теж. Ну, це очевидно.

— Дуже смішно.

— Я стараюся.

Я підвівся, щоб узяти пляшку з віскі. Ідучи кімнатою, я помітив своє відображення у дзеркалі біля ліжка.

Якщо Райкерів чохол справляв враження людини, яка долала життєві випробування пробоєм, то людина у дзеркалі, судячи з вигляду, була здатна спритно уникнути будь-якої кризи та дивитися, як доля незграбно сідає маком. Це тіло пересувалося по-котячому, з плавною та невимушеною економією рухів, яка прикрасила б Аншану Саломан. Його густе, майже синяво-чорне волосся опускалося м’яким водоспадом на оманливо витончені плечі, а м’який байдужий погляд його вишукано розкосих очей натякав на те, що всесвіт — гарне місце для життя.

Я пробув у чохлі техноніндзя всього кілька годин — сім годин сорок дві хвилини, як повідомляло часове табло, вбудоване у верхній лівий кут мого поля зору, — але звичних побічних ефектів завантаження не було. Я взяв однією смаглявою рукою, витонченою, як у митця, пляшку з віскі, і проста гра м’язів і кістки осяяла мене зсередини радістю. Нейрохімічна система «Хумало» постійно гуділа на межі сприйняття, неначе стиха наспівуючи щось про безліч речей, які це тіло може зробити будь-якої миті. Я ніколи не носив нічого подібного, навіть під час служби в Корпусі посланців.

Я згадав слова Заріза й подумки похитав головою. Якщо ООН вважає, що зможе накласти на це десятирічне колоніальне ембарго, то вона живе в іншому світі.

— Не знаю, як воно тобі, — сказав він, — але це з біса дивно.

— Ану розкажи, — я наповнив собі келих і простягнув пляшку. Він похитав головою. Я повернувся до віконної полиці й сів, притулившись спиною до скла.

— Як, блін, це витримував Кадмін? Ортеґа каже, що він весь час працював із самим собою.

— Гадаю, з часом звикаєш до чого завгодно. А ще Кадмін, щоб його, був притрушений.

— Ага, а ми не притрушені?

Я знизав плечима.

— У нас не було вибору. Ну, крім того, щоб відступитися. Хіба це було би краще?

— Це в тебе треба спитати. Це ж ти маєш піти на Канаґаву. Я тут звичайна повія. До речі, я не думаю, що Ортеґа дуже вже зраділа цій частині домовленості. Ну, тобто, вона вже була спантеличена, але зараз…

— Вона спантеличена! А як, на твою думку, почуваюся я?

— Я знаю, як ти почуваєшся, ідіоте. Я — це ти.

— Справді? — я надпив своє віскі і змахнув келихом. — Скільки часу, по-твоєму, мине, перш ніж ми перестанемо бути геть однаковими людьми?

Він знизав плечима.

— Ти — це те, що ти пам’ятаєш. Зараз у нас усього сім-вісім годин окремішнього сприйняття. Не може ж бути, щоб це вже справило великий вплив?

— На сорок з гаком років пам’яті? Мабуть, ні. А особистість формують ранні враження.

— Авжеж, так кажуть. І, якщо ми вже про це заговорили, скажи мені ось що. Як ти ставишся, тобто як ми ставимося до того, що Клаптевик мертвий?

Я збентежено посунувся.

— Ми мусимо про це поговорити?

— Ми мусимо говорити про що-небудь. Ми сидітимемо тут разом до завтрашнього вечора…

— Можеш вийти, якщо хочеш. До речі, — я різко тицьнув великим пальцем угору, в бік даху, — я можу вибратися звідси так, як прибув.

— Ти справді не надто хочеш про це говорити, еге ж?

— Це було не так тяжко.

Принаймні це була правда. Початкова версія плану вимагала, щоб моя ніндзя-копія залишалась у квартирі Ортеґи, аж поки копія-Райкер не зникне разом із Міріам Банкрофт. Потім мені спало на думку, що для атаки на «Голову у хмарах» нам буде потрібно співпрацювати з «Гендріксом» і що моя ніндзя-копія ніяк не зможе довести свою особистість готелю — хіба що ми вдамося до сканування у сховищі. Виглядало на те, що краще буде, якщо копія-Райкер відрекомендує ніндзя, перш ніж поїхати з Міріам Банкрофт. Оскільки копія-Райкер і досі, без сумніву, перебувала під наглядом принаймні з боку Трепп, виглядало на те, що зайти у парадні двері «Гендрікса» разом — дуже погана ідея. Я позичив у Баутісти грав-тримач і стелс-костюм, а тоді, якраз перед початком світанку, прослизнув між одиноким висотним транспортом і спустився на накритий виступ на сорок другому поверсі. «Гендрікс» на той час уже знав про моє прибуття від копії-Райкера і впустив мене крізь вентиляційний канал.

Із нейрохімією «Хумало» це було майже так просто, як увійти в парадні двері.

— Послухай, — сказала копія-Райкер. — Я — це ти. Я знаю все, що ти знаєш. Яка шкода в тому, щоби про це говорити?

— Якщо ти знаєш усе, що я знаю, то навіщо про це говорити?

— Інколи це допомагає конкретизувати щось. Навіть спілкуючись про це з кимось іншим, ти зазвичай говориш до самого себе. Співрозмовник просто надає можливість висловитися. А ти це проговорюєш.

Я зітхнув.

— Не знаю. Я поховав усю цю хрінь щодо тата вже давно, це давно померло.

— Так, авжеж.

— Я серйозно.

— Ні, — він тицьнув у мене пальцем так, як я показав на Банкрофта, коли він не забажав сприймати факти від мене на балконі Сантач-Гауса. — Ти сам собі брешеш. Згадай того сутенера, якого ми зустріли в кальянній Ласло за рік до вступу до «Одинадцяти друзів Шьонаґона». Того, якого ми мало не вбили, перш ніж нас із нього стягнули.

— Це була лише хімія. Ми обдовбалися тетраметом, вимахуючись через ту історію з «Одинадцятьма». Блін, та нам було всього шістнадцять.

— Маячня. Ми зробили це, бо він був схожий на тата.

— Можливо.

— Та точно. А наступні півтора десятиліття ми з тієї самої причини вбивали представників влади.

— Ой, бляха-муха, та дай мені перепочити! Ті півтора десятиліття ми вбивали всіх, хто заважав. Це була армія, ми заробляли цим на життя. Та й відколи, зрештою, сутенер — це представник влади?

— Гаразд, можливо, ми п’ятнадцять років убивали сутенерів. Користувачів. Можливо, це була відплата.

— Він ніколи не торгував маминим тілом. — Ти впевнений? А чому від історії Елізабет Елліотт ми спалахнули, як срана тактична боєголовка? Звідки в цьому розслідуванні акцент на будинках розпусти?

— Просто, — сказав я, випивши трохи, на один палець, віскі, — це від початку було головною темою цього розслідування. Ми зацікавились історією Елліотт, тому що це здавалося правильним. Інтуїція посланців. Те, як Банкрофт поводився з дружиною…

— О, Міріам Банкрофт. А ось іще один цілий диск, який можна покрутити.

— Стули пельку. Елліотт була офігезною відправною точкою. Ми б не дійшли до «Голови у хмарах» без тієї подорожі до біокабінок Джеррі.

— А-а-а-а, — він з відразою змахнув рукою й вихилив свій келих. — Вір у що завгодно. Я кажу, що Клаптевик був уособленням тата, бо ми не могли витримати надто близького знайомства з правдою, і саме тому ми психанули, коли вперше побачили складений конструкт у віртуалі. Ти ж це пам’ятаєш? Отой рекреакційний будинок на Адорасьйон. Після тієї маленької вистави нас тиждень мучили люті сни. Ми прокидалися з клаптями подушки в тебе на руках. Нас через це відправили у психіатричку.

Я роздратовано змахнув рукою.

— Так, я пам’ятаю. Я пам’ятаю, що до втрати пульсу злякався Клаптевика, а не тата. Пам’ятаю, що почувався так само, коли ми зустріли Кадміна у віртуалі.

— А тепер він мертвий? Як ми почуваємося тепер?

— Я нічого не відчуваю.

Він знову показав на мене.

— Це відмазка.

— Це не відмазка. Цей гівнюк став на моєму шляху, він загрожував мені, а тепер він мертвий. Кінець зв’язку.

— А ти хіба не пам’ятаєш, як тобі загрожував хтось інший? Може, тоді, як ти був малий?

— Я більше про це не говоритиму, — я потягнувся до пляшки та знову наповнив келих. — Обери якусь іншу тему. Як щодо Ортеґи? Які твої думки з цього приводу?

— Ти збираєшся випити всю пляшку?

— А ти хочеш трохи випити?

— Ні.

Я розвів руками.

— То яке тобі діло?

— Ти намагаєшся напитися?

— Звичайно. Якщо вже мені треба поговорити з собою, то я не розумію, чому це слід робити на тверезу голову. То розкажи мені про Ортеґу.

— Я не хочу говорити на цю тему.

— Чому? — розважливо спитав я. — Пам’ятай: треба про щось говорити. Що не так з Ортеґою?

— Не так із нею те, що у нас до неї різні почуття. Ти вже не в чохлі Райкера.

— Це не…

— Так, саме це. Наші з Ортеґою стосунки суто тілесні. Ні на що інше часу не вистачило. Тому ти такий радий поговорити про неї зараз. У цьому чохлі тобі залишається тільки якась невизначена ностальгія за тією яхтою та купка коротеньких спогадів на додачу. В хімічному плані з тобою вже нічого не відбувається.

Я спробував знайти якісь слова і несподівано не здобувся на жодне. Раптово виявлена відмінність сіла між нами, наче третій, непроханий гість у кімнаті.

Копія-Райкер порилася в кишенях і витягнула цигарки Ортеґи. Пачка вже майже сплющилася. Він витягнув одну цигарку, скрушно на неї поглянув і засунув до рота. Я постарався утриматися від несхвалення в погляді.

— Остання, — сказав він і торкнувся її наліпкою запалювання.

— У готелі, мабуть, є ще.

— Так, — він пихнув димом, і я усвідомив, що майже заздрю його залежності. — Знаєш, є одна тема, яку ми зараз маємо обговорювати.

— Яка саме?

Втім, я вже знав. Ми обидва знали.

— Хочеш, щоб я сказав це вголос? Гаразд, — він знову затягнувся цигаркою і дещо напружено знизав плечима. — Ми мусимо вирішити, кого з нас буде знищено, коли все це закінчиться. А позаяк наше індивідуальне прагнення до виживання сильнішає з кожною хвилиною, нам потрібно вирішити швидко.

— Як?

— Не знаю. Що б ти волів пам’ятати? Перемогу над Кавахарою? Чи куні для Міріам Банкрофт? — він саркастично всміхнувся. — Гадаю, це непорівнювані речі.

— Слухай, ти ж говориш не про якесь там качання на пляжі. Це — секс із кількома копіями. Це — чи не єдине по-справжньому незаконне задоволення сьогодні. Хай там як, Айрін Елліотт сказала, що ми б могли зробити трансплантат пам’яті та зберегти обидва масиви досвіду.

— Імовірно. Вона сказала, що ми б, імовірно, могли зробити трансплантат пам’яті. І при цьому одного з нас усе одно треба позбутися. Це не злиття, це трансплантат, від одного з нас до другого. Редагування. Ти хочеш вчинити так із собою? Із тим, який залишиться жити. Ми не могли витримати навіть редагування того конструкта, який створив «Гендрікс». Як ми з цим житимемо? Ні, ні, це має бути чітко. Або один, або другий. І ми маємо вирішити, який саме.

— Так, — я взяв пляшку з віскі й похмуро подивився на етикетку. — То що будемо робити? Зіграємо на це діло? Камінь, ножиці, папір — скажімо, п’ять разів?

— Я думав у дещо раціональнішому ключі. Ми переповідаємо один одному свої спогади від цього часу, а тоді вирішуємо, які хочемо зберегти. Які варті більшого.

— Як нам у біса виміряти щось таке?

— Ми самі знатимемо. Ти знаєш, що знатимемо.

— А якщо один із нас збреше? Прикрасить правду, аби спогад здавався привабливішим? Або збреше щодо того, який подобається йому більше.

Він примружив очі.

— Ти серйозно?

— За кілька днів може відбутися дуже багато. Як ти вже сказав, ми обидва захочемо вижити.

— Якщо дійде до цього, нас може перевірити на поліграфі Ортеґа.

— Думаю, я краще зіграю.

— Дай мені ту грану пляшку. Якщо ти не збираєшся сприймати це всерйоз, то я теж не буду. Бляха-муха, та ти, можливо, взагалі десь там згориш і вирішиш для нас цю проблему.

— Дякую.

Я передав йому пляшку й подивився, як він обережно наливає собі напою на два пальці. Джиммі де Сото завжди казав, що наливати більше п’яти пальців односолодового незалежно від ситуації — святотатство. Після цього, твердив він, людина все одно що п’є змішане віскі. Мені здавалося, що сьогодні ми зневажимо цей догмат віри.

Я підняв келих.

— За єдність у цілях.

— Так, і за кінець самотньої пиятики.

Майже добу по тому, проводжаючи його поглядом на одному з моніторів готелю, я ще мучився похміллям. Він вийшов на тротуар і зачекав, тим часом як до узбіччя під’їхав довгий начищений лімузин. Коли ближчі до узбіччя двері піднялися, я помітив усередині профіль Міріам Банкрофт. Тоді він поліз усередину, і двері плавно опустилися назад, закриваючи їх обох. Лімузин затремтів, піднявся й полетів.

Я проковтнув, не запиваючи, ще знеболювальних, витримав десять хвилин, а тоді пішов на дах чекати Ортеґу.

Було холодно.

Розділ тридцять дев'ятий

У Ортеґи були різні новини.

Айрін Елліотт зателефонувала на дільницю та сказала, що готова поговорити про ще один запуск. Дзвінок надійшов з одним із найскупіших голкокидків в історії Фелл-стрит, і Елліотт заявила, що матиме справу лише безпосередньо зі мною.

Тим часом дезінформація щодо «Панамської троянди» не втрачала переконливості, а в Ортеґи досі зберігалися стрічки пам’яті «Гендрікса». Смерть Кадміна перетворила першу справу Фелл-стрит практично на адміністративну формальність, і вже ніхто не поспішав з нею розбиратися. Розслідування відділу внутрішніх справ щодо того, яким чином убивцю взагалі витягнули зі зберігання, тільки починалося. Зважаючи на те, що в цьому теоретично брав участь ШІ, рано чи пізно він мав зацікавитися «Гендріксом», але до цього ще було далеко. Треба було виконати певні процедури співпраці між відділами, а Ортеґа успішно розповіла Мураві історію про незавершені справи. Капітан з Фелл-стрит дав їй пару тижнів вільного часу на наведення ладу; всі негласно вважали, що Ортеґа не любить відділ внутрішніх справ і не стане спрощувати життя його працівникам.

Простір довкола «Панамської троянди» обнюхувала парочка детективів з відділу внутрішніх справ, але Ортеґу з Баутістою надійно, як вимкнення стеку, захищав відділ органічних ушкоджень. Відділу внутрішніх справ поки що не перепадало нічого.

У нас було тижні зо два.

Ортеґа полетіла на північний схід. Вказівки Елліотт навели нас на маленьку купку булькобудів, які зібралися довкола західного кінця оточеного деревами озера за сотні кілометрів від інших поселень. Коли ми розвернулися над табором, Ортеґа гмикнула, впізнавши його.

— Знаєш це місце?

— Знаю такі, як воно. Поселення злодюжок. Бачиш оту тарілку в центрі? Її підключили до якоїсь старої метеоплатформи геосинхронізації, і вона дає їм вільний доступ до чого завгодно в півкулі. На це місце, напевно, припадає кілька відсотків усіх злочинів проти використання даних на Західному узбережжі.

— Їх ніколи не ловлять?

— По-різному буває, — Ортеґа опустила катер на берег озера неподалік від найближчих булькобудів. — За нинішніх обставин ці люди забезпечують роботу старих орбіталок. Без них комусь би довелося платити за зняття з експлуатації, а це недешево. Поки вони займаються дрібницями, цим ніхто не переймається. У відділу тяжких порушень є крупніші злочинці, дрібота його не цікавить. Ти йдеш?

Я виліз, і ми пішли вздовж берега до табору. З повітря здавалося, що цьому місцю властива певна структурна однорідність, але тепер я бачив, що всі булькобуди прикрашено барвистими малюнками чи абстрактними орнаментами. Однакових малюнків не було, хоча в кількох булькобудах, які ми минули, я впізнав роботу одного митця. До того ж дуже багато будів були оснащені навісами над ґанками, а подекуди — надійнішими прибудовами з колод. На мотузках між будівлями висів одяг, і довкола бігала радісна забрьохана малеча.

Охоронець табору зустрів нас у першому кільці будів. Він був понад два метри на зріст, носив робочі чоботи на пласкій підошві, а важив, мабуть, як два мої тодішні «я» разом узяті. Під вільним сірим комбінезоном я помітив бойову стійку. Його очі мали дивний червоний колір, а з його скронь виростали короткі роги. Його обличчя під рогами було пошрамоване та старе. Цей ефект дивовижним чином компенсувала мала дитина, яку він тримав лівою рукою.

Він кивнув мені.

— Це ти Андерсон?

— Так. Це Крістін Ортеґа.

Мене здивувало те, як нецікаво це ім’я раптом прозвучало для мене. Без феромонного інтерфейсу Райкера у мене залишилося хіба що неясне усвідомлення того, що жінка біля мене відзначається надзвичайною привабливістю — худорлявою, самодостатньою, приблизно як у Вірджинії Відаури.

Це, та ще мої спогади.

Я замислився, чи не відчуває вона те саме.

— Коп, так? — голос колишнього борця-почвари не переповнювався теплом, але й не звучав надто ворожо.

— Зараз — ні, — твердо промовив я. — Айрін тут?

— Так, — він переклав дитину на іншу руку й показав. — Буд із зірочками. Вона чекає на вас.

Поки він говорив, із тієї-таки споруди вийшла Айрін Елліотт. Рогатий гмикнув і повів нас туди; дорогою за ним потягнувся невеличкий шлейф дітлахів. Елліотт стежила за нашим наближенням, тримаючи руки в кишенях. Вона, як і колишній борець, була в чоботях і комбінезоні, з сірістю яких неймовірно контрастував ядучо-яскравий райдужний обруч на голові.

— Твої відвідувачі, — сказав рогатий. — Ти не проти?

Елліотт спокійно кивнула, а він завагався ще на секунду, знизав плечима й побрів геть разом з дітьми. Елліотт провела його поглядом, а тоді знову повернулася до нас.

— Краще заходьте всередину, — сказала вона.

Корисний простір усередині булькобуду було розділено дерев’яними перегородками та тканими килимками, що звисали з почеплених у пластиковому куполі дротів. Стіни теж були вкриті малюнками, судячи з вигляду, здебільшого створеними дітьми табору. Елліотт привела нас до м’яко освітленого приміщення з кріслами-мішками та побитим терміналом доступу на шарнірній консолі, прикріпленій епоксидною смолою до стіни бульки. Виглядало на те, що Елліотт добре пристосувалася до чохла, і рухалася вона плавно та без сорому за себе. Я вже помітив прогрес на борту «Панамської троянди» рано вранці, але тут він був очевидніший. Вона легко опустилася в одне з крісел і задумливо поглянула на мене.

— Там, усередині ви — як я розумію, Андерсон?

Я нахилив голову.

— Не скажете мені, чому?

Я сів навпроти неї.

— Це залежить від вас, Айрін. Ви в ділі чи ні?

— Гарантуйте, що я отримаю своє тіло назад, — вона відчайдушно намагалася говорити невимушено, але приховати жагу в її голосі було неможливо.

— Так і буде?

Я позирнув на Ортеґу, і та кивнула.

— Так, правильно. Якщо це закінчиться успіхом, ми зможемо повернути його за федеральним наказом. Але це повинно минути успішно. Якщо ми облажаємося, то нам усім, певно, впаяють подвійний строк.

— Лейтенанте, ви дієте за федеральною інструкцією?

Ортеґа напружено всміхнулася.

— Не зовсім. Але згідно з хартією ООН ми зможемо застосувати інструкцію ретроспективно. Якщо ми, як я вже сказала, попрацюємо успішно.

— Ретроспективна федеральна інструкція, — Елліотт знову поглянула на мене, звівши брови. — Трапляється приблизно так часто, як китове м’ясо. Це, певно, щось страшенно серйозне.

— Так, — відповів я.

Елліотт примружила очі.

— А ви вже не з «ДжекСол», так? Андерсоне, хто ви в біса такий?

— Елліотт, я — ваша фея-хрещена. Оскільки, якщо в лейтенантки не складеться з поверненням, я викуплю ваш чохол. Це — гарантія. Тепер ви в ділі чи ні?

Айрін Елліотт залишалася відстороненою ще якусь мить, мить, коли я відчув, як моя формальна повага до неї набуває більш особистого відтінку. А тоді вона кивнула і промовила:

— Розкажіть мені.

Я їй розповів.

На виклад справи пішло близько півгодини, а Ортеґа тим часом стояла десь поблизу або неспокійно ходила в будькобуд і з булькобуду. Я не міг поставити їй це на карб. За останні десять днів їй довелося мати справу з крахом практично всіх професійних принципів, які вона підтримувала, а тепер вона брала активну участь у проекті, який у разі невдачі мав вилитися щонайменше у сторічні строки для всіх учасників за порушення норм зберігання. Думаю, без Баутісти та інших у своєму оточенні вона б могла й не ризикнути, навіть попри щиросерду ненависть до метів, навіть заради Райкера.

А може, це я просто так собі кажу.

Айрін Елліотт сиділа та слухала в мовчанні, порушивши його лише трьома запитаннями технічного характеру, на які я не мав відповідей. Коли я закінчив, вона тривалий час мовчала. Ортеґа перестала ходити й зупинилася біля мене в очікуванні.

— Ви навіжені, — врешті-решт сказала Елліотт.

— Ви це можете?

Вона відкрила рота, а тоді знову його закрила. Її обличчя набуло замріяного виразу, і я здогадався, що вона згадує якесь занурення в минулому. За кілька секунд вона повернулася до тями й кивнула, ніби намагаючись переконати саму себе.

— Так, — повільно проказала вона. — Це можна зробити, але не в реальному часі. Це не схоже на переписування системи безпеки ваших друзів на бійкодромі чи навіть завантаження в те ядро ШІ. Порівняно з цим те, що ми зробили з ШІ, здається перевіркою систем. Для цього, щоб бодай спробувати це, мені потрібен віртуальний форум.

— Це не проблема. Щось іще?

— Це залежить від того, які противтручальні системи працюють у «Голові у хмарах», — на пару секунд у її голосі з’явилася відраза й готовність заплакати. — Кажете, це — висококласний будинок розпусти?

— Дуже висококласний, — сказала Ортеґа.

Почуття Елліотт знову сховалися.

— Тоді мені треба буде виконати певні перевірки. Для цього знадобиться час.

— Скільки часу? — поцікавилась Ортеґа.

— Ну, я можу зробити це у два способи, — в її голосі з’явилася професійна насмішкуватість, що приховувала емоції, які проявилися в ньому раніше. — Я можу провести швидке сканування і, можливо, запустити всю сигналізацію на тому прутні в небі. Або зробити це як годиться, на що піде пара днів. Обирайте самі. Ми працюємо за вашим графіком.

— Не поспішайте, — порекомендував я, застережно позирнувши на Ортеґу. — А тепер як щодо того, щоб підключити мене для одержання зображення та звуку? Знаєте когось, хто здатен зробити це непомітно?

— Так, у нас є спроможні на таке люди. Але про телеметричну систему можна забути. Якщо ви спробуєте вести передачі звідси, то наробите галасу до небес. Вибачте за каламбур, — вона перейшла до терміналу на консолі й викликала екран загального доступу. — Я поцікавлюся, чи не може Різ знайти для вас непомітний мікрофон. Із захищеним мікростеком ви зможете записати пару сотень годин високоякісного відео, а ми згодом зможемо забрати його тут.

— Непогано. Це буде дорого?

Елліотт знову повернулася до нас, звівши брови.

— Поговоріть з Різ. Їй, мабуть, доведеться купувати деталі, але, можливо, ви зможете вмовити її на цю операцію за ретроспективним федеральним наказом. Їй би не завадила підтримка на рівні ООН.

Я позирнув на Ортеґу, і та роздратовано знизала плечима.

— Мабуть, так, — непривітно промовила вона, тим часом як Елліотт зайнялася екраном. Я підвівся й повернувся до поліціянтки.

— Ортеґо, — пробурмотів я їй на вухо, раптом усвідомивши, що в новому чохлі мене геть не бентежить її запах. — Я не винен у тому, що в нас мало коштів. Рахунок «ДжекСол» зник, випарувався, а якщо я почну знімати для таких потреб гроші з кредиту Банкрофта, це матиме з біса дивний вигляд. А тепер опануй себе.

— Річ не в тому, — прошипіла вона у відповідь.

— А в чому ж тоді?

Вона поглянула на мене з близької відстані, що далася нам страшенно легко.

— Ти, блін, прекрасно знаєш, у чому.

Я глибоко вдихнув і заплющив очі, щоб не зустрічатися з нею поглядом.

— Ти розібралася з тим озброєнням для мене?

— Так, — вона відступила, знову говорячи на нормальній гучності і вже без жодного тону. — Станер зі складу на Фелл-стрит, його ніхто не зшукається. Все решта родом з запасів конфіскованої зброї Нью-Йоркського управління поліції. Завтра я вилечу по нього особисто. Суттєва операція без жодних записів. Я попросила пару людей про послуги.

— Добре. Дякую.

— Немає за що, — в її голосі відчувалася несамовита іронія. — Ой, до речі, вони з ніг збилися, поки роздобули заряд з павучою отрутою. А ти, певно, не станеш мені казати, нащо все це потрібно?

— Це особисте.

На екрані в Елліотт хтось з’явився. Серйозна на вигляд жінка в майже шістдесятирічному африканському чохлі.

— Привіт, Різ, — бадьоро промовила вона. — Я тобі клієнта привела.

Незважаючи на песимістичний прогноз Айрін Елліотт завершила попереднє сканування день по тому. Я був біля озера, де відновлювався після простої мікрохірургічної операції Різ та пускав по воді камінці з дівчинкою років шести, яка неначе мене всиновила. Ортеґа ще була у Нью-Йорку, холодок між нами досі остаточно не зник.

Елліотт вийшла з табору та прокричала звістку про успішне приховане сканування, не дійшовши до краю води. Над водою пропливло відлуння, і я скривився. До відкритості цього маленького поселення не можна було звикнути одразу, а я досі не розумів, як вона суміщається з успішним інформаційним піратством. Я передав свій камінець дівчинці й задумливо потер чутливу точку під оком, у тому місці, в яке проникнула Різ і імплантувала записувальну систему.

— Ось. Спробуй зробити це з оцим.

— У тебе важкі камінці, — поскаржилася вона.

— Ну, все одно спробуй. У мене останній підскочив дев’ять разів.

Вона примружено глянула на мене знизу вгору.

— Ти на це заточений. Мені всього шість.

— Це правда. І те, і те, — я поклав руку їй на голову. — Але треба працювати з тим, що є.

— Коли я виросту, мене підключать, як тітоньку Різ.

Я відчув, як на чистій підлозі мого мозку, вдосконаленого нейрохімією «Хумало», утворилася маленька калюжка смутку.

— Молодчинка. Слухай, мені треба йти. Не підходь до води надто близько, гаразд?

Вона роздратовано поглянула на мене.

— Я вмію плавати.

— Я теж, але вона явно холодна, хіба ні?

— Ну, та-а-ак…

— От і маєш.

Я скуйовдив їй волосся й пішов уздовж пляжу. Біля першого булькобуду я озирнувся. Вона замахувалася великим крем’яхом на озеро так, наче вода була їй ворогом.

Елліотт перебувала в емоційному післяполітному настрої, який, схоже, нападає на більшість інфопацюків після тривалого блукання стеками.

— Я тут трохи попорпалася в історії, — сказала вона і рвучко витягнула назовні прибрану консоль з терміналом. Її руки потанцювали по панелі терміналу, і екран різко ожив, забарвивши її обличчя різними барвами. — Як там імплантат?

Я знову торкнувся нижньої повіки.

— Нормально. Напряму підключений до тієї самої системи, що керує часовим чипом. Різ могла б на цьому заробляти.

— Колись заробляла, — коротко відповіла Елліотт. — Поки її не замели за антипротекторатську літературу. Коли все це закінчиться, подбайте про те, щоби хтось закинув за неї слівце на федеральному рівні, бо їй це кров з носа потрібно.

— Так, вона казала, — я поглянув на екран через її плече. — Що там у вас?

— «Голова у хмарах». Креслення з аероверфі Тампи. Характеристики корпусу і все таке. Цій інфі вже кілька століть. Мене вражає, що це взагалі досі зберігають у стеку. Хай там як, виглядає на те, що спочатку її ввели в експлуатацію у складі карибської протиштормової флотилії, ще до того, як орбітальна метеомережа «Скай-Сістемз» залишила їх усіх без роботи. Під час переоснащення видерли купу сканувального обладнання далекої дії, але локальні давачі залишили, і це й забезпечує елементарну поверхневу безпеку. Зняття показів температури, інфрачервоне випромінювання — щось таке. Якщо на корпус приземлиться об’єкт, який випромінює тепло, вони про це знатимуть.

Я кивнув без тіні подиву.

— Є шляхи всередину?

Вона знизала плечима.

— Сотні. Вентиляційні канали, тунелі для обслуговування. Обирайте самі.

— Мені треба буде ще раз глянути, що сказав моєму конструкту Міллер. Але припустімо, що я ввійду згори. Теплове випромінювання — єдина реальна проблема?

— Так, але ті давачі відшукують перепади температур на будь-якій площі, більшій за квадратний міліметр. Стелс-костюм вас не врятує. Господи, їх, мабуть, спровокує навіть дихання з ваших легень. І це ще не все, — Елліотт похмуро кивнула на екран. — Ця система, напевно, дуже їм сподобалася, бо після переробки її розповсюдили по всьому кораблю. В кожному коридорі й на кожному містку є давачі внутрішньої температури.

— Так, Міллер казав щось про мітку теплової сигнатури.

— Саме так. Нові гості отримують її під час входження на борт, і їхні коди включають у систему. Якщо хтось інший без запрошення проходить коридором або йде туди, куди йому забороняє мітка, то він запускає всю сигналізацію в корпусі. Просто та дуже ефективно. І я не думаю, що можу туди влізти й написати вам вітальний код. Надто багато заходів безпеки.

— Не турбуйтеся про це, — відповів я. — Я не думаю, що це буде проблемою.

— Ти… що? — Ортеґа поглянула на мене; її обличчя накрило грозовим фронтом люті та недовіри. Вона відступила від мене, наче від заразного.

— Це було лише припущенням. Якщо ти не…

— Ні, — вона вимовила це слово так, наче воно було для неї новим і його смак їй сподобався. — Ні. Дідька лисого. Я заради тебе взяла участь у вірусному злочині, я ховала заради тебе докази, я допомогла тобі з множинним зачохленням…

— Його навряд чи можна назвати множинним.

— Бляха-муха, це злочин, — процідила вона крізь зуби. — Я не буду красти для тебе конфісковані препарати з поліційного сховища.

— Гаразд, забудь, — я завагався й на мить підпер язиком щоку. — Тоді не хочеш допомогти мені конфіскувати ще?

Коли на її обличчі з’явилася мимовільна усмішка, всередині мене щось зраділо.

Торгівець був там, де перебував два тижні тому, коли я опинився в радіусі роботи його передавача. Цього разу я побачив його за двадцять метрів; він ховався в ніші, а на плечі в нього фамільяром сиділа радіоустановка з кажанячими очима. На вулиці повсюди було дуже малолюдно. Я кивнув Ортезі, яка стояла навпроти, та пішов далі. Рекламна передача так і залишилася вулицею абсурдно несамовитих жінок і раптовим холодом бетатанатинового кайфу, але цього разу я на неї очікував, та й усе одно нейрохімія «Хумало» однозначно притлумлювала наслідки цього вторгнення. Я підійшов до торгівця з енергійною усмішкою.

— Є жмурик, чуваче.

— Добре, його я й шукаю. Скільки його в тебе?

Він трохи здивувався; його обличчя виражало щось середнє між жадобою та підозрою. Його рука прослизнула вниз, до коробки-жахачки на поясі — так, про всякий випадок.

— Скільки ти хочеш, чуваче?

— Весь, — бадьоро промовив я. — Усе, що в тебе є.

Він зрозумів мене, але тоді вже було запізно. Я міцно схопився за два його пальці, коли вони тицьнули на кнопки коробки-жахачки.

— Нє-а.

Другою рукою він замахнувся на мене. Я зламав ті пальці. Він завив і звалився від болю. Я копнув його в живіт і забрав у нього коробку-жахачку. Позаду мене надійшла Ортеґа й тицьнула жетоном у його спітніле обличчя.

— Поліція Бей-Сіті, — лаконічно сказала вона. — Вас заарештовано. Подивимося, що тут у вас.

Бетатанатин містився в кількох пластирах підшкірного введення з загорнутими в бавовну крихітними скляними ємностями. Я підніс одну з ампул до світла і потрусив нею. Рідина всередині була блідо-червона.

— Що ти думаєш? — запитав я Ортеґу. — Відсотків із вісім?

— Схоже на те. Може, й менше, — Ортеґа пхнула коліно торгівцеві в шию, притиснувши його обличчя до тротуару. — Де ти бодяжиш цю штуку, друзяко?

— Це добрий товар, — пропищав торгівець. — Я купую напряму. Це…

Ортеґа сильно постукала йому по голові кісточками пальців, і він стулив пельку.

— Це лайно, — терпляче промовила вона. — Це так сильно розбодяжили, що від нього навіть холодно не буде. Нам його не треба. Тож можеш забрати собі весь свій запас і піти, якщо хочеш. Нам треба тільки знати, де ти його бодяжиш. Адресу.

— Не знаю я ніякої…

— Ти хочеш, щоб тебе підстрелили під час утечі? — лагідно запитала його Ортеґа, і він раптом геть затих.

— Одне місце в Окленді, — понуро відповів торгівець.

Ортеґа дала йому олівець і папір.

— Запиши її. Жодних імен, тільки адресу. І таким чином допоможи мені. Якщо сипатимеш на мене обманкою, я повернуся сюди з п’ятдесятьма кубами справжнього жмурика і згодую тобі його повністю, нерозбавленим.

Вона забрала папір, на якому щось було наґрамуздляно, і позирнула на нього, прибрала коліно з шиї торгівця й погладила його по плечу.

— Добре. Тепер вставай і вали з вулиці нахрін. Якщо місце справді те, завтра можеш вертатися до роботи. А якщо ні, то пам’ятай: я твою ділянку знаю.

Ми провели тогрівця поглядом, поки він шкандибав геть, і Ортеґа ткнула пальцем у папірець.

— Я знаю це місце. Торік відділ контрольованих речовин пару разів влаштовував там облаву, але якийсь юрист-проноза щоразу відмазує тих, хто має там вагу. Ми зчиняємо великий галас і наводимо їх на думку, що вони відкупаються від нас торбою нерозбавленого товару.

— Логічно, — я поглянув услід постаті торгівця. — Ти б і справді його підстрелила?

— Нє-а, — Ортеґа широко всміхнулася. — Та він цього не знає. У відділі контрольованих речовин часом так роблять, просто проганяючи з вулиці великих торгівців, коли відбувається щось важливе. Офіційна догана для поліціянта, який це зробив, і компенсація за новий чохол, але для цього потрібен час, і цей час засранець проводить у сховищі. А ще людям боляче, коли їх підстрелюють. А я була переконлива, еге ж?

— Переконала мене так, що капець.

— Можливо, мені слід було піти в посланці.

Я заперечно хитнув головою.

— Можливо, тобі слід менше часу проводити біля мене.

Я підняв погляд на стелю, чекаючи, коли сонокоди гіпнонавушників заколисають мене, змусивши забути про реальність. Обабіч мене вже сиділи у своїх установках Девідсон, інфопацюк з відділу органічних ушкоджень, і Ортеґа; я чув їхнє дихання, повільне й розмірене, на межі свого нейрохімічного сприйняття навіть крізь гіпнонавушники. Я спробував розслабитися краще, щоб гіпносистема подіяла на мене крізь кілька рівнів свідомості, що потихеньку зникала, але натомість мій розум завзято перебирав деталі плану, наче програмна перевірка, що шукає помилок. Це скидалося на безсоння, на яке я страждав після Інненіну, було обурливим свербінням синапсів, яке вперто не минало. Коли цифрове табло периферійного зору повідомило мене, що минула щонайменше хвилина, я піднявся, спершись на лікоть, і роззирнувся довкола, дивлячись на постаті, що снили в інших установках.

— Якась проблема? — голосно запитав я.

— Відстежування Шеріл Босток завершено, — повідомив готель. — Я вирішив, що ви б воліли бути самі, коли я вас про це повідомлю.

Я сів і почав знімати з тіла троди.

— Правильно вирішив. Ти впевнений, що всі інші не при тямі?

— Лейтенанта Ортеґу та її колег було встановлено у віртуальність близько двох хвилин тому. Айрін Елліотт влаштувалася там ще раніше. Вона попросила її не турбувати.

— На якій швидкості ти зараз працюєш?

— Одинадцять цілих п’ятнадцять сотих. На вимогу Айрін Елліотт.

Вилізши з установки, я кивнув. Одинадцять цілих п’ятнадцять сотих — стандартна робоча швидкість для інфопацюків. А ще це — назва експерія-кіношки з Мікі Нозавою, не цікавої нічим, окрім надзвичайної кривавості. Єдине, що я чітко пам’ятав з неї, — це те, що персонажа Мікі наприкінці було несподівано вбито. Я сподівався, що це — не лихе знамення.

— Гаразд, — промовив я. — Подивимося, що там у тебе.

Між ледь видимим рухом моря та вогнями в хатинці був лимонний гай. Я пішов ґрунтовою дорогою між деревами і неначе очищувався цитрусовим ароматом. У високій траві обабіч дороги підбадьорливо тріскотіли цикади. В оксамитовому небі вгорі нерухомо зависли зорі, схожі на коштовні камінці, а земля позаду хатинки здіймалася положистими пагорбами та кам’янистими кручами. У темряві на схилах рухалися нечіткі білі постаті овець, а ще я звідкись почув собачий гавкіт. З одного боку трохи на віддалі мерехтіли вогні рибальського селища, не такі яскраві, як зорі.

На верхній огорожі ґанку хатинки висіли гасові лампи, але за дерев’яними столами на ньому не сидів ніхто. На передній стіні був буйний абстрактний розпис, який оточував і трохи прикрашав вивіску з написом «Пансіон „Квітка-68“». Уздовж огорожі звисали підвіски «музика вітру», які миготіли та крутилися на легкому вітерці, що віяв з моря. Вони видавали різні ніжні звуки — від скляного подзвону до лункого дерев’яного стукоту.

На занедбаному похилому газоні перед ґанком хтось виставив нерівним колом недоладну колекцію диванів і крісел, тож здавалося, ніби хатинку зняли з її вмебльованого інтер’єру та знову поставили вище на схилі. На зібраних меблях лунали тихі голоси та виднілися червоні жаринки запалених цигарок. Я потягнувся до власного запасу, усвідомив, що вже не маю ні тієї пачки, ні потреби в ній, і іронічно посміхнувся в темряві.

Бурмотіння розмови перекрив голос Баутісти.

— Ковачу! Це ти?

— Хто ж іще? — нетерпляче запитала його Ортеґа. — Це ж, блін, віртуальність.

— Так, але… — Баутіста знизав плечима й показав на порожні місця. — Ласкаво просимо на вечірку.

У колі м’яких меблів сиділи п’ятеро. Айрін Елліотт і Девідсон сиділи по різні кінці дивана біля Баутістиного крісла. По інший бік від Баутісти витягнула довгоноге тіло Ортеґа, повністю зайнявши другий диван.

П’ята постать розслабилася на іншому кріслі, витягнувши перед собою ноги; її обличчя губилося в тіні. Було видно, як над її різнокольоровою банданою стирчить дибки жорстке чорне волосся. На колінах у чолов’яги була біла гітара. Я зупинився перед ним.

— «Гендрікс», чи не так?

— Правильно, — його голос відзначався глибиною й тембром, яких раніше не мав. Великі руки заворушилися по ладах і випустили на потемнілий газон розсип акордів. — Проекція базової сутності. Вбудована оригінальними конструкторами. Якщо прибрати системи віддзеркалювання клієнтів, то виходить оце.

— Добре, — я зайняв крісло навпроти Айрін Елліотт. — Ви задоволені умовами роботи?

Вона кивнула.

— Так, нормальні.

— Як давно ви тут?

— Я? — вона знизала плечима. — Десь із день. Ваші друзі прибули сюди пару годин тому.

— Дві з половиною, — кисло зауважила Ортеґа. — Що тебе затримало?

— Глюк нейрохімії, — я кивнув на постать «Гендрікса». — Хіба він вам не казав?

— Саме це він нам і сказав, — Ортеґа дивилася, як справжнісінька лягава. — Я просто хочу знати, що це означає.

Я безпорадно розвів руками.

— І я теж. Система «Хумало» постійно мене викидала, і ми не одразу добилися сумісності. Може, я напишу виробникам, — я знову повернувся до Айрін Елліотт. — Як я розумію, вам для занурення знадобиться робота формату на максимальній потужності.

— Правильно розумієте, — Елліотт тицьнула великим пальцем на постать «Гендрікса». — Цей чолов’яга каже, що тутешній максимум — триста двадцять три, і нам для успіху знадобиться вся ця потужність.

— Ви вже взялися за запуск?

Елліотт похмуро кивнула.

— Він закритий щільніше за орбітальний банк. Але я можу розповісти парочку цікавинок. По-перше, ваша приятелька Сара Сахіловська була відвантажена з «Голови у хмарах» два дні тому, передана з комунікаційного супутника «Брама» на Світ Гарлана. Тож вона не на лінії вогню.

— Я вражений. Як довго ви це з’ясовували?

— Досить довго, — Елліотт нахилила голову в бік «Гендрікса». — Мені допомогли.

— А друга цікавинка?

— Так. Прихований голкокидок на приймач у Європі що вісімнадцять годин. Без занурення сказати більше не можу, та й зараз вам, здається, цього б не хотілося. Але це схоже на те, за чим ми полюємо.

Я згадав подібні на павуків автомати та шкірясті протиударні мішки-утроби, похмурих кам’яних вартових, які тримали стелю Кавахариної базиліки, і знову зрозумів, що всміхаюсь у відповідь цим зневажливим прикритим усмішкам.

— Ну, тоді… — я оглянув команду. — Берімося за справу.

Розділ сороковий

Знову Шарія.

Ми злетіли з вежі «Гендрікса» за годину після настання темряви й полинули у всіяну транспортом ніч. Ортеґа пригнала той самий «Лок-Міт», яким я прибув до Сантач-Гауса, але, оглянувши тьмяно освітлене черево корабля, я згадав атаку Командування посланців на Зігічче. Сцена була та сама: Девідсон із блакитним від світла екрана обличчям грав роль офіцера-зв’язківця; Ортеґа була санітаркою й витягала підшкірники та зарядний набір з герметичної сумки. Попереду, в люці, що вів до кабіни пілота, стояв зі стурбованим виглядом Баутіста, тим часом як ще один ірокез, якого я не знав, керував машиною. На моєму обличчі, певно, щось відобразилося, бо Ортеґа раптом нахилилася вперед, щоб його оглянути.

— Якась проблема?

Я похитав головою.

— Просто легка ностальгія.

— Що ж, я просто сподіваюся, що ти нічого не наплутав з дозами.

Вона вперлася в корпус. Перший підшкірник ув її руці скидався на пелюстку, відірвану від якоїсь переливчасто-зеленої рослини. Я широко всміхнувся Ортезі й повернув голову вбік, підставляючи яремну вену.

— Тут чотирнадцять відсотків, — сказала вона й наліпила прохолодну зелену пелюстку мені на шию. Я відчув, як вона легенько причепилася до мене, наче м’який наждачний папір, а тоді, промайнувши повз ключицю, мені у груди заглибився довгий холодний палець.

— Нормально.

— Та так, блін, і треба. Знаєш, за скільки цей товар ішов би на вулиці?

— От чим корисна робота в охороні порядку.

Баутіста розвернувся.

— Не смішно, Ковачу.

— Не чіпай його, Роде, — ліниво промовила Ортеґа. — За таких обставин людина має право на невдалий жарт. Це просто нерви.

Я підніс палець до скроні, підтверджуючи її слова. Ортеґа обережно зняла підшкірник і відступила.

— До наступного — три хвилини, — сказала вона. — Правильно?

Я мляво кивнув і відкрив розум дії «старого з косою».

Попервах це було незручно. Коли температура мого тіла почала падати, повітря у транспорті стало гарячим і гнітючим. Воно волого опускалося мені в легені й залягало там, тож кожен вдих і видих перетворювався на зусилля. Перед очима все розпливлось, а в роті неприємно пересохло: захитався баланс рідин у моєму організмі. Рух, навіть зовсім незначний, почав здаватися важкою працею. Навіть думати стало тяжко.

А тоді вступили в дію стимулятори самоконтролю, і туман у голові за кілька секунд перетворився на нестерпний відблиск сонця на лезі ножа. Рідке тепло повітря відступило, коли нервові управителі перелаштували мій організм на пристосування до зміни температури тіла. Вдихи перетворилися на млосне задоволення, наче я пив гарячий ром холодної ночі. Кабіна транспорту та люди в ній раптом стали подібні на зашифровану головоломку, яку я розв’яжу, якщо тільки зможу…

Я відчув, як по моєму обличчю розпливається дурнувата усмішка.

— Ого-о, Крістін, це… добра штука. Це краще, ніж на Шарії.

— Рада, що тобі подобається, — Ортеґа позирнула на наручний годинник. — Ще дві хвилини. Ти готовий?

— Готовий, — я стиснув губи і дмухнув. — До всього. Геть до всього.

Ортеґа відхилила голову назад, до Баутісти, якому, напевно, було видно контрольно-вимірювальні прилади в пілотській кабіні.

— Роде, скільки в нас часу?

— Прибудемо менш ніж за сорок хвилин.

— Мабуть, давай йому костюм.

Поки Баутіста вовтузився з шафкою вгорі, Ортеґа порилася в кишені й витягнула шприц із неприємною на вигляд голкою.

— Надягни це, — сказала вона. — Маленька підстраховка від відділу органічних ушкоджень.

— Голка? — я захитав головою з, як мені здавалося, механічною точністю. — Нє-а. Ти не встромлятимеш у мене цю хріновину.

— Це індикаторна нитка, — терпляче пояснила вона. — І без неї ти з цього корабля не вийдеш.

Я поглянув на полиск голки, а мій розум тим часом нарізав факти, наче овочі для миски з раменом. У тактичній піхоті агентів у таємних операціях відстежували за допомогою підшкірної нитки. В разі якщо щось ішло не так, вона подавала чіткий сигнал, що наших треба витягати. В разі якщо все йшло за планом, менш ніж за дві доби молекули нитки розпадалися на органічні залишки.

Я позирнув на Девідсона.

— Яка дистанція?

— Сто кілометрів, — молодий ірокез у світлі свого екрана раптом почав здаватися дуже компетентним. — Сигнал запускається лише пошуком. Він не випромінюється, якщо ми вас не викликаємо. Це цілком безпечно.

Я знизав плечима.

— Гаразд. Куди ти хочеш її ввести?

Ортеґа підвелася, тримаючи в руках голку.

— У м’язи шиї. Гарненько та близько до твоєї пам’яті на той випадок, якщо тобі відрубають голову.

— Чарівно.

Я зіп’явся на ноги й повернувся спиною, щоб Ортеґа ввела голку. У канатах м’язів біля основи мого черепа спалахнув біль і одразу вщух. Ортеґа поплескала мене по плечу.

— З тобою все. Він є на екрані?

Девідсон натиснув на пару кнопок і задоволено кивнув.

Переді мною Баутіста кинув на сидіння комплект грав-тримача. Ортеґа позирнула на свій годинник і потягнулася по ще один підшкірник.

— Тридцять сім відсотків, — сказала вона. — Готовий до Великого Морозу?

Це скидалося на занурення в діаманти.

Коли ми дісталися «Голови у хмарах», наркотик уже позбавив мене більшості емоційних реакцій, і все набуло різких і блискучих обрисів сирих даних. Ясність матеріалізувалася, перетворилася на плівку розуміння, яка вкривала все, що я бачив і чув навколо. Стелс-костюм і грав-тримач здавалися самурайською бронею, а витягнувши з кобури станер, аби перевірити його налаштування, я відчув схований у ньому заряд як щось матеріальне.

Це була єдина милосердна фраза у синтаксисі зброї, якою я оперезався. Решта були реченнями, що недвозначно свідчили про смерть.

Осколковий пістолет, заряджений павучою отрутою, тулився до моїх нижніх ребер навпроти станера. Я розширив отвір дула. З відстані п’яти метрів він мав здолати цілу кімнату супротивників одним пострілом без віддачі та в цілковитій тиші. Сара Сахіловська передає привіт.

У кишеньці на моєму лівому стегні була закріплена дозаторна обойма з термітними мікрогранатами, кожна з яких була не більша й не товща за дискету для даних. У пам’ять про Іфіґенію Дім.

У мене на передпліччі, наче останнє слово, ховався в нейропружинних піхвах під стелс-костюмом ніж «Теббіт».

Я згадав про холод, який наповнював мене за стінами «Закритого простору Джеррі», однак не відчув його у кришталевих глибинах «старого з косою».

Час виконувати завдання.

— Видно ціль, — гукнув пілот. — Не хочете підійти й поглянути на цю крихітку?

Я позирнув на Ортеґу, вона знизала плечима, і ми обоє пішли вперед. Ортеґа сіла біля ірокеза й натягнула на себе гарнітуру другого пілота. Я задовольнився тим, що став біля Баутісти в експлуатаційному люці. Звідти вид був нічим не гірший.

Більша частина пілотської кабіни «Лок-Міта» складалася з прозорого сплаву зі спроектованими на нього контрольно-вимірювальними приладами й відкривала пілотові необмежений вид на навколишній повітряний простір; я згадав, як почувався в ній на Шарії — наче летів над хмарами на злегка ввігнутій таці, сталевому язичку чи килимі-літаку. Це відчуття тоді було запаморочливим і водночас божественним. Я позирнув на профіль ірокеза й замислився, чи він так само далекий від цього відчуття, як я під впливом «старого з косою».

Хмар того вечора не було. «Голова у хмарах» висіла ліворуч, неначе гірське село вдалині. Скупчення крихітних блакитних вогників, які ніжно співали про повернення додому та тепло, на чорному крижаному обширі. Здавалося, ніби Кавахара вирішила відкрити будинок розпусти на краю світу.

Коли ми розвернулися до вогників, кабіна пілота наповнилася безліччю електронних звуків, а спроектовані контрольно-вимірювальні прилади ненадовго пригасли.

— Ось, ми захопили ціль, — різко промовила Ортеґа. — Поїхали. Мені треба пролетіти під її черевом. Хай вони добре придивляться.

Ірокез не сказав нічого, але ніс транспорту нахилився. Ортеґа потягнулася до приладової панелі, спроектованої на прозору поверхню вгорі, і торкнулася якоїсь кнопки. В кабіну ввірвався суворий чоловічий голос.

— …що ви перебуваєте в обмеженому повітряному просторі. Ми маємо право знищувати літальні апарати, що вторгаються. Негайно назвіться.

— Це управління поліції Бей-Сіті, — лаконічно відповіла Ортеґа. — Визирніть з вікна, і побачите відповідні смуги. Ми тут в офіційних справах поліції, друже, тож якщо ти бодай смикнеш пусковим механізмом у цей бік, я підірву тебе просто в небі.

Запала шипляча тиша. Ортеґа озирнулася на мене й усміхнулася на весь рот. Попереду розросталася, як ціль у ракетному прицілі, «Голова у хмарах», а тоді вона різко піднялася, опинившись у нас над головами: пілот підвів нас під її масивний корпус і різко розвернувся. Я побачив схожі на заледенілі фрукти вогні, що скупчилися на помостах і нижніх крилах посадкових майданчиків, обабіч вигиналося вгору роздуте черево судна, а тоді ми опинилися за ним.

— Повідомте характер ваших справ, — злісно огризнувся голос.

Ортеґа визирнула збоку з пілотської кабіни, неначе шукаючи мовця на надбудові дирижабля.

— Синку, я вже сказала тобі, який характер мають наші справи. А тепер давай мені посадковий майданчик, — крижаним голос промовила Ортеґа.

Знову тиша. Ми обігнули дирижабль на відстані п’яти кілометрів. Я почав натягати рукавички стелс-костюма.

— Лейтенанте Ортеґа, — цього разу голос належав Кавахарі, але у глибинах бетатанатину навіть ненависть здавалася відстороненою, і мені, щоб її відчути, довелося нагадати собі про неї. Передусім я оцінював швидкість, із якою Ортеґу ідентифікували за голосом. — Це трохи неочікувано. У вас є якийсь ордер? Наші ліцензії, здається, в порядку.

Ортеґа звела брову, дивлячись на мене. Ідентифікація за голосом вразила і її. Вона прокашлялася.

— Проблема не в ліцензіях. Ми шукаємо втікача. Якщо ви почнете вимагати ордерів, мені, можливо, доведеться вирішити, що у вас нечисте сумління.

— Не погрожуйте мені, лейтенантко, — холодно відповіла Кавахара. — Ви хоч знаєте, з ким розмовляєте?

— Як я розумію, з Рейлін Кавахарою, — запала мертвотна тиша, і Ортеґа переможно вдарила рукою по стелі й повернулася до мене з широкою усмішкою. Її шпилька досягла цілі. Я відчув, як кутики мого рота піднялися: я ледь відчутно звеселився.

— Можливо, вам краще назвати мені ім’я цього втікача, лейтенантко, — Кавахарин голос став спокійним, як обличчя порожнього синтетичного чохла.

— Його звати Такеші Ковач, — промовила Ортеґа, ще раз усміхнувшись мені на весь рот. — Але він наразі зачохлений у тіло колишнього поліціянта. Я б хотіла поставити вам кілька запитань щодо ваших стосунків із цією людиною.

Ще одна тривала пауза, і я зрозумів, що приманка спрацює. Я створював її численні шари ретельно, як найвитонченіший обман посланця. Кавахара майже точно знала про стосунки Ортеґи та Райкера і, напевно, могла здогадатися про зв’язок Ортеґи з новим мешканцем чохла її коханого. Вона повірить у збентеження Ортеґи через моє зникнення. Вона повірить, що Ортеґа без дозволу наближається до «Голови у хмарах». Зважаючи на те, що Кавахара та Міріам Банкрофт теоретично спілкуються, вона вважатиме, що знає, де я є, і не сумніватиметься, що має перевагу перед Ортеґою.

Але ще важливішим було те, що вона захоче знати, звідки поліціянтам Бей-Сіті відомо, що вона перебуває на борту «Голови у хмарах». А позаяк їм, цілком імовірно, вдалося чи то напряму, чи то опосередковано дізнатися про це від Такеші Ковача, їй захочеться знати, звідки це знав він. Їй захочеться знати, як багато він знає і як багато розповів поліції.

Їй захочеться поговорити з Ортеґою.

Я закріпив наручні застібки стелс-костюма й зачекав. Ми завершили третє коло довкруж «Голови у хмарах».

— Давайте вже заходьте на борт, — нарешті сказала Кавахара. — Біля посадкового маяка правого борту. Заходьте за ним усередину, а тоді вам дадуть код.

«Лок-Міт» був оснащений задньою вихідною трубою, меншою цивільною версією пуско-скидальної установки, що у військових моделях призначалася для розумних бомб або дронів стеження. Доступ до труби здійснювали через підлогу головної каюти, і я, покрутившись, заліз у неї разом зі стелс-костюмом, грав-тримачем і різноманітним озброєнням. Ми відрепетирували це три чи чотири рази на землі, але тепер, коли транспорт наближався до «Голови у хмарах», цей процес раптом почав видаватися довгим і складним. Врешті-решт я остаточно пропхав усередину грав-тримач, і Ортеґа стукнула по шолому костюма, а тоді різко опустила люк і поховала мене у темряві.

Три секунди по тому труба розкрилася й виплюнула мене задом наперед у нічне небо.

Я відчув радість, яка неясно згадувалася мені і яку цей чохол не міг пригадати на клітинному рівні. Із тісноти труби та шумної вібрації моторів транспорту мене раптом викинуло в абсолютний простір і тишу. Поки я падав, крізь пінопластову підкладку в шоломі костюма не відчувався навіть рух повітря. Грав-тримач спрацював, щойно я звільнився з труби, і загальмував падіння раніше, ніж воно розпочалося по-справжньому. Я відчув, як мене несе вгору його поле, що рухалося, наче м’ячик, який підскакує на стовпі води з фонтана. Кружляючи, я дивився, як на тлі масивної «Голови у хмарах» зіщулюються навігаційні вогні транспорта.

Дирижабль висів наді мною та переді мною загрозливою грозовою хмарою. З вигнутого корпусу та надбудови з помостами внизу мені мерехтіли вогники. За звичайних обставин це викликало б у мене моторошне відчуття, ніби я перетворився на нерухому мішень, але бетатанатин заспокоїв усі емоції чистим потоком деталей даних. У стелс-костюмі я був чорний, як небо довкола, і практично невидимий для радарів. Грав-поле, яке я створював, теоретично могло й відображатися на якомусь сканері, але серед величезних деформацій, створюваних стабілізаторами дирижабля, мене треба було шукати, і шукати досить наполегливо. Усе це я знав з абсолютною впевненістю, що не залишала місця для сумнівів, страхів чи інших емоційних перешкод. Я був під дією «старого з косою».

Я перевів імпелери на обережний рух уперед і підплив до величезної вигнутої стіни корпусу. Всередині шолома пробудилися на поверхні лицьового щитка графічні моделі, і я побачив окреслені червоним точки входження, що їх знайшла для мене Айрін Елліотт. Серед них виділялося незакрите дуло виведеної з експлуатації пробної турелі, що пульсувало біля напису дрібними зеленими літерами: «Перспектива-1». Я невпинно летів угору, назустріч йому.

Дуло турелі було завширшки близько метра і трохи пошкоджене по краях, де було відтято систему відбору проб з атмосфери. Я викинув ноги поперед себе (у гравітаційному полі це було неабияким досягненням) і звісився з краю люка, а тоді зосередився на тому, щоби пролізти всередину до пояса. Відтак я перекрутився, виставивши голову вперед, аби звільнити грав-тримач, і зумів прослизнути крізь проміжок і опуститися на дно турелі, а тоді вимкнув грав-тримач.

Усередині ледве вистачало місця на те, щоб один технік, лежачи на спині, перевірив гніздо з обладнанням. У віддаленій частині турелі був старовинний атмосферний шлюз із колесом тиску, як і обіцяли креслення, заради яких занурювалася Айрін Елліотт. Покрутившись туди-сюди, я врешті-решт обіруч узявся за колесо, усвідомлюючи, що і костюм, і тримач чіпляються за вузький отвір люка і що всі зусилля, яких я досі докладав, майже повністю вичерпали основний запас моїх тілесних сил. Я глибоко вдихнув, аби підживити свої коматозні м’язи, зачекав, коли моє сповільнене серце прокачає кисень по тілу, і наліг на колесо. Воно, всупереч моїм очікуванням, повернулося досить легко, і люк атмосферного шлюзу випав назовні. За люком була простора темрява.

Я трохи полежав нерухомо, набираючись м’язової сили. До коктейлю з двох ін’єкцій «старого з косою» треба було звикнути. На Шарїї ми не потребували концентрації, вищої за двадцять відсотків. Температури навколишнього середовища в Зігічче були досить високі, а давачі інфрачервоного випромінювання в танках-павуках були примітивні. Тут тіло з температурою, рівною кімнатній температурі на Шарії, розбудило б усю сигналізацію на корпусі. Без обережного підживлення киснем моє тіло мало швидко вичерпати свої запаси енергії на клітинному рівні, а далі я б задихався на підлозі, як насаджений на остень пляшкоспин. Я лежав нерухомо, глибоко й повільно дихаючи.

Пару хвилин по тому я знову крутнувся й відстебнув грав-тримач, а тоді обережно прослизнув у люк і наштовхнувся долонями на сітчасту сталеву доріжку. Поволі висунув решту тіла з люка, почуваючись метеликом, що виходить із лялечки. Перевіривши темну доріжку в обох напрямках, я зіп’явся на ноги та зняв шолом і рукавички стелс-костюма. Якщо плани кіля, добуті Айрін Елліотт під час занурення на аероверф Тампи, досі точні, то доріжка веде поміж величезних гелієвих камер до кормової каюти керування плавучістю судна, а там я зможу видертися технічною драбиною просто на головну палубу обслуговування. Згідно з тим, що ми виснували з допиту Міллера, Кавахарині покої були розташовані на два рівні нижче з лівого боку. Їй належали два величезні вікна в корпусі.

Пригадавши креслення, я витягнув осколковий пістолет і попрямував до корми.

Менш ніж за п’ятнадцять хвилин я дістався каюти керування, нікого не зустрівши по дорозі. Сама каюта керування, схоже, була автоматизована, і я запідозрив, що зараз практично ніхто не став би ходити під величезні навіси у верхній частині корпусу дирижабля. Я знайшов технічну драбину та обережно поліз із неї донизу, поки тепле сяйво, що лилося вгору й потрапляло мені на обличчя, не підказало, що я майже дістався палуби обслуговування. Я зупинився і прислухався, чи не почую якісь голоси; напруживши до краю слух і всі чуття аж на хвилину, я подолав останні чотири метри донизу та зіскочив на підлогу добре освітленого, застеленого килимом проходу. Людей у ньому не було в жодному напрямку.

Я звірився зі своїм внутрішнім годинником і сховав осколковий пістолет. До кінця завдання ще був час. Наразі Ортеґа з Кавахарою вже мають розмовляти. Я швидко роззирнувся, оглядаючи декор, і здогадався, що палуба обслуговування зараз виконує не ту функцію, для якої призначалася колись. Прохід було розкішно оздоблено червоним із золотом; раз на кілька метрів у ньому траплялись екзотичні рослини та лампи у вигляді тіл, що злягалися. Килим під ногами був глибокий; на ньому були виткані вкрай деталізовані зображення розкутих сексуальних утіх. Чоловіки, жінки та хтось середній між ними в різних варіантах обвивалися одне довкола одного вздовж коридору безперервною чередою заткнутих отворів і розкинутих кінцівок. Стіни були обвішані такими самими відвертими голокадрами, що оживали, охаючи та стогнучи, коли я проходив повз них. На одному з них я, здається, впізнав темноволосу жінку з малиновими губами, що була в рекламі з вуличного передавача, жінку, що, можливо, притиснулася стегном до мого стегна в барі на іншому боці земної кулі.

З допомогою дії бетатанатину все з цього вплинуло на мене не більше, ніж марсіянські техногліфи.

Обабіч коридору приблизно що десять метрів розташовувалися оббиті плюшем подвійні двері. Щоби здогадатися, що ховається за дверима, непотрібна була багата уява. По суті, такі ж біокабінки, як у Джеррі, і з кожних дверей щомиті цілком міг вийти якийсь клієнт. Я пришвидшив крок, шукаючи суміжного коридора, який, як я знав, вів до сходів і ліфтів на інші рівні.

Я вже майже дістався туди, аж раптом розчахнулися двері за п’ять метрів переді мною. Я завмер, поклавши руку на руків’я осколкового пістолета, притиснувши плечі до стіни та вп’явшись поглядом у двері. Загуділа нейрохімія.

Переді мною з відчинених дверей повільно, наче страждаючи на артрит, вийшла тварина з сірим хутром — чи то вовченя-підліток, чи то собака. Я відійшов від стіни, не прибираючи руки з осколкового пістолета та стежачи за твариною. Вона була трохи вища, ніж людині по коліно, і ходила на чотирьох, але з будовою її задніх лап щось було страшенно не так. Вони були якісь вивернуті. Вуха в неї були відведені назад, а з її горла долинало тихе скавучання. Вона повернула голову до мене, і моя рука на мить міцніше взялася за осколковий пістолет, але тварина лише глянула на мене, і німого страждання в її очах вистачило, щоби сказати мені, що я в безпеці. Тоді вона зболено пошкутильгала коридором до кімнати трохи далі з протилежного боку й зупинилася там, наблизивши видовжену голову до дверей, наче прислухалася.

Я пішов за нею, відчуваючи, що втратив самоконтроль, наче вві сні, і теж прихилив голову до поверхні дверей. Звукоізоляція там була добра, але вона не могла дорівнятися до нейрохімії «Хумало», що працювала на повну потужність. Десь біля нижньої межі слуху в моє вухо жалючими комахами проникли звуки. Глухе ритмічне гупання та ще щось — можливо, благальні крики людини, яку майже покинули сили. Вони припинилися майже одразу після того, як я на них зосередився.

Пес біля мене тоді ж перестав скавучати й ліг на підлогу біля дверей. Коли я відійшов, він підняв на мене очі, в яких читався біль і докір. У цих очах я бачив відображення всіх жертв, що дивилися на мене за останні три десятиліття мого життя не вві сні. Тоді тварина відвернулась і мляво облизала пошкоджені задні ноги.

Менш ніж на секунду крізь холодну кірку бетатанатину щось прорвалося.

Я повернувся до дверей, з яких вийшла тварина, витягнув по дорозі осколковий пістолет і кинувся за поріг, тримаючи зброю обіруч поперед себе. Кімната за дверима виявилася просторим приміщенням у пастельних тонах з чудернацькими двовимірними картинами в рамках на стінах. Посередині стояло величезне ліжко з чотирма стовпчиками та прозорим балдахіном. На краю ліжка сидів поважний на вигляд чолов’яга сорока з лишком років, голий нижче пояса. Вище пояса він, схоже, був вбраний в офіційний вечірній одяг, який кепсько сполучався з робочими рукавицями з міцної парусини, що їх він натягнув аж по лікті. Він був зігнутий і витирався між ногами вологою білою ганчіркою.

Коли я пройшов у кімнату далі, він підняв погляд.

— Джеку? Ти вже за… — він оторопіло витріщився на пістолет у мене в руках, а тоді, коли його дуло опинилося менш ніж за півметра від його обличчя, в його голосі з’явилася різка нотка. — Слухайте, я цієї програми не замовляв.

— Це коштом закладу, — байдужо промовив я й подивився, як купка мономолекулярних осколків розриває йому обличчя. Його руки злетіли з місця в нього між ногами вгору, закриваючи рани, і він боком повалився на ліжко, вмираючи й видаючи здушені утробні стогони.

Термін виконання завдання в кутку мого поля зору палав червоним, і я позадкував з кімнати. Травмована тварина за дверима навпроти не підняла погляду, коли я опинився поблизу. Я став на коліна й ніжно поклав руку на сплутане хутро. Голова тварини піднялася, і з її горла знову долинуло скавучання. Я поклав осколковий пістолет і напружив вільну руку. Нервові піхви випустили блискучий ніж «Теббіт».

Опісля я з неспішним спокоєм, забезпеченим «старим з косою», витер клинок об хутро, повернув ніж у піхви й підібрав осколковий пістолет. Тоді тихцем перейшов до суміжного коридору. У глибині діамантового спокою від наркотика щось намагалося мене стривожити, але «старий з косою» не дозволяв мені цим перейматися.

Як і було вказано на крадених кресленнях Елліотт, перпендикулярний коридор вів до сходів, укритих килимом із зображенням такої самої оргії, як і на головному шляху. Я сторожко спустився цими сходами, навівши пістолет на відкритий простір попереду й розкинувши перед собою радарною сіткою чуття дотику. Ніде нічого не ворушилося. Кавахара, напевно, задраїла всі люки на той випадок, якщо Ортеґа та її команда, перебуваючи на дирижаблі, побачать щось недоречне.

Спустившись на два рівні, я зіскочив зі сходів і пішов плетивом коридорів, згадуючи креслення, поки не досяг впевненості в тому, що двері до покоїв Кавахари розташовуються за рогом. Притулившись спиною до стіни, я підібрався до рогу й зачекав, затамувавши дихання. Чуття підказало, що біля дверей за рогом хтось є, можливо, хтось не один, і я відчув ледь помітний запах цигаркового диму. Я впав на коліна, перевірив усе довкола, а тоді припав обличчям до підлоги. Торкаючись щокою пишного килима, я висунув голову за ріг.

Біля дверей стояли чоловік і жінка, одягнені у схожі зелені комбінезони. Жінка курила. Хоча в кожного з них у кобурі за поясом були станери, вони більше скидалися на техперсонал, аніж на охоронців. Я трохи розслабився й сів, аби ще трохи зачекати. На краю мого поля зору пульсували, як надміру напружена вена, хвилини часу, витраченого на завдання.

Я почув, як відчиняються двері, аж за чверть години. Працюючи на повну потужність, нейрохімія вловила шурхіт одягу працівників, коли ті відійшли, пропускаючи того, хто виходив. Я почув голоси — голос Ортеґи, беземоційний від удаваної офіційної байдужості, а тоді Кавахарин, змінений, як у людроїда в «Ларкіні і Ґріні». Від ненависті мене захищав бетатанатин, і моя реакція на цей голос була притлумленою й малопомітною, як спалах і тріск пострілів здалеку.

— …що я не можу допомогти більше, лейтенантко. Якщо те, що ви кажете про клініку Вея, є правдою, то його психічна рівновага, звісно, погіршилася відтоді, як він працював на мене. Я відчуваю певну відповідальність. Ну, тобто я б ніколи не порекомендувала його Лоренсові Банкрофту, якби підозрювала, що це станеться.

— Як я вже казала, це — припущення, — сказала Ортеґа дещо різкішим тоном. — І я була би вдячна, якби ці відомості не розійшлися далі. Поки ми не знаємо, куди пішов Ковач і чому…

— Безумовно. Я, безумовно, розумію, яке дражливе це питання. Ви на борту «Голови у хмарах», лейтенантко. Ми славимося конфіденційністю.

— Так, — Ортеґа дозволила собі нотку огиди в голосі. — Я про це чула.

— Що ж, тоді можете не сумніватися, що про це не говоритимуть. А тепер прошу мене вибачити, лейтенантко. Сержанте. Я маю попрацювати над певними адміністративними питаннями. Тіа та Макс проведуть вас назад на польотну палубу.

Зачинилися двері, і залунали тихі кроки, що наближалися до мене. Я різко напружився. Ортеґа та її супровід ішли в мій бік. Цього ніхто не очікував. На кресленнях головні посадкові майданчики були попереду Кавахариної каюти, і я піднявся з заднього боку, зважаючи на це. Здавалося, немає жодних причин вести Ортеґу та Баутісту до корми.

Паніки не було. Натомість у мене в голові промайнув холодний аналог адреналінової реакції, залишивши по собі студене зібрання достовірних фактів. Ортезі та Баутісті ніщо не загрожує. Вони, напевно, прийшли тим шляхом, яким і йдуть, бо інакше це б якось прокоментували. Мені здавалося, що, як вони проминуть коридор, у якому стою я, їхньому супроводу вистачить лише позирнути вбік, щоб мене побачити. Ця зона була добре освітлена, а схованок у межах досяжності не було. З іншого боку, оскільки температура мого тіла була нижче кімнатної, мій пульс сповільнився до краю, а дихав я так само повільно, більшість сублімінальних чинників, які змушують працювати чуття дотику в нормальної людини, зникли. Звісно, за умови, що супровідники були в нормальних чохлах.

Якщо ж вони завернуть у цей коридор, щоби пройти сходами, якими я спустився…

Я притулився до стіни, перевів осколковий пістолет на мінімальне розсіяння й перестав дихати.

Ортеґа. Баутіста. Двоє доглядачів ішли ззаду. Вони були так близько, що я міг би витягнути руку й торкнутися волосся Ортеґи.

Ніхто не озирнувся.

Я дав їм одну хвилину, а тоді знову почав дихати. Далі перевірив коридор в обох напрямках, хутко зайшов за ріг і постукав у двері руків’ям осколкового пістолета. Не чекаючи на відповідь, зайшов усередину.

Розділ сорок перший

Кімната мала саме такий вигляд, як розповідав Міллер.

Двадцять метрів завширшки, стіни з невідбивального скла, що хилилися всередину від стелі до підлоги. Ясної днини на цьому схилі, певно, можна було лежати, дивлячись на море за кілька тисяч метрів унизу. Декор там був скромний і значною мірою продиктований тим, що Кавахара виросла на початку тисячоліття. Стіни були димчасто-сірі, підлога — скляна, а освітлення забезпечували поробки оригамі, виготовлені з листів ілюмінію та насаджені на залізні штативи в кутках кімнати. З одного боку кімнати виділялася масивна плита з чорної сталі, що, певно, слугувала письмовим столом, а з іншого стояло кілька крісел сланцево-сірого кольору, що оточували жаровню, начебто зроблену з бочки для нафти. За кріслами розташовувалися аркові двері, що, як припускав Міллер, вели до спального приміщення.

Над столом неквапливо погойдувався покинутий голодисплей з даними. Рейлін Кавахара стояла спиною до дверей, видивляючись на нічне небо.

— Щось забули? — відсторонено запитала вона.

— Ні, нічого.

Я побачив, як напружилася її спина, коли вона почула мій голос, але повернулася вона неспішно і плавно, а крижаного спокою на її обличчі не порушив навіть помічений осколковий пістолет. Голос у неї був майже такий само байдужий, як і до повороту.

— Хто ви? Як сюди потрапили?

— А подумайте, — я показав рукою на крісла. — Сядьте отам, розслабте ноги, поки будете думати.

— Кадмін?

— Тепер ви мене ображаєте. Сядьте!

В її очах я прочитав, що до неї раптом дійшло.

— Ковач? — її губи скривилися в неприємному осміху. — Ковачу, дурний, дурний засранцю. Ти хоч уявляєш, чого тільки-но себе позбавив?

— Я сказав: сядь.

— Вона поїхала, Ковачу. Повернулася на Світ Гарлана. Я свого слова дотримала. А що ти, по-твоєму, тут робиш?

— Я тобі повторювати не буду, — м’яко промовив я. — Або ти негайно сядеш, або я розтрощу тобі колінну чашечку.

Кавахара, не припиняючи нещиро всміхатися, сантиметр за сантиметром опустилася в найближче крісло.

— Чудово, Ковачу. Сьогодні ми гратимемо за твоїм сценарієм. А тоді я накажу притягнути ту рибачку Сахіловську назад, сюди, і тебе разом з нею. Що ти збираєшся утнути? Вбити мене?

— За потреби — так.

— За що? Річ у якомусь моральному принципі? — Кавахара зробила такий наголос на двох останніх словах, що вони прозвучали, як назва якогось товару. — Може, ти дещо забуваєш? Якщо ти вб’єш мене, близько вісімнадцяти годин по тому система віддаленого зберігання в Європі це помітить, а тоді перечохлить мене станом на останнє оновлення. А новій мені знадобиться не надто багато часу, щоби здогадатися, що тут сталося.

Я сів на край крісла.

— Ой, я не знаю. Згадай, скільки часу витратив Банкрофт, а він же досі не знає правди, чи не так?

— Річ у Банкрофті?

— Ні, Рейлін. Річ у нас із тобою. Тобі слід було залишити Сару у спокої. Тобі слід було залишити у спокої мене, поки ти мала можливість.

— Ой-й-й, — промурчала вона, вдаючи материнський тон. — Тобою маніпулювали? Вибач, — вона так само різко відкинула цей тон. — Ти посланець, Ковачу. Ти живеш маніпуляціями. Ми всі ними живемо. Ми всі живемо у великій матриці маніпуляцій, а намагання залишатися на коні — це суцільна боротьба.

Я захитав головою.

— Я не просив, щоб мене втягували.

— Ковачу, Ковачу, — обличчя Кавахари раптом набуло майже ніжного виразу. — Ніхто з нас не просить, щоб нас втягували. Думаєш, я просила можливості народитись у Фіжн-Сіті в батька — карлика з перетинчастими руками та матері — психованої повії. Думаєш, я про це просила? Нас не втягують, нас закидають, а далі просто треба тримати голову над водою.

— Або лити воду іншим у горло, — дружньо погодився я. — Ти, як я розумію, вдалася в матір?

Кавахарине обличчя на мить уподібнилося до вирізаної з бляхи маски, за якою шаленіла піч. Я побачив, як в її очах спалахнула лють, і, якби не «старий з косою», що допомагав мені залишатися холодним, я би злякався.

— Убий мене, — лаконічно промовила вона. — І візьми від цього якнайбільше, бо ти ще будеш страждати, Ковачу. Думаєш, оті горопашні революціонери з Нового Пекіна страждали, коли гинули? Я вигадаю нові межі для тебе та твоєї пропахлої рибою сучки.

Я хитнув головою.

— Я так не думаю, Рейлін. Розумієш, твій голкокидок з оновленням відбувся хвилин з десять тому. А я по дорозі сюди влаштував занурення по неї. Ми нічого не вкрали — тільки додали до передачі ролінґівський вірус. Зараз він уже в ядрі, Рейлін. Твоє віддалене сховище заражено.

Вона примружила очі.

— Брешеш.

— Не сьогодні. Тобі сподобалася робота Айрін Елліотт у «Розрядись»? Що ж, тобі варто побачити її на віртуальному форумі. Б’юсь об заклад, що їй у тому голкокидку вистачило часу, щоб зібрати півдесятка психокрихт. Сувенірів. Навіть колекційних предметів, оскільки, якщо я щось знаю про стекових інженерів, то вони герметично закриють твій віддалений стек швидше, ніж політики виїздять із зони бойових дій, — я кивнув на візуалізацію даних, що крутилася. — Думаю, ще години зо дві — іти почуєш сигнал. Під Інненіном його довелося чекати довше, але то було давно. Техніка з того часу розвинулася.

Тоді вона мені повірила, і лють в її очах неначе пригасла до сконцентрованого ясного жару.

— Айрін Елліотт, — напружено промовила вона. — От знайду її…

— На мою думку, з нас на сьогодні достатньо марних погроз, — невимушено урвав її я. — Послухай мене. Наразі твоє єдине життя — це пам’ять, яку ти носиш, а в моєму нинішньому настрої мене неважко було би змусити вирізати її з твого хребта й наступити на неї. Або до того, як я тебе застрелю, або після того, тож стули пельку.

Кавахара застигла у кріслі, гнівно зиркаючи на мене примруженими очима. Її верхня губа на мить ледь помітно відсунулася від зубів, перш ніж вона остаточно опанувала себе.

— Чого ти хочеш?

— Оце вже краще. Зараз я хочу повної сповіді про те, як ти підвела Банкрофта. Резолюція 653, Мері Лу Гінчлі, вся ця історія. Можеш заразом і розповісти, як ти підставила Райкера.

— Ти з цієї нагоди підключений?

Я постукав по своїй лівій повіці, куди було введено записувальну систему, і всміхнувся.

— Ти справді вважаєш, що я це зроблю? — на мене з очей Кавахари зблиснула її лють. Вона приготувалася й чекала на можливість атакувати. Я вже бачив її такою, але тоді цей погляд був спрямований не на мене. Під поглядом цих очей я був не в меншій небезпеці, ніж під обстрілами на вулицях Шарії. — Ти справді вважаєш, що витягнеш це з мене?

— Будь оптимісткою, Рейлін. Ти, напевно, можеш урятуватися від стирання за допомогою грошей і впливу, а за все інше тобі, можливо, дадуть усього пару сотень років у сховищі, — мій голос посуворішав. — А якщо ти відмовишся говорити, то помреш тут і тепер.

— Примусове зізнання згідно законодавства не приймається як доказ.

— Не сміши мене. ООН цього не почує. Думаєш, я ніколи не бував у суді? Думаєш, я довірив би цю справу юристам? Усе, що ти скажеш тут сьогодні, надійде з експрес-голкокидком на Першу СвітоМережу, щойно я повернуся на землю. Це та кадри з тим, кого я вколошкав у кімнаті з гавчиком нагорі, — Кавахарині очі розширились, і я кивнув. — Так, треба було сказати про це раніше. У тебе стало на одного клієнта менше. Він не мертвий по-справжньому, але йому знадобиться перечохлення. Отже, я вважаю, що хвилини за три після того, як Сенді Кім вийде у прямий ефір, тактики ООН почнуть ломитися у твої двері з купою ордерів у руках. У них не буде вибору. Їхніми руками керуватиме один тільки Банкрофт. Думаєш, ті самі люди, які дали дозвіл на Шарію та Інненін, відмовляться від маленького порушення конституційних правил заради захисту опори своєї влади? А тепер говори.

Кавахара звела брови так, ніби їй щойно розповіли неприємний анекдот.

— З чого, на вашу думку, мені варто розпочати, Такеші-сан?

— З Мері Лу Гінчлі. Вона впала звідси, так?

— Звісно.

— Ти відправила її на снаф-палубу? Якийсь хворий збоченець захотів натягнути тигрячий чохол і погратися в котика?

— Ну-ну, — Кавахара схилила голову на бік, розмірковуючи. — 3 ким ти говорив? З кимось із клініки Вея? Дай подумати. Міллер приїздив сюди на маленький наочний урок, але ти його спалив, отже… Ой. Невже ти знову полював на голови, Такеші? Невже ти привіз Феліпе Міллера додому в коробці для капелюхів?

Я не відповів — тільки подивився на неї з-за дула осколкового пістолета, знову чуючи крізь двері, біля яких я підслуховував, ослаблені крики. Кавахара знизала плечима.

— До речі, це був не тигр. Але щось подібне, так.

— І вона дізналася?

— Так, якось дізналася, — Кавахара неначе розслаблялася, через що я б за звичайних обставин занервував. Але під бетатанатином я просто став уважнішим. — Одне слово, не в тому місці, можливо, якась обмовка технічного працівника. Розумієш, ми зазвичай показуємо клієнтам, які хочуть снафу, віртуальну версію, а вже тоді допускаємо їх до цього в реалі. Це підказує, як вони реагуватимуть, а в деяких випадках ми навіть переконуємо їх не займатися цим.

— Дуже обачно з вашого боку.

Кавахара зітхнула.

— Як мені тобі пояснити, Такеші? Ми тут надаємо послугу. Якщо її можна зробити легальною, то тим краще.

— Рейлін, це маячня. Ти продаєш їм віртуал, а за пару місяців вони приходять у пошуках реального варіанту. Між ними є причинно-наслідковий зв’язок, і ти це знаєш. Продаючи їм щось нелегальне, ти здобуваєш владу, можливо, владу над деякими дуже впливовими людьми. До тебе їздить чимало губернаторів ООН, еге ж? Генералів Протекторату та подібної наволочі?

— «Голова у хмарах» обслуговує еліту.

— Таку, як отой сивий хрін, якого я коцнув нагорі? Це було якесь важливе цабе, правда ж?

— Карлтон Мак-Кейб? — Кавахара якимось робом здобулася на підозрілу усмішку. — Мабуть, так, можна й так сказати. Впливова людина.

— Чи не могла б ти сказати, якій саме впливовій людині пообіцяла можливість видерти нутрощі з Мері Лу Гінчлі?

Кавахара трохи напружилася.

— Ні, не могла б.

— Припустімо, що ні. Ти захочеш поторгуватися за це згодом, еге ж? Гаразд, проїхали. То що сталося? Гінчлі привезли сюди, вона випадково довідалася, навіщо її відгодовують, і спробувала втекти? Можливо, вкрала грав-тримач?

— Сумніваюся. Обладнання зберігається під надійною охороною. Можливо, вона подумала, що може причепитися до зовнішньої поверхні одного з шатлів. Вона, вочевидячки, була не дуже розумна. Деталі досі неясні, але вона, певно, так чи інакше впала.

— Або зіскочила.

Кавахара похитала головою.

— Я не думаю, що їй стало на це відваги. Мері Лу Гінчлі не була самурайською душею. Як і більшість пересічних людей, вона була готова чіплятися за життя до останньої ганебної миті. Сподіваючись на якесь диво. Благаючи про милосердя.

— Як невишукано. Її відсутність одразу помітили?

— Звісно, її відсутність помітили! На неї ж чекав клієнт. Ми обшукали корабель.

— Ніякова ситуація.

— Так.

— Але не така ніякова, як пару днів по тому, коли її викинуло на берег, еге ж? Того тижня феї удачі були у від’їзді.

— Це було прикро, — погодилася Кавахара, неначе говорячи про погані карти, отримані під час гри в покер. — Але досить передбачувано. Ми не чекали реальної проблеми.

— Ти знала, що вона католичка?

— Звісно. Це було однією з вимог.

— Отже, коли Райкер розкопав відомості про те сумнівне навернення, ти, певно, всралася. Свідчення Гінчлі одразу вивело б на чисту воду тебе і заразом хрін зна скільки твоїх впливових друзів. «Голову у хмарах», один з Домів, звинувачують у снафі, і тебе разом з ним. Яке там слово ти вживала на Новому Пекіні того разу? Неприпустимий ризик. Треба було щось робити, треба було заткнути Райкера. Зупини мене, якщо я тут помиляюся.

— Ні, ти все кажеш правильно.

— Отже, ти його підставила?

Кавахара ще раз знизала плечима.

— Була спроба від нього відкупитися. Він виявився… несприйнятливим до цього.

— Прикро. То що ти тоді зробила?

— А ти не знаєш?

— Я хочу почути це з твоїх вуст. Я хочу деталей. Я надто багато тут розмовляю. Постарайся підтримати розмову, бо інакше я можу подумати, що ти не бажаєш іти на співпрацю.

Кавахара театрально звела очі до стелі.

— Я підставила Еліаса Райкера. Я підвела його, надавши йому неправдиві відомості про одну клініку в Сієтлі. Ми створили телефонний конструкт Райкера і заплатили ним Іґнасіо Ґарсії за підробку ярликів «з міркувань совісті» для двох Райкерових жертв. Ми знали, що поліція Сієтла на це не поведеться і що підробка Ґарсії не витримає ретельного вивчення. Ось, це вже краще?

— Де ти знайшла Ґарсію?

— Пошукала інформацію про Райкера, ще тоді, як ми намагалися від нього відкупитися, — Кавахара нетерпляче засовалась у кріслі. — Зайшла мова про зв’язок між ними.

— Так, я про це здогадався.

— Як проникливо.

— Отже, все було гарненько вирішено. Аж тут з’явилася Резолюція 653 і знову все збурила. А справу Гінчлі ще не було закрито.

Кавахара нахилила голову.

— Саме так.

— Чому ти її просто не спинила? Не купила когось із тих, хто приймає рішення в Раді ООН?

— Кого? Це не Новий Пекін. Ти зустрічався з Фірі та Ертекін. Вони схожі на людей, які продаються?

Я кивнув.

— Отже, в Марковому чохлі була ти. Міріам Банкрофт про це знала?

— Міріам? — Кавахара явно спантеличилася. — Звісно, ні. Ніхто не знав, у тому й була суть. Марко регулярно грає з Міріам. Це було ідеальним прикриттям.

— Не ідеальним. Ти, вочевидячки, хріново граєш у теніс.

— У мене не було часу на знайомство з навчальним диском.

— Чому Марко? Чому ти просто не пішла у власній подобі?

Кавахара змахнула рукою.

— Я обробляла Банкрофта, відколи резолюцію винесли на обговорення. Ертекін теж, завжди, коли вона підпускала мене до себе. Я ставала помітною. Якщо Марко закидає слівце за мене, то я тоді видаюся більш відстороненою.

— Ти відповіла на той виклик від Ратерфорда, — сказав я, звертаючись передусім сам до себе. — Виклик до Сантач-Гауса після того, як ми завітали до нього. Я вирішив, що то була Міріам, але ти була там у гостях, грала Марко на маргінесі великого католицького спору.

— Так, — ледь помітна усмішка. — Здається, ти надзвичайно переоцінив роль Міріам Банкрофт у всьому цьому. Ой, до речі, а хто це зараз ходить у Райкеровому чохлі? Це я просто з цікавості питаю. Ця людина дуже переконлива, хоч хто то є.

Я не відповів, але в одному кутику мого рота з’явилася мимовільна усмішка. Кавахара її помітила.

— Та невже? Подвійне зачохлення. Ти, певно, справді задурив голову лейтенантці Ортезі. Або якусь іншу частину тіла. Вітаю. Маніпуляція, варта мета, — вона коротко й грубо розсміялася. — Це мало бути компліментом, Такеші-сан.

Я проігнорував її шпильку.

— Ти говорила з Банкрофтом в Осаці? У вівторок, 16 серпня. Ти знала, що він їде?

— Так. У нього там регулярно бувають справи. Цю зустріч було влаштовано як випадкову. Я запросила його відвідати після повернення «Голову у хмарах». Це для нього ритуал. Купувати секс після ділових домовленостей. Ти, мабуть, про це дізнався.

— Так. То що ти йому сказала, коли затягнула сюди?

— Я сказала йому правду.

— Правду? — я витріщився на неї. — Ти розповіла йому про Гінчлі й очікувала, що він тебе підтримає?

— А чому б ні? — погляд, яким вона мені відповіла, відзначався холодною простотою. — Нашій дружбі вже кілька століть. У нас спільні ділові стратегії, на плоди яких інколи доводилося чекати довше, ніж зазвичай живе людина. Я аж ніяк не очікувала, що він стане на бік маленьких людей.

— Отже, він тебе розчарував. Не став дотримуватися метівської віри.

Кавахара знову зітхнула, і цього разу в її зітханні була справжня втома, що вирвалася з якогось столітнього пилу.

— Лоренс зберігає схильність до дешевої романтики, яку я постійно недооцінюю. Багато в чому він схожий на тебе. Але в нього, на відміну від тебе, немає цьому виправдань. Йому понад три століття. Я вважала — можливо, хотіла вважати, — що це відображатиметься в його цінностях. Що все решта — звичайне позерство, риторика для стада, — Кавахара змахнула худорлявою рукою — мовляв, нічого не вдієш. — Боюся, я видавала бажане за дійсне.

— Що він зробив? Зайняв якусь моральну позицію?

Кавахарині вуста невесело скривилися.

— Смієшся з мене? Ти, людина, на чиїх руках свіжа кров десятків людей з клініки Вея. М’ясник Протекторату, нищитель людського життя на всіх планетах, де йому вдалося закріпитися. Такеші, ти, так би мовити, дещо непослідовний.

Сховавшись у холодному покривалі бетатанатину, я не відчував нічого, крім легкого роздратування тупістю Кавахари. Потреби в роз’ясненнях.

— З клінікою Вея в мене було дещо особисте.

— З клінікою Вея був бізнес, Такеші. Ти геть не був їй цікавий особисто. Більшість людей, яких ти знищив, просто виконували свою роботу.

— Тоді їм слід було обрати іншу роботу.

— А люди Шари? Який вибір мали зробити вони? Не народитися саме на тому світі саме в той час? А може, не дозволити призвати себе до війська?

— Я був молодий і дурний, — просто сказав я. — Мене використали. Я вбивав для таких людей, як ти, бо не знав нічого кращого. А тоді став мудрий. Мене зробило мудрим те, що сталося під Інненіном. Тепер я вбиваю лише для себе, і забираючи чиєсь життя, я завжди знаю його цінність.

— Його цінність. Цінність людського життя, — Кавахара захитала головою, як учителька над учнем, який дратує. — Ти й досі молодий і дурний. Людське життя не має цінності. Невже ти, Такеші, досі цього не навчився, хоча стільки всього побачив? Воно не має якоїсь цінності саме по собі. Будування машин коштує грошей. Видобування сировини коштує грошей. А люди? — вона ледь чутно сплюнула. — Завжди можна знайти нових людей. Вони розмножуються, як ракові клітини, хочеш ти того чи ні. Їх більш ніж удосталь, Такеші. Чого б це вони мали бути цінними? Ти знаєш, що для нас дешевше найняти та використати реальну снаф-повію, ніж встановити й запустити аналогічний віртуальний формат. Реальна людська плоть дешевша за машину. Це — незаперечна істина наших днів.

— Банкрофт так не вважав.

— Банкрофт? — Кавахара гортанно гмикнула з відрази. — Банкрофт — каліка, що шкандибає на своїх допотопних ідеях. Я геть не розумію, як він так довго прожив.

— То ти запрограмувала його на самогубство? Дала йому маленький хімічний стимул?

— Запрограмувала його на… — у Кавахари розширились очі, і з її точених губ вирвався радісний смішок, у якому ідеально поєднувалися хрипкість і ніжність. — Ковачу, ну не можеш ти бути таким тупим. Я ж казала тобі: він сам себе вбив. Це була його ідея, а не моя. Був такий час, коли ти довіряв моєму слову, навіть не терплячи мого товариства. Подумай над цим. Нащо мені бажати йому смерті?

— Щоби стерти те, що ти розповіла йому про Гінчлі. Після перечохлення в його останньому оновленні не мало бути наслідків тієї маленької необережності.

Кавахара глибокодумно кивнула.

— Так, я бачу, чим це було би зручно для тебе. Захисний прийом. Ти, все ж таки, жив у обороні, відколи пішов з Посланців. А істота, що живе в обороні, рано чи пізно починає мислити з точки зору оборони. Ти забуваєш один нюанс, Такеші.

Вона зробила драматичну паузу, і я стривожився від неясної недовіри навіть попри бетатанатин. Кавахара перегравала.

— І який саме?

— Такеші Ковач, я — не ти. Я не граю в обороні.

— Навіть у тенісі?

Вона нагородила мене виваженою маленькою усмішкою.

— Дуже дотепно. Мені не потрібно було стирати з пам’яті Лоренса Банкрофта нашу з ним розмову, тому що він на той час уже й сам зарізав повію-католичку і міг втратити через Резолюцію 653 так само багато, як і я.

Я кліпнув. У мене була низка різних теорій, що ґрунтувалися на впевненості в тому, що в Банкрофтовій смерті винна Кавахара, але таких кричущих серед них не було. Проте, коли до мене дійшли Кавахарині слова, я помітив низку скалок отого зазубленого дзеркала, яке вважав досить повним, щоб у ньому проглядалася правда. Я поглянув у нововідкритий куточок і пошкодував, що не помітив того, що туди перейшло.

Кавахара навпроти мене широко всміхалася моєму мовчанню. Вона знала, що зачепила мене, і це її тішило. Ох, марнославство, марнославство. Кавахарин єдиний, але тривкий ґандж. Як і всі мети, вона набула дуже високої думки про себе. Це зізнання, останній шматочок моєї головоломки, прозвучало з легкістю. Вона хотіла, щоб я його почув, хотіла, щоб я побачив, наскільки вона мене випередила і як далеко позаду я шкутильгаю.

Той жарт про теніс, певно, зачепив її за живе.

— Ще один неочевидний відгомін обличчя його дружини, — промовила вона, — ретельно дібраний, а тоді вдосконалений незначною пластичною операцією. Він задушив її на смерть. Здається, кінчаючи вдруге. Подружнє життя, еге ж, Ковачу? Що воно тільки має робити з вами, чоловіками.

— Ти записала це на плівку? — мій голос здавався дурнуватим мені самому.

Кавахара знову всміхнулася.

— Та ну тебе, Ковачу. Постав мені запитання, яке потребує відповіді.

— Банкрофт мав хімічну підтримку?

— Ой, ну, звісно. Тут ти мав рацію. Ох і бридкий наркотик; втім, я сподіваюся, що ти знаєш…

Це все бетатанатин. Повільний холод наркотика, що спиняв серце, бо без нього я б ворухнувся від руху повітря, коли збоку від мене відчинилися двері. Ця думка промайнула в мене в голові максимально швидко, і я вже тоді, завдяки самій її присутності, знав, що не встигну. Думати було ніколи. Думка в бою — це розкіш, така само доречна, як гаряча ванна та масаж. Вона затуманила різку ясність нейрохімічної системи реагування «Хумало», і я крутнувся, спізнившись усього на пару століть і піднявши осколковий пістолет.

Плюх!

Заряд станера врізався в мене, наче потяг, і я ніби побачив, як перед моїми очима швидко промайнули яскраво освітлені вікна вагонів. У мене перед очима застигла Трепп, яка стала в бойову стійку у дверях із витягнутим станером і настороженим обличчям: а може, вона промазала чи в мене під стелс-костюмом нервова броня? Оце розмріялася. Моя ж зброя випала з безвільних пальців, коли моя рука судомно розкрилась, а я повалився вперед біля неї. Підлетіла дерев’яна підлога й ударила мене по скроні, як батько, коли вкотре давав мені потиличника.

— Де тебе носило? — запитав Кавахарин голос десь ізгори, який, спотворений моєю пригаслою свідомістю, звучав як басовий рик. Худорлява рука з’явилася в моєму полі зору і взяла осколковий пістолет. Я отетеріло відчув, як другою рукою вона витягає станер з іншої кобури.

— Сигналізація спрацювала всього пару хвилин тому, — Трепп увійшла в поле зору, заховала свій станер і нагнулася, з цікавістю дивлячись на мене. — Мак-Кейб охолов не відразу, а система спрацювала тільки після того. Ваша недолуга охорона здебільшого досі на головній палубі, роздивляється труп. А це хто?

— Це Ковач, — зневажливо відповіла Кавахара і по дорозі до столу заткнула осколковий пістолет і станер собі за пояс. Моєму паралізованому погляду здавалося, що вона йде безкрайньою рівниною, з кожним кроком долаючи сотні метрів, і врешті-решт віддаляється та стає зовсім маленькою. Схожа на ляльку, вона сперлася на стіл і натиснула на невидимі мені кнопки.

Я не непритомнів.

— Ковачу! — обличчя Трепп раптом збайдужіло. — Я думала…

— Так, я теж, — пробудилося й розкрутилося плетиво голографічних даних над столом. Кавахара нахилилася до нього й на її обличчі закрутилися кольори. — Він обдурив нас, удавшись до подвійного зачохлення. Вочевидь, не без допомоги Ортеґи. Тобі треба було трохи довше затриматися на «Панамській троянді».

Слух у мене й досі був спотворений, поле зору застигло, але я не непритомнів. Я не знав напевне, чим це є — якимось побічним ефектом бетатанатину, ще одним бонусом системи «Хумало» чи, може, якимось мимовільним поєднанням першого та другого, — але щось тримало мене при тямі.

— Перебуваючи біля місця злочину з такою купою копів, я починаю нервувати, — сказала Трепп і витягнула руку, щоб торкнутися мого обличчя.

— Та невже? — Кавахара досі була заглиблена в потік даних. — Що ж, те, що я відволікала увагу цього психа суперечкою на моральні теми та правдивими зізнаннями, не пішло на користь і моєму травленню. Я думала, ти так і не… Курва!

Вона несамовито сіпнула головою вбік, а тоді опустила її й подивилася на поверхню стола.

— Він казав правду.

— Про що?

Кавахара, раптом насторожившись, підняла очі на Трепп.

— Не має значення. Що ти робиш із його обличчям?

— Він холодний.

— А чого б йому, бляха-муха, не бути холодним? — погіршення мовлення точно вказує на те, що Рейлін Кавахара вражена, сонно подумав я. — Як він, по-твоєму, прослизнув повз інфрачервоні давачі? Він же накачаний жмуриком під зав’язку.

Трепп підвелася, намагаючись прибрати беземоційного виразу.

— Що ти з ним робитимеш?

— Він піде у віртуал, — похмуро сказала Кавахара. — Разом зі своєю подружкою, рибачкою-гарланіткою. Але, перш ніж подбати про це, ми маємо провести невеличку операцію. Він носить дріт.

Я спробував ворухнути правицею. Ледве смикнулась остання фаланга середнього пальця.

— Ти певна, що він нічого не передає?

— Так, він мені так сказав. Хай там як, ми б заблокували передачу, щойно вона почалася б. У тебе є ніж?

Мене пройняв дрож до нутра кісток, підозріло схожий на панічний жах. Я почав відчайдушно шукати в паралічі якоїсь ознаки швидкого одужання. Нервова система «Хумало» досі не могла оклигати. Я відчував, як висихають мої очі без кліпального рефлексу. Перед очима все розпливалось, а я дивився, як Кавахара знову виходить з-за столу, очікувально простягнувши руку Трепп.

— Нема в мене ножа, — я не міг бути в цьому впевненим через детонацію звуків у вухах, але в голосі Трепп вчувалися бунтівні нотки.

— Це не проблема, — Кавахара ступила ще кілька широких кроків і зникла з поля зору, а її голос стихнув. — Тут у мене є предмет, який підійде не гірше. Раджу підкликати якогось силача, щоб перетягти цього гівнюка до одного з переливальних салонів. Здається, сьомий і дев’ятий підготовлені. Скористайся роз’ємом на столі.

Трепп завагалася. Я відчув, як щось упало, наче на замерзлому блоці моєї центральної нервової системи розтанув крихітний шматочок льоду. Мої повіки повільно опустилися на очі, а тоді знову піднялися. З очищувальним дотиком прийшли сльози. Трепп побачила це й напружилася. До столу вона не наблизилася.

Пальці моєї правиці смикнулись і зігнулись. Я відчув, як починають напружуватися м’язи мого живота. У мене ворухнулись очі.

Ледь чутно долинув голос Кавахари. Вона, певно, в іншій кімнаті, за аркою.

— Вони йдуть?

Обличчя Трепп залишалося байдужим. Вона відвела від мене очі й голосно сказала:

— Так. За пару хвилин будуть тут.

Я повертався. Щось оживляло мої нерви, змушуючи їх іскритись і шипіти. Я відчував, як у мене починаються дрижаки, а тим часом повітря в легенях ставало вологим і задушливим, що свідчило про завчасний початок відходу від бетатанатину. Мої кінцівки налилися свинцем, а на руках, в яких, здавалося, шипів електричний струм, неначе були товсті бавовняні рукавиці. Я був нездатен битися.

Моя ліва рука зігнулася піді мною, притиснута до підлоги вагою мого тіла. Правиця відхилилася під незручним кутом. На ногах я, судячи з відчуттів, міг хіба що постояти. Вибір у мене був обмежений.

— Ну, гаразд.

Я відчув у себе на плечі Кавахарину руку, що перевертала мене на спину, наче рибину, яку слід випатрати. Обличчя Кавахари сховалося за маскою зосередженості, а в другій руці вона тримала обценьки з дуже вузькими кінцями. Вона стала на коліна біля моїх грудей і пальцями розвела повіки на лівому оці. Я придушив у собі бажання кліпнути й застиг нерухомо. Опустилися обценьки з розведеними на пів сантиметра кінцями.

Я напружив м’язи в передпліччі, і нейропружинні піхви викинули мені в долоню ніж «Теббіт».

Я різонув упоперек.

Цілився я Кавахарі в бік, під плавучі ребра, але мене збило поєднання дрижаків від ураження станером та відходу від бетатанатину, і лезо ножа врізалося в її ліву руку нижче ліктя, наштовхнулося на кістку й відскочило. Кавахара закричала та облишила моє око. Обценьки впали, вдарили мене по вилиці та прорізали борозну у плоті моєї щоки. Коли метал зачепив плоть, я відчув далекий біль. Око заюшила кров. Я кволо вдарив ножем ще раз, але цього разу Кавахара, крутнувшись, всілася на мене і прип’яла руку донизу пошкодженою рукою. Вона знову заволала, і я впустив ніж із наелектризованої рукавички. Його руків’я промайнуло повз мою долоню, і зброя впала. Перевівши останні сили в ліву руку, я завдав несамовитого удару з підлоги та влучив Кавахарі у скроню. Вона скотилася з мене, схопившись за рану в руці, і мені на мить здалося, ніби лезо проникло досить глибоко, щоб С-381 проникло в неї. Шейла Соренсон казала мені, що отруєння ціанідом робить своє діло за пару вдихів.

Кавахара підводилася.

— Якого хріна ти чекаєш? — жовчно запитала вона Трепп. — Будь ласкава, застрель цього гівнюка.

Її голос затих на останньому слові, коли вона побачила на обличчі Трепп правду, а за мить бліда жінка потягнулася по схований у кобуру станер. Можливо, тоді ця правда тільки-тільки доходила до самої Трепп, бо вона діяла повільно. Кавахара кинула обценьки, різко висмикнула з-за пояса і осколковий пістолет, і станер і навела їх, перш ніж Трепп устигла бодай наполовину витягнути з кобури свою зброю.

— Ах ти гране зрадливе стерво, — здивовано сплюнула Кавахара; в її голосі раптом проявився грубий акцент, якого я ще ніколи не чув. — Ти знала, що він оклигує, еге ж? Ти, бляха, мертва, сучко.

Я, похитуючись, підвівся, і незграбно врізався в Кавахару якраз тоді, коли вона натиснула на спускові гачки. Я почув, як розрядились обидва пістолети: осколковий пістолет завищав на межі чутності, а станер різко бризнув електрикою. Краєчком затуманеного ока я побачив, як Трепп відчайдушно намагається остаточно витягнути зброю й геть не встигає. Вона впала з майже комічним подивом на обличчі. Водночас моє плече врізалося в Кавахару, і ми, хитаючись, відійшли до похилих вікон. Вона спробувала мене застрелити, але я відіпхнув пістолети руками й захопив її. Вона замахнулася на мене збоку пошкодженою рукою, і ми обоє впали на встановлене під кутом скло.

Станер зник, прослизнувши по підлозі, але осколковий пістолет їй вдалося втримати. Він розвернувся в мій бік, а я незграбно його збив. Друга моя рука замахнулася на Кавахарину голову, не влучила й відскочила від її плеча. Кавахара люто всміхнулася й буцнула мене лобом в обличчя. У мене зламався ніс із таким звуком, наче я вгризся в селеру, і мої вуста залила кров. Невідомо звідки з’явилося божевільне бажання спробувати її на смак. Тут Кавахара опинилася на мені, відхилила мене назад до скла й почала добряче бити по корпусу. Я заблокував один чи два удари, але сили мене покидали, а м’язи моїх рук втрачали інтерес. Усе всередині почало німіти. На обличчі Кавахари наді мною відобразилася дика радість: вона побачила, що бій закінчився. Вона дуже старанно вдарила мене ще раз — у пах. Мене зсудомило, і я сповз по склу на підлогу, де звалився незграбною купою.

— Це має тебе стримати, чуваче, — проскреготіла вона і з важким диханням різко здійнялася на ноги. За її волоссям, вишуканість якого майже не постраждала, я раптом побачив обличчя, якому належав цей новий акцент. Жорстоке вдоволення, яке виражало це обличчя, напевно, бачили її жертви у Фіжн-Сіті, коли вона змушувала їх пити з тьмяно-сірої фляги водоноса. — Просто полеж тут хвилинку.

Тіло сказало мені, що в мене немає вибору. Я почувався геть знесиленим і швидко тонув під вагою хімії, що засмічувала мою систему, та тремтливого нервового втручання, здійсненого зарядом станера. Я спробував підняти руку, і вона безвільно впала назад, наче риба з кілограмом свинця в кишках. Кавахара побачила це й посміхнулася.

— Так, це шикарно підійде, — сказала вона й відсторонено поглянула на власну лівицю, з якої крізь розрив у блузі потроху витікала кров. — Ти, бляха, ще за це заплатиш, Ковачу.

Вона підійшла до нерухомого тіла Трепп.

— А ти, ах ти чмо, — промовила вона й добряче копнула бліду жінку під ребра. Тіло не ворухнулося. — Та що цей гівнюк узагалі для тебе зробив? Пообіцяв наступні десять років лизати тобі піхву?

Трепп на це не відреагувала. Я напружив пальці лівої руки та спромігся пересунути їх по підлозі, наблизивши на кілька сантиметрів до ноги. Кавахара підійшла до столу, востаннє озирнулася на тіло Трепп і торкнулася якоїсь кнопки.

— Охорона?

— Пані Кавахара, — озвався той самий чоловічий голос, який доскіпався до Ортеґи, коли ми наближалися до дирижабля. — Сталося вторгнення з…

— Я знаю, де воно сталося, — втомлено промовила Кавахара. — Я боролася з цим останні п’ять хвилин. Чому ви не тут?

— Пані Кавахара!

— Я сказала: коли ти дослухаєшся до виклику та доправиш свою синтетичну сраку сюди?

Ненадовго запала тиша. Кавахара зачекала, схиливши голову над столом. Я зробив над собою зусилля, і мої руки, права та ліва, кволо зчепилися, а тоді обхопили те, що тримали, і впали назад.

— Пані Кавахара, сигналів тривоги з вашої каюти не надходило.

— Ой, — Кавахара озирнулася на Трепп. — Ну, гаразд, негайно пошліть когось сюди. Загін з чотирьох осіб. Звідси треба винести сміття.

— Так, мем.

Попри все я відчув, як на моїх вустах утворюється усмішка. Мем?

Кавахара повернулася, по дорозі підібравши з долівки обценьки.

— Чого либишся, Ковачу?

Я спробував у неї плюнути, але слина, перемішана з кров’ю, ледве вийшла з рота й зависла широким струменем над моєю щелепою. Кавахарине обличчя перекосило від раптового нападу люті, і вона копнула мене в живіт. На додачу до всього іншого, я ледве відчув цей удар.

— Ти, — несамовито почала вона, а тоді зусиллям волі знизила голос, і він знову почав виражати крижаний спокій без жодного акценту, — спричинив більш ніж достатньо проблем на одне життя.

Вона схопила мене за комір і підтягнула на похиле вікно так, що ми подивились одне одному в очі. Моя голова безвільно відкинулася на скло, а Кавахара нависла наді мною. Вона говорила майже приязно.

— Як католики, як твої друзі під Інненіном, як безглузді крихти життя в нетрях, чиї жалюгідні злягання породили тебе, Такеші. Людська сировина — ось усе, чим ти коли-небудь був. Ти міг би розвинутися далі й приєднатися до мене на Новому Пекіні, але ти плюнув мені в обличчя і повернувся до свого існування маленької людини. Ти міг би приєднатися до нас ізнову, тут, на Землі, тепер уже долучившись до керування всім людським родом. Ти міг би бути могутньою людиною, Ковачу. Ти це розумієш? Ти міг би бути значущим.

— Я так не думаю, — кволо пробурмотів я й почав сповзати вниз по склу. — У мене досі десь тут валяється совість. Я просто забув, куди її поклав.

Кавахара скривилася та вхопилася за мій комір ще сильніше.

— Дуже дотепно. Зухвало. Це знадобиться тобі там, куди ти поїдеш.

— «Коли мене спитають, як я померла, — сказав я, — скажіть: не стишуючи гніву».

— Квелла, — Кавахара нахилилася ближче. Тепер вона вже мало не лежала на мені, як насичена коханка. — Але Квелла ніколи не бувала на віртуальних допитах, хіба ні? Ти помреш без гніву, Ковачу. Ти помреш із благаннями. Знов. І знов. І знов.

Вона пересунула хватку на мої груди й сильно натиснула на мене. З’явилися обценьки.

— Ось тобі аперитив.

Щелепи інструмента занурилися в нижню частину мого ока, і Кавахарине обличчя оббризкало кров’ю. Яскраво спалахнув біль. Якусь мить я бачив обценьки тим оком, в яке вони були встромлені і в якому вони височіли величезним сталевим стовпом, а тоді Кавахара крутнула їхніми щелепами і щось розірвалося. Моє поле зору різко почервоніло, а тоді потемніло, як екран монітора, що виходить з ладу — достоту, як ті, що стояли в агенції передачі даних «Елліотт». Другим оком я побачив, як Кавахара витягнула обценьки, затиснувши в їхніх щелепах записувальний дріт Різ. Із малесенького приладу мені на щоку потроху крапала кров.

Вона полюватиме на Елліотт і Різ. А тим паче на Ортеґу, Баутісту та ще хтозна-скількох інших.

— Бляха, досить, — нечітко пробурмотів я, і тієї ж миті, змусивши м’язи у своїх стегнах працювати, зімкнув ноги на талії в Кавахари. Моя лівиця впала на похиле скло.

Приглушений хрускіт вибуху, а тоді — різкий тріск.

Термітна мікрограната, переведена на короткий запобіжник, мала здетонувати майже миттєво та вивести дев’яносто відсотків заряду на контактну поверхню. Решта десять відсотків усе одно рознесли мені руку, відірвавши плоть від мозкосплавних кісток та армованих вуглецем сухожилків «Хумало», роздерши полізв’язні зв’язки та пробивши в моїй долоні дірку завбільшки з монету.

З нижнього боку вікно розбилося, наче товста крижина на річці. Здавалося, це відбувається у сповільненому темпі. Я відчув, як поверхня прогнулася біля мене, а тоді почав сповзати вбік, у прогалину. Ледь-ледь помітив приплив холодного повітря в каюту. На обличчі Кавахари наді мною відобразився дурнуватий шок: до неї дійшло, що сталося, та вона вже спізнилася. Вона полетіла разом зі мною, розмахуючи руками й гамселячи мене по голові та грудях, але не маючи змоги примусити мене відпустити її талію. Обценьки піднялись і впали, здерши з вилиці довгу смугу плоті та занурившись у моє понівечене око, але біль тоді вже був далеко, майже нічого не означав, його цілком поглинув вогонь люті, який нарешті прорвався крізь залишки бетатанатину.

«Скажіть: не стишуючи гніву.»

Тоді та частина скла, на якій ми борюкалися, піддалася й вивалила нас у вітер і небо.

І ми впали…

Моя лівиця застигла, паралізована через якесь ушкодження, пов’язане з вибухом, але коли ми полетіли вниз, крізь остуджену пітьму, я підняв праву руку і притиснув до основи Кавахариного черепа іншу гранату. Я спантеличено поглянув на океан далеко внизу, тим часом як «Голова у хмарах» мчала від нас угору, а лице Рейлін Кавахари набуло такого виразу, що було ясно: її здоровий глузд залишився на дирижаблі. Якась істота кричала, але я вже не знав, ізсередини долинає цей звук чи ззовні. Сприйняття стрімко покидало мене серед пронизливого свисту повітря довкола нас, і я вже не міг повернутися до маленького віконця особистої точки зору. Падіння було спокусливе, як сон.

Я з останнім зусиллям волі притиснув гранату та череп до власних грудей, досить сильно для детонації.

Моєю останньою думкою було: «Сподіваюся, що Девідсон стежить за своїм екраном».

Розділ сорок другий

За іронією долі, адреса була лизоградська. Я залишив автотаксі за два квартали на північ, а решту шляху подолав пішки, не маючи змоги позбутися моторошного відчуття синтезу, ніби я раптом побачив, як крізь тканину реальності несподівано пробилася реальність космічна.

Квартира, яку я шукав, була розташована в підковоподібному комплексі з бетонним посадковим майданчиком, потрісканим і порослим бур’янами, в центрі. Я одразу помітив мікрокоптер серед численного понурого транспорту, наземного та повітряного. Хтось нещодавно пофарбував його в пурпуровий колір із червоним оздобленням, і хоча він досі втомлено хилився набік, стоячи на вантажних відсіках, на його носі та хвості громадилося дороге на вигляд сенсорне обладнання. Я кивнув і піднявся зовнішніми сходами на другий поверх комплексу.

Двері до квартири номер сімнадцять відчинив одинадцятирічний хлопчик, який витріщився на мене з тупою ворожістю в очах.

— Чого треба?

— Я хотів би поговорити з Шеріл Босток.

— Ясно. Ну, її тутка нема.

Я зітхнув і потер шрам під оком.

— На мою думку, це неправда. Її коптер стоїть на подвір’ї, ти — її син Деріл, а вона повернулася з нічної зміни години зо три тому. Скажеш їй, що до неї прийшла одна людина з приводу чохла Банкрофта.

— Ти поліцай?

— Ні, просто хочу поговорити. Якщо вона може мені допомогти, на неї, можливо, чекають гроші.

Хлопчик подивився на мене ще секунди зо дві, а тоді без жодного слова зачинив двері. Я чув ізсередини, як він кличе матір. Я боровся з сильним бажанням закурити.

П’ять хвилин по тому з-за краю дверей визирнула Шеріл Босток, одягнена у вільний кафтан. Її синтетичний чохол був ще більш невиразним, ніж у її сина, але ця невиразність була пов’язана з безвільними м’язами і аж ніяк не з настроєм. У синтетиках дешевих моделей малі м’язові групи розігріваються досить довго, а ця модель явно належала до здешевленого сегменту ринку.

— Хочете мене побачити? — запитав нерівний синтетичний голос. — 3 якого приводу?

— Я — приватний детектив, який працює на Лоренса Банкрофта, — якомога м’якіше промовив я. — Мені б хотілося поставити вам кілька запитань щодо ваших обов’язків у «ПсихаСек». Можна зайти?

Вона тоненько писнула, так, що мені подумалося: мабуть, вона вже безуспішно намагалася зачиняти двері в когось перед носом.

— Це ненадовго.

Вона знизала плечима й розчахнула двері. Проминувши її, я ввійшов у охайну, але вбогу кімнату, найважливішим предметом в якій однозначно була елегантна чорна розважальна платформа. Система здіймалася з килима у віддаленому кутку, наче ідол якогось невідомого машинного бога, а решта меблів були поштиво розставлені довкола неї. Вона, як і фарба на мікрокоптері, здавалася новою.

Деріл уже зник з поля зору.

— Гарна платформа, — зауважив я й підійшов, щоб оглянути похилий дисплей у передній частині машини. — Коли ви її взяли?

— Та вже давненько, — Шеріл Бостон зачинила двері, ввійшла всередину й невпевнено стала посеред кімнати. Її обличчя прокидалось, і тепер його вираз завис десь посередині між сонним і підозріливим. — Що ви хочете в мене спитати?

— Можна сісти?

Вона без жодного слова показала мені на одне з замучених крісел і сіла у м’яке крісло навпроти мене. Її синтетична плоть у прогалинах кафтана здавалася трохи рожевою та нереальною. Якийсь час я дивився на неї, думаючи, чи хочу я все-таки довести цю справу до кінця.

— Ну? — вона нервово смикнула в мій бік рукою. — Що ви хочете в мене спитати? Якщо вже будити мене після нічної зміни, то, блін, не без поважної причини.

— У вівторок, 14 серпня, ви ввійшли до камери зачохлення родини Банкрофтів і ввели одному клонові Лоренса Банкрофта повний безголковий шприц якоїсь речовини. Я хотів би знати, якої, Шеріл.

Я й не уявляв собі такої драматичної реакції. Штучне обличчя Шеріл Босток жахливо скривилося, а сама вона відсахнулася так, наче я пригрозив їй кийком для втихомирення заворушень.

— Це частина моїх обов’язків, — пронизливо закричала вона. — Я вповноважена вводити клонам хімічні препарати.

Слова явно належали не їй. Вочевидь, хтось наказав їй їх завчити.

— Це був синаморфестерон? — тихо запитав я.

Дешеві синти не шаріються і не бліднуть, але вираз її обличчя передав її думки не менш ефективно. Вона була схожа на перелякану тварину, зраджену господарем.

— Звідки ви знаєте? Хто вам сказав? — її голос перейшов у високе схлипування. — Не можете ви цього знати. Вона сказала, що ніхто не дізнається.

Вона повалилася на диван, ридаючи в долоні. Деріл вийшов з іншої кімнати, почувши материн плач, затримався у дверях і, вочевидь, вирішивши, що не може чи не має нічого зробити, зупинився там, з переляком на обличчі стежачи за мною. Я придушив зітхання й кивнув йому, стараючись видатися якомога менш загрозливим. Він сторожко підійшов до дивана й поклав руку матері на плече, від чого вона здригнулася, як від удару. У мені затріпотіли спогади, і я відчув, як моє обличчя стає холодним і похмурим. Я спробував усміхнутися їм, але це було абсурдно.

Я прокашлявся і сказав:

— Я прийшов не для того, щоб щось із вами робити. Я просто хочу знати.

Десь за хвилину слова проникнули за тонкі завіси жаху та засвоїлися свідомістю Шеріл Босток. Поки ж вона опанувала свої сльози й поглянула на мене, минуло ще більше часу. Деріл, який стояв біля неї, невпевнено погладив її по голові. Я скреготнув зубами і спробував зупинити потік спогадів про одинадцятий рік власного життя. Зачекав.

— Це була вона, — нарешті сказала Шеріл.

Кертіс перехопив мене, коли я обходив приморське крило Сантач-Гауса. Обличчя в нього потемніло від злості, а руки були стиснуті в кулаки по боках.

— Вона не хоче з тобою розмовляти, — загарчав він на мене.

— Геть з дороги, Кертісе, — спокійно відповів я. — Бо інакше буде боляче.

Він швидко підняв руки в захисну позицію з карате.

— Я сказав: вона не…

Тут я копнув його в коліно, і він повалився мені під ноги. Ще один копняк — і він скотився на пару метрів зі схилу в бік тенісних кортів. Коли він припинив котитися, я вже накинувся на нього. Я ткнув коліном йому в поперек і смикнув його голову за волосся.

— День у мене складається не найкращим чином, — терпляче сказав йому я. — А ти робиш його ще гіршим. Зараз я піду туди й поговорю з твоїм шефом. Розмова займе хвилин з десять, а тоді я піду. Якщо ти маєш клепку в голові, то не заважатимеш.

— Ах ти чмо…

Я смикнув його за волосся ще сильніше, і він верескнув.

— Кертісе, якщо ти прийдеш туди після мене, я зроблю тобі боляче. Дуже боляче. Розумієш? Сьогодні я не налаштований знатися з такою болотною наволоччю, як ти.

— Дайте йому спокій, пане Ковач. Невже вам ніколи не було дев’ятнадцять?

Я озирнувся через плече туди, де стояла Міріам Банкрофт, сховавши руки в кишенях вільного костюма пустельного кольору, вочевидь, створеного за зразком шарійського гаремного вбрання. Її довге волосся було зібране під смугою охрової тканини, а очі виблискували на сонці. Раптом я згадав, що казала Ортеґа про «Накамуру». «Її обличчя та тіло використовують, щоб їх продавати.» Тепер я бачив це, невимушену грацію демонстраторки чохлів з модного дому.

Я відпустив Кертісове волосся й відступив, тим часом як Кертіс спинався на ноги.

— Я ніколи не був такий дурний, — збрехав я. — Ви не хочете замість цього звеліти йому відступитися? Можливо, вас він послухає.

— Кертісе, піди почекай на мене в лімузині. Я скоро прийду.

— Ви дозволите йому…

— Кертісе!

В її голосі відчувалося щире здивування, наче тут мала бути якась помилка, наче він не мав права їй перечити. Почувши це, Кертіс зашарівся й побрів геть від нас із сльозами в очах від переляку. Я провів його поглядом, мало не шкодуючи, що не віддухопелив його більше. Міріам Банкрофт, напевно, прочитала цю думку на моєму обличчі.

— А мені здавалося, що ви вповні задовольнили свою пристрасть до насильства, — тихо промовила вона. — Ви досі шукаєте мішеней?

— Хто сказав, що я шукаю мішеней?

— Ви сказали.

Я швидко поглянув на неї.

— Я такого не пам’ятаю.

— Як доречно.

— Ні, ви не розумієте, — я простягнув до неї відкриті долоні. — Я цього не пам’ятаю. Все, що ми робили разом, зникло. У мене немає цих спогадів. Це стерто.

Вона здригнулася так, наче я її вдарив.

— Але ж ви… — повільно проказала вона. — Я думала… Ви зовні…

— Не змінився, — я поглянув на себе, на Райкерів чохол. — Ну, коли мене виловили з моря, від іншого чохла мало що лишилося. Це був єдиний варіант. А слідчі ООН навідріз відмовилися дозволяти ще одне подвійне зачохлення. Взагалі-то, я на них не ображаюся. Непросто буде викрутитися з попереднього інциденту.

— Але як ви…

— Як я прийняв рішення? — я всміхнувся без особливого ентузіазму. — Може, зайдемо всередину й поговоримо?

Я дозволив їй провести мене назад до оранжереї, де хтось виставив на декоративний столик під підставками зі страдним зіллям глек і келихи на високих ніжках. Глек був наповнений рідиною кольору заходу сонця. Ми сіли навпроти одне одного, не обмінюючись ані словами, ані поглядами. Вона налила собі келих, не пропонуючи напою мені; ця крихітна випадковість дуже красномовно свідчила про те, що сталося між Міріам Банкрофт і моїм іншим «я».

— Боюся, часу в мене небагато, — байдужо промовила вона. — Як я вже казала вам по телефону, Лоренс попросив мене негайно приїхати до Нью-Йорка. Власне, коли ви подзвонили, я саме збиралася вийти.

Я мовчки слухав, а коли вона поставила глек на стіл, сам заходився наповнювати свій келих. Цей хід був помилковий, і моя незграбність, напевно, вилізла назовні. Міріам Банкрофт здригнулася: до неї дійшло.

— Ой, я…

— Забудьте, — я трохи відпив. У м’якого напою з часом з’являлася терпкість. — Ви хотіли знати, як ми прийняли рішення? Ми зіграли у гру: «Камінь, ножиці, папір». Звісно, спершу ми кілька годин це обговорювали. Ми сиділи на віртуальному форумі у Нью-Йорку з дуже високою швидкістю та захистом конфіденційності, поки не визначилися. Для героїв дня нічого не шкода.

Я відчув, що в моєму голосі з’явилися саркастичні нотки, і мені довелося зупинитися, щоб їх притлумити. Я ковтнув напій ще раз, уже довше.

— Як я вже сказав, ми говорили. Дуже багато. Нам спала на думку безліч різних способів прийняти рішення, деякі з них, можливо, навіть були прийнятні, але ми завжди рано чи пізно поверталися до цього. «Камінь, ножиці, папір». П’ять разів. Чом би й ні?

Я знизав плечима, але цей жест вийшов не таким невимушеним, як я сподівався. Я досі намагався струсити з себе холодок, який проймав мене щоразу, коли я думав про ту гру, де на кону було моє ж існування і я намагався перехитрити самого себе. П’ять разів, а гра дійшла до рахунку 2:2. Моє серце билося в ритмі джанк-музики з «Закритого простору Джеррі», а голова в мене паморочилася від адреналіну. Навіть протистояти Кавахарі було не так важко.

Коли він програв останній раунд (у нього був камінь, а в мене папір), ми обидва витріщилися на свої витягнуті руки — як нам здавалося, надовго. Тоді він підвівся з легкою усмішкою та приставив до голови великий і вказівний пальці, чи то віддаючи честь, чи то жартома вдаючи самогубство.

— Я маю сказати щось Джиммі, коли його побачу?

Я мовчки заперечно хитнув головою.

— Що ж, гарного життя, — промовив він і вийшов з освітленої сонцем кімнати, а тоді обережно зачинив за собою двері. Щось усередині мене досі кричало, що він якимось робом спеціально програв ув останній грі.

Наступного дня мене перечохлили.

Я знову підвів очі.

— А тепер вам, гадаю, цікаво, чому я вирішив сюди прийти.

— Так.

— Це стосується Шеріл Босток, — сказав я.

— Кого?

Я зітхнув.

— Міріам, прошу. Не ускладнюйте це ще більше. Шеріл Босток до смерті боїться, що ви спалите її через те, що вона знає. Я прийшов сюди, щоб ви переконали мене, що вона помиляється, бо я їй це пообіцяв.

Міріам Банкрофт якусь мить дивилася на мене дедалі ширшими очима, а тоді судомно плеснула мені напоєм в обличчя.

— Ах ви нахабна дрібота, — прошипіла вона. — Як ви смієте? Як ви смієте?

Я витер випивку з очей і витріщився на неї. Я чекав на якусь реакцію, але не на таку. Я вичесав з волосся решту коктейлю.

Прошу?

— Як ви смієте заходити сюди й казати мені, що це для вас складно? Ви хоч уявляєте собі, що зараз переживає мій чоловік?

— Ну, подивимося, — я витер руки об сорочку й насупився. — Просто зараз він — почесний гість спеціального розслідування ООН у Нью-Йорку. Як гадаєте, його бісить роздільне проживання з вами? Не може бути, щоб у Нью-Йорку було важко знайти будинок розпусти.

Міріам Банкрофт зціпила зуби та прошепотіла:

— Ви жорстокі.

— А ви небезпечні, — я відчув, як з поверхні мого самоконтролю злетіло трохи пари. — Це не я забив ногами на смерть ненароджену дитину в Сан-Дієго. Не я ввів клонові власного чоловіка синаморфестерон, поки той був ув Осаці, чудово знаючи, що саме він зробить з першою жінкою, яку трахне в цьому стані. Звісно, знаючи, що це буде якась інша жінка. Не дивно, що Шеріл Босток нажахана. Просто дивлячись на вас, я вже думаю, чи вийду за парадні ворота живим.

— Припиніть, — вона глибоко, судомно вдихнула. — Припиніть. Будь ласка.

Я зупинився. Ми обоє посиділи мовчки: вона також схилила голову.

— Скажіть мені, що сталося, — нарешті промовив я. — Більшість із цього я дізнався від Кавахари. Я знаю, чому Лоренс спалив себе…

— Та невже? — тепер її голос був тихий, але в цьому запитанні ще лишалися сліди її колишнього сарказму. — Скажіть мені: що ви знаєте? Що він убив себе, щоб уникнути шантажу? Хіба не так кажуть у Нью-Йорку?

— Це розумне припущення, Міріам, — тихо сказав я. — Кавахара загнала його у глухий кут. Або провалити голосування за Резолюцію 653, або бути викритим як убивця. Єдиним способом урятуватися від цього було вбити себе до відповідного голкокидка у «ПсихаСек». Якби він не опирався так вердикту про самогубство, то, можливо, залишився б непокараним.

— Так. Якби не прибули ви.

Я змахнув рукою в якомусь недоречно захисному жесті.

— Ця ідея була не моя.

— А як же почуття провини? — порушила тишу вона. — Ви про нього не думали? Ви не замислювалися, як мав почуватися Лоренс, коли усвідомив, що накоїв, коли йому сказали, що та дівчина, Рентанґ, була католичкою й ніколи не могла повернутися до життя, навіть якби Резолюція 653 таки тимчасово воскресила її заради свідчень проти нього? Ви не думали, що він, приставляючи пістолет до свого горла й тиснучи на спусковий гачок, карав себе за скоєне? Ви ніколи не припускали, що він, може, й не намагався, як ви висловилися, залишитися непокараним?

Я подумав про Банкрофта, обмірковуючи цю ідею, і сказати те, що хотіла почути Міріам Банкрофт, виявилося не так уже й важко.

— Це можливо, — сказав я.

Вона придушила смішок.

— Це більш ніж можливо, пане Ковач. Ви забуваєте, що тієї ночі я була тут. Я стежила за ним зі сходів, коли він увійшов. Бачила його обличчя. Бачила біль на його обличчі. Він поплатився за скоєне. Він засудив і стратив себе за це. Він поплатився, він знищив людину, що скоїла злочин, а тепер людина, що не пам’ятає про цей злочин, людина, що не скоювала цього злочину, знову живе з почуттям провини. Ви задоволені, пане Ковач?

Гірке відлуння її голосу в кімнаті поглинуло страдне зілля. Тиша стала густішою.

— Чому ви це зробили? — запитав я, коли вона знову промовчала. — Чому Марла Рентанґ мусила заплатити за зради вашого чоловіка?

Вона поглянула на мене так, наче я попросив її виголосити якусь велику духовну істину, і безпорадно захитала головою.

— Я більше не вигадала жодного способу йому нашкодити, — пробурмотіла вона.

І все ж таки жодних відмінностей від Кавахари, подумав я з ретельно вдаваною жорстокістю. Всього-на-всього черговий мет, який переставляє маленьких людей туди-сюди, наче шматочки головоломки.

— Ви знали, що Кертіс працює на Кавахару? — невиразно запитав я.

— Здогадалася. Опісля, — вона підняла руку. — Але я ніяк не могла цього довести. Як ви це виявили?

— Озирнувшись назад. Він привіз мене до «Гендрікса», порекомендував його мені. Кадмін нагодився за п’ять хвилин після того, як я туди ввійшов, за наказом Кавахари. Надто близько для збігу.

— Так, — відсторонено промовила вона. — Все сходиться.

— Це Кертіс роздобув для вас синаморфестерон?

Вона кивнула.

— Як я розумію, через Кавахару. До того ж чималий запас. Тієї ночі, коли ви послали його до мене, він був накачаний ним під зав’язку. Це він запропонував вколоти клона перед поїздкою до Осаки?

— Ні. Кавахара, — Міріам Банкрофт прокашлялася. — За кілька днів до того в нас відбулася надзвичайно відверта розмова. Зараз я розумію, що вона, певно, влаштовувала все це довкола Осаки.

— Так, Рейлін досить педантична. Була досить педантична. Вона не могла не знати, що Лоренс цілком може відмовитися її підтримувати. Тож ви підкупили Шеріл Босток візитом до острівного будинку розваг, як і мене. От тільки замість погратися з розкішним тілом Міріам Банкрофт, як я, вона його вдягнула. Трохи грошей та ще обіцянка, що вона зможе якось повернутися туди й погратися знову. Бідося, вона тридцять шість годин пробула в раю, а тепер страждає від ломки, як наркоманка. Ви взагалі збиралися відвезти її туди ще раз?

— Я — людина слова.

— Та невже? Що ж, зробіть це невдовзі заради мене.

— А все решта? У вас є докази? Ви збираєтеся розповісти Лоренсові про мою роль у цьому?

Я сягнув рукою в кишеню й витягнув матовий чорний диск.

— Кадри із уведенням ін’єкції, — промовив я, піднявши його. — Складені кадри, на яких Шеріл Босток залишає «ПсихаСек» і летить на зустріч із вашим лімузином, який далі рушає до моря. Крім цього, немає жодних доказів, що ваш чоловік убив Марлу Рентанґ саме під впливом хімії, але розслідування, мабуть, вирішить, що Кавахара ввела йому препарат на борту «Голови у хмарах». Доказів немає, але це раціонально.

— Звідки ви дізналися? — вона дивилася в куток оранжереї й говорила тихим відстороненим голосом. — Як ви вийшли на Босток?

— Здебільшого інтуїтивно. Ви бачили, як я дивився в телескоп?

Вона кивнула і прокашлялася.

— Я думала, ви граєте зі мною. Думала, ви йому сказали.

— Ні, — я відчув легкий укол злості. — Кавахара ще тримала в віртуалі мою подругу. І погрожувала закатувати її до божевілля.

Вона скоса поглянула на мене, а тоді відвела погляд і тихо сказала:

— Я не знала.

— Ну, так, — я знизав плечима. — Телескоп дав мені половину інформації. Ваш чоловік був на борту «Голови у хмарах» якраз перед тим, як убив себе. Тож тоді я замислився про всі ті неприємні іграшки, які тримала там Кавахара, і замислився, чи не могли вашого чоловіка довести до самогубства. Хімічно чи за допомогою якоїсь віртуальної програми. Я таке вже бачив.

— Так. Я не сумніваюся, що бачили, — тепер вона, судячи з голосу, втомилася й поступово віддалялася. — А навіщо шукати цього у «ПсихаСек», а не в «Голові у хмарах»?

— Напевне не знаю. Як я вже сказав, це було інтуїтивно. Можливо, просто здавалося, що пограбування з застосуванням хімії на борту повітряного будинку розпусти не в дусі Кавахари. Надто відверто, надто грубо. Вона шахістка, а не забіяка. Була шахісткою. А може, я просто не міг пролізти у стек стеження «Голови у хмарах» так, як міг у «ПсихаСек», а мені хотілося зробити щось негайно. Хай там як, я сказав «Гендріксові» піти туди та вивчити стандартні медичні процедури для клонів, а тоді пошукати якихось невідповідностей з кінця. Так я знайшов Шеріл Босток.

— Яка неймовірна проникливість, — вона повернулася до мене. — А що тепер, пане Ковач? Знову справедливість? Знову розпинати метів?

Я кинув диск на стіл.

— «Гендрікс» на моє прохання пішов туди та стер кадри зі введенням ін’єкції з файлів «ПсихаСек». Як я вже казав, розслідування, напевно, вирішить, що вашого чоловіка вкололи на борту «Голови у хмарах». Це раціональне рішення. А, ще ми стерли з пам’яті «Гендрікса» ваш візит до мого номера, на той випадок, якщо хтось захоче скористатися з ваших слів про те, щоб відкупитися від мене. Так чи інакше, я сказав би, що ви завинили «Гендріксові» парочку великих послуг. Він сказав, що йому досить час від часу приймати кількох гостей. Це має бути відносно недорого. Я, так би мовити, пообіцяв це від вашого імені.

Я не розповів їй, як Ортеґа переглянула сцену у спальні і як довго мені довелося вмовляти поліціянтку. Я й сам досі не знав напевне, чому вона погодилася. Натомість я споглядав подив на обличчі Міріам Банкрофт упродовж тридцяти секунд, за які вона витягнула руку і зімкнула її на диску. Взявши його, вона поглянула на мене з-за стиснутих пальців.

— Чому?

— Не знаю, — похмуро відповів я. — Хто його зна, може, ви з Лоренсом заслужили одне на одного. Може, ви заслужили на те, щоб і далі кохати зрадника з сексуальною дезадаптацією, нездатного суміщати в одних стосунках повагу та жагу. Може, він заслужив на те, щоб і далі не знати, убив він Рентанґ без причини чи ні. Може, ви такі ж, як Рейлін, ви обоє. Може, всі мети заслужили тільки на одне одного. Я знаю лиш одне: решта нас не заслужила на вас.

Я підвівся, щоб піти.

— Дякую за напій.

Я дістався до дверей…

— Такеші.

…і знехотя обернувся.

— Річ не в цьому, — з упевненістю сказала вона. — Може, ви й вірите в усе це, але річ не в цьому. Чи не так?

Я хитнув головою й погодився:

— Ні, річ не в цьому.

— Тоді в чому?

— Як я вже сказав, я не знаю, — я пильно подивився на неї, думаючи, радий я тому, що не можу цього згадати, чи ні. Мій голос пом’якшився. — Але він попросив мене це зробити в разі мого виграшу. Це було частиною домовленості. Чому, він мені не сказав.

Я залишив її сидіти самотою посеред страдного зілля.

ЕПІЛОГ

Біля Ембера відплив лишив по собі мокру смуту піску, що майже доходила до похилих решток «Захисника вільної торгівлі». Каміння, об яке розбився балкер, було оголене; його скупчення в мілководді біля носа скидалося на скам’янілі кишки, випущені з корабля. Там сиділи морські птахи, що пронизливо кричали одне на одного. Над піском повіяв кволий вітерець, який здійняв невеличкі брижі в калюжах, що лишилися в наших слідах. На набережній уже зняли обличчя Аншани Саломан, тим самим підкресливши холодну порожнечу вулиці.

— Я думала, ви вже поїхали, — сказала Айрін Елліотт біля мене.

— Ми працюємо над цим. На Світі Гарлана затягують з дозволом на голкокидок. Там по-справжньому не хочуть мого повернення.

— А тут ви нікому не потрібні.

Я знизав плечима.

— Ця ситуація для мене не нова.

Якийсь час ми мовчки йшли далі. Дивно було розмовляти з Айрін Елліотт у власному тілі. За дні, що передували справі в «Голові у хмарах», я звик дивитися на її обличчя згори вниз, але цей чохол із широкими кістками був майже такий заввишки, як я, а ще її оточувала аура суворої компетентності, яка була лише ледь помітною в її манерах у іншому тілі.

— Мені запропонували роботу, — нарешті промовила вона. — Консультанткою з питань безпеки в «Мейнлайн ДГФ». Ви чули про них?

Я хитнув головою.

— Вони дуже відомі на Східному узбережжі. Їхні кадровики, певно, сидять у слідчій комісії. ООН мене тільки-но виправдала, а вони вже стукали у мої двері. Розкішна пропозиція, п’ять штук, якщо погодитися негайно.

— Так, стандартна практика. Вітаю. Ви переїдете на схід чи вам переправлятимуть роботу сюди?

— Мабуть, займатимуся цим тут, принаймні якийсь час. Ми поселили Елізабет у віртуальному житловому комплексі в Бей-Сіті, і виконувати передачі звідти локально набагато дешевше. На запуск ми витратили більшу частину тих п’яти штук, а за кілька років ми, як я гадаю, зможемо дозволити собі її перечохлення, — вона обдарувала мене сором’язливою усмішкою. — Зараз ми проводимо більшу частину часу там. Туди й подався сьогодні Віктор.

— Вам не треба його виправдовувати, — м’яко відповів я. — Я все одно думав, що він не захоче зі мною розмовляти.

Вона відвела погляд.

— Знаєте, річ у тому, що він завжди був дуже гордий і…

— Забудьте. Якби хтось потоптався по моїх почуттях так, як я потоптався по його почуттях, мені б теж не хотілося розмовляти з цією людиною, — я зупинився й сягнув у кишеню. — До речі… Я вам дещо приніс.

Вона опустила погляд на сірий кредитний чип без позначок, який я тримав у руці.

— Що це?

— Близько вісімдесяти тисяч, — сказав я. — Думаю, так ви зможете дозволити собі щось індивідуально вирощене для Елізабет. Якщо вона швидко зробить вибір, її можна було б зачохлити до кінця року.

— Що? — вона витріщилася на мене, то всміхаючись, то похмурніючи, наче їй розповіли анекдот, а вона була не впевнена, що його розуміє. — Ви даєте нам… Чому? Чому ви це робите?

Цього разу у мене була відповідь. Того ранку я думав про це від самісінького Бей-Сіті. Я взяв Айрін Елліотт за руку і втиснув у неї чип.

— Тому що я хочу, щоб усе це закінчувалося чимось чистим, — тихо промовив я. — Таким, щоб я міг із цього тішитися.

Якусь мить вона ще витріщалася на мене. Тоді подолала невелику відстань між нами та обвила мене руками з таким криком, що найближчі мартини стривожено позлітали з піску. Я відчув, як по моїй скроні розмазалася цівка сліз, та Айрін Елліотт при цьому сміялася. Я у відповідь обхопив її руками та обняв.

І ті кілька секунд, які тривали обійми, а також ще трохи після них, я почувався чистим, як вітерець, що надходив з моря.

«Беріть, що дають, — сказала десь Вірджинія Відаура. — І часом цього має бути досить».

Ще одинадцять днів по тому було дано дозвіл на голкокидок, який повернув мене на Світ Гарлана; більшу частину цього часу я провів, тусуючись у «Гендріксі», де дивився новини та мучився дивним почуттям провини через своє неминуче відбуття. У публічному доступі опинилося дуже мало реальних фактів про загибель Рейлін Кавахари, тож її висвітлення у ЗМІ було крикливим, сенсаційним і здебільшого неточним. Спеціальне розслідування ООН залишалось оповитим завісою таємниці, а коли нарешті почали ширитися чутки про майбутнє прийняття Резолюції 653, їх майже неможливо було пов’язати з тим, що відбулося раніше. Ім’я Банкрофта не згадали жодного разу, та й моє теж.

Я більше ніколи не говорив з Банкрофтом. Дозвіл на голкокидок і зобов’язання щодо перечохлення на Світ Гарлана доставила мені Уму Прескотт, яка, хоч і поводилася досить приємно та запевнила мене, що умови мого контракту буде дотримано буквально, також передавала дещо загрозливе послання: я маю більше ніколи не намагатися спілкуватися з жодним із членів родини Банкрофтів. Причиною цього, за словами Прескотт, був мій обман щодо історії з «Розрядись», порушення мого хваленого слова, та я був надто розумний, щоб у це повірити. Я бачив це на обличчі Банкрофта по той бік допитової камери, коли з’ясувалося, де насправді була та що насправді робила Міріам під час нападу на «Голову у хмарах». Цей старий покидьок попри всю свою дешеву метівську ґречність просто замучився ревнощами. Я замислився, що він зробив би, якби йому довелося переглянути всі видалені файли «Гендрікса», створені у спальні.

Ортеґа відвезла мене до Центру Бей-Сіті в день голкокидка, той самий день, коли Мері Лу Гінчлі завантажили в синтетика для трибуни свідків на честь першого слухання з приводу «Голови у хмарах». На сходах, що вели до вестибюлю, скандували щось натовпи, яким протистояла вервечка похмурих поліціянтів громадського порядку ООН. Коли ми продиралися крізь журналістів, над нашими головами підскакували ті самі неоковирні голографічні плакати, які я запам’ятав зі свого прибуття на Землю. Небо над нами було зловісно-сіре.

— Клоуни срані, — прогарчала Ортеґа, відіпхнувши ліктем з дороги останнього демонстранта. — Якщо вони спровокують охоронців порядку, то пошкодують про це. Я вже бачила цих хлопців у дії, і це страшно.

Я обійшов бритоголового молодика, який жорстоко гамселив небо одним кулаком, а в другому тримав генератор плаката. Голос у нього був хрипкий, і він, здавалося, доводив себе до шаленого трансу. Я нагнав Ортеґу й відчув, що добряче захекався.

— Тут замало організованості, щоб це було реальною загрозою, — сказав я, перекрикуючи натовп. — Вони просто галасують.

— Так. Що ж, це ще ніколи не зупиняло охоронців порядку. Імовірно, вони розтрощать парочку черепів просто з принципу. Блін, оце так гармидер.

— Така ціна прогресу, Крістін. Ти ж хотіла Резолюції 653, — я показав на море сердитих облич унизу. — Тепер ти її отримала.

Один з чоловіків у масці та бронежилеті вийшов з лав і спустився зі сходів, припіднявши збоку спеціальний кийок. На плечі його кітеля була малинова сержантська риска. Ортеґа показала йому жетон, і після нетривалої розмови на підвищених тонах нас пустили нагору Вервечка розступилася перед нами, а далі були подвійні двері до вестибюлю. Важко було сказати, що працювало з плавнішим автоматизмом — двері чи вбрані в чорне безликі постаті, що їх стерегли.

Усередині було тихо та похмуро, а крізь панелі в даху було видно грозове світло. Я оглянув спорожнілі лави довкола й зітхнув. Із усіх планет, незалежно від того, що ви зробили там на краще чи на гірше, їхати завжди доводиться однаково.

Самотою.

— Тобі потрібна хвилинка?

Я хитнув головою.

— Крістін, мені потрібне ціле життя. А може, і трішечки більше.

— Не встрявай у халепи — може, й доможешся свого.

В її голосі, наче труп у басейні, плавала претензія на гумор, і Крістін, напевно, зрозуміла, як це звучить, тому що речення раптово урвалося. Між нами зростала якась ніяковість, щось таке, що почалося одразу після того, як мене перечохлили в тіло Райкера для комітетських слухань у реальному часі. Під час розслідування ми були надто заклопотані, щоб багато бачитись одне з одним, а коли провадження нарешті закінчилося, і всі ми поїхали додому, ці почуття нікуди не поділися. Було кілька бурхливих злягань, які, щоправда, приносили лише поверхове задоволення, але навіть вони припинилися, щойно стало ясно, що Райкера виправдають і випустять. Спільне тепло, що з’явилося між нами, тепер вийшло з-під контролю, було небезпечним, як полум’я розбитого штормового ліхтаря, і, намагаючись за нього втриматися, ми обоє лише боляче обпікалися.

Я повернувся й відповів їй ледь помітною усмішкою.

— Не встрявати в халепи, так? Те саме, що ти сказала Трепп?

Це був жорстокий удар, і я це знав. Усупереч усьому виглядало на те, що Кавахара нічим не влучила у Трепп — лише зачепила її станерним променем. Осколковий пістолет, як я згадав, коли мені про це сказали, був переведений на мінімальне розсіяння якраз перед тим, як я прийшов на зустріч із Кавахарою. Просто пощастило, що я так його й залишив. Коли на «Голову у хмарах» прибула хутко викликана команда криміналістів ООН, аби дістати докази під керівництвом Ортеґи, Трепп уже щезла, як і мій грав-тримач із турелі відбору атмосферних проб, якою я проліз на борт. Я не знав, що сталося: чи то Ортеґа з Баутістою вирішили, що найманку слід відпустити, зважаючи на свідчення, які вона могла дати щодо «Панамської троянди», чи то Трепп просто пошкандибала геть зі сцени, поки туди не дісталася поліція. Ортеґа нічого не розповідала, а спитати її напряму я не міг: надто мало залишилося від нашої колишньої близькості. Тепер ми вперше відкрито це обговорювали.

Ортеґа насупилася.

— Ти просиш мене поставити вас на один рівень?

— Я нічого в тебе не прошу, Крістін, — я знизав плечима. — Але я, хай там як, не бачу великої різниці між нею та собою.

— Якщо ти й далі так думатимеш, то для тебе нічого ніколи не зміниться.

— Крістін, і без того нічого ніколи не змінюється, — я різко тицьнув великим пальцем на юрбу надворі. — Завжди будуть отакі дебіли, що ковтатимуть алгоритми вірувань цілком, щоб їм не доводилося думати самотужки. Завжди будуть такі люди, як Кавахара та Банкрофти, що натискатимуть кнопки та наживатимуться на програмі. Такі люди, як ти, що стежитимуть за тим, щоби гра тривала без перешкод, а правила порушували не надто часто. Якщо ж метам хотітиметься самим порушити правила, вони посилатимуть робити це таких людей, як Трепп і я. Це правда, Крістін. Це було правдою, відколи я народився сто п’ятдесят років тому, і, судячи з того, що я читав у книжках з історії, ситуація ніколи не відрізнялася. До цього краще звикнути.

Якусь мить вона спокійно дивилася на мене, а тоді кивнула, наче прийнявши подумки якесь рішення.

— Ти завжди планував убити Кавахару, чи не так? Ця хрінь із зізнанням була лише для того, щоби втягнути в діло мене.

Це запитання я ставив собі дуже часто, і я досі не мав на нього чіткої відповіді. Я ще раз знизав плечима.

— Вона заслуговувала на смерть, Крістін. На реальну смерть. Ось і все, що я достеменно знаю.

Із панелей даху в мене над головою долинув слабкий стукіт. Я захилив голову і побачив прозорі вибухи на склі. Починався дощ.

— Треба йти, — тихо промовив я. — Коли ти побачиш це обличчя знову, носитиму його не я, тож, якщо ти хочеш щось сказати…

На цих моїх словах лице Ортеґи ледь помітно сіпнулося. Я вилаяв себе за незграбність і спробував узяти її за руку.

— Послухай, ніхто не знає, чи буде так хоч трохи легше. Баутіста, мабуть, підозрює, що ми зійшлись, але правди про це точно ніхто не знає.

— Я знаю, — різко відповіла вона, не даючи мені руки. — Я пам’ятаю.

Я зітхнув.

— Так, і я теж. Це варто пам’ятати, Крістін. Але не дай цьому споганити решту свого життя. Поверни собі Райкера й перейди до наступного екрана. Ось що важливо. О, так, — я сягнув рукою під пальто й витягнув зім’яту пачку цигарок. — А ще можеш забрати їх назад. Мені вони більше не потрібні, і йому теж, тож не підсаджуй його знову. Ти завинила мені як мінімум це. Просто подбай про те, щоб він і далі не курив.

Вона кліпнула й різко поцілувала мене десь посередині між вустами та щокою. Цю неточність я не намагався скоригувати в жоден бік. Я відвернувся, так і не побачивши, чи не заплаче вона, і попрямував до дверей у віддаленому кінці зали. Озирнувся лишень раз, коли піднімався по сходах. Ортеґа й досі стояла там, обнявши себе руками і проводжаючи мене поглядом. Її обличчя у штормовому світлі видно не було — відстань була завелика.

Якусь мить у мені щось нило, щось закорінене так глибоко, що я знав: вирвати це означає знищити суть того, що тримає мене вкупі. Це відчуття здійнялося й розхлюпалося, наче дощ, у мене за очима, а потім розрослося, тим часом як стукіт на панелях даху гучнішав, а по склу текла вода.

Тоді я притлумив його.

Я знову повернувся до наступної сходинки, знайшов десь у себе в грудях смішок і викашляв його. Смішок набув сили й перетворився на своєрідний сміх.

«Переходь до наступного екрана.»

Вгорі чекали двері, а за ними — голкокидок.

Я пройшов туди, ще намагаючись сміятися.

Подяки

Між рішенням написати перший роман і, власне, його публікацією є величезна відстань, і подолання цієї відстані може бути емоційно виснажливим. У цьому процесі не обійтися без самотності, але він при цьому вимагає колосальної віри у свою справу, яку важко підтримувати самотужки. Я зміг завершити цю подорож лише завдяки низці людей, яких зустрів дорогою і які підживлювали мене своєю вірою, коли в мене її лишалося дуже мало. Оскільки техніки, вигаданої у «Видозміненому вуглеці», ще не існує, мені варто поквапитись і подякувати цим попутникам, поки в мене ще є можливість, бо я цілком упевнений: без їхньої допомоги самого «Видозміненого вуглецю» теж би не існувало.

Отже, у порядку появи:

Дякую Марґарет і Джонові Морганам за складання початкового органічного матеріалу, Керолайн (Крапці-Тире) Морґан за запал із тих часів, коли вона ще не вміла говорити, Ґевінові Берджессу за дружбу тоді, коли ми обоє часто-густо були нездатні говорити, Аланові Янґу за глибоку безумовну відданість, яку неможливо описати словами, та Вірджинії Коттінеллі за те, що віддала мені третє десятиліття свого життя, коли я майже витратив третє десятиліття свого. Далі, у світлі в кінці довжелезного тунелю, дякую моїй агентці Керолін Вітакер за те, що розглянула чернетки «Видозміненого вуглецю» не один раз, а двічі, та Саймонові Спентону з видавництва Gollancz за те, що він таки це організував.

Щасливих доріг!

Попутного вітру!

Примітки

1

«Сантач» (suntouch) — буквально «дотик сонця» (англ.). Тут і далі прим. пер.

2

Кейрецу — великий корпоративний конгломерат або холдинг в Японії.

3

Тут і далі цитати з Біблії в пер. І. Огієнка.

4

Азан — заклик на молитву в ісламі.

5

Гра слів: carbono modificado — видозмінений вуглець (ісп.), cabron — іспанське лайливе слово.

6

Ґі — форма для занять бойовими мистецтвами японського походження.

Content

Ричард Морґан
Видозмінений вуглець

ПЕРЕДМОВА

ПРОЛОГ

ЧАСТИНА ПЕРША: ПРИБУТТЯ (Завантаження голкокидка)

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п'ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

ЧАСТИНА ДРУГА: РЕАКЦІЯ (Загарбницький конфлікт)

Розділ дев'ятий

Розділ десятий

Розділ одинадцятий

Розділ дванадцятий

Розділ тринадцятий

Розділ чотирнадцятий

Розділ п'ятнадцятий

ЧАСТИНА ТРЕТЯ: АЛЬЯНС (Оновлення застосунків)

Розділ шістнадцятий

Розділ сімнадцятий

Розділ вісімнадцятий

Розділ дев'ятнадцятий

Розділ двадцятий

Розділ двадцять перший

Розділ двадцять другий

Розділ двадцять третій

Розділ двадцять четвертий

Розділ двадцять п'ятий

Розділ двадцять шостий

ЧАСТИНА ЧЕТВЕРТА: ПЕРЕКОНАННЯ (Вірусне зараження)

Розділ двадцять сьомий

Розділ двадцять восьмий

Розділ двадцять дев'ятий

Розділ тридцятий

Розділ тридцять перший

Розділ тридцять другий

Розділ тридцять третій

ЧАСТИНА П'ЯТА: ВІДПЛАТА (Відмова систем)

Розділ тридцять п'ятий

Розділ тридцять шостий

Розділ тридцять сьомий

Розділ тридцять восьмий

Розділ тридцять дев'ятий

Розділ сороковий

Розділ сорок перший

Розділ сорок другий

ЕПІЛОГ

Подяки

Примітки