Рей Бредбері

Трилогія смерті

Смерть — діло самотнє

З любов'ю — Донові Конґдону, з чиєї спонуки з'явилася ця книжка. А також пам'яті Реймонда Чандлера, Дешіла Геммета, Джеймса М. Кейна та Росса Макдональда. А також моїм друзям та вчителям Лі Бреккетові й Едмонду Гамільтону, яких мені так бракує.

У ті давні дні наша каліфорнійська Венеція мала багато чого до послуг людей, схильних удаватися в зажуру. Майже щовечора містечко повивав туман, від прибережних нафтових свердловин линув стугін машинерії, а коли знімався вітер, тужно виспівуючи на пустирищах і безлюдних вулицях, у шибки із сичанням мело піском.

То були дні, коли прогулянковий поміст у Венеції занепадав й осідав у море, і там-таки можна було побачити схожу на кістяк величезного динозавра естакаду «Крутих гірок», яку заливало хвилями припливу.

У кінці одного довгого каналу ви могли натрапити на старі циркові фургони з клітками, не знати вже й коли скинуті у воду, і, придивившись до них опівночі, побачити, що там точиться своє життя: із припливом у клітках з’являлися риба та раки; здавалося, що загинути отак від іржі приречені цирки всіх часів.

А ще був гримкий і навальний, як гірська лавина, великий червоний трамвай, який щопівгодини мчав до моря, а опівночі востаннє виписував коло на розвороті, сиплючи іскрами з високих дротів, і гнав назад із таким стогоном, із яким, мабуть, перевертаються мерці у домовинах, — наче й самі трамвайні вагони, й самотні вагоноводи, що, погойдуючись у своїх кабінах, правили ними, вже знали: наступного року їх тут не буде — колію заллють асфальтом, а високе павутиння дротів змотають на величезні котушки й повезуть геть.

Й ото тоді, в одне з тих самотніх літ, коли не пересідалися тумани й не вщухало жалісливе квиління вітру, якось, їдучи пізнього вечора під гуркіт громовиць старим червоним трамваєм, я, сам того не відаючи, зіткнувся з повірником Смерті.

Надворі дощило, я сидів із книжкою в руках на котрійсь із задніх лав старезного вагона, що з гуркотом і стогоном мчав від одної безлюдної зупинки, всіяної конфеті зужитих квитків, до іншої. Тільки я, та великий рипучий дерев’яний вагон, та вагоновод попереду, що орудував мідною рукояткою швидкості, попускав гальма і, коли треба, давав різкий сигнал.

Та ще чоловік у проході позад мене, що якимсь чином з’явився у вагоні, а я того й не помітив.

Зрештою я відчув його присутність, бо він усе хитався та хитався з боку в бік, уже довгенько стоячи там, так наче не знав, де сісти: перед ним було сорок вільних місць, і належало спинити вибір на одному, а це серед такої опівнічної пустки річ нелегка. Та кінець кінцем я почув, як чоловік сів, і зрозумів, що він просто позаду, бо на мене війнуло його духом, як ото віє від берега духом припливу. Від чоловіка тхнуло заношеним одягом, а ще дужче — надміром спиртного, випитого за короткий час.

Я не озирався, бо давно уже знав, що це тільки заохочує до балачки. Приплющивши очі, я тримав голову дуже рівно. Та все було марно.

— О-ох, — простогнав чоловік.

Я відчув, як він нахилився вперед на своєму сидінні, і моєї потилиці торкнувся його гарячий віддих. Я сперся руками на коліна й пригнувся.

— О-ох, — простогнав він знову, ще гучніше.

Здавалося, хтось падає зі скелі й кличе на допомогу чи заплив ген у море й гукає, аби його помітили.

— О-о-ох!..

Надворі вже лило мов із відра, великий червоний трамвай мчав через опівнічні луги, а дощ усе періщив у шиби, змиваючи навколишній краєвид. Ми пропливли крізь Калвер-Сіті, навіть не побачивши його кіностудій, і помчали далі; великий вагон шарпався на стиках, підлога потріскувала, порожні лави рипіли, і він раз у раз озивався пронизливим сигналом.

Ззаду на мене повіяло гидотним смородом, і невидимий попутник вигукнув:

— Смерть!..

Сигнал трамвая заглушив його, і він мусив почати спочатку.

— Смерть…

І знову сигнал.

— Смерть, — промовив чоловік позаду мене, — діло самотнє.

Мені здавалося, що він ось-ось заплаче.

Не повертаючи голови, я втупив очі у передню шибу, в яку, зблискуючи проти світла, періщив дощ. Трамвай сповільнив швидкість. Чоловік позаду розлючено підвівся, так наче ладен був накинутись на мене, якщо я й тепер удам, нібито нічого не чув, і не обернуся. Він хотів, аби я побачив його. Хотів утягти мене в якусь свою скруту. Я вже відчував, як його руки поривалися до мене, тільки не міг угадати, стиснуті вони в кулаки чи розчепірені, мов пазури, наготувалися бити мене чи душити. Я вп’явся пальцями у спинку передньої лави. Наді мною гримнув його голос:

— О смерть!..

Трамвай загальмував і почав зупинятися.

«Ну, кажи ж далі, — подумав я, — докінчуй!»

— То діло самотнє! — промовив він жаским шепотом і подався геть.

Я почув, як відчинилися задні двері. Й аж тоді обернувся.

У вагоні нікого не було. Невідомий зник разом зі своєю панахидою. Я почув, як надворі на доріжці зашурхотіла жорства.

Коли грюкнули, зачиняючись, двері вагона, той невидимий чоловік продовжував бурмотіти щось сам до себе. Я й тепер чув за вікном його голос. Щось там про домовину. Щось про домовину. І про самотність.

Трамвай сіпнувся й із гуркотом покотився далі крізь грозу.

Я підняв шибку, висунувся надвір і втупив погляд назад, у просякнуту дощем темряву.

Та якби там було навіть ціле місто, чи багато людей, чи бодай одна людина зі своїм гірким смутком, я б однаково нічого не побачив і не почув.

Трамвай мчав до моря.

А мене охопило жахливе відчуття, ніби він отак, на повній швидкості, і вженеться у глибочінь.

Я рвучко спустив шибку і, весь тремтячи, сів на місце.

Усю решту дороги я мусив твердити собі: «Тобі всього двадцять сім, і ти непитущий». Одначе…

Тієї ночі я таки випив.

Тут, аж на самісінькому краю континенту, де колись зупинилися валки кінних фургонів, а з ними і люди, я знайшов останню незачинену пивничку, де не було нікого, крім власника, що залюблено дивився на екран телевізора, де по нічному каналу крутили «За мною, Кессіді!».

— Подвійну порцію горілки, будь ласка.

Я не впізнав власного голосу. Навіщо мені було пити горілку? Задля хоробрості, щоб зателефонувати своїй дівчині Пег за дві тисячі миль, аж до Мехіко? Аби сказати їй, що я живий-здоровий? Але ж зі мною таки нічого не сталося, хіба не правда?

Нічого особливого, крім того, що я їхав нічним трамваєм під холодним дощем і чийсь жаский голос позад мене промовив сповнені загрози слова. Але тепер я боявся повернутись до свого найманого помешкання й лягти в ліжко, де було порожньо, мов у холодильнику на покинутій оклахомській фермі, господарі якої подалися на пошуки кращої долі у західні штати.

Порожніше було хіба що на моєму рахунку Великого Американського Романіста в банку, що містився у старовинному, схожому на римський храм, будинку на самісінькому березі моря і якого мало змити в небуття одним із найближчих економічних відпливів. Щоранку касири чекали біля берега у веслових човнах, тоді як управитель заливав очі в сусідньому барі. Та я бував у банку рідко. Із тих мізерних гонорарів, що вряди-годи перепадали мені від якогось дешевого детективного журнальчика, покласти щось у банк не випадало. Отож…

Я надпив горілки, і мене аж пересмикнуло від огиди.

— Боже, — мовив бармен. — Ви наче вперше у житті заглянули до чарки!

— Так воно і є.

— Вигляд у вас доволі кепський.

— Я й почуваю себе кепсько. Вам ніколи не здається, ніби має статися щось жахливе, але ви не знаєте, що саме?

— Це називається: у страху великі очі.

Я відпив ще трохи горілки й здригнувся.

— Ні, ні. Я маю на думці щось справді жахливе, коли воно підступає до тебе ззаду…

Бармен позирнув через моє плече, так ніби побачив там привид того чоловіка з трамвая.

— Ви не привели його за собою?

— Ні.

— Тоді нічого такого тут немає.

— Але ж, — заперечив я, — він озивався до мене… той дух зла.

— Дух?

— Я не бачив його обличчя. О Боже, я почуваю себе ще гірше! На добраніч.

— Пити треба менше!

Та я уже був за дверима й пильно видивлявся на всі боки, чи не чатує хтось на мене. Якою дорогою піти, щоб не опинитись у темряві? Нарешті я зважився.

Й, усвідомлюючи, що зробив хибний вибір, швидко подався понад темним каналом туди, де були потоплені циркові фургони.

Як ті лев’ячі клітки потрапили на дно каналу, ніхто не знав. Ніхто, мабуть, уже не пам’ятав і того, як з’явилися самі канали посеред старого містечка, що помалу оберталося на порох, який шурхотів ночами під дверима будинків разом із піском і потертю висхлих водоростей та тютюну із недокурків сигарет, розкиданих на всьому березі, починаючи з 1910 року.

Так чи інак, а канали ті були, і в кінці одного з них, у темно-зеленій воді, затягнутій масною плівкою нафти, лежали старезні циркові фургони з клітками, на яких уже майже облупилась біла емалева й золотиста фарба, а товсті ґрати роз’їдала іржа.

Певно, багато років тому, на початку двадцятих, ті клітки на колесах тріумфально, наче літня гроза, гуркотіли вулицями, і в них неспокійно кидалися леви, роззявляючи пащі, з яких вихоплювався гарячий м’ясний дух. Запряги білих коней тягли всю цю пишноту через Венецію та навколишні луги ще задовго до того, як МҐМ[1] звела свої фальшиві фронтони й започаткувала новий різновид цирку, що вічно житиме на кінострічці.

І ось тепер рештки тих давніх кавалькад знайшли собі спочинок тут, на дні каналу. Декотрі фургони з клітками стояли у глибокій темній воді рівно, на колесах, інші завалились на бік і показувалися з-під води лише зрідка на світанку, під час відпливу, а опівночі приплив ховав їх від очей, і тоді між ґратами снувала риба. Удень туди приходили хлопчаки й витанцьовували на тих чималих покинутих островах із заліза та дерева, а іноді й залазили в клітки, шарпали за ґрати й грізно рикали.

Але тепер, глибокої ночі, коли останній трамвай помчав понад безлюдним піщаним узбережжям до свого місця призначення на півночі, чорна вода каналу хлюпотіла й усмоктувала клітки, як ото старі баби всмоктують свої беззубі щелепи.

Я простував бігцем, нахиливши голову проти дощу, аж поки він раптом не ущух. Із темряви визирнув місяць, наче величезне око, що мало стежити за мною. Тепер я ступав по дзеркалах, з яких на мене дивився той-таки місяць і хмари. Я ступав наче по небу, й отоді… отоді щось і сталося.

Звідкись іззаду раптом наринула висока припливна хвиля й безгучно покотилася між темними берегами каналу. Мабуть, десь розмило піщану перепону, і в канал линула солона морська вода. І ось вона вже сягнула сюди. У ту мить, коли я дійшов до середини пішохідного містка, приплив мало не затопив його.

Вода із сичанням вирувала навколо старих лев’ячих кліток.

Я наддав ходи. Тоді вхопився рукою за поруччя містка і став.

В одній із кліток за ґратами, просто піді мною, невиразно відсвічувало щось біле.

Із клітки махала чиясь рука.

Мабуть, якийсь старий приборкувач левів колись заснув і, оце щойно прокинувшись, не міг збагнути, де він.

Ось уже його рука мляво випросталась у клітці. Приборкувач остаточно прочнувся від сну.

Вода у каналі впала, а тоді знову піднялася.

І примару притисло до ґрат.

Перехилившись через поруччя, я дививсь і не міг повірити власним очам.

Але тепер та невиразна світла пляма прибрала обрисів. Уже не тільки долоня чи рука, а й усе тіло ворушилось і незграбно жестикулювало, мов величезна лялька-маріонетка, що попалася в залізну пастку.

Бліде обличчя з невидющими очима, в яких відбивалося тільки місячне світло й більш нічого, лисніло у воді, наче срібна маска.

Раптом припливна хвиля гойднулась і впала. Тіло зникло з очей.

Десь у мене в голові величезний трамвай виписав коло по іржавих рейках, завищав гальмом, сипонув іскрами й зі скреготом зупинився; і за кожним ривком, за кожним поштовхом, за кожним посмиком якийсь невидимий чоловік випалював оті слова: «Смерть!.. діло!.. самотнє!..».

Ні, не може бути!

Приплив знов шугнув угору, мов на спіритичному сеансі, що запам’ятався мені з якоїсь іншої ночі.

І та примара знову зринула до ґрат клітки.

То був мертвий чоловік, і він хотів вибратись назовні.

Хтось страхітливо закричав.

Аж коли засвітилося з десяток вікон у будиночках над темним каналом, я збагнув, що то кричав я сам.

— Ану, відступіть, відступіть!

Над’їжджали інші машини, інші полісмени, спалахувало світло у вікнах інших осель, і з дверей виходили у халатах інші люди, ще не отямившись від сну, й приставали до мене, а я не міг прийти до тями від чогось куди гіршого, ніж сон. Ми розгублено товпилися на містку, наче гурт жалюгідних клоунів, і дивилися вниз, на наш потоплений цирк.

Я стояв, тремтів, дивився на жаску клітку й думав: ну чому я не озирнувся тоді в трамваї? Чому не подививсь на того чоловіка, що напевне уже знав про оцього мерця в цирковому фургоні?

О Боже, промайнуло у мене в голові, а що, як той чоловік сам і запхав цього бідолаху в клітку?

Докази? Їх немає. Усе, що я знаю, — це оті троє слів, почуті в останньому нічному трамваї. Усе, що я знаю, — це лопотіння дощових крапель по високих дротах, яке немовби повторювало ті слова. Усе, що я знаю, — це навальна й холодна припливна хвиля, яка, наче смерть, прокотилася каналом, залила клітки й відлинула ще холодніша, ніж була перед тим.

Зі старих будиночків вийшло ще кілька химерних клоунів.

— Ну ж бо, люди, вже третя година ночі. Розходьтеся!

Знову дощило, і полісмени, ще тільки приїхавши до каналу, поглянули на мене так, ніби хотіли сказати: «І чого б ото лізти не в своє діло? Або почекав би вже до ранку, а тоді зателефонував, не називаючи себе».

Один із полісменів уже стояв на краю каналу в чорних плавках, відразливо дивлячись на воду. Тіло його давно не бачило сонячного світла й було дуже біле. Він стояв і чекав, поки припливна хвиля знову сколихне мерця й підніме у клітці. І ось за ґратами показалося примарне обличчя. Воно було таке далеке й відчужене, що аж туга брала. У грудях мені болісно стислося. Я мимоволі відступив назад, бо відчув, як до горла підкочується тугий тремтливий клубок.

Нарешті біле полісменове тіло розітнуло воду. Він пірнув.

Я вже було подумав, що він теж потонув. Дощ поливав масну поверхню каналу.

Потім полісмен виринув, уже в клітці, і, наблизивши обличчя до ґрат, хапнув ротом повітря.

Я вжахнувся, бо мені здалось, ніби то виплив мрець, востаннє намагаючись удихнути в себе ковток життя.

Та за хвилю я побачив, як живий плавець вибирається з дальшого кінця клітки, тягнучи за собою довгу примарну річ, схожу на жалобну гірлянду зі збляклих водоростей.

Хтось голосив за померлим. Милий Боже, майнула в мене думка, та невже це я?!

Тим часом тіло вже витягли на берег каналу, і полісмен-плавець витирався рушником. На патрульних машинах зблискували мигавки. Три полісмени, нахилившись над тілом, присвічували на нього ліхтариками й стиха перемовлялися.

— Я б сказав, усього кілька годин тому…

— Де слідчий?

— Він вимкнув удома телефон. Том поїхав по нього.

— Чи є гаманець… якесь посвідчення?

— Анічогісінько. Мабуть, приїжджий.

— Ні, не приїжджий, — озвався я і замовк.

— Ви його знаєте?

— Ні.

— То чого ж…

— Чого я так побиваюся? Та того… Він же мертвий, навіки. О Боже! І це я його знайшов…

У моїй пам’яті нараз зринув спогад.

Кілька років тому, йдучи вулицею ясного літнього дня, я повернув за ріг і раптом побачив чоловіка, на якого щойно наїхала машина. Водій саме вискочив з кабіни й нахилився над тілом. Я ступив був уперед, тоді зупинився.

На тротуарі біля мого черевика лежало щось рожеве.

Мені пригадалися заспиртовані наочні посібники зі шкільної лабораторії, і я збагнув, що воно таке. То був шматочок людського мозку.

Якась незнайома жінка зупинилася поруч і довго дивилась на розпростерте під машиною тіло. А тоді раптом зробила таке, чого, певне, й сама від себе не чекала. Вона підійшла і повільно вклякла біля трупа. Потім, лагідно доторкнувшись до нього, злегенька поплескала по плечі, немовби хотіла сказати: «Ну, ну, нічого страшного, ну ж бо…».

— Його… вбили? — почув я власний голос.

Полісмен обернувся до мене.

— Чому ви так подумали?

— А як би ж він… як би він потрапив у ту клітку… під водою… коли б хтось не… запхав його туди?

Знову спалахнув промінь ліхтарика й торкнувся мого обличчя, немов рука лікаря, що шукає симптомів хвороби.

— Це ви зателефонували до поліції?

— Ні, — моїм тілом перебіг дрож. — Я тільки страшенно закричав і збудив людей, що мешкають поблизу.

— Гей, — пошепки мовив хтось.

Детектив у цивільному, невеличкий на зріст, лисуватий, стоячи навколішки біля тіла потопельника, вивертав кишені його піджака. Із них випадала збита у жмутки й кавалочки біла маса, схожа на мокрі пластівці снігу чи на пап’є-маше.

— Що воно в біса таке? — спитав хтось.

«Я знаю», — подумав я, але нічого не сказав.

Руки мої тремтіли. Я нахилився поряд із детективом і почав підбирати з землі ті мокрі паперові жмутки. А детектив уже вивертав інші кишені, де була така сама маса. Я затиснув у руці те, що підібрав, і, випростуючись, засунув собі до кишені. І цієї миті детектив звів на мене очі.

— Ви ж геть змокли, — сказав він. — Назвіть своє прізвище та адресу отому полісменові й ідіть додому. Обсушіться.

Знову дощило, і мене кидало в дрож. Я повернувся, продиктував полісменові своє ім’я та адресу й швидко подався до своєї оселі.

Та не пройшов і кварталу, як мене наздогнала машина й загальмувала поряд. Дверцята відчинилися, і невеличкий лисуватий детектив глипнув на мене.

— О Боже, ну й вигляд у вас! — мовив він.

— Мені вже про це казали, з півгодини тому.

— Сідайте у машину.

— Та мені ще тільки квартал…

— Сідайте!

Весь тремтячи, я заліз у машину, і детектив довіз мене до мого вбогого, схожого на коробку від крекерів, помешкання, яке я наймав за тридцять доларів на місяць. Вилазячи з машини, я мало не впав — так мене трусило.

— Крамлі, — відрекомендувався детектив. — Елмо Крамлі. Зателефонуйте мені, коли здогадаєтесь, що то за паперова каша, яку ви сховали до кишені.

Я винувато здригнувся. Рука моя потяглася до тієї кишені, і я кивнув головою.

— Неодмінно.

— І нема чого так побиватися й розкисати, — сказав Крамлі. — Він же був ніхто… — і вмовк, засоромившись власних слів, а тоді нахилив голову, щоб увімкнути швидкість.

— А мені чомусь здається, що він хтось, — мовив я. — Коли пригадаю, хто, я вам зателефоную.

Я стояв, мов закляклий. Мене страшило, чи не станеться ще чогось жахливішого. Коли я відімкну свої двері, чи не затоплять і мене чорні води каналу?

— Біжіть! — й Елмо Крамлі захряснув дверцята машини.

І ось уже тільки два червоні вогники видно крізь зливу, що вперіщила з новою силою, аж я мусив приплющити повіки.

Я поглянув через вулицю, туди, де біля бензозаправної колонки стояла телефонна будка, з якої я вів ділові переговори з редакторами, хоч самі вони ніколи мені не телефонували. Потім пошукав у кишенях дрібняків. Ось зараз зв’яжуся із Мехіко, розбуджу Пег, замовлю розмову за її кошт і розповім і про клітку, й про того бідолаху, і… Боже ти мій, і налякаю її отак до смерті!..

Послухайся детектива, подумав я.

Біжи!

Мене вже так тіпало, що я ледве втрапив ключем у замкову шпарину.

Дощ сипонув мені вслід, аж за поріг.

За порогом на мене чекала порожня кімната шість на шість метрів, із пролежаною канапою, книжковою шафою з майже вільними полицями, де стояло лише чотирнадцять книжок, м’яким кріслом, купленим на дешевому розпродажу, нефарбованим сосновим письмовим столом та величезною, як піаніно, давно не мащеною друкарською машинкою «Ундервуд-стандарт» зразка 1934 року, що стукотіла, наче дерев’яні черевики об голу підлогу.

У машинці вичікувально стримів аркуш паперу. У дерев’яній скриньці збоку зберігався мій літературний доробок, увесь в одному стосику. Там були примірники «Десятицентового детективу», «Детективних історій» та «Чорної маски» — кожен із тих журнальчиків платив по тридцять-сорок доларів за оповідання. З другого боку стояла ще одна скринька, призначена для рукописів. У ній біліла одна-однісінька сторінка книжки, що її я ніяк не міг розпочати.

РОМАН БЕЗ НАЗВИ.

А нижче — моє ім’я та прізвище. І дата: і липня 1949 р.

Цебто три місяці тому.

Я здригнувся, зняв із себе мокрий одяг, витерся рушником, загорнувсь у халат і, повернувшись до столу, знову втупив у нього очі.

Тоді доторкнувся до машинки, розмірковуючи, ким вона мені доводиться: втраченим другом чи зрадливою коханкою.

Ще кілька тижнів тому вона видавала звуки, що нагадували мені голос музи. А тепер я все частіше сидів перед цією бісовою машинерією так, наче мені відтяли пальці. Три чи чотири рази на день я сідав до столу й мучився творчими потугами. І нічого не виходило. А коли й виходило, то незмінно летіло на підлогу, зібгане у жмутки, які я щовечора вимітав геть. Я немовби брів через оту безкраю аризонську пустелю, відому під назвою Сухі Піски.

Великою мірою це спричинялося тим, що Пег була так далеко, аж у тих мексиканських підземних печерах із муміями, і я почувався самотнім, і що у Венеції ось уже три місяці не прозирало сонце — весь час стояв туман, потім починалася мжичка, потім дощ, а потім знову мжичка й туман. Щовечора, лягаючи спати, я вгортавсь у холодне бавовняне укривало, а на світанку розгортався, неначе весь обліплений пліснявою. І щоранку подушка моя була волога від сліз, але я вже не міг пригадати, що ж таке сумне мені снилося.

Я визирнув у вікно на свій «приватний» телефон, до якого прислухався день у день, від ранку до вечора, марно чекаючи дзвінка з пропозицією одержати завдаток на мій геніальний роман, якщо закінчу його до кінця року.

А тоді я побачив, як мої пальці незграбно потяглися до клавішів машинки.

І подумав, що вони схожі на пальці того потопельника у клітці, що колихались, як морські анемони, або ж на невидимі пальці чоловіка позад мене у нічному трамваї.

І той, і другий ворушили руками.

Повільно, дуже повільно я сів до столу.

У грудях у мене тупало, неначе хтось бився у ґрати покинутої клітки.

Я відчув на потилиці чийсь віддих…

Мені потрібно було прогнати їх обох від себе геть. Потрібно було якось угамувати їх, щоб я зміг заснути.

Із мого горла вихопився хрипкий звук, так ніби я ось-ось мав виблювати. Але я стримав напад нудоти.

Натомість пальці мої почали друкувати, забиваючи слова РОМАН БЕЗ НАЗВИ, поки їх не стало видно.

Потім я перевів рядок і трохи нижче від забитих слів почали з’являтись інші:

СМЕРТЬ, далі тире, тоді ДІЛО і, нарешті, САМОТНЄ.

Від захвату я скорчив дику гримасу, голосно хекнув і цілу годину друкував не спиняючись, аж поки не зник за суцільною запоною грозового дощу той нічний трамвай і чорна морська вода не затопила лев’ячої клітки й навальною хвилею не винесла потопельника на волю…

Усе те спустилося по моїх плечах, руках, долонях і вилилося з холодних пальців на папір.

І тоді на мене нахлинула темрява.

Я зрадів їй і засміявся.

І впав на ліжко.

Серед ночі я розічхався і все чхав та чхав, безпорадно лежачи без сну й зуживши цілу пачку паперових носовичків, і мені здавалося, що я вже ніколи не зігріюсь і не оклигаю.

Тієї ночі туман погустішав, і десь ген у затоці все гучала й гучала загублена у темряві застережна сирена. Той звук скидався на крик якогось величезного, давно вимерлого морського чудиська, що із жалобним плачем, на який ніхто не зважав і не озивався, віддалялося від берега, шукаючи своєї домовини.

Тієї ночі у вікно кімнати завівав вітер і ворушив на столі друковані сторінки мого роману. Я наслухав, як легенько шурхотить папір, немов вода у каналі або чийсь віддих у мене на потилиці, і зрештою заснув.

Прокинувся я пізно, від сонячного сяйва. Чхаючи, підійшов до дверей, розчинив їх навстіж і ступив у потік світла, такого яскравого, що мені враз захотілося жити вічно, і водночас мене пойняв сором за те, що я, мов той капітан Агав,[2] у першу мить ладен був відвернутися від сонця. Я швидко вбрався. Речі, які були на мені минулої ночі, ще не просохли. Я зодягнув тенісні шорти та легку куртку, тоді вивернув кишені ще вогкого піджака, шукаючи жмуток розмоклої паперової маси, що випав із кишені мерця всього кілька годин тому.

Торкнувшись нігтем того жмутка, я зітхнув. Я знав, що воно таке. Але ще не був готовий дати відповідь.

Бігун з мене ніякий. Одначе я пустився бігти…

Геть від каналу, від клітки, від голосу, що промовляв у трамваї лиховісні слова, геть від своєї кімнати й від надрукованих уночі сторінок, на яких я почав викладати всю цю історію, — їх належало перечитати, але я поки що не хотів цього робити. Я просто біг собі берегом на південь.

До країни Загублений Світ.

Потім на хвильку став подивитись, як розбрелися на випасі під полудневим сонцем химерні механічні чудиська.

Нафтові свердловини. Нафтові помпи.

Ті гігантські птеродактилі, як я часто розповідав друзям, поналітали сюди з повітря на самому початку століття і, спускаючись на землю о пізній нічній порі, споруджували собі гнізда. І люди, що жили на узбережжі, прокидались, налякані гримким стугоном величезних ненажерливих помп. Люди підхоплювались у ліжках о третій годині ночі, розбуджені скрипом, скреготом, шерехом схожих на кістяки потвор, двигтінням їхніх припнутих до землі безперих крил, що здіймались і опадали, мов тяжкі зітхання доісторичних пращурів. Їхній дух, як сам час, плинув узбережжям, беручи початок у глибокій давнині, давнішній від доби печерної людини, — то був дух зогнилих у землі незапам’ятних нетрів, що за багато віків перетворилися на нафту.

Я біг крізь цей ліс бронтозаврів, що топталися в густій чорній рідині, провалюючись у в’язке, як смола, місиво. Їхній предковічний лемент відлунював від берега, звідки хвилі океанського прибою відкидали його назад.

Я біг повз невеликі білі будиночки, що їх спорудили згодом серед тих чудиськ і прокопали там канали, у яких мала відбиватись ясна небесна блакить 1910 року, коли на чистій хвилі плавали білі гондоли, а пішохідні містки, винизані лампочками-світляками, обіцяли втішні прогулянки, що й почалися свого часу, як оголошені наперед гастролі заїжджої балетної трупи, а потім припинились, щоб так і не відновитися по війні. Тільки оті чорні чудиська й далі всмоктувались у пісок, тоді як білі гондоли поринули на дно, а з ними назавжди згинув і сміх останніх веселощів.

Звісно, дехто з людей і досі жив на узбережжі, сховавшись у своїх хатинах або ж замкнувшись у поодиноких середземноморських віллах, розкиданих то там, то сям із якоїсь архітектурної іронії.

Отак я біг, біг — і нараз став як укопаний. І вже ладен був повернути назад, додому, взяти жмуток розкислих папірців, а тоді податися на пошуки слідів та імені їхнього загиблого власника.

Та, як на те, край піщаного пляжу переді мною стояв один з отих середземноморських палаццо, осяйно-білий, наче місяць уповні.

— Констанс Реттіґан… — прошепотів я. — Може, вийдеш до мене й зіграєш?

Власне, то було щось на зразок арабсько-мавританської фортеці, яка стояла лицем до моря й ніби спокушала припливи сягнути її і змити з берега. Угорі споруду прикрашали вежі та мінарети, а внизу, понад самим піском, вона була укріплена обличкованими синьо-білою плиткою укосами досить сумнівної надійності, бо всього за три десятки кроків звідти шанобливо вклонялися й відкочувались назад невгамовні хвилі, над ними, визираючи випадкову здобич, кружляли галасливі чайки, і там-таки стояв тепер і я.

— Констанс Реттіґан!

Ніхто не з’являвся.

Самотній і неповторний на цьому довгому, наче ящірка, гримкому березі, палац вірно охороняв неповторну королеву кіно.

У віконці однієї з веж і вночі, і вдень світилося. Я ніколи не бачив, щоб там не було світла. Чи вона й тепер там?

Так!

У віконці швидко майнула легка тінь, так ніби хтось підійшов, позирнув униз на мене й одразу пурхнув геть, мов нічний метелик.

Я стояв і пригадував.

У двадцяті роки вона стрімко злетіла вгору, але досить скоро так само стрімко канула в глибочінь фільмосховищ. Її режисер, як писали тоді в газетах, застукав Констанс у ліжку зі студійним перукарем і полоснув ножем по сухожилках на її ногах, так що вона втратила ту граційну ходу, якою він так захоплювався. А сам кинувся в море й поплив світ за очі. Відтоді Констанс Реттіґан більше ніхто не бачив. Ніхто не знав навіть, чи вона взагалі може ходити.

— О Боже! — почув я власний шепіт.

Я здогадувався, що пізніми вечорами вона таки зважується з’являтись у моєму світі й водить знайомство з людьми, з якими знайомий і я. І напевне були випадки, коли ми мало не зустрічались особисто.

Ну йди, під’юджував я себе подумки, йди і постукай отим бронзовим молотком у вигляді лева в її чільні двері, що виходять до моря.

Ні. Я похитав головою. Боявся, що відповіддю мені буде тільки примарне чорно-біле зображення на кіноплівці.

Та, по суті, ти й не хочеш зустрітися зі своєю неповторною любов’ю — тобі досить мріяти, що колись уночі вона вийде зі свого палацу й рушить берегом, не залишаючи на піску слідів, які замітав би за нею вітер, рушить просто до твоєї оселі, а тоді тихенько постукає в шибку, ввійде і розгорне на білій стіні кімнати довгі кінострічки, що зберегли її примарне сяйво.

«Люба Констанс Реттіґан, — подумки благав я, — ну вийди до мене! Скоч у свій великий білий „дюзенберґ“, що сяє і виблискує на піску, запусти мотор, помахай рукою і відвези мене далеко на південь, до затоки Коронадо, на залитий сонцем берег!..»

Та ніхто не запускав мотора, ніхто не махав рукою, ніхто не віз мене на південь, до сонця, геть від тієї туманної сирени, що поховала себе десь у морі.

Отож я позадкував і з подивом відчув, що мої тенісні туфлі захлюпнуло морською водою; а тоді рушив туди, звідки прийшов: до залитих дощем кліток у каналі, — і то я, найвидатніший у світі письменник, хоч цього ніхто, крім мене, не знав.

Коли я ввійшов у єдине місце, куди, як сам напевне знав, неодмінно мав прийти, у кишені моєї куртки була ота мокра паперова січка, схожа на злипле конфеті.

У цьому місці збиралися місцеві діди.

То був маленький тьмяний павільйон на кінцевій трамвайній станції, де продавалися цукерки, сигарети, журнали та квитки на великі червоні трамваї, що ганяли між Лос-Анджелесом і морем.

Цей павільйончик, у якому завжди стояв міцний дух тютюнової сушильні, тримали два геть прокурені брати, що постійно бідкалися й бурчали один на одного, наче двійко старих дівок. Саме там, на довгій лаві під вільною стіною, день у день від ранку до ночі й стовбичили рядком, мов кури на сідалі, кілька дідів, глухих до будь-чиєї думки і сонних, як глядачі на нудному тенісному матчі, аж поки мова не заходила про їхній вік: тоді вони наввипередки брехали, додаючи собі літ. Один казав, що йому вісімдесят два. Другий хвалився, ніби йому вже перейшло за дев’яносто. Третій приписував собі дев’яносто чотири. Числа були щораз інші, бо кожен забував, що казав тиждень чи місяць тому.

За дверима павільйончика час від часу гуркотіли важкі вагони, і якби добре прислухатись, то можна було б почути, як від навколишнього двигтіння зі старечих кісток обсипалась іржа, як воно зрушувало кров у застиглих жилах і на мить прояснювало тьмяні очі; а потім старі знову поринали у свою передсмертну сонноту і довгими годинами не озивалися й словом, намагаючись пригадати, про що була розмова, яку вони розпочинали опівдні, а закінчити могли десь над північ, коли брати-підприємці з бурчанням зачиняли крамничку й похмуро вирушали додому, до своїх парубоцьких ліжок.

Де мешкали ті старі, ніхто не знав. Щовечора, після того, як сварливі брати зникали у темряві, діди й собі розкочувалися хто куди, неначе клубки перекотиполя, гнані солоним вітром.

Я ступив ув одвічну сутінь павільйону й став, утупивши погляд у лаву, на якій від початку світу сиділи діди.

Мені одразу впало в око вільне між ними місце. Там, де звичайно сиділо, четверо, тепер було тільки троє, а з виразу їхніх облич я здогадався: щось негаразд.

Я поглянув на підлоту біля їхніх ніг, усипану не лише попелом із сигар, а й легкою порошею з вибитих компостером химерних клаптиків паперу — таким собі конфеті із трамвайних квитків у формі різних літер: Р, X, М…

Я вийняв руку з кишені й порівняв свою вже майже висхлу паперову січку з порошею на підлозі. Потім нахилився, підняв жменьку тих папірців, подивився на них, а тоді випустив з руки, і в повітрі замигтіли всі літери алфавіту.

Я перевів погляд на порожнє місце на лаві.

— А де той літній джентль… — та й затнувся.

Бо старі витріщились на мене так, наче я порушив їхню мовчанку пострілом із гармати. До того ж їхні погляди говорили, що я не був належно вдягнений для похорону.

Нарешті один, найстаріший, запаливши люльку й пахкаючи димом, пробурмотів:

— Ще прийде. Він завше приходить.

Проте інші двоє збуджено ворухнулись, й обличчя їхні спохмурніли.

— А де він мешкає? — наважився спитати я.

Найстаріший дід перестав пахкати люлькою.

— Кому це треба?

— Мені, — відказав я. — Ви ж мене знаєте. Я вже багато років тут живу.

Старі занепокоєно перезирнулись.

— Справа дуже нагальна, — додав я.

Старі ворухнулись востаннє.

— Де канарки, — пробурмотів найстаріший.

— Де, де?

— Де жінка з канарками, — його люлька вже згасла. Він знову запалив її і стривожено поглянув на мене. — Але не турбуйте його. Із ним усе гаразд. Він не захворів. Він прийде.

Старий надто палко запевняв мене, і двоє інших нишком засовались на лаві.

— Як його звуть? — запитав я.

Це була моя помилка. Не знати, як його звуть! О Боже, та це ж відомо кожному! І старі обпекли мене гнівним поглядом.

Я почервонів і позадкував до дверей.

— Жінка з канарками, — мовив я сам до себе, а тоді вискочив за двері, і мене мало не збив трамвай, що промчав за кілька кроків від павільйону.

— Придурок! — гукнув мені вагоновод, вистромившись із вікна й махаючи кулаком.

— Жінка з канарками! — безглуздо крикнув я у відповідь і теж махнув кулаком, даючи зрозуміти, що я живий.

А тоді почалапав шукати ту жінку.

Я знав, де вона мешкає, з оголошення на вікні.

Канарки на продаж.

У Венеції тоді було, та й тепер є, безліч занепалих куточків, де люди виставляють на продаж останні вживані речі, відриваючи їх від душі й сподіваючись, що на них не знайдеться покупця.

Навряд чи є такий старий будинок із давно не праними завісками, де на вікні не біліло б оголошення:

Автомобіль «неш» зразка 1927 року. Ціна помірна. З подвір’я.

Або:

Бронзове ліжко, що мало було в ужитку. Недорого. Нагорі.

Ідеш далі та й думаєш собі: а який бік того ліжка був в ужитку і скільки років ним уже ніхто не користується — двадцять, тридцять?..

Або ще:

Скрипки, гітари, мандоліни.

Й у вікні — старезні інструменти, тільки замість струн на них — павутиння, а в глибині кімнати видно старого чоловіка, що зігнувся над столярним верстатом і випилює якісь дощечки, незмінно стоячи спиною до вікна й не даючи перепочинку рукам, — він один із тих, хто залишився тут ще відтоді, як білі гондоли знайшли свій останній причал на задвірках і почали правити за квітники.

Скільки минуло часу, відколи він востаннє продав скрипку чи гітару?

Постукай у двері або у вікно. Старий і далі випилюватиме й шліфуватиме шкуркою свої дощечки, тільки плечі його затрусяться. Може, він сміється з того, що ти стукаєш, а він удає, ніби не чує?

Проминаєш вікно з останнім оголошенням:

Кімната з гарним краєвидом.

Кімната дивиться вікном на море. Але до неї вже років десять ніхто не заглядав. А може, й того моря вже немає…

Я востаннє повернув за ріг і натрапив на те, що шукав.

Папірець висів у поруділому від сонця вікні, і кволі, геть збляклі літери, виведені колись олівцем, були ледве видимі, як ото лимонний сік, що роз’їв сам себе й знебарвився ще десь — Боже ти мій! — років п’ятдесят тому.

Канарки на продаж.

Атож, півстоліття тому хтось лизнув кінчик олівця, написав на аркушику ці слова й виставив його вицвітати, прикріпивши до шиби смужками мушиної липучки, а сам подався пити чай у кімнати нагорі, де порох укривав суцільним масним шаром поруччя балюстради і так обволік лампочки, що вони ледь жевріли, де подушки стали наче повстяні, а в порожніх шафах із кілочків звисали темні тіні.

Канарки на продаж.

Я не постукав у двері. Колись давно я вже був постукав у них — просто так, з легковажної цікавості, — і, почуваючи себе дурнем, пішов ні з чим.

Я повернув старовинну кулясту ручку. Двері легко подалися досередини. На нижньому поверсі панувала пустка. У жодній кімнаті не було ніяких меблів. Я гукнув нагору, у просякнуте порохом сонячне світло:

— Є хтось удома?

І мені причувся шепіт звідкись із горища:

— …нікого.

На підвіконні лежали здохлі мухи. На сітці, якою була затягнута зовнішня рама, виднілися рештки крилець нічних метеликів, що загинули влітку 1929 року.

Десь високо нагорі, де була замкнена у вежі казкова принцеса, наче пір’їнка впала:

— Хто там?

А між темних кроков ледь чутно писнула миша:

— Заходьте…

Я штовхнув внутрішні двері, розчиняючи їх ширше. Вони гучно, зі скреготом зарипіли. Мабуть, їх навмисне не змащували, аби непрохані гості, зачувши рипіння іржавих завіс, повертали назад.

Нагорі затріпотів крильцями об навіки згаслу лампочку нічний метелик:

— …сюди, нагору…

Я піднімався у полудневий присмерк, повз дзеркала, повернуті лицем до стіни. У них не відбилось, як я прийшов. Не відіб’ється, і як піду.

— Хто там?.. — прошепотіло.

Біля дверей проти сходів я нерішуче спинився. Можливо, я сподівався побачити там, у кімнаті, величезну канарку, простерту на килимі пороху, вже нездатну співати, а тільки говорити пошепки.

Я ввійшов.

І почув уривисте зітхання.

Посеред порожньої кімнати стояло ліжко, а на ньому, склепивши очі й ледь чутно дихаючи, лежала стара жінка.

«Археоптерикс», — подумав я.

Справді. Отак і подумав.

Колись я бачив такі кістки в одному музеї — ламкі рептильні крила того вимерлого, зниклого з лиця землі птаха, чиї обриси відбилися на пісковику тонким різьбленням, що могло б належати якомусь давньоєгипетському жерцеві.

Ліжко й те, що лежало на ньому, було немов намул посеред обмілілої річки. У її повільному потоці вгадувалась купа розшарпаних жалюгідних лахів і тендітний кістяк.

Вона лежала крижем, така заклякла й тиха, аж я не міг повірити, що то жива істота, а не доісторична окам’янілість, якої не торкнувся плин віків.

— Вам чого? — на невеличкому жовтуватому обличчі над укривалом розплющились очиці. Крихітні блискітки світла блимнули на мене.

— А де… канарки? — почув я свій голос. — Оте оголошення у вашому вікні… Де ж пташки?

— Ох! — зітхнула стара. — Милий Боже…

Вона забула. Певно, вона вже багато років і вниз не спускалась. А я, мабуть, перший, хто піднявся сюди нагору за сотні днів.

— О-о, — прошепотіла вона, — це було так давно. Канарки… Атож, у мене водилися гарні пташки… У двадцятому році, — потім, так само пошепки: — У тридцятому… тридцять першому… — голос її завмер. Тут літа зупинялись.

Просто настав ще один ранок. Минав ще один день.

— І співали вони в мене, о, ще й як співали. Але ніхто не приходив купувати. Чому? Я так і не продала жодної.

Я озирнувся навколо. У кутку кімнати стояла порожня пташина клітка, ще дві виглядали із шафи.

— Ви вже пробачте, — прошепотіла стара. — Видно, я просто забула зняти з вікна те оголошення…

Я підійшов до кліток. Мій здогад виявився слушним.

Дно першої клітки було застелене клаптем «Лос-Анджелес Таймс» за грудень 1926 року.

ХІРОХІТО СХОДИТЬ НА ТРОН

Сьогодні пополудні новий двадцятип’ятилітній монарх…

Я перейшов до другої клітки й поглянув на дно. На мене враз наринули спогади шкільних літ з тодішніми страхами.

БОМБАРДУВАННЯ АДДИС-АБЕБИ

Муссоліні тріумфує.

Хайле Селассіє заявляє протест…

Я заплющив очі й відвернувся від того пропащого року. То ось коли тут перестало шурхотіти пір’ячко й замовк пташиний спів! Я знову став біля ліжка та висхлого тіла на ньому. І раптом почув, що говорю:

— А ви слухали колись по радіо недільну ранкову передачу «Година канарок зі Скелястих гір»?..

— Там ще грав органчик і десятки канарок співали йому в лад! — підхопила стара з таким захватом, що її тіло враз молодо стрепенулось, а голова підвелася. Очі її зблискували, наче скалки скла. — «Коли весна приходить в гори»!

— І «Красуню Сью», і «Голубі небеса», — докинув я.

— Ой, які ж то були чудові пташки, правда?

— Чудові, — мені тоді було дев’ять років, і я сушив собі голову над тим, як ті бісові птахи могли так злагоджено співати під музику. — Я колись сказав своїй мамі, що, мабуть, їм у клітки ставлять ноти.

— Ви, я бачу, чутливий хлопчик, — голова старої знесилено впала на подушку, й жінка заплющила очі. — Тепер так уже не роблять.

Та й ніколи не робили, подумав я.

— Але, — прошепотіла вона, — насправді ви ж прийшли не через канарок.

— Ні, — признався я. — Я щодо старого чоловіка, що наймає у вас кімнату…

— Він помер.

І перш ніж я встиг здобутися на слово, вона спокійно заговорила далі:

— Я від учорашнього ранку не чула, щоб він порався внизу на кухні. І ввечері було тихо, от я й здогадалася. А коли ви відчинили надвірні двері, я вже знала, що то хтось несе мені погану звістку.

— Пробачте.

— Нема за що. Я й не бачила його ніколи, окрім як на Різдво. Мене доглядає одна жінка з сусіднього дому, двічі на день приходить перекласти на ліжку, приносить попоїсти. То він одійшов, еге? Ви його добре знали? А коли буде похорон? Отам на комоді п’ятдесят центів. Купіть йому від мене букетик квітів.

Ніяких грошей на комоді не було. Не було й самого комода. Та я вдав, ніби він є, і поклав до кишені уявні п’ятдесят центів.

— Ви приходьте через півроку, — прошепотіла стара. — На той час я одужаю. І знову триматиму канарок на продаж, і… Ви увесь час дивитесь на двері! Вам треба йти?

— Так, мем, — винувато відповів я. — І ще я хотів сказати… надвірні двері у вас не замкнені.

— Е, та що тут кому взяти в такої старої руїни, як я? — вона востаннє підвела голову. Очі її зблиснули. На обличчі відбився біль, що точив її десь усередині й тепер вихопився назовні. — Ніхто вже ніколи не зайде у цей дім і не підніметься цими сходами! — вигукнула вона.

Голос її затих, мов радіохвиля з-за гір. Вона приплющила повіки, помалу згасаючи.

О Боже, подумав я, вона таки хоче, аби хтось прийшов до неї і зробив цю страхітливу послугу!

Ні, тільки не я!

Очі старої широко розплющились. Невже я сказав це вголос?

— Ні, — мовила вона, пильно заглядаючи мені в обличчя. — Ви не він.

— Хто «він»?

— Той, хто стоїть у мене за дверима. Щоночі, — вона зітхнула. — Але ніколи не заходить до кімнати. Чому він не заходить?

І нараз спинилася, наче годинник. Вона ще дихала, але видимо чекала, щоб я пішов.

Я озирнувся через плече.

Вітер здійняв у дверях куряву, і мені здалося, ніби там якась тінь, ніби хтось стоїть і жде. Оте щось чи хтось, що приходить щоночі й чигає в коридорі.

Я рушив до виходу.

— До побачення.

Ані звуку.

Мені слід би було залишитися з нею, разом пити чай, снідати, обідати. Та хіба допоможеш усім, хто цього потребує, по всіх усюдах і в усі часи?

Я почекав біля дверей.

До побачення.

Чи то вона простогнала ці слова у своєму старечому сні? Я знав лише те, що її подих виштовхнув мене з кімнати.

Спускаючись униз, я згадав, що так і не спитав імені старого, який потонув у лев’ячій клітці, маючи в кишенях по жмені незужитого на жодному святі конфеті з трамвайних квитків.

Я знайшов його помешкання. Але це нічого мені не дало.

Його імені там не буде, так само як немає його самого.

Усе добре при своєму початку. Але так рідко в історії людей, чи малих містечок, чи великих міст і кінець буває добрий.

Із часом усе помалу занепадає. Запливає жиром. Розлазиться. Розпадається зв’язок часів. Скисає молоко. Серед нічної мряки дроти на високих стовпах приносять погані вісті. Вода у каналі береться брудним шумовинням. Кресало не викрешує вогню. Жінки більше не гріють.

Зненацька кінчається літо.

Глибоко в кістки заповзає зима.

Отоді настає час стіни.

Йдеться про стіну в убогій кімнатчині, яку щораз стрясають, проїжджаючи мимо, важкі трамвайні вагони, і ти стенаєшся, наче в нічному кошмарі, на своєму холодному залізному ліжку в напівпідвалі аж ніяк не королівського будинку, де давно вже немає канарок і з-над вхідних дверей повідпадали цифри номера, а перекручена табличка з назвою вулиці на розі показує не на північ, а на схід, так що коли б хтось надумав тебе розшукувати, то пішов би без вороття у зовсім інший бік.

А проте в тебе є оця стіна біля ліжка, на якій ти можеш читати сльозавими очима чи простягти руку, та так і не торкнутись її — надто вже вона далека, надто непроникна й надто гола.

Я знав: якщо я знайду кімнату старого, то побачу цю стіну.

І я її побачив.

Його двері, як і решта дверей у будинку, були незамкнені й ніби чекали, щоб у них увійшли — чи то вітер, чи то туман, чи то якийсь примарний незнайомець.

Я ввійшов. І нерішуче спинився. Хтозна, може, сподівався побачити на порожньому залізному ліжку старого рентгенівський відбиток власника? Його кімната мала такий самий вигляд, як і кімната жінки з канарками нагорі: то була пустка, наче наприкінці дня після дешевого розпродажу, коли усе вже розтягли геть — що за п’ять, а що за десять центів.

Не було навіть зубної щітки, ні мила, ні якоїсь ганчірки замість рушника. Мабуть, старий раз на день мився у морі, чистив зуби водоростями, прав у солоній воді свою єдину сорочку і, поки вона сохла, лежав поруч на піску — це, звісно, коли і якщо прозирало сонце.

Я ступав уперед, мов водолаз на великій глибині. Коли знаєш, що людина померла, сама атмосфера її осиротілого житла сковує тобі рухи й навіть подих.

Я перевів дух.

Моє припущення виявилось хибним.

Його ім’я таки було в кімнаті, написане на стіні. Я мало не впав, нахилившись, аби розібрати його.

Воно повторювалося знов і знов, надряпане на тиньку з того боку ліжка. Знов і знов — так наче страх перед старечим слабоумством чи втратою пам’яті, страх прокинутись одного ранку безіменним змушував його знов і знов видряпувати своє ім’я жовтим від нікотину нігтем.

Вільям. Потім — Віллі. Потім — Вілл. А ще нижче — Вілл.

А далі — знов, і знов, і знов:

Сміт… Сміт… Сміт… Смітті…

І трохи нижче — Вільям Сміт.

І нарешті — Сміт, В.

Я придивлявся до стіни, і ця моторошна таблиця множення то проступала виразніше, то розпливалась у мене перед очима, викликаючи в душі спомин про всі ті безсонні ночі, коли і я жахався на саму думку, що чекає мене ген попереду, у темних нетрях мого майбутнього. Може, десь у 1999 році і я, старий та самотній, із мишачим шкрябанням робитиму нігтем свій пам’ятний напис на стіні.

— Не приведи Боже… — прошепотів я. — Але стривай!

Ліжко писнуло, наче кицька, до якої доторкнулись уві сні. Я сперся на нього всією вагою і повів пучками по тиньку. Там були ще якісь слова. Послання, натяк, ключ?

Мені пригадався дитячий фокус, коли кажеш товаришеві написати щось олівцем у блокноті й видерти той аркушик. А тоді виходиш із блокнотом з кімнати, м’яким олівцем скісно треш по невидимих ум’ятинках на аркушику, що був під видертим, і на папері проступають написані товаришем слова.

От і тепер я зробив точнісінько так само. Дістав з кишені олівець і заходився легенько водити боком грифеля по стіні. І на тиньку, немов якимсь чаром, проступили сліди від нігтя: осьде щось ніби рот, а оце око, обриси, форми, уривки напівдрімотних думок старої людини.

Четверта ранку, а сну немає.

А нижче — німе благання:

Боже, дай мені заснути!

І розпач на світанні:

— О Господи!

Аж раптом, коли я нахилився ще нижче, щось наче вхопило мене за коліна. На стіні були такі слова:

Він знову стоїть за дверима.

Але ж це я, я стояв за дверима старої нагорі, тільки п’ять хвилин тому. І я ж таки хвилину тому стояв за дверима цієї порожньої кімнати. А ще…

Учорашня ніч. Заллята дощем темрява, трамвай. Великий вагон, що розгойдується на поворотах, рипить дерев’яними ребрами, деренчить начищеною міддю, а хтось невидимий похитується у проході позад мене й править свою панахиду.

Він знову стоїть за дверима.

Він стояв у трамвайному проході.

Ні, ні. Це вже занадто!

Хіба ж то злочин — стояти у трамвайному проході й стогнати, так само як стояти отут у коридорі й тільки дивитися на двері, аби старий знав, що ти тут стоїш — стоїш і мовчиш?

Ну гаразд, та що, як одної ночі він — хоч би хто він був — увійде до кімнати?

Ввійде зі своїм самотнім ділом?

Я знову подивився на видряпаний напис на стіні, такий же блідий і невиразний, як і те оголошення про канарок у вікні з вулиці. І відступив, одірвався від тих моторошних слів самотності й розпуки.

У коридорі я постояв, дихаючи повітрям цього дому й намагаючись угадати, скільки разів протягом останнього місяця тут стояв хтось інший, у кого під шкірою обличчя прозирав вискалений череп.

Мене поривало обернутись і щосили гукнути нагору, так щоб аж задеренчали порожні пташині клітки:

«Якщо він прийде знову, покличте мене!»

Та як? Я побачив у кутку порожню поличку, де колись був телефон, а під нею телефонний довідник за 1933 рік.

То хай закричить у вікно!

Але хто почує її голос, схожий на скрегіт ключа в заіржавілому замку?

Я сам прийду й чатуватиму під дверима, подумав я.

Чому?

Тому що ота видобута з дна річки мумія, ота напівжива жінка на схилі віку, яка лежить нагорі, сповита у поховальний саван, і з надією чекає холодного подмуху вітру, що шугне сходами й залетить до неї в кімнату.

Треба позамикати всі двері, подумав я.

Та коли спробував причинити надвірні двері, вони не подалися.

І я почув шепіт холодного вітру, що залітав до будинку.

Я мчав до поліційного відділка, але на півдорозі сповільнив біг і зупинився. Тому що позаду, біля самих моїх вух, зашурхотіли сухими крильцями мертві канарки.

Вони просилися на волю. Тільки я міг їх визволити.

А ще тому, що я відчув, як тихі води Нілу здіймаються над намулом, загрожуючи захлюпнути й змити стародавню Нікотріс, двотисячорічну фараонову дочку.

Тільки я міг зупинити каламутний Ніл, не дати йому підхопити царівну й понести її геть, до мулистого гирла.

І я подався до свого «Ундервуда».

Я описав і визволив птахів. Я описав і визволив висхлу стару мумію.

Почуваючи себе винним, але щасливим, щасливим, але винним, я виймав із машинки аркуші й один по одному складав до своєї схожої на пташину клітку й на мулисте річкове дно романної скриньки, де вони співали, тільки коли прочитаєш надруковані на них слова, і шепотіли, коли їх перегортаєш.

І тоді, сповнений спасенної радості, я вийшов з дому.

Я рушив до поліційного відділка, аж роздимаючись від грандіозних фантазій, божевільних ідей, неймовірних доказів, можливих припущень і очевидних розв’язань.

Діставшись туди, я почував себе неперевершеним акробатом, що виконує свій номер на найвищій трапеції, спущеній із найбільшої повітряної кулі.

Я й гадки не мав, що детектив-лейтенант Елмо Крамлі озброєний довгими шпильками й пневматичною рушницею.

Коли я з’явився біля поліційного відділка, він саме виходив із надвірних дверей. Мабуть, щось у моєму обличчі йому підказало, що я ось-ось вибухну й геть завалю його своїми припущеннями, здогадами, умовиводами й доказами. Отож він квапливо провів рукою по обличчю, рвучко відступив був до дверей, а потім обережно рушив уперед, так наче наближався до міни.

— А ви що тут робите?

— Хіба не належить громадянинові з’явитися до поліції, якщо він може розкрити вбивство?

— Де ви бачите ті вбивства? — Крамлі роззирнувся навколо й, певне ж, не побачив жодного. — Що ще?

— Ви не хочете вислухати, що я маю сказати?

— Я вже чув усе те сто разів, — Крамлі пройшов повз мене, простуючи до своєї машини, що стояла біля тротуару. — Щоразу, як хтось у Венеції помирає від серцевого нападу чи вбивається, наступивши на розв’язану шнурівку власного черевика, другого ж дня до відділка з’являється якийсь розумник і починає доводити мені, що ховається за тим інфарктом чи розв’язаною шнурівкою. От і у вас на обличчі такий самий інфарктно-шнурівковий вираз, а я цілу ніч не спав.

Він попростував далі, і я бігцем пустився за ним, бо Крамлі явно наслідував Гаррі Трумена й робив сто двадцять кроків на хвилину.

Він почув, що я його наздоганяю, і кинув через плече:

— Ось що я вам скажу, юний Гемінґвею…

— То ви знаєте, з чого я живу?

— Кожен у Венеції про це знає. Щоразу, як у вас з’являється оповіданнячко в «Десятицентовому детективі» чи «Детективі Флінна», ціле місто чує, як ви горлаєте біля газетної полиці у винній крамничці, показуючи на ті журнали.

— О-о… — мовив я, тимчасом як із моєї повітряної кулі виходили останні рештки гарячого повітря. Опинившись на землі, я став із другого боку машини Крамлі, кусаючи нижню губу.

Крамлі побачив це і пройнявся батьківським жалем.

— Господи Боже мій, — зітхнув він.

— Що?

— Ви знаєте, чого я найдужче не можу терпіти у детективах-аматорах? — запитав Крамлі.

— Я не детектив-аматор, а письменник-професіонал, що має особливий орган чуття, як ото вусики в польового коника.

— То ви польовий коник, що навчився друкувати на машинці, — зауважив Крамлі й зачекав, поки я впаду мертвий. — А якби ви поникали Венецією, та посиділи у моєму кабінеті, та повчащали до моргу стільки років, скільки я, то знали б, що кожен зайшлий волоцюга й кожен вуличний п’яничка так напханий усякими теоріями, доказами й відкриттями, що їх вистачило б, аби скласти ще одну Біблію чи пустити на дно недільний прогулянковий пароплав із церковною паствою. Як послухати базікання першого-ліпшого мандрівного проповідника, що втрапив за ґрати, то половина світу має бути під підозрою, третина — під вартою, а решту слід засудити й повісити. Отож чого б я мав слухати якогось молодого перодряпа, який ще навіть і не почав увіходити в історію літератури… — він знову почекав, а я мало не впав, — …і який, тільки того й побачивши, що випадкового потопельника у лев’ячій клітці, гадає, ніби натрапив на «Злочин і Кару», й уявляє себе нащадком Раскольникова. Я закінчив. Слухаю тепер вас.

— Ви знаєте Раскольникова? — вражено запитав я.

— Чи ще не відтоді, як ви народились. Але цим ситий не будеш. Викладайте свої докази.

— Я письменник і розуміюся на людських почуттях краще, ніж ви.

— Дурниці. А я детектив і краще, ніж ви, розуміюся на фактах. Ви не боїтеся, що реальний факт зажене вас на слизьке?

— Я…

— Скажіть мені ось що, хлопче. Ви у своєму житті що-небудь звідали?

— Що-небудь?

— Еге ж. Я маю на увазі будь-що. Велике, не дуже велике, мале. Будь-що. Як от хвороба, акт насильства, смерть, війна, революція, вбивство.

— Мої батько й мати померли…

— Своєю смертю?

— Так. А ще мого дядька вбили грабіжники…

— Ви бачили, як його вбили?

— Ні, але…

— Те, чого не бачили, до уваги не береться. Я хочу знати, чи ви натрапляли досі на щось таке, як людина у лев’ячій клітці?

— Ні, — відповів я нарешті.

— Ну от, про це ж я і кажу. Ви й досі під враженням. Ви не знаєте, що таке життя. А я народився й виріс у моргу. Для вас це перший реальний дотик до мармурового столу. То краще б вам заспокоїтись і йти собі, — він збагнув, що й сам надто підвищив голос, отож похитав головою і сказав: — А втім, краще мені заспокоїтись і поїхати.

Що він і зробив. Відчинив дверцята машини, скочив за кермо, і, перш ніж я встиг знову наповнити свою повітряну кулю, за ним і слід прохолов.

Бурмочучи прокльони, я грюкнув за собою дверима телефонної будки, вкинув у проріз десятицентовик і зателефонував у Лос-Анджелес, до якого від Венеції п’ять миль. Коли на другому кінці дроту хтось зняв слухавку, я почув, як по радіо звучить весела распа,[3] як грюкнули двері, зашуміла спущена в туалеті вода, але, чекаючи відповіді, відчував я і сонце, що було так мені потрібне.

Нарешті жінка, яка мешкала на розі Темпл і Фіґероа, знервовано піднесла до вуха слухавку, прокашлялась і запитала:

— Que?[4]

— Місіс Гутіерес!.. — заволав я. Тоді спинився й почав спочатку: — Місіс Гутіерес, це я, Шалапут.

— А-а! — зітхнула вона, а потім засміялася. — Si, sі![5] Хочете поговорити з Фанні?

— Та ні, переказати всього кілька слів. Ви погукаєте до неї наниз, місіс Гутіерес? Зробіть ласку.

— Погукаю.

Я чув, як вона йде. Чув, як хитнувся ветхий, розшарпаний багатоквартирний будинок. Колись на його покрівлю сяде ворона, і вся та споруда завалиться. Чув, як дріботить за хазяйкою по лінолеуму куций, схожий на великого джмеля й гавкітливий чіхуахуа.[6]

Потім почув, як відчинилися двері, як місіс Гутіерес вийшла на балкон третього поверху і, перехилившись через балюстраду, загукала в сонячний простір на другий поверх:

— Гей, Фанні! Гей! Шалапут дзвонить!

Я закричав у слухавку:

— Скажіть їй, що мені потрібно до неї приїхати!

Місіс Гутіерес чекала. Я почув, як зарипіли мостини балкона на другому поверсі, так ніби якийсь огрядний капітан викотився на свій місток оглянути навколишній світ.

— Гей, Фанні, він хоче приїхати!

Запала довга мовчанка. Над подвір’ям будинку задзвенів мелодійний голос. Слів я не розібрав.

— Скажіть їй, що мені потрібна «Тоска»!

— «Тоска»!.. — закричала місіс Гутіерес униз.

Довга мовчанка.

Будинок знову хитнувся, тепер у другий бік, так наче сама земля повернулась в опівденній дрімоті.

Линучи знизу повз місіс Гутіерес, до мене донеслися звуки музики з першої дії «Тоски».

— Фанні каже…

— Я чую музику, місіс Гутіерес. Це означає «можна»!

Я повісив слухавку. У цю саму мить, наче за годинником, на берег за кілька кроків од мене обрушилася добра сотня тисяч тонн солоної води. Я кивнув головою, оцінивши Богову точність.

Потім намацав у кишені двадцять центів і побіг до трамвайної станції, щоб устигнути на найближчий трамвай.

Вона була як гора.

Насправді її звали Кора Сміт, але вона прибрала собі псевдонім Фанні Флоріанна, і ніхто вже не називав її інакше. Я знав її багато років, ще відтоді, як і сам мешкав у тому багатоквартирному будинку, та й коли переїхав звідти до моря, то й далі підтримував з нею дружні стосунки.

Фанні була така огрядна, що ніколи не спала лежачи. День і ніч сиділа у своєму здоровенному капітанському кріслі, що немов уросло в палубу найманого помешкання, і на лінолеумі під ним було видно вм’ятини й тріщини від величезної ваги господині. Рухатися Фанні намагалась якнайменше, а коли все-таки випливала з кімнати й протискалася в двері до передпокою і далі до тісної вбиральні, у легенях та горлянці у неї шуміло й клекотіло. Вона боялася, що колись ганебно застрягне в тій пастці, й не раз казала: «Боже, ото буде жах, як доведеться викликати пожежників і благати, щоб вони визволили мене звідти!» Потім вона поверталася до свого крісла, радіоприймача та патефона, а поряд, тільки руку простягти, стояв і холодильник, напакований морозивом, маслом, майонезом та всілякими іншими згубними для неї наїдками у згубній кількості. Фанні завжди щось їла і завжди щось слухала. Поруч із холодильником були книжкові полиці — без книжок, зате із сотнями платівок Карузо, Ґаллі-Курчі, Ґледіс Суорсаут та інших славетних співаків. А опівночі, коли із шипінням змовкала остання платівка, Фанні скулювалась у своєму кріслі, наче приспаний темрявою слон. Її масивні кістки осідали в пишному тілі, і тільки кругле, як місяць, обличчя чатувало над тим владним обширом плоті. Підперта подушками, вона щораз мусила із зусиллям втягувати повітря, бо воно саме собою виходило з грудей, і Фанні завжди боялась ненароком відхилитися надто далеко назад, аби тягар власної плоті, накотившись лавиною, не завалив, не здавив легень і назавжди не одібрав їй голосу та світла. Вона ніколи не говорила про це, та коли одного разу хтось запитав, навіщо в кімнаті ліжко, на якому ніхто не спить, очі Фанні погрозливо спалахнули, і більше про ліжко мови не було. Її ворог і вбивця — жир — був завжди з нею. Вона спала у своєму громадді, сповнена страху, а вранці прокидалася з радісним відчуттям: ще одна ніч минула, і вона пережила її.

У закутку під будинком стояв порожній ящик від піаніно.

— То мій, — казала Фанні. — Коли я помру, затягніть його сюди, запхайте мене всередину й спустіть униз на талях. То моя труна. Ну, а тим часом, любчику, подай мені оту банку з майонезом і велику ложку.

Я стояв перед надвірними дверима будинку й слухав.

Її спів линув униз коридорами та сходами. Починався він напрочуд чистою нотою, наче прозорий гірський потічок, тоді збігав водоспадом із другого на перший поверх і далі через вестибюль. Здавалося, той голос можна пити — такий він був чистий.

Фанні…

Поки я піднімався першим маршем сходів, вона виводила кілька рулад із «Травіати». А коли поволі долав другий марш, раз по раз спиняючись із заплющеними очима, щоб послухати, згори вже линув радісний спів мадам Баттерфляй, що вітала прибулий у гавань білий корабель і лейтенанта у білій морській уніформі.

То був голос тендітної юної японки, яка одного весняного дня чекала на пагорбі над морем. На столику біля вікна стояла фотографія тієї сімнадцятирічної японки. Дівчина важила щонайбільше п’ятдесят п’ять кілограмів, але то було дуже давно. Одначе це її голос раз по раз спиняв мене на ветхих сходах у передчутті радості.

Я знав, що коли підійду до дверей, спів урветься.

— Фанні, — казав я, ввійшовши. — Я чув, як тут хтось співав.

— Та невже?

— Щось із «Богеми».

— Дуже дивно. Цікаво, хто б це міг тут співати?

Ми вже багато років вели цю гру, балакали про музику, обговорювали симфонії, опери, балети, слухали радіо, грали на старенькому патефоні «Едісон», але ніколи, жодного разу за всі ті тисячі днів, Фанні не заспівала, коли я сидів у її кімнаті.

Та сьогодні все було не так, як звичайно.

Коли я вибрався на другий поверх, спів змовк. Але то вона, мабуть, міркувала, як мене зустріти. Може, випадково виглянула у вікно й побачила, що я йду вулицею. Може, з першого погляду прозирнула мене наскрізь. Чи, може, мій голос, долинувши з далекого околишнього містечка по телефону, доніс до неї (що було неможливо) всю тугу тієї ночі з її холодним дощем. Хай там воно як, але в огрядному тілі Фанні Флоріанни спрацювала якась несхибна інтуїція. І на мене чекали сюрпризи.

Я стояв перед її дверима й дослухався.

У кімнаті щось розмірено порипувало, так наче хвилі розгойдували великий корабель. Там робило своє діло щире співчуття.

Долинуло тихе шипіння: патефон!

Я постукав у двері.

— Фанні! Це я, Шалапут.

— Voila![7]

Вона відчинила двері, і гримнула музика. Велика й важенна Фанні за якусь хвилю встигла опустити нагострену бамбукову голку на заїжджену платівку, гайнути до дверей, узятися за ручку й завмерти в чеканні. А з першим же помахом диригентської палички вона широко розчахнула двері, і музика Пуччіні хлюпнула назустріч, поглинула мене й затягла до кімнати. Фанні Флоріанна допомогла їй.

То була перша платівка з «Тоски». Фанні всадовила мене на хиткий стілець, узяла за руку і вклала в неї келих доброго вина.

— Я ж не п’ю, Фанні.

— Дурниці. Ти глянь на себе в дзеркало. Пий! — вона граційно закружляла, наче один з отих дивовижних бегемотів із Діснеєвої «Фантазії», що раптом стали легкі, як пір’їнки, а потім страховинним і дивним громаддям угрузла в своє беззахисне крісло.

Ще не дограв перший бік платівки, як я вже плакав.

— Ну, ну, — прошепотіла Фанні, знову наливаючи мені в келих. — Ну ж бо, не треба.

— Від Пуччіні я завжди плачу, Фанні.

— Я знаю, любчику, але ж не так гірко.

— Ваша правда, не так гірко, — я відпив половину вина з келиха. То був «Сент-Емільйон» урожаю 1938 року, з доброго виноградника, принесений кимось із багатих приятелів Фанні, що їхали до неї через усе місто щиро погомоніти, посміятися, відвести душу в товаристві одне одного, незалежно від того, чиї статки більші. Колись я бачив, як піднімалися старими сходами родичі Тосканіні, й зупинився, даючи їм дорогу. А одного вечора назустріч мені спускався Лоуренс Тіббетт, і ми розкланялись. Вони завжди приносили до розмови найкращі вина й завжди йшли від Фанні усміхнені. Центр світу може бути для людини де завгодно. От він і був тут, на другому поверсі багатоквартирного будинку на злиденній околиці Лос-Анджелеса.

Я витер сльози, що накапали мені на рукав піджака.

— Розказуй, — мовила прекрасна товстуля.

— Я знайшов мертвого чоловіка, Фанні. Та ніхто не хоче мене вислухати!

— Боже мій! — рот у неї розтулився, і її кругле обличчя стало ще кругліше; очі злякано розширились, потім лагідно й співчутливо втупились у мене. — Бідолашний хлопчина. І хто ж він?

— Один із тих симпатичних дідів, що завжди сидять у павільйоні біля кінцевої станції, де продаються квитки на приміський трамвай. Вони засідають там ще від тих часів, коли Біллі Санді вдався до Біблії, а Вільям Дженнінґс Браун виголосив свою знамениту промову.[8] Я бачив їх у тому павільйоні ще коли був хлопчаком. Чотири діди. Здавалося, вони сидітимуть там вічно, немов приклеєні до дерев’яної лави. Я, мабуть, і не зустрічав жодного з них деінде в містечку. Вони просиджували там цілі дні, тижні, роки, курили люльки чи сигари, балакали про політику й судили-рядили, як дати раду країні. Коли мені було п’ятнадцять, один із них поглянув на мене й спитав: «Ну, а ти, хлопче, коли виростеш, то змінюватимеш світ тільки на краще, еге ж?» «Так, сер!» — відказав я. «Сподіваюся, так і буде, — промовив він. — А ви, товариство?» «Так», — озвалися всі й усміхнулись до мене. То от, старий, що тоді мене запитував, і є той мрець, якого я знайшов минулої ночі у лев’ячій клітці.

— У клітці?

— У воді, в каналі.

— Ну, тоді тобі необхідно послухати ще трохи з «Тоски».

Фанні зрушила з крісла, мов снігова лавина, високою хвилею перекотилася до патефона, добре накрутила пружину й тихенько, наче Божий шепіт, опустила голку на другий бік платівки. А коли залунала музика, вона повернулася до свого крісла — бліда й велична, безмовна й смутна, як корабель-привид.

— Я знаю, чому все це так тяжко тебе вразило, — озвалася вона нарешті. — Причина одна — Пег. Вона й досі в Мексиці, опановує науку?

— Ось уже два місяці. А мені здається — два роки, — відказав я. — О Боже, я такий самотній!

— І надто вразливий, — докинула Фанні. — А чом би тобі їй не зателефонувати?

— Ну що ви, Фанні, такого я не можу собі дозволити. А замовляти розмову за її рахунок не хочу. Лишається тільки сподіватись, що вона сама з дня на день мені зателефонує.

— Бідолашний хлопчина. Страждає від кохання.

— І від смерті. А найстрашніше, Фанні, що я навіть не знав, як звуть того старого! Хіба це не ганьба?

Другий бік «Тоски» остаточно добив мене. Я сидів, похнюпивши голову, і сльози скапували з кінчика мого носа у келих із вином.

— Ти занапастив свій «Емільйон», — лагідно мовила Фанні, коли платівка скінчилась.

— Тепер я місця собі не знаходжу, — сказав я.

— Чому це? — Фанні, громадячись біля патефона, нагострила нову голку і знайшла веселішу платівку. — Чому?

— Хтось убив його, Фанні. Хтось запхав його в ту клітку. Ніяк інакше він не міг там опинитись.

— Ой лишенько, — зітхнула вона.

— Коли мені було дванадцять, одного з моїх дядьків у східних штатах убили грабіжники, вночі, просто в його машині. На похороні ми з братом заприсягнися знайти вбивцю й розправитися з ним. Одначе він і досі живе собі десь. Та це сталося давно і в іншому місті. А тепер усе воно тут. Хто б не втопив старого, а той чоловік живе десь за кілька кварталів од мене у Венеції. І коли я його знайду…

— Ти віддаси його в руки поліції, — Фанні важко, але лагідно нахилилася вперед, до мене. — Треба добре виспатись, і тобі стане краще, — тоді пильно придивилась до мого обличчя й сумно, наче на моєму похороні, промовила: — Ой ні, тобі не стане краще. Ну що ж, роби своє. Будь таким самим дурнем, як усі чоловіки. Боже, що за доля в нас, жінок: бачити, як ці дурні вбивають один одного, як убивці вбивають убивць, а самим стояти збоку й лише волати до них, щоб спинились, і не бути почутими. Невже й ти не чуєш мене, любчику?

Вона поставила на диск іншу платівку, легенько, наче ніжним цілунком, опустила на неї голку, а тоді припливла назад і торкнулася моєї щоки пухкими й рожевими, як пелюстки хризантеми, пальцями.

— Прошу тебе, будь обережний. Не подобається мені та твоя Венеція. Поночі на вулицях обмаль світла. Та ще оті бісові нафтові помпи стугонять цілу ніч без угаву, мовби ридають по комусь.

— Венеції я не боюся, Фанні, ні Венеції, ні того, що в ній чигає.

Чигає, стоячи у темних коридорах, подумав я, за дверима старих чоловіків і старих жінок.

Фанні обернулася гігантським льодовиком, що навис наді мною.

Мабуть, вона знову придивлялася до мого обличчя, де все було як на долоні і ніщо не могло сховатись. І вона мимоволі позирнула на власні двері, так ніби за ними майнула якась тінь. Її інтуїція приголомшила мене.

— Що б ти не робив, — долинув її голос із глибин стоп’ятдесятикілограмової гори плоті, нараз охопленої страхом, — не принось свого діла сюди.

— Смерть — не така річ, яку можна принести із собою, Фанні.

— Ой ні, саме така. Добре витирай ноги, коли входиш у дім. Ти маєш гроші, щоб віддати костюм у хімчистку? Я тобі позичу. Начищай до блиску черевики. Чисть зуби. Ніколи не озирайся на вулиці. Убити можна й поглядом. Якщо ти на когось подивишся й даси взнаки, що хочеш, аби тебе вбили, він піде за тобою назирці. Можеш приходити сюди, любчику, але перед тим добре відмивайся й дивись тільки вперед.

— Маячня й нісенітниця, Фанні. Цим смерті не віднадиш, і ви це знаєте. Та хоч як воно є, а сюди я приноситиму тільки себе, Фанні, свою давню дружбу й любов.

Ці мої слова розтопили сніги у Гімалаях.

Повільно, як карусель, Фанні обернулася. І раптом ми обоє почули музику, що вже давно линула із заїждженої платівки.

«Кармен».

Фанні Флоріанна сягнула рукою за викот сукні, вихопила звідти чорне ажурне віяло, розчахнула його на всю широчінь і, грайливо потрушуючи, піднесла до очей, що враз спалахнули, як в іспанки; а тоді млосно приспустила вії, і я почув її голос, відроджений із небуття, свіжий, мов прохолодний гірський струмок, і такий же молодий, яким я сам почував себе всього тиждень тому.

Вона співала. І, співаючи, пританцьовувала.

Переді мною ніби високо піднялася важка завіса театру «Метрополітен», обвинула Гібралтарську скелю й разом із нею закружляла від помаху палички якогось знавіснілого диригента, що вміє запалювати слонів-танцівників і викликати з океанських глибин примарних білих китів.

Фанні ще не доспівала першої пісні, як я знову заплакав.

Цього разу — від сміху.

Тільки згодом я похопився.

Боже мій! Це ж уперше. У своїй кімнаті. Вона співала…

Для мене!

Унизу вже схилялося надвечір.

Я стояв на освітленій сонцем вулиці, похитуючись, відчуваючи в роті присмак вина, і дивився на другий поверх багатоквартирного будинку.

Звучала мелодія прощальної пісні, пісні розлуки Баттерфляй з її молодим лейтенантом у білій уніформі, що відпливав назавжди.

На балконі виникла велика постать Фанні; вона дивилася на мене вниз, її невеликий, схожий на пуп’янок троянди рот сумно всміхався на круглому, як повен місяць, обличчі, що поглинуло оту молоду дівчину, а з-позад неї линула музика, промовляючи про нашу дружбу й сьогоднішню розлуку.

Дивлячись на неї, я згадав про Констанс Реттіґан, що замкнулась у своїй мавританській фортеці біля моря. Я хотів був гукнути до Фанні й спитати, чи є між ними подібність.

Але Фанні вже махала рукою. І мені залишалося тільки помахати їй у відповідь.

За цієї гарної години я був готовий до зустрічі з Венецією.

«Ну, невеличкий лисуватий чоловіче, зовсім не схожий на детектива, — думав я, — ну, Елмо Крамлі, начувайся, я йду!»

Та все, на що я спромігся у Венеції, було марне ходіння сюди-туди перед поліційним відділком із почуттям власної нікчемності.

Я ніяк не міг розважити, хто він, цей Крамлі, що був десь там, — прекрасний принц чи лиха потвора.

Оця непевність і змушувала мене тинятися на тротуарі, аж поки із заґратованого вікна другого поверху не визирнув хтось нібито схожий на Крамлі.

І я втік.

На саму думку про те, як він розтулить рота, як звідти, наче з паяльної лампи, вихопиться полум’я й обсмалить невинний пушок на моїх щоках, серце у мене падало додолу, наче слива з дерева.

Господи, міркував я, коли ж нарешті зможу стати перед ним і викласти всі ті похмурі дива, що, наче могильний порох, збираються докупи у моїй скриньці з рукописом? Коли?

Уже скоро.

Тієї ж таки ночі сталося ось що.

Десь годині о другій за дверима мого помешкання пройшла невеличка злива.

Яка дурниця, подумав я, лежачи в ліжку й дослухаючись. Невеличка злива? Як це — невеличка? Метр завширшки, два заввишки, і все те на одному місці? Дощ намочив килимок перед дверима, більш ніде й не капнув, а тоді вмить ущух!

Хай йому чорт!

Я підскочив до дверей і розчахнув їх навстіж.

На небі не було видно ані хмаринки. Ясно сяяли зорі, ніде ні мли, ні туману. Звідки б то взятися дощу?

А проте перед моїми дверима була калюжка води.

І сліди босих ніг: один ланцюжок вів до мене, до дверей, а другий — назад.

Я стояв, дивлячись на них, певне, секунд із десять, поки мене прорвало.

— Ну, постривай!

Хтось же таки постояв тут мокрий із півхвилини, міркуючи, чи я не сплю, і вже майже зважившись постукати у двері, а тоді подався геть, до моря.

Та ні. Я кліпнув очима. Не до моря. Море було праворуч, на захід.

А сліди босих ніг тяглися ліворуч, на схід.

Я рушив ними.

Біг чимдуж, ніби сподіваючись наздогнати оту невеличку зливу.

Аж поки добіг до каналу.

Сліди уривались на самому краєчку…

О Боже!

Я втупив очі в масну воду.

Мені було видно, де той хтось виліз на берег, аби почалапати нічною вулицею до мого помешкання, а тоді бігом гайнути назад — відстань між слідами, що вели до каналу, була ширша — і…

Пірнути?

Боже мій, та хто ж стане плавати у цій бруднющій воді?

Хтось, кому до всього байдуже, хто не боїться ніякої зарази? Хто полюбляє з’являтися серед ночі й зникати у пітьмі задля якоїсь диявольської розваги чи задля самої смерті? Я побрів понад високим берегом каналу, пильно видивляючись униз, чи не вигулькне щось на чорній поверхні води.

Припливна хвиля відлинула, тоді повернулася, промкнувшись крізь проіржавілу заставку шлюзу. Майнуло щось схоже на зграйку малесеньких тюленят, та насправді то були всього-на-всього водорості, що пливли за водою.

— То ти все ще там? — прошепотів я. — Навіщо ти приходив? І чому саме до мене?

Я глибоко вдихнув, та так і завмер із повітрям у грудях.

Бо у воді по той бік хисткого пішохідного містка, у заглибині під невеликим бетонним виступом…

Мені привиділось, ніби на поверхню зринуло масне пасмо волосся, а потім і лискуче чоло. Й очі, що втупилися в мене. То могла бути морська видра, чи собака, чи невеликий чорний дельфін, що не знати як утрапив у канал і не міг вибратися назад у море.

Загадкова голова, наполовину вистромившись із води, вже довго не зникала.

І мені пригадалося те, що я прочитав колись хлопчиськом в одному з любих мені тоді романів про Африку. Про крокодилів, що населяли підводні печери по берегах річки Конго. Ті страховиська залазили туди й ніколи не показувались на поверхні. Зачаївшись під водою, вони вичікували, поки якийсь необачний дурень поткнеться в річку й попливе повз них. А тоді миттю виринали зі своїх підводних лігвищ і бенкетували.

Невже й я оце дивлюся на таке страховисько? На когось такого, кому до вподоби нічні припливи, хто ховається у заглибинах попід берегом, а потім виходить і кудись скрадається, залишаючи по собі дощ?

Я дивився на темну голову у воді. І вона дивилася на мене блискучими очима.

Ні. То не може бути людина!

Мене пройняв дрож. І я кинувся вперед, як ото кидаєшся до якогось жахіття, сподіваючись прогнати його: налякати павука, щура, змію. Мене підштовхнула не хоробрість, а страх.

Темна голова зникла. По воді пішли брижі.

Більше голова не зринала.

Увесь тремтячи, я повернув назад тим слідом від лиховісного дощу, що приходив до мого порога.

Біля самих дверей і досі стояла калюжка води.

Я нахилився й виловив з неї невеличкий жмуток водоростей.

Аж тепер я збагнув, що бігав до каналу й назад у самих трусах.

Мені навіть дух забило, і я швидко озирнувся довкола. Вулиця була безлюдна. Я вскочив у дім і грюкнув дверима.

Завтра, вирішив я, піду й посварюся кулаками перед носом Елмо Крамлі.

У правому кулаці в мене буде жменька січки з трамвайних квитків.

У лівому — жмуток мокрих водоростей.

Але не до поліційного відділка!

В’язниці, так само як і лікарні, страхали мене до млості.

Десь же має бути в того Крамлі домівка.

Сварячись кулаками, я її знайду.

Днів сто п’ятдесят на рік сонце у Венеції не прозирає крізь туман аж до полудня.

Днів шістдесят на рік сонце не може вибитися з імли, аж поки йому не настане час заходити, тобто десь до години четвертої чи п’ятої.

Днів сорок на рік воно взагалі не показується.

Решту днів, якщо пощастить, сонце сходить так само, як і над усім Лос-Анджелесом і всією Каліфорнією — о пів на шосту чи о шостій ранку, — й залишається на небі аж до заходу.

Оті сорока- й шістдесятиденні періоди день по дню підточують душу, і чоловіки, що мають рушниці, заходжуються чистити й заряджати їх. А старі жінки вже дванадцятого безсонячного дня купують щурячу отруту. Та на тринадцятий день, коли вони вже наміряються вкинути миш’як у свій ранковий чай, раптом сходить сонце, ніби зацікавившись, чого це всі такі смутні, і жінки викидають отруту щурам, що живуть на берегах каналу, а самі вмощуються в крісло з чарочкою бренді.

Усі сорок днів безсонячного періоду десь у повитій туманом затоці раз у раз, не вгаваючи ні на мить, виє застережна сирена, і зрештою починаєш відчувати, як на місцевому кладовищі перевертаються у домовинах мерці. Або ж серед ночі десь у потаємних глибинах прокидається, збуджене тією ж таки сиреною, якесь земноводне чудисько й пливе до берега. Воно пливе, чогось палко жадаючи, найпевніше — сонця. Усі розумні тварини вже переселилися на південь. А ти все сидиш, мов на мілині, на холодному піщаному березі, зі своєю безцільною друкарською машинкою, вичерпаним банківським рахунком та незігрітою постіллю. І потерпаєш, щоб оте глибинне чудисько не випливло котроїсь ночі, поки ти спиш. Сподіваючись позбутися його, ти встаєш о третій годині ночі й пишеш про нього оповідання, але роками не надсилаєш того оповідання до жодного з журналів — боїшся. Ні, не про смерть — про животіння у Венеції мав би написати Томас Манн.[9]

Правда все це чи вигадка, але тямущі люди воліють жити якомога далі від узбережжя. Повноваження венеційської поліції кінчаються там, де пролягає межа туманів, — приблизно по Лінкольн-авеню.

Отам, на самому краю офіційної, непогожої території Венеції, і лежав садок, який я бачив доти всього раз чи двічі.

Якщо й був у цьому садку будинок, то навкруги його ніхто не помічав. Усе там так заросло кущами, деревами, тропічним чагарником, пальмовими віялами, тростиною та папірусом, що пробитися крізь ті хащі випадало хіба що жаткою. Доріжок у садку не було, тільки одна протоптана стежка. А будиночок-бунґало з верандою таки був, стояв собі серед високої, аж до підборіддя, некошеної трави, але так далеко від вулиці, що радше скидався на слона, який загруз у ямі зі смолою і якого скоро мало затягти туди всього. Поштової скриньки біля воріт не було. Мабуть, листоноша просто кидав пошту через паркан та й дай Боже ноги, поки з тих джунглів не вискочив якийсь звір і не вчепився у нього.

Теплої пори року від того зеленого острівця линув дух стиглих апельсинів та абрикосів. А те, що не пахло апельсинами чи абрикосами, було кактусами, орхідеями і нічним жасмином. Там ніколи не стрекотіла газонокосарка. Ніколи не свистіла коса. Ніколи не стояв туман. На межі вічного у Венеції вологого присмерку цей будиночок якимсь дивом залишався в оточенні лимонних дерев, цілу зиму завішаних ясними, мов різдвяні ліхтарики, плодами.

І коли траплялося там проходити, тобі вчувалося за парканом тупотіння стада жирафів на рівнині Серенґеті чи лопотіння крил величезної зграї сполоханих рожевих фламінго, схожої на освітлену призахідним сонцем купчасту хмару.

І в тій-от місцині, добре знаючись на химерах погоди й ревно дбаючи про недоторканність своєї опаленої сонцем душі, жив чоловік років сорока чотирьох, із лисуватою головою та жорстким голосом, і коли він виїжджав на морське узбережжя й дихав тамтешнім туманом, йому доводилось мати справу з контрабандою, протизаконними діями й випадковими смертями з підозрою на вбивство.

Елмо Крамлі.

Я таки знайшов його домівку, бо з десяток людей, вислухавши мої запитання, кивали головою і показували, куди йти.

І всі казали одне: кожного надвечір’я малорослий детектив поринає у свої невеличкі зелені джунглі й зникає серед тупоту жираф і лопотіння крил фламінго.

Як же мені бути? Стати на краю тієї дикої хащі й погукати його на ім’я?

Та Крамлі озвався до мене перший.

— Господи Боже, це знову ви?

Коли я нерішуче спинився перед ворітьми, він саме виринув зі своїх джунглів і попростував ледь видимою серед трави стежкою.

— Я.

І поки детектив ступав своєю зарослою стежкою, мені знову вчулися звуки, які я викликав у своїй уяві, коли проходив повз це місце: легкі стрибки газелей, сполохане тупотіння смугастих зебр, — а з вітром долинув і дух золотавої сечі, гострий дух левів.

— Здається мені, — пробурчав Крамлі, — ми вже зіграли цю сцену вчора. Ви прийшли вибачатися? Чи, може, маєте сказати щось цікавіше?

— Якщо ви зупинитесь і послухаєте, — мовив я.

— Голосу вас добрячий, нівроку. Одна моя знайома — вона мешкає за три квартали від того місця, де ви знайшли труп, — каже, що від вашого крику тієї ночі повтікали її коти й досі не вернулися додому. Гаразд, я зупинився. Що далі?

За кожним його словом я все глибше ховав кулаки у кишені своєї спортивної куртки. І чомусь ніяк не міг вийняти їх звідти. Нахиливши голову й відвернувши очі, я намагався зібратися з духом.

Крамлі позирнув на годинник.

— Тієї ночі у трамваї позад мене сидів один чоловік! — раптом закричав я. — Ото він і запхав того старого в лев’ячу клітку!

— Не репетуйте. Звідки ви знаєте?

Мої стиснуті кулаки засовались у кишенях.

— Я відчував, як його руки тяглися до мене. Відчував, як благально ворушаться його пальці. Він хотів, щоб я обернувся й подивився на нього! Адже всі вбивці бажають, щоб їх викрили, хіба не так?

— Це вигадка дешевих психологів. Чому ж ви не подивилися на нього?

— Не можна дивитись у вічі п’яним. Тоді вони підсідають і дихають тобі в обличчя.

— І то правда, — Крамлі дозволив собі виказати ледь помітну цікавість. Потім дістав із кишені кисет та цигарковий папір і взявся скручувати цигарку, зумисне уникаючи мого погляду. — Що далі?

— Якби ви почули його голос… Ви б одразу повірили, якби почули. Боже мій, то був справжній дух Гамлетового батька, що волав із могили: «Не забувай мене!». Навіть більше: «Подивись на мене, впізнай мене, заарештуй мене!».

Крамлі запалив цигарку й поглянув на мене крізь хмарку диму.

— Той голос за кілька секунд зістарив мене на десять років, — сказав я. — Ще ніколи в житті я не усвідомлював так гостро, що маю чуття.

— Кожна людина на цьому світі має чуття, — Крамлі розглядав свою цигарку, так наче не міг вирішити, смакує вона йому чи ні. — Кожна бабуся складає якісь пісеньки й, хильнувши пива, нудно мугикає їх, аж поки тобі не урветься терпець і не закортить вибити зі старої карги все те хмільне зілля. Піснярі, поети, детективи-аматори — кожен клятий дурень вважає, що він осягнув геть усе. Знаєте, кого ви мені нагадуєте, синку? Оту юрбу ідіотів, що бігли за Александром Попом,[10] вимахуючи своїми поемами, романами та нарисами й благаючи поради, аж доки Поп знавіснів од люті й написав «Трактат про критику».

— Ви знаєте Александра Попа?

Крамлі тяжко зітхнув, кинув на землю цигарку й наступив на неї.

— Ви гадаєте, усі детективи — тупі служаки, глухі до будь-чого іншого? Атож, знаю, уявіть собі. Я читав Попа вночі під простиралом, щоб мої домашні не подумали, ніби я з’їхав із глузду. Ну, а тепер дайте мені пройти.

— Ви вважаєте, що все це ні до чого! — вигукнув я. — І навіть не спробуєте врятувати того старого бідолаху?.. — почувши власні слова, я спаленів від сорому. — Тобто, я хотів сказати…

— Я зрозумів, що ви хотіли сказати, — терпляче промовив Крамлі.

Він повів довгим поглядом по вулиці, так наче осягнув усю дорогу до мого помешкання й побачив там і письмовий стіл, і друкарську машинку на ньому.

— Ви затялися на доброму ділі чи так вам здається. От і порете гарячку. Вам хочеться знову сісти вночі у великий червоний трамвай, запопасти того п’янюгу й віддати на розправу. Та коли ви й сядете у той трамвай, його там не буде, а як і буде, то не він, зовсім не той чоловік, або ж ви його не впізнаєте. І все, що ви маєте на сьогодні, це збиті до крові нігті на руках, бо ви без угаву клацаєте на машинці, і виходить чудово, як каже Гемінґвей, і ота ваша хвалена інтуїція чимдуж ворушить своїми довгими вусиками-антенами, чутливими як ні в кого. Тільки я на цих штучках-дрючках далеко не заїду!

І він пішов від мене до протилежних дверцят своєї машини, достоту як учора, коли я зазнав катастрофи.

— Ні, ви не смієте! — зарепетував я. — Не робіть так знову! Та знаєте, хто ви є? Ви просто заздрісник!

Голова Крамлі мало не зірвалася із в’язів. Він круто повернувся.

— Хто я?

Я був майже певен, що побачив, як рука його шарпнулась до пістолета. Та пістолета на місці не було.

— І… і… і… — белькотав я. — І ви… ви ніколи нічого не зробите!

Моє зухвальство дійняло його до живого. Крамлі крутнув головою і втупився в мене поверх машини.

— Чого не зроблю? — запитав він.

— Хоч би чого хотіли. Ви!.. нічого!.. не!.. зробите!

Я випалив усе до останнього слова і вражено замовк. Не міг навіть пригадати, щоб коли-небудь кричав так на когось. У школі я був узірцевим слиньком. Щоразу, як котрась учителька починала гримати, я аж скулювався. А тепер…

— Якщо не навчитеся… — додав я, затинаючись і відчуваючи, як пашить моє обличчя, — е-е… прислухатися до серця, а не до розуму.

— Норман Роквелл, «Філософські поради заблудним детективам», — Крамлі сперся на машину, наче то була його єдина в світі опора. Він пирснув сміхом, тоді затулив рот долонею і глухо промовив: — Говоріть далі.

— Ви ж не хочете мене слухати.

— Синку, я вже й забув, коли сміявся.

Вуста мої міцно зімкнулись. Я заплющив очі.

— Ну ж бо, — сказав Крамлі, трохи лагідніше.

— Усе дуже просто, — почав я поволі, — я давно дійшов висновку, що чим більше думаю, тим гірше виходить написане. Усі гадають, ніби треба думати й думати. Ну, а я все те перечуваю і записую, знову перечуваю і знову записую, а вже потім, у кінці дня, обмірковую, Час думати настає згодом.

В очах Крамлі засвітилися вогники цікавості. Він нахилив голову в один бік і поглянув на мене, а тоді нахилив голову в другий бік — наче мавпа в зоопарку, яка дивиться з-за ґрат і міркує собі: що то в біса за почвара там стоїть?

Потім, не сказавши й слова, не засміявшись і навіть не всміхнувшись, він просто сів за кермо машини, спокійно ввімкнув мотор, легенько натиснув на газ і помалу-помалу рушив.

Проїхавши метрів двадцять, він загальмував, якусь хвилю подумав, тоді дав задній хід, визирнув із віконця й гукнув до мене:

— Бога ради! Докази! Хай вам чорт! Докази!

На це я так рвучко висмикнув з кишені праву руку, що мало не порвав куртки.

Потім простяг до нього кулак і розтиснув тремтливі пальці.

— Ось! — мовив я. — Ви знаєте, що це таке? Ні. А я знаю? Так. Чи знаю я, хто той старий? Так. А ви знаєте, як його звали? Ні!

Крамлі поклав голову на згорнені на кермі руки й зітхнув.

— Гаразд, я слухаю.

— Оце, — сказав я, роздивляючись кришиво на своїй долоні, — маленькі А, Б, В… Літери алфавіту, вибиті компостером із трамвайних квитків. Ви їздите машиною і, мабуть, уже хтозна-відколи не бачили такого дива; ну, а я, відтоді як перестав ганяти на роликових ковзанах, ходжу пішки чи сідаю в трамвай, отож мало не потопаю в цих паперових літерках.

Крамлі поволі підвів голову, намагаючись не виказувати цікавості чи уваги.

А я вів далі:

— Той старий завжди стовбичив у павільйоні на кінцевій станції й напаковував кишені цим мотлохом. А під Новий рік або й на Четверте липня[11] обсипав ним людей замість конфеті й вигукував: «Зі святом, зі святом!». Коли я побачив, як ви вивертали бідоласі кишені, то враз подумав, що це напевне він. Ну, що ви скажете тепер?

Запала довга мовчанка.

— Чорт… — Крамлі неначе подумки молився, заплющивши очі, як і я хвилину тому. — Хай поможе мені Бог. Залазьте.

— Що?

— Залазьте, хай вам абищо! Ви ще маєте довести те, що оце сказали. Я вам що — ідіот?

— Так. Цебто… ні, — я відчинив дверцята машини й потрусив лівим кулаком у кишені куртки. — Отут у мене є й ще дещо — водорості, які хтось залишив цієї ночі біля моїх дверей і…

— Замовкніть і тримайтеся.

Машина рвонулася вперед.

Я все ж устиг скочити на сидіння.

Елмо Крамлі і я ввійшли у густий тютюновий дух вічного горищного присмерку. Крамлі кинув пильний погляд на порожнє місце між старими, що сиділи, хилячись один до одного, мов розсохлі лозові стільці. Потім ступив уперед і простяг до них руку, показуючи зжужмлене алфавітне конфеті.

Старі мали вже два дні на роздуми про оте порожнє місце між ними.

— Сучий син, — пошепки лайнувсь один із них. А тоді, блимаючи очима на паперову січку на долоні Крамлі, пробурчав: — Коли таку потерть показує мені поліцай, то вона напевне з кишень Віллі. Ви хочете, щоб я пішов з вами й упізнав тіло?

Інші двоє старих відсторонилися від цього, котрий говорив, так наче він сказав щось непристойне.

Крамлі кивнув головою.

Тремтливими руками старий зіперся на ціпок і важко підвівся. Крамлі хотів було допомогти, але старий обпік його таким лютим поглядом, що він ураз відступив.

— Не займайте!

І, грюкаючи ціпком об підлогу, так наче зганяв на ній зло за лиху звістку, старий видобувся за двері.

Ми вийшли за ним у туман, імлу та мряку, що знов заступили світло Боже у нашій південнокаліфорнійській Венеції.

До моргу ми входили з вісімдесятирічним чоловіком, а коли видибали звідти, йому було не менш як сто десять, і він не міг навіть спиратися на ціпок. Очі його згасли, він уже й не пробував відштовхувати нас, коли ми вели його до машини, тільки все плакав.

— Боже мій, хто ж це так жахливо його підстриг? Коли це сталося? — хлипав він, бо йому треба було щось говорити, хай і дурниці, але говорити. — Це ви зробили з ним таке? — закричав він, ні до кого не звертаючись. — Хто це зробив? Хто?

Я подумав, що я-то знаю, але нічого не сказав. Ми витягли старого з машини, відвели назад до павільйону й всадовили на його місце на холодній лаві, де дожидали інші, вдаючи, ніби й не помітили нашого повернення. Втупивши очі один у стелю, а другий у підлогу, обидва чекали, поки ми підемо геть, а тоді вони вирішать, чи їм відцуратися свого давнього товариша, що тепер став для них чужинцем, чи присунутись ближче й зігріти його.

А ми з Крамлі, мовчазні й принишклі, поїхали до майже спорожнілого будинку з канарками на продаж.

Я залишився за дверима, а Крамлі пішов до кімнати старого, щоб побачити її голі стіни й оті імена — Вільям, Віллі, Вілл, Вілл, Сміт, Сміт, Сміт, — що їх старий надряпав нігтем на тиньку, увічнюючи себе.

Вийшовши звідти, Крамлі став у коридорі й ще якусь хвилю дивився назад, у моторошну пустку кімнати.

— Боже милий, — прошепотів він.

— Ви прочитали написи на стіні?

— Усі до одного, — Крамлі озирнувся, і його явно збентежило те, що він стоїть отак у коридорі й заглядає до кімнати. — «Він знову стоїть за дверима». Хто тут стояв? — він обернувся й зміряв мене поглядом. — Ви?

— Ви ж знаєте, що ні, — відказав я, трохи позадкувавши.

— Я маю підстави заарештувати вас як зломщика, що забрався у чуже житло.

— Ви цього не зробите, — нервово промовив я. — І ці двері, й узагалі всі двері в будинку вже багато років не замикаються. Увійти може хто завгодно. От хтось і ввійшов.

Крамлі озирнувся на німотну кімнату.

— Звідки мені знати, чи це не ви власним нігтем надряпали на стіні оті написи, щоб я вжахнувся й повірив у вашу божевільну ідею?

— Літери на стіні кривулясті й непевні. Видно, що то стареча рука.

— Ви могли б і про це подумати й підробити старечі карлючки.

— Міг би, але ж не зробив. Господи, ну чого ще треба, аби вас переконати?

— Чогось більшого, ніж мурашки по шкірі, ось що я вам скажу.

— Тоді, — мовив я, знову застромивши руки в кишені й досі стискаючи у кулаці жмуток водоростей, — решта нагорі. Підніміться. Погляньте. А тоді спустіться й скажіть мені, що ви там побачили.

Крамлі схилив голову набік і кинув на мене отой свій мавпячий погляд. Потім зітхнув і поплентав нагору, мов старий роз’їзний торговець, що несе у кожній руці по важенному ковадлу.

Піднявшись сходами, він на довгу хвилю прикипів до місця, неначе лорд Карнавон[12] перед гробницею Тутанхамона. Нарешті зник за дверима. А мені вчувся примарний шурхіт і щебет давно померлих птахів. Мені вчувся шепіт мумії, що зринала з річкового намулу. Але то озвалася в мені моя муза, жадібна до гострих вражень.

А насправді я чув, як Крамлі ступає в кімнаті старої, хоч грубий шар пороху на підлозі глушив його ходу. Чув, як задеренчала пташина клітка, коли він доторкнувся до неї. Потім почув, як він нахилив голову, дослухаючись до подиху часу, що линув із пересохлих і болісних уст.

І останнє, що я почув, було ім’я зі стіни, вимовлене пошепки раз, і другий, і третій, так ніби жінка з канарками читала одне по одному єгипетські письмена.

Коли Крамлі спустився вниз, він уже ніс ті ковадла в душі, й обличчя його було стомлене.

— Я виходжу з цього діла, — мовив він.

Я мовчки чекав.

— «Хірохіто сходить на трон», — проказав він давній газетний заголовок, щойно побачений на дні пташиної клітки.

— І Аддис-Абеба? — спитав я.

— Невже це справді було аж так давно?

— Тепер ви бачили все, — сказав я. — То якого дійшли висновку?

— А якого висновку я мав дійти?

— Хіба ви не прочитали цього на її обличчі? Не добачили?

— Чого?

— Того, що тепер її черга.

— Що?

— Це ж очевидно, написано в її очах. Вона знає про чоловіка, що стоїть у коридорі. Той піднімався і до її дверей, але не ввійшов. Вона просто чекає і молиться, щоб це нарешті сталося. Мене всього аж мороз бере, ніяк не можу зігрітися.

— Те, що ви вгадали з отими трамвайними квитками і встановили особу померлого, ще не робить вас чемпіоном тижня зі спіритизму. Вас, кажете, мороз бере? Це мене мороз бере. Тільки на ваших прозираннях і моїх дрижаках не заїдеш і на смітник.

— Якщо ви не поставите тут варти, ця жінка за два дні буде мертва.

— Якщо ми ставитимемо варту до кожного, хто за два дні має померти, то в поліції нікого не залишиться. Чи ви хочете, щоб я пішов до свого начальника й дав йому настанови, як краще розпорядитись особовим складом? Та він спустить мене зі сходів і пожбурить навздогін мій поліційний жетон. Зрозумійте, вона ніхто. Мені соромно це казати. Але такий уже в нас закон. Якби вона була кимось, ми, може, й поставили б…

— Тоді я сам вартуватиму.

— Подумайте, що ви кажете. Вам треба буде й поїсти, й поспати. Ви не зможете стовбичити тут весь час, самі знаєте. І при першій же нагоді, коли ви побіжите купити булочку з сосискою, той хтось, чи щось, чи що воно там є, якщо воно й справді існує, гайне нагору, лоскотне її, і вона пуститься духу. Та й, власне, ніколи тут нікого не було. Просто вітер ганяв уночі коридором якийсь жмуток старого паперу. Ото його й чув старий бідолаха. А тепер чує місіс Канарка.

Крамлі подивився на довгі темні сходи, що вели до оселі, де не було вже ні пташиного співу, ні весни у Скелястих горах, ні недолугого органіста, що якогось давно забутого року грав для своїх маленьких жовтих друзів.

— Дайте мені час подумати, — сказав він.

— І стати співучасником убивства?

— Знову ви своєї! — Крамлі шарпнув надвірні двері, і вони зарипіли на іржавих завісах. — Що за чортівня! То ви мені майже подобаєтесь, то доводите мене мало не до сказу!

— Це справді так? — запитав я.

Та він уже пішов.

Крамлі не озивався вже цілу добу.

Скрегочучи зубами, я сів до «Ундервуда», заклав Крамлі між валики й прокрутив їх.

«Говоріть!» — надрукував я.

«Що за чортівня! — відповів Крамлі, друкуючи звідкись ізсередини моєї дивовижної машинки. — То ви мені майже подобаєтесь, то доводите мене мало не до сказу!»

Потім машинка надрукувала:

«Я зателефоную вам того дня, коли помре стара жінка з канарками».

Річ у тім, що колись давно я наліпив на свій «Ундервуд» дві таблички. На одній було написано: Патентований спіритичний інструмент. На другій, великими літерами: НЕ ДУМАЙ!

Я й не думав. Просто дав волю своєму старенькому спіритичному інструментові клацати й дирчати.

«Коли ми візьмемося разом до цієї проблеми?»

«Найбільша проблема, — відповів Крамлі через мої пальці, — це ви!»

«Ви згодні стати персонажем мого роману?»

«Я вже ним став».

«Тоді допоможіть мені».

«Чого захотів!»

«До біса!»

Я рвучко витяг аркуш із машинки.

І саме в цю мить задзвонив мій «приватний» телефон.

Здавалось, я біг до будки миль десять з однією думкою: «Пег!».

Усі жінки в моєму житті були бібліотекарками, вчительками, письменницями чи продавчинями у книгарнях. Пег поєднувала в собі принаймні три з цих іпостасей, але вона була далеко, і це страхало мене.

Ціле літо вона провела у Мексиці, завершуючи вивчення курсу іспанської літератури, вдосконалюючись у мові, подорожуючи в поїздах зі злиденною біднотою чи в автобусах із вдоволеною свинотою, надсилаючи мені палкі листи з Тамасунчале чи знуджені з Акапулько, де сонце було надто яскраве, а курортні зальотники не досить яскраві, принаймні як на неї, прихильницю Генрі Джеймса й послідовницю Вольтера та Бенджаміна Франкліна. Вона скрізь тягала за собою кошик для термоса й бутербродів, напакований книжками. І я часто уявляв собі, як вона підвечерює замість бутерброда братами Гонкурами й запиває їх чаєм.

Пег…

Раз на тиждень вона дзвонила мені з тієї далечі — з якогось глухого містечка чи з великого міста, щойно повернувшись із підземних печер з муміями у Гуанахуато чи ще не відсапавшись після стрімкого спуску з Теотіуакана, і тоді ми три короткі хвилини чули биття сердець одне одного й знов і знов повторювали одне одному ті самі безглузді слова — щось ніби літанію, яку хоч скільки проказуй, а все одно вона звучить гарно.

Щоразу, як дзвонила Пег, над телефонною будкою світило ясне сонце.

Щоразу, як розмова кінчалася, сонце згасало, здіймавсь туман, і мені хотілося залізти з головою під укривала. Та натомість я клацав на машинці погані вірші чи писав оповідання про сповнену любовної туги марсіянку, якій сниться землянин, що спускається з неба, аби забрати її з собою, і за це його вбивають.

Пег…

А що я був бідак бідаком, то часом ми вдавалися до давніх телефонних хитрощів.

Телефоністка з Мехіко називала моє прізвище.

— Кого, кого? — перепитував я. — Назвіть ще раз! Алло, дівчино, говоріть же!

Я чув, як десь там, далеко-далеко, дихала Пег. Що більше я молов дурниць, то довше ми були з’єднані.

— Хвилиночку, дівчино, повторіть!

Телефоністка повторювала моє прізвище.

— Заждіть… зараз гляну, чи він є. А хто йому телефонує?

І тоді миттю за дві тисячі миль озивався голос Пег:

— Скажіть йому, що це Пег! Пег!

Я вдавав, ніби відходжу від телефону, а тоді повертаюся.

— Його немає. Передзвоніть за годину.

— За годину… — луною відгукувалась Пег.

І враз — клац, ту-у-у-у, і її немає.

Пег…

Я вскочив у будку й зірвав слухавку з гачка.

— Алло! — заволав чимдуж.

Але то була не Пег.

Мовчанка.

— Хто це? — запитав я.

Мовчанка. Одначе хтось там був, не за дві тисячі миль, а зовсім близько. І чути було так добре, що до мене виразно долинало дихання мовчуна на другому кінці дроту.

— Ну? — мовив я.

Мовчанка. І той особливий звук, ідо виникає у телефонній слухавці, коли чекаєш відповіді. Хтось, хоч би хто він був, тримав мікрофон біля самого розтуленого рота. Шурхіт. Шурхіт.

О Боже, подумав я, не може бути, щоб якийсь маніяк подзвонив мені на телефон-автомат. Люди не дзвонять на телефони-автомати! Ніхто ж бо не знає, що це мій приватний телефон.

Мовчанка. Подих. Мовчанка. Подих.

Ладен заприсягтися, що зі слухавки вихоплювалось холодне повітря й морозило мені вухо.

— Ні — то й ні, — сказав я.

І повісив слухавку.

Я вже був на середині вулиці, бредучи з напівзаплющеними очима, коли телефон озвався знову.

Я стояв посеред вулиці, дивлячись на апарат і боячись піти й доторкнутися до нього, боячись того холодного подиху в слухавці.

Але що довше я стояв там, наражаючи себе на небезпеку бути збитим якоюсь машиною, то пронизливіше дзвонив телефон, і це дедалі дужче скидалося на дзвінок із похоронної служби із сумною звісткою. Зрештою я підійшов і зняв слухавку.

— Вона ще жива, — почув я голос.

— Пег?! — крикнув я.

— Заспокойтеся, — сказав Елмо Крамлі.

Я прихилився до стінки кабіни, насилу зводячи дух і відчуваючи полегкість і гнів водночас.

— Це ви телефонували хвилину тому? — задихано спитав я. — Звідки ви знаєте номер?

— Та всі у вашому богоспасенному містечку щоразу чують, як видзвонює телефон у тій будці, й бачать, як ви мчите до нього.

— Хто живий?

— Жінка з канарками. Я вночі перевіряв…

— Так то ж було вночі.

— Та я не того телефоную, чорт забирай. Сьогодні надвечір з’явитесь до мене додому. Можливо, доведеться злупити з вас шкуру.

— За що?

— Що ви робили біля мого будинку о третій годині ночі?

— Я?!

— Раджу вам подбати про добре алібі, їй-богу. Не люблю, коли за мною ходять назирці. Я буду вдома близько п’ятої. Якщо висповідаєтеся щиро, то, може, почастую пивом. Якщо почнете крутити, дістанете коліном під зад.

— Крамлі! — заволав я.

— Щоб були неодмінно, — і він поклав слухавку.

Я поплентав назад до своїх дверей.

Раптом телефон задзвонив знову.

Пег!

Чи той мовчун із крижаним подихом?

Чи, може, знову Крамлі зі своїми ницими штуками?..

Я вскочив у дім, грюкнув за собою дверима, а тоді, насилу тамуючи нетерпіння, заклав в «Ундервуд» чистий аркуш паперу для Елмо Крамлі й примусив детектива говорити про мене тільки втішні речі.

Десять тисяч тонн імли впало на Венецію; вона затягла мої вікна й заповзла у шпари під дверима.

Щоразу, як у душу мені закрадався вогкий, моторошний листопад, я знав: давно пора зробити дві речі — поїхати геть від моря й підстригтися.

У підстриганні волосся є щось таке, що вгамовує кров, заспокоює серце й дає полегкість нервам.

До того ж десь у закутку моєї свідомості звучав голос старого, що, шкандибаючи з моргу, побивався: «Боже мій, хто ж це так жахливо його підстриг?».

Те чорне діло зробив, звісно ж, Кел. Отож я мав не одну причину навідатись до Кела, найгіршого перукаря у Венеції, а то й у цілому світі, зате дешевого, що чекав тебе за запоною туману з тупими ножицями й грізно вимахував своєю електричною машинкою «Джміль», наганяючи жах на бідних письменників та простодушних клієнтів, що випадково забрідали до нього.

Кел, подумав я, вистриже просвіт у темряві.

Спереду коротше. Щоб не заважало бачити.

Коротше з боків. Щоб не заважало чути.

Коротше ззаду. Щоб я міг відчувати небезпеку за спиною.

Коротше!

Але того дня я не потрапив до Кела.

Коли я вийшов з дому в туманну млу, по Віндворд-авеню рухалась процесія величезних темних слонів. Іншими словами — валка потужних чорних ваговозів із величезними підйомними кранами й гігантськими екскаваторами позаду. Вони оглушливо гуркотіли, посуваючись до прогулянкового помосту, щоб зруйнувати його чи принаймні почати руйнувати. Чутки про це ходили вже кілька місяців. А сьогодні воно мало статися. Чи найпізніше завтра вранці.

До зустрічі з Крамлі у мене залишалося ще понад півдня.

А відвідини Кела були далеко не найбільшою втіхою у світі.

Слони гуркотіли й ревли моторами, стрясали бруківку, наближаючись до своєї мети: пожерти павільйон сміху та баских коней на каруселі.

Цілком поділяючи почуття одного давнього російського письменника, що страшенно любив збавляти зиму з її завірюхами у постійному русі, я просто не міг не податися за ними.

На той час, як я дістався до помосту, половина машин уже з’їхала вниз на піщаний пляж, аби приймати у свої кузови брухт, що його скидатимуть через парапет. Решта гуркотіла далі, посуваючись до китайського ресторанчика й здіймаючи порохню на підтрухлявілих мостинах.

Я й собі потягся туди, чхаючи й сякаючись у паперові носовички. З моєю застудою лежати б удома в теплі, але сама згадка про те, які туманні, млисті й мрячні думи обсядуть мене в ліжку, гнала мене вперед.

Десь на середині помосту я спинився, вражений власною сліпотою, дивуючись, скільки там людей, яких я не раз бачив, але зовсім не знав. Половина павільйонів була забита свіжими сосновими дошками. Декотрі ще стояли відчинені, немов чекаючи, поки зірветься вітер і почне метати обручі й збивати молочні пляшки. З кількох яток повиходили молоді люди, що здавалися старими, й старі, що здавалися ще старішими, і стояли, проводжаючи очима ті машини, які з гуркотом простували у кінець помосту трощити й зносити шістдесят років минулого.

Я роздивлявся навколо, аж тепер усвідомивши, як рідко бачив, що ховається за тими непримітними дверима й під спущеними брезентовими навісами.

І знов у мене виникло таке відчуття, ніби хтось крутиться поблизу й стежить за мною.

На поміст насунуло велике пасмо туману, байдужно поминуло мене й попливло далі.

Наче застереження.

Тут, на середині помосту, стояла невеличка похмура хатина, повз яку я проходив років із десять і ні разу не бачив, аби штори на вікнах були підняті.

Сьогодні вікна там уперше не були зашторені.

Я заглянув у вікно.

Ого, подумав я, та там ціла бібліотека!

Тоді швидко підійшов, міркуючи собі, скільки таких бібліотек приховано від людських очей отут, на венеційському помості, й у старовинних провулках містечка.

Я стояв під вікном і згадував, як іноді ввечері бачив тут світло за шторою й тінь людини, що перегортала сторінки невидимої книжки, і до мене долинав ледь чутний голос, який вимовляв слова, декламував вірші та філософствував про таємниці Всесвіту. Мені завжди здавалося, що то має бути письменник, заглиблений у роздуми, чи актор, цілком поглинутий роботою над роллю з якоїсь сучасної трагедії, — такий собі новітній король Лір із двома додатковими комплектами лихих дочок і з половинним запасом розуму.

Але сьогодні, о цій полудневій годині, штори на вікнах були підняті. У кімнаті й досі світилася невелика лампочка, проте нікого там не було, тільки меблі — письмовий стіл, крісло і громіздка старомодна шкіряна канапа. А обабіч канапи й під усіма стінами кімнати здіймались аж до стелі гори, вежі й бастіони книжок. Тисячі зо дві, не менше, книжок тіснились і купчились на полицях, що сягали самої стелі.

Я відступив і подивився на таблички, що їх не раз бачив і не бачив біля дверей хатини.

Ворожіння на картах таро.

Але літери вже вицвіли.

А нижче:

Хіромантія.

Далі, так само друкованими літерами:

Френологія.

Ще нижче:

Графологічний аналіз письма.

А трохи збоку:

Гіпноз.

Я підійшов ближче до дверей, аби роздивитися малесеньку візитну картку, пришпилену кнопками над самою дверною ручкою.

І прочитав прізвище власника хатини:

А. Л. ШРЕНК.

А під ним — написані олівцем і вже вицвілі, хоча й не так, як «Канарки на продаж», — два слова:

Психолог-практик.

Шестикратно небезпечний чоловік.

Я наблизив вухо до дверей і прислухався.

Що почув я там, за дверима, серед ладних ось-ось завалитися й напхом напханих книжками полиць? Зиґмунда Фройда, який доводив пошепки, що пеніс — то тільки пеніс, а от добра сигара — то куриво? Гамлета, який, умираючи, хотів забрати всіх із собою? Вірджинію Вулф, що, простершись на тій канапі, мов потопельниця Офелія, повідала свою сумну історію? Шурхіт тасованих карт таро? Ковзання пальців по черепу, якого обмацують, наче диню-канталупу на базарі? Шкрябання пера по папері?

— Ану загляньмо, — мовив я сам до себе.

І знову втупився у вікно, але побачив тільки порожню канапу зі слідами багатьох тіл посередині. То було єдине ложе у кімнаті. Уночі на ньому спав А. Л. Шренк, а вдень лежали інші люди, виставляючи напоказ увесь свій підспідок, наче бите скло? Я не міг цьому повірити.

А от книжки просто-таки заворожили мене. Вони не тільки виповнювали полиці, але й, як я побачив краєм ока крізь прочинені двері, лежали навалом і у ванні. Кухні в хатині не було. А коли б і була, то й холодильник напевне ломився б від книжок, таких як «Пірі на Північному полюсі» чи «Берд — сам-один в Антарктиці». Судячи з усього, А. Л. Шренк, як і багато інших тутешніх жителів, мився у морі, а харчувався в забігайлівці по сусідству.

Одначе не так вражала сама та тисяча книжок, як їхні назви, їхні теми, як імена авторів, усі неймовірно похмурі, фатальні й жаскі.

Нагорі, майже у темряві, стояв Томас Гарді в усій своїй жалобності, поряд томи «Занепаду й падіння Римської імперії» Ґіббона, що спиралися на страхітливого Ніцше й безнадійного Шопенгауера, і тут-таки, палітурка до палітурки, «Анатомія смутку» Бертрана, Едгар Аллан По, Мері Шеллі, Фройд, трагедії Шекспіра (комедій я не побачив), маркіз де Сад, Томас де Квінсі, Гітлерова «Mein Kampf»,[13] «Занепад Заходу» Шпенґлера і таке інше.

Був там і Юджин О’Нілл. Був Оскар Уайльд, але тільки смутна сповідь, написана у в’язниці, і жодної з його світлих казок чи веселих комедій. Пліч-о-пліч стояли «Чингісхан» і Муссоліні. На найвищій полиці, наче на засніженій вершині, виднілися такі назви: «Самогубство як вихід», «Темна ніч Гамлета», «Шлях лемінгів до моря». На підлозі лежали «Друга світова війна», «Кракатау — вибух, почутий у цілому світі», а поруч — «Голодна Індія» і «Сходить червоне сонце».

Коли поведеш поглядом по таких книжках, та ще й подумаєш, а потім, не вірячи власним очам, глянеш іще раз, уважніше, то лишається тільки одне. Так само, як, дивлячись препогану екранізацію О’Ніллової п’єси «Траур — доля Електри», де одне за одним ідуть самогубства, вбивство налазить на вбивство і кровозмішення на кровозмішення, де отруєні яблука замінив шантаж, де люди скочуються зі сходів і наступають на цвяхи, отруєні стрихніном, — ти зрештою пирхаєш, закидаєш голову назад і…

Смієшся!

— Що тут такого смішного? — промовив хтось позаду.

Я обернувся.

— Я питаю, що тут смішного?

Чоловік стояв переді мною, і його бліде обличчя було за якихось кільканадцять сантиметрів від кінчика мого носа.

Той чоловік, що спав на психоаналітичній канапі.

Той, кому належала вся ця прірва книжок.

А. Л. ШРЕНК.

— Ну? — сказав він.

— Та… ваша бібліотека! — затнувшись, відповів я.

А. Л. Шренк гнівно дивився на мене й чекав.

На щастя, я знову чхнув, і це урвало мій сміх і дало змогу приховати збентеження за паперовим носовичком.

— Пробачте, будь ласка, — сказав я. — Сам я маю всього чотирнадцять книжок. Не часто трапляється побачити Нью-Йоркську публічну бібліотеку, вивезену у Венецію на поміст.

Гнівні вогники у маленьких ясно-жовтих лисячих очах А. Л. Шренка згасли. Тонкі, мов дротинки, плечі розпружились. Крихітні кулачки розтислися. Моя похвала спонукала його зазирнути у власне вікно очима сторонньої людини, і він аж сам здивувався.

— Ого! — вражено пробурмотів він. — Атож, усе це мої книжки.

Я дивився згори вниз на чоловічка заввишки сантиметрів сто п’ятдесят три, а без черевиків, мабуть, і ще менше. Мені страшенно кортіло поглянути, чи не восьмисантиметрові у нього підбори, але очі мої й далі залишалися на рівні його маківки. Він навіть не помічав, що я його розглядаю, — так пишався широким асортиментом літературних монстрів, які заполонили його похмурі полиці.

— А я маю п’ять тисяч дев’ятсот десять книжок, — заявив він.

— Ви певні, що не п’ять тисяч дев’ятсот одинадцять?

І далі пильно споглядаючи свою бібліотеку, він холодно запитав:

— Чого ви смієтеся?

— Назви…

— Назви? — він подався ближче до вікна, ніби хотів перевірити, чи не впаде в око на полицях, серед усіх тих книжок-убивць, якийсь відступник.

— Скажіть, — поцікавивсь я, — невже у вашій бібліотеці ніколи не буває літа, гарної погоди, свіжого вітру? Чи нема у вас таких веселих, радісних книжок, як Лікокові «Сонячні етюди з одного містечка», «Сонце — моя погибель», «Доброго давнього літа», «Червневий сміх»?

— Ні! — Шренк аж навшпиньки звівся, щоб це сказати, потім похопивсь і став нормально. — Ні…

— А «Гедлонґ Гол» Пікока, «Гек Фіни», «Троє в човні», «Записки Піквікського клубу»? Роберт Бенчлі? Джеймс Тербер? С. Дж. Перельман?..

Я випалював назви та прізвища, мов із кулемета. Шренк слухав, і здавалося, він ось-ось позадкує під напором цього потоку радості. Проте не зупиняв мене.

— А «Книга оповідок про Савонаролу» чи «Жарти Джека-Патрача»? — я замовк.

А. Л. Шренк, похмурий і холодний, мов крига, зневажливо відвернувся.

— Пробачте, — мовив я, і справді почуваючи себе ніяково. — Але, щиро кажучи, я дуже хотів би колись прийти до вас і покопатися в книжках. Якщо ви, звісно, дозволите.

А. Л. Шренк зважив мої слова, дійшов висновку, що я розкаявся, і, підступивши до своїх дверей, узявся за ручку. Двері тихенько рипнули й відчинились. Він обернувся й пильно оглянув мене своїми ясно-жовтими очицями. Його тонкі, опущені вздовж стегон пальці посіпувались.

— А чом не сьогодні? — спитав він.

— Сьогодні не можу. Іншим разом, містере… е-е…

— Шренк. А. Л. Шренк. Психолог-консультант. Не плутайте із Шрінком, то психіатр-дослідник. А я просто Шренк, скромний зцілитель заблудлих душ.

Він наслідував мою іронічну манеру говорити. Його ледь помітна усмішка була блідою, як спитий чай, копією моєї. Я відчував: досить мені стулити рота, як та усмішка теж зникне. І я знов поглянув на його маківку.

— Чом ви не знімете оцього старого оголошення про ворожіння на картах? А як щодо френології і гіпнозу?..

— Ви ще забули про графологічний аналіз. І ворожбу на магічних числах — осьде табличка з внутрішнього боку дверей. Прошу до мене в гостину.

Я ступив був крок уперед і спинився.

— Ну ж бо, — мовив А. Л. Шренк, — заходьте, — тепер він усміхався по-справжньому, одначе то була якась риб’яча усмішка. — Вперед!

За кожним його лагідним наказом я трохи посувався до дверей, хоча очі мої з неприхованою іронією були звернені на табличку «Гіпноз» над головою чоловічка. Його очі некліпно дивилися на мене.

— Заходьте, — знову промовив А. Л. Шренк і, не відводячи від мене погляду, кивнув головою у бік своєї бібліотеки.

Я не міг опиратись цьому запрошенню, незважаючи на всі автомобільні катастрофи, пожежі на дирижаблях, вибухи у шахтах і душевні хвороби, що ними, як я знав наперед, були виповнені ті книжки.

— Ну що ж, — мовив я.

І в цю мить увесь поміст струснувся. Десь у повитому туманом дальшому кінці якесь громадище завдало йому страшного удару. Враження було таке, наче величезний кит наразився на борт корабля чи сама «Королева Мері» ввігналась у старезні підпори. То невидимі у тумані залізні чудиська почали трощити дальший кінець помосту.

Від струсу задвигтів увесь поміст, і це двигтіння перекинулось і в моє тіло, і в Шренкове, немов фатальний передсмертний дрож. Наші кістки трусились у плоті й крові. Ми обидва крутнули головами й пробували прозирнути крізь туман ту руйнацію, що відбувалася десь поодаль. Потужні удари трохи відсунули мене від дверей. Гримке тупання стрясало, тіпало й штовхало А. Л. Шренка на його порозі, наче ганчір’яну ляльку. На його блідому обличчі розливалася блідота, що йшла зсередини. Він мав вигляд людини, охопленої панічним жахом перед лицем землетрусу чи гігантської хвилі, що накочувалася на поміст. Знов і знов гриміли й гупали в тумані, десь метрів за сто від нас, могутні машини, і на матово-білому чолі та щоках А. Л. Шренка з’являлися невидимі тріщини. Війна почалася! Незабаром ті чорні танки загуркочуть по всьому помосту, нищачи все на своєму шляху, женучи перед собою до берега карнавальну юрбу біженців, і скоро до них приєднається й А. Л. Шренк, а його будиночок, зліплений із таємничих карт таро, розпадеться на очах.

То була добра нагода накивати п’ятами, але я нею не скористався.

А Шренк уже знову звернув погляд на мене, так наче я міг врятувати його від тієї грізної навали. Здавалося, він ось-ось ухопиться за мій лікоть, шукаючи підтримки.

Поміст стрясався. Я заплющив очі.

Раптом мені причулося, що дзвонить мій таємний приватний телефон. Я мало не вигукнув уголос: «Мій телефон! То мені дзвонять!».

Добре, що мою увагу відвернула юрба чоловіків та жінок, супроводжувана й кількома дітлахами, яка бігла помостом, — але не до берега, а в дальший кінець, до моря. Попереду мчав дебелий чолов’яга у темному плащі й крислатому капелюсі.

— Останній день, останній шанс, останній раз! — вигукував він. — Прокатаймося востаннє! Уперед!

— Шейпшейд, — стиха мовив Шренк.

То був справді він. Шейпшейд, власник та адміністратор старого кінотеатру «Венеція», що стояв край помосту. До кінця тижня й кінотеатр мали завалити, перетворити на целулоїдну локшину.

— Сюди! — долинув із туману голос Шейпшейда.

Я поглянув на А. Л. Шренка.

Він знизав плечима й кивнув головою на знак згоди.

Я побіг у туман.

Довгий розкотистий стукіт і скрегіт, тоді сповільнений гуркіт, брязкіт і рев, так наче у кошмарному сні дереться вгору величезна механічна стонога; на мить вона аж на вершечку спиняється звести дух, а потім ураз зривається і стрімко мчить униз, немов на дно незглибимої ями, — із виском, свистом, гримким стугоном, з якого вихоплюються людські вигуки та зойки; а звідти знову дереться нагору, цього разу швидше, підіймається все вище, вище, а тоді знавісніло, істерично летить униз.

«Круті гірки».

Я стояв і дивився на них крізь туман.

Навколо казали, що за годину зруйнують і їх.

Відколи я себе пам’ятав, ці гірки були невід’ємною частиною мого життя. Майже щовечора тут лунав сміх і крик людей, що злітали вгору, сказати б, до вершин своєї долі, а потім нестримно зривалися вниз, назустріч уявній загибелі.

І оце тепер мало відбутись останнє катання перед тим, як підривники прилаштують до ніг динозавра заряди динаміту й примусять його впасти навколішки.

— Стрибайте сюди! — гукнув якийсь хлопчисько. — Тут вільно.

— «Навіть вільний я вважав, що то тяжкії тортури», — продекламував я у відповідь.

— Гей, погляньте-но, хто сидить спереду! — гукнув ще хтось. — І хто за ним!

Попереду сидів містер Шейпшейд, насунувши на вуха свій крислатий чорний капелюх і голосно сміючись. За ним я побачив Енні Оуклі, власницю тиру.

Позад них сидів розпорядник із павільйону розваг, а поруч — стара жінка, що продавала рожеву цукрову вату, солодку облуду, яка танула в роті, і ти почував себе голодним ще задовго до китайського ресторанчика.

Далі вмостилися колеги зі «Збий пляшку» й «Накинь обруча». Усі мали такий вигляд, наче позували до фотографії на перепустку у вічність.

Тільки містер Шейпшейд, стерновий того судна, буяв енергією.

— Як казав капітан Агав, не будьмо страхополохами! — гукнув він.

Я відчув себе жертовною вівцею.

І вже не опирався, коли контролер допоміг мені сісти на боягузьке заднє сидіння.

— Це ви вперше вирушаєте? — запитав він сміючись.

— І востаннє.

— Усі наладилися кричати?

— Аякже! — озвався містер Шейпшейд.

«Відпустіть мене! — подумки благав я. — Ми ж усі загинемо!»

— Ну, раз… два!.. — вигукнув контролер. — Поїхали!

Небо зметнулося вгору, а внизу було чорне пекло.

Ми летіли вниз, і мене поймало таке відчуття, ніби ніяких підпор під візком уже немає.

А коли сягнули дна, я позирнув на поміст. А. Л. Шренк стояв і дивився на нас, як на безумців, що добровільно повантажились на приречений «Титанік». Потім відступив у туман.

Тим часом ми знову підіймалися вгору. Усі кричали. І я кричав. Боже мій, думав я, так репетуємо, наче нам справді страшно!

Коли все скінчилося, учасники прощального обряду, втираючи очі й підтримуючи одне одного, зникли в тумані.

Містер Шейпшейд стояв поруч мене, а підривники вже прибігли обкладати вибухівкою металеві конструкції та підпори естакади.

— Хочете зачекати й подивитися? — тихо запитав містер Шейпшейд.

— Навряд чи я витримаю таке видовище, — відказав я. — Колись я бачив у кіно, як просто на екрані мисливці застрелили слона. Показали, як він важко осів, а тоді повалився на землю, і це страшенно вразило мене. Так наче перед очима бомбами руйнували баню собору Святого Петра. Я ладен був кинутись і вбити тих мисливців. Отож не хочу цього бачити, дякую.

Та й однаково сигнальник уже махав нам прапорцем, щоб ми забиралися геть.

Шейпшейд і я рушили крізь туман назад. Він узяв мене під лікоть, наче добрий європейський дядечко, що наставляє на розум улюбленого племінника.

— Сьогодні ввечері… Ніяких вибухів, ніяких руйнувань. Тільки радість. Веселощі. Як за добрих давніх часів. У моєму кінотеатрі… Може, сьогодні останні вечірні сеанси. А може, завтра. Безплатно. Ніяких квитків. Приходьте неодмінно, любий юначе.

Він легенько обняв мене за плечі й відплив у туман, мов великий темний буксир.

Коли я поминав хатину А. Л. Шренка, двері все ще були широко розчинені. Але я не зайшов.

Мене поривало побігти до свого телефону біля бензоколонки й зателефонувати Пег, але я боявся, що дві тисячі миль мовчання нашепочуть мені у відповідь про смерті на заллятих сонцем вулицях, про червоні м’ясні туші у вітрині різниці й про таку безмежну самотність, що болить, мов відкрита рана.

Чуприна моя посивіла ще трохи. І на два пальці підросла.

«Келе, — подумав я. — Любий, жахливий перукарю, нарешті… ось я і йду до тебе».

Келова перукарня була через вулицю напроти муніципалітету, поряд із заставною конторою, де у вікнах на закрученій кільцями липучці вже років десять висіли, наче гімнасти на трапеції, здохлі мухи. Чоловіки та жінки, випущені під заставу з муніципальної в’язниці, заходили туди, як тіні, й виходили вбраними в одяг невидимцями. А поряд містилася сімейна бакалійна крамничка, хоч самі тато й мама вже померли, і тільки їхній синок з ранку до вечора просиджував штани проти вікна, продаючи за день хіба що бляшанку консервованого супу, а решту часу приймаючи по телефону заклади на наступні кінні перегони.

Що ж до перукарні, то хоч у її вітрині також можна було побачити кількох мух, здохлих, щоправда, не більше десяти днів тому, проте в ній щомісяця прибиралося до блиску, і Кел орудував там своїми змащеними ножицями, незмащеними ліктями і язиком у рожевому роті, з якого на клієнта віяло м’ятним духом. А коли він брався до свого «Джмеля» й водив тією великою сріблястою і зумкітливою комахою тобі навколо вух, то неначе й сам боявся, щоб вона не вихопилася з його рук, аж поки машинка раптом замовкала і, вчепившись тобі у волосся, спинялася, а Кел із прокльонами намагався вивільнити її, відхиляючись і смикаючи так, наче видирав зуб.

Оце тому, та ще з міркувань ощадливості, я підстригався у Кела всього двічі на рік.

А почасти й тому, що з усіх перукарів у світі Кел чи не найбільше говорив, базікав, теревенив, запевняв, переконував, натякав, бубонів — аж памороки забивало. Хоч яку тему назви — він знав її вздовж і впоперек, а розтлумачуючи нудну теорію Айнштайна, міг раптом замовкнути, приплющити око, схилити голову набік і поставити Запитання запитань, на яке ніхто не дасть певної відповіді.

— Слухайте, я ніколи не розказував вам про своє знайомство зі старим Скоттом Джопліном?[14] Ну як же, побий мене сила божа, я і старий Джоплін… Ось послухайте, як одного дня в тисяча дев’ятсот п’ятнадцятому році він навчав мене грати «Регтайм кленового листка». Зараз я вам розкажу…

На стіні висіла фотографія, надписана чорнилом кілька століть тому й така ж вицвіла, як оголошення про канарок. На фотографії був зовсім юний Кел на стільчику біля фортепіано, а над ним — Скотт Джоплін, чиї великі чорні долоні лежали на руках щасливого хлопця.

Той зафіксований на фотопапері сповнений радості хлопчина так і застиг назавжди на стіні, схилений над фортепіано й готовий ударити по клавішах, запопасти життя, цілий світ, безмежний Всесвіт, підкорити їх собі. На хлоп’ячому обличчі був такий вираз, що в мене аж серце кров’ю обливалося щоразу, як я його бачив. Тим-то й уникав дивитись на ту фотографію надто часто. І без того боляче було бачити, як Кел прикипав до неї поглядом, збираючись поставити своє Запитання запитань, а потім, не чекаючи прохань чи спонук, кидався до піаніно, щоб видобути з нього ту мелодію кленового листка.

Кел…

Кел був схожий на старого ковбоя, приставленого до перукарського крісла. Уявіть собі такого-от техаського скотаря: жилавий, битий вітрами й дощами, видублений сонцем, усе життя в крислатому стетсонівському капелюсі — і спить у ньому, й умивається. Оце вам Кел, що кружляв навколо клієнта, як навколо ворога, зі зброєю в руці, чикрижив волосся, підрубував баки, прислухався до клацання ножиць, тішився гармонійним дзижчанням свого електричного джмеля і говорив, говорив, говорив — а мені здавалося, ніби навколо крісла гарцює ковбой у насунутому на вуха стетсонівському капелюсі і йому страх як кортить кинутись до піаніно й відкрити його усміхнені клавіші.

Часом я вдавав, ніби не помічаю його палких, закоханих поглядів на сховану під кришкою чорно-білу й біло-чорну клавіатуру. Та зрештою приречено зітхав і вигукував:

— Ну гаразд, Келе. Давайте.

І Кел «давав».

Ураз оживши, він вайлуватою ковбойською ходою перетинав кімнату — власне, тепер Келів було два, і той, що у дзеркалі, був меткіший і зграбніший за справжнього, — а тоді відкидав кришку піаніно й оголював його жовтаві зуби, з яких, наче біль, поривалася назовні музика.

— Ось послухай, синку. Чи ти чув коли в житті, бодай коли-небудь… ти чув… отаке?

— Ні, Келе, — відказував я, чекаючи у кріслі з недостриженою головою. — Ні, — щиро запевняв я. — Ніколи не чув.

«Боже мій, — востаннє заволав у моїй свідомості отой старий, виходячи з моргу, — хто ж це так жахливо його підстриг?»

І я побачив винуватця, що стояв за вікном перукарні, визираючи в туман, достоту як оті люди в порожніх кімнатах, чи в кафе, чи на розі вулиць, зображені на полотнах Гоппера.[15]

Кел…

Я присилував себе відчинити двері й боязко, не підводячи очей, увійшов.

По всій підлозі лежали жмутки темно-русявого, чорного й сивого волосся.

— Ого! — мовив я вдавано бадьоро. — Схоже на те, що день у вас сьогодні пожитний!

— Та ні, — відказав Кел, і далі дивлячись у вікно, — це волосся лежить уже кілька тижнів. Та й хто при здоровому глузді ввійде у ці двері? Хіба що якийсь волоцюга — це не про вас, — чи дурень — і це не про вас, — чи якийсь лисий чоловік — і поготів не ви, — щоб запитати про дорогу до божевільні, чи якийсь бідак — оце вже ви, тож проходьте, сідайте у крісло й готуйтеся до страти електричним струмом, бо мій «Джміль» уже два місяці як барахлить, а я не маю грошей полагодити цю бісову техніку. Сідайте.

Скоряючись своєму катові, я ступив уперед, сів і втупив очі в розкидане по підлозі волосся, ті знаки чийогось минулого, які мали б про щось промовляти, а проте німували. Навіть примружившись, я не міг добачити там ніяких химерних обрисів чи застережень про близьку небезпеку.

Нарешті Кел обернувся й почовгав через ту занедбану фаянсову пустку, притрушену волоссям, і руки його механічно, мов самі собою, взяли гребінець та ножиці. Ставши позад мене, він на хвильку завагався, наче кат, якому звеліли відтяти голову молодому королю.

Він запитав, яку стрижку — довгу чи коротку — я хочу, тобто менше чи більше мене спотворити, на вибір, але я, забувши про все на світі, дивився через сліпучо-білу арктичну пустку перукарні на…

Келове піаніно.

Уперше за п’ятнадцять років воно було під чохлом. Його жовтозуба усмішка ховалася під білим покійницьким покривалом.

— Келе… — очі мої прикипіли до того покривала. На хвилю я забув про старого з трамвайної станції, що лежав у моргу закляклий, із жахливою стрижкою. — Келе, — запитав я, — як же це? Ви більше не граєте свого старого регі?

Кел заходився клацати ножицями у мене над вухом.

— Га, Келе? — не вгавав я. А тоді: — Щось сталося, Келе?

— Коли скінчиться це вмирання? — озвався Кел, неначе звідкись іздалеку.

Тепер навколо моєї голови задзижчав джміль, кусаючи за вуха, і по спині у мене побігли знайомі холодні мурашки; а потім Кел знов узявся до своїх тупих ножиць, обтинаючи мені голову, наче то був ланок здичавілої пшениці, й лаючись собі під носа. Я відчув легенький дух віскі, але й далі дивився просто себе.

— Що з вами, Келе?

— Нічого… Чи то пак, чортзна-що.

Він кинув ножиці, гребінець і змовклого сріблястого джмеля на полицю, перебрів через море зістриженого волосся й відслонив покривало на піаніно. Воно вискалилося, мов безтямне одоробло, а Кел сів і поклав на клавіші обидві руки, схожі на вмочені у фарбу пензлі, готові намалювати не знати що.

Те, що вийшло з-під них, скидалося на зламані зуби в розтрощеній щелепі.

— Чорт забирай! До лиха! Яке паскудство! У мене ж завжди виходило, я завжди викрешував живі іскри з цього бісового інструмента! Мене навчав сам Скотт, старий Скотт… Скотт… — і голос його завмер.

Він поглянув на стіну над піаніно. А коли помітив, що я дивлюся на нього, швидко відвів погляд. Та було вже пізно.

Уперше за двадцять років я не побачив там фотографії Скотта Джопліна.

Я шарпнувсь у кріслі й мимоволі розтулив рот.

На піаніно не було кришки, і Келові довелося знову натягти на клавіші покривало. Потім він поплентав назад, мов плакальник на власному похороні, став позад крісла й узяв до рук знаряддя тортур.

— Скотт Джоплін — дев’яносто сім. Перукар Кел — нуль, — промовив він, наче оголошуючи результат програної гри.

Тоді перебіг тремтливими пальцями по моїй голові.

— Боже милий, ви погляньте, що я з вами зробив! Господи, та що це за паскудна стрижка! А я ж іще й до половини не дійшов. Мені б слід заплатити вам за всі ті роки, що я випускав вас звідси як запаршивілого ердельтер’єра. А на довершення розкажу вам, що я скоїв з одним клієнтом три дні тому. Це чистий жах. Мабуть, це я зробив з того бідолахи таке страховидло, що хтось убив його, аби вирятувати з цієї біди!

Я знову шарпнувся в кріслі, але Кел легенько притримав мене.

— Я мав би стригти під наркозом, але… Так-от, про того старого бідолаху. Слухайте.

— Я слухаю, Келе, — жваво озвавсь я, бо саме для того й прийшов.

— Сів отут-таки, де ви оце сидите, — почав Кел. — Сів точнісінько так, як і ви, поглянув у дзеркало та й каже: «Запускайте свою машинерію». Отак і сказав. «Запускайте свою машинерію, Келе. Сьогодні, — каже, — буде найзнаменніший вечір у моєму житті. Мене запрошено до танцювальної зали Майрона, в центрі Лос-Анджелеса. Я вже хтозна-скільки років там не був. Сказали, мені мають вручити великий приз». «А за що?» — питаю. «Сказали: як найповажнішому старожилові Венеції. Хіба ж не урочиста нагода? Сказали ні про що не розпитувати, а причепуритися. От я й прийшов, Келе. Підстрижіть з усіх боків, але не робіть із голови більярдної кулі. І поприскайте одеколоном „Тигр“»… Ну, я й узявся стригти, аж упрів. Старий, мабуть, років зо два відрощував ту свою сніжно-білу копицю. Потім обприскав його одеколоном, так що аж мухи позліталися. І він пішов собі щасливий, залишивши тут два долари, я майже певен, що останні, які мав… Сидів отут-таки, де оце ви… А тепер він мертвий, — додав Кел.

— Мертвий? — майже закричав я.

— Хтось знайшов його в каналі, у притопленій лев’ячій клітці. Мертвого.

— Хтось… — почув я свій голос. Але не сказав: «Це я!».

— Я собі так міркую, що старий чи то ніколи не пив шампанського, чи то пив, але дуже давно, от і захмелів, і впав у канал. «Келе, — сказав він, — запускайте свою машинерію». Ото всім буде наука, правда ж? І я, і ви так само могли опинитися там, у каналі, а йому, бідоласі нещасному, вже ніколи не бачити білого світу й лежати вічно самому-одному. Хіба це вам ні про що не говорить?.. Е, що з вами, юначе? Вам ніби недобре. Я забагато балакаю, так?

— Він не казав, хто мав його зустріти, де, коли, як? — запитав я.

— Та ні, нічого такого особливого не пригадую. Хтось мав приїхати приміським трамваєм, забрати його й довезти до самої танцювальної зали. Вам колись траплялось їхати тим трамваєм у суботу опівночі, коли старі дами й панове юрбою сунуть із Майронової зали у своїх пронафталінених хутрах і вицвілих смокінгах, напахчені дешевими парфумами й раді-радісінькі, що не поламали собі ніг на слизькому паркеті, а по їхніх лисинах котиться піт, по щоках пливе косметика й навколо починає тхнути прілим лисячим хутром? Мені одного разу трапилося, то я подививсь на все те й не поїхав. Побоявся, що дорогою до моря трамвай зупиниться біля кладовища «Трояндовий сад» і половина цього люду вийде там. Ні, красно дякую за таку компанію… Я не забагато балакаю? Коли що, то ви скажіть… Так чи так, — озвався він по паузі, — а той бідолаха мертвий, і найстрашніше ось що: він сотні років лежатиме у домовині й згадуватиме, хто так із біса жахливо підстриг його востаннє, а це ж бо я. Отаке зі мною діється всі ці дні. Погано підстрижені люди гинуть, потопають, і я дедалі ясніше усвідомлюю, що мої кляті руки ні до чого не придатні, і…

— А ви не знаєте, хто мав зустріти старого й відвезти до танцювальної зали?

— Хто ж його знає? Та й чи не однаково? Старий казав, що його мали зустріти о сьомій перед кіно «Венеція», подивитися з ним частину програми, повечеряти у кафе Модесті, останньому, яке ще працює на помості, і вже тоді їхати до міста. На вальс із дев’яностодев’ятирічною Роуз Квін. Оце вечір, еге ж? А потім — додому, до ліжка, навіки!.. Та навіщо все воно вам, синку? Ви ж…

Задзвонив телефон.

Кел глянув на апарат, й обличчя його зблідло.

Пролунало три дзвінки.

— Ви не хочете брати слухавки, Келе? — спитав я.

Кел дивився на телефон із таким самим виразом, з яким і я дивився на свій «приватний» у будці біля бензоколонки, де мене чекали дві тисячі миль мовчанки й тяжкі зітхання у слухавці. Тоді похитав головою.

— Навіщо її брати, коли нічого там не почуєш, крім поганих вістей? — мовив він.

— Часом буває такий настрій, — зауважив я.

Потім повільно зняв пов’язану навколо шиї накидку й підвівся з крісла.

Кел машинально простяг руку по гроші. А похопившись, тихенько лайнувся, забрав руку й відвернувсь до каси. Тоді крутнув ручку.

У віконечку вигулькнуло кілька нулів.

Я поглянув на себе у дзеркало й мало не загавкав на того, кого там побачив.

— Знаменита стрижка, Келе, — мовив я.

— Ідіть собі.

Простуючи до дверей, я торкнувся рукою того місця на стіні, де завжди висів Скотт Джоплін, витинаючи щось потрясне своїми великими, схожими на чорні банани, пальцями.

Якщо Кел і помітив це, то не сказав ані слова.

Послизаючись на чужому волоссі, я вийшов надвір.

Я йшов, аж поки опинився на освітленій сонцем місцині біля схованого у високій траві будинку Крамлі.

Постояв перед ним.

Мабуть, Крамлі відчув, що я там. Він розчахнув двері й спитав:

— Ви знову за своє?

— Та не був я тут. Не в моєму звичаї розгулювати й лякати людей о третій годині ночі, — сказав я.

Він подивився на свою ліву руку й простяг її до мене.

На долоні лежав невеличкий жмуток масних зелених водоростей зі слідами пальців Крамлі, що стискали його в кулаці.

Мов гравець, що б’є чужого туза козирем, я простяг свою руку й розтис пальці.

На моїй долоні лежав такий самий жмуток водоростей, тільки сухих і трохи розкришених.

Крамлі підвів погляд від наших долонь і подивився на мої очі, чоло, щоки, підборіддя. Тоді зітхнув.

— Абрикосовий пиріг, карликовий гарбузик, стиглий помідор, соковитий персик — ось що ви мені нагадуєте, каліфорнійський сину Санта-Клауса, усе це разом. Як я можу визнати винною людину з таким обличчям? — він опустив руку й відступив убік. — Пиво любите?

— Не дуже, — відповів я.

— Мабуть, краще б зробити вам шоколадний коктейль?

— А можете?

— Ні, хай йому чорт. Питимете пиво й полюбите його. Заходьте.

Хитаючи головою, він рушив у дім, а я поплентав ззаду й причинив двері, почуваючи себе школярем, що прийшов навідати вчителя.

Крамлі стояв перед вікном у вітальні й видивлявся на голу витоптану стежку, якою я щойно прийшов.

— Чорт забирай, о третій годині ночі… — бурмотів він. — О третій! Просто отам за вікном. Я чув, як хтось плакав, ви собі уявляєте? Плакав! Аж мороз пішов поза шкірою. Наче примарна плакальниця на похороні. Чортівня якась. Ану, дайте я ще раз погляну на ваше обличчя.

Я показав йому обличчя.

— Господи, — мовив він, — ви завжди так легко червонієте?

— Не можу нічого із собою вдіяти.

— Їй-богу, ви, мабуть, вирізали б половину індійського села, та й тоді мали б вигляд невинного ягняти. Що там у вас усередині?

— Шоколадні цукерки. А коли можу собі дозволити, тримаю в холодильнику шість різних сортів морозива.

— І, напевне ж, купуєте його замість хліба.

Я хотів було заперечити, але Крамлі спіймав би мене на брехні.

— А тепер скиньте тягар із печінки й скажіть, яке пиво вам найменш до смаку. Я маю «Будвайзер» поганий, «Будвайзер» препоганий і «Будвайзер» поганющий. Вибирайте. А втім, ні. Я сам, — він подавсь до кухні й повернувся з двома бляшанками. — Надворі ще є трохи сонця. То ходімо поки що туди.

І повів мене на задвірок.

Я не міг надивуватися з його садка.

— А що ж такого? — Крамлі вивів мене крізь задні двері у пишне й осяйне зелене царство тисяч квітів, плющів, тростини, агав, кактусів. Він аж світився від задоволення. — У мене тут шістдесят видів орхідей, отам під парканом — кукурудза «Айова», онде слива, персик, а там — помаранч. А хочете знати, навіщо все це?

— Кожному в цьому світі потрібно мати два, а то й три діла, — не вагаючись, відповів я. — Одного діла людині замало, так само як і одного життя. От я, приміром, хотів би мати з десяток діл і життів.

— Як в око вліпили. Лікарям треба іноді копати канави. Землекопам раз на тиждень виховувати малечу в дитячих садках. Філософам два вечори з десяти мити посуд у дешевих харчівнях. Математикам проводити уроки в шкільному спортзалі. Поетам задля переміни водити ваговози, а поліційним детективам…

— …плекати райські сади, — тихо докинув я.

— Ох ти ж! — Крамлі засміявся, похитав головою і поглянув на зелені водорості, що їх бгав у руці. — Он який ви бісів усезнайко. Гадаєте, обчислили мене? То я вас здивую! — він нахилився і рвучко крутнув вентиль. — Роззуйте вуха, як тепер кажуть. І цить!

Тихий дощик розсипався сріблястими суцвіттями, зрошуючи все навколо і сповнюючи той райський сад промовистим шепотом. Тиша. Спокій. Погідність. Залишайся тут. Живи вічно.

Я відчував, як усі мої кістки маліють у тілі. А зі спини неначе злазила якась темна шкура.

Крамлі схилив голову набік і пильно вдивлявся мені в обличчя.

— Ну як?

Я знизав плечима.

— Ви щотижня бачите стільки бруду, то вам це таки потрібно.

— Лихо в тому, що інші в нашому відділку ні про що таке й думати не хочуть. Сумно, еге ж? Довіку бути тільки поліцаєм — і нічим більше? О Боже, та я б сам укоротив собі того віку! Знаєте… мені хотілося б звезти сюди весь бруд, який я бачу, і пустити його на добриво. Ой, які б троянди я виростив!

— Або ж венерині черевички,[16] — мовив я.

Він подумав і кивнув головою.

— Свою бляшанку пива ви заслужили.

Тоді привів мене до кухні, і я став, дивлячись у відчинене вікно на зрошений сад та глибоко вдихаючи прохолодне повітря. От тільки запаху не відчував, бо був застуджений.

— Я багато років проходив повз вашу садибу, — сказав я. — І завжди міркував собі, хто б це міг жити в такому чудовому рукотворному лісі. А тепер, коли познайомився з вами, зрозумів, що це доконче мали бути ви.

Почувши такий комплімент, Крамлі мусив докласти всіх зусиль, аби не повалитися на підлогу й не задригати ногами з утіхи. Та він опанував себе й відкрив дві бляшанки справді жахливого пива. Я спромігся трохи відпити з однієї.

— Ви що, не можете не кривитися? — спитав Крамлі. — Вам справді краще смакує солодке?

— Еге ж, — я відпив трохи більше, і це додало мені сміливості запитати: — Скажіть нарешті, що я тут роблю? Ви звеліли мені прийти, бо знайшли в себе під дверима оці водорості. А тепер я оглядаю ваші джунглі й п’ю ваше погане пиво. Ви мене більше не підозрюєте?

— Ой, бога ради! — Крамлі відпив зі своєї бляшанки й позирнув на мене. — Коли б я справді думав, що ви якийсь ненормальний приборкувач левів, котрий не може бачити порожньої клітки, щоб не запхати туди кого-небудь, ви б ще два дні тому сиділи у мене в камері. Ви гадаєте, я не знаю про вас геть усього?

— Не так уже й багато чого знати, — мовив я зніяковіло.

— Та ні, не кажіть. Ось послухайте, — Крамлі відпив ще пива, заплющив очі й почав, мовби читаючи зі склеплених повік: — За квартал від вашого помешкання є винна крамничка, кафе-морозиво, а за ним китайська бакалія. Усі там вважають, що ви несповна розуму. Схибнутий — так вони на вас кажуть. А часом — і просто дурник. Ви багато й голосно говорите. Вони чують. Щоразу, як ви продаєте оповідання в «Таємничі історії» чи «Дивовижі», про це знає весь поміст, бо ви розчиняєте вікно й чимдуж горлаєте. Просто жах. Але як копнути глибше, то всі вони люблять вас, друже. Ви, звісно, не маєте ніякого майбутнього, щодо цього вони певні, бо хто в біса справді полетить і висадиться на Місяці, та й коли? Чи хто там до двотисячного року думатиме про той Марс? Тільки ви, Флеш Гордон. Тільки такий схибнутий дурник, як ви, Бак Роджерс.[17]

Похиливши голову, я весь паленів, почасти від гніву, почасти від сорому, але водночас почуваючись ніби й потішеним такою увагою. Мене часто прозивали Флешем і Баком, але в устах Крамлі це чомусь звучало не так дошкульно, не допікало до живого.

Крамлі розплющив очі, побачив, який я червоний, і сказав:

— Ну все, годі про це.

— Навіщо вам було довідуватися про всі ці речі ще задовго перед тим, як старого… — я затнувся й змінив кінець: —…як він помер?

— Мені цікаво знати все.

— А от більшості людей нецікаво. Я виявив це, коли мені було чотирнадцять. У цьому віці хлопці вже не граються в дитячі забавки. Отож я сказав своїм батькам: не треба мені іграшок, ні на Різдво, ні взагалі. Та вони й далі щороку дарували мені іграшки. А інші хлопці діставали на свята сорочки й краватки. Потім я захопився астрономією. То з усіх чотирьох тисяч учнів нашої школи разом зі мною видивлялися на небо всього п’ятнадцять хлопців і чотирнадцять дівчат. А решта ганяли біговою доріжкою й дивились одне одному на п’яти. От і виходить, що…

Раптом я несвідомо обернувся, наче підштовхнутий якимсь передчуттям. А наступної миті рушив через кухню.

— Щось мені підказує… — промовив я. — Можна?..

— Що? — спитав Крамлі.

— У вас там робочий кабінет?

— Так. А в чому річ? — Крамлі з ледь помітною тривогою нахмурився.

Одначе це тільки дало мені новий поштовх.

— Ви не проти, якщо я погляну?

— Та власне…

Я подався туди, куди несамохіть позирнув Крамлі.

Кімната примикала до кухні. Колись то була спальня, але тепер там стояв тільки письмовий стіл, стілець, а на столі — друкарська машинка.

— Так я і знав, — мовив я.

Тоді став за стільцем і подивився на машинку. То був не якийсь там старий пошарпаний «Ундервуд-стандарт», а новісінька «Корона» зі свіжою стрічкою та стосом рудуватого паперу збоку.

— Оце й пояснення, чому ви так дивитесь на мене, — сказав я. — Атож, атож, весь час нахиляєте голову то в один, то в другий бік, хмуритесь і примружуєте очі.

— Намагаючись просвітити рентгеном вашу велику черепну коробку й побачити, чи є там мозок і як у ньому виникають усі ваші фантазії, — додав Крамлі, нахиляючи голову то ліворуч, то праворуч.

— Ніхто не знає, як працює мозок, ні письменники, ні хто інший. Усе, що я роблю, це кожного ранку починаю, а опівдні закінчую.

— Казна-що, — лагідно мовив Крамлі.

— Правда.

Я поглянув на письмовий стіл, що мав по три шухляди з кожного боку.

Тоді простяг руку до лівої нижньої шухляди.

Крамлі похитав головою.

Я ступив убік і сягнув рукою правої нижньої шухляди.

Крамлі кивнув.

Я повільно висунув шухляду.

Крамлі зітхнув.

У шухляді лежав рукопис. На вигляд сторінок сто п’ятдесят-двісті, з першої ж сторінки починався текст, титульного аркуша не було.

— І скільки вже часу це лежить отут у нижній шухляді? — спитав я. — Ви, звісно, пробачте.

— Дарма, — відказав Крамлі. — П’ять років.

— Тепер ви його закінчите, — промовив я.

— Дідька лисого. З чого б то?

— Бо я вам так кажу. А я знаю.

— Засуньте шухляду, — звелів Крамлі.

— Хвилиночку.

Я відставив стілець, сів і заклав у машинку аркуш рудуватого паперу. Надрукував два слова згори, тоді прокрутив аркуш нижче й надрукував ще три слова.

Крамлі подивився мені через плече й повільно прочитав уголос:

— Елмо Крамлі, — тоді зітхнув і докінчив: — «Смерть — діло самотнє», — і мимоволі проказав ще раз: — Елмо Крамлі… Побий мене бог!

— Отак! — я поклав титульний аркуш, котрий щойно надрукував, зверху на рукопис і засунув шухляду. — Це мій дарунок. А для своєї книжки я придумаю іншу назву. Ну от, тепер ви мусите закінчити.

Я заклав у машинку ще аркуш паперу й спитав:

— Яка там остання сторінка вашого рукопису?

— Сто шістдесят друга, — відповів Крамлі.

Я надрукував 163 і залишив аркуш у машинці.

— Отак. Він чекає. Завтра вранці ви встаєте — і до машинки. Ніяких телефонних дзвінків, ніяких газет, навіть до ванни не йдете. А сідаєте і друкуєте — й Елмо Крамлі стає безсмертним.

— Бакалавром наук, — мовив Крамлі, але дуже тихо.

— Дасть бог. Але треба працювати.

Я підвівся, і ми з Крамлі стояли, дивлячись на його «Корону» так, наче то було єдине дитя, якого йому судилося мати.

— Ви даєте мені настанови, синку? — спитав Крамлі.

— Ні. Їх дає ваш мозок, ви тільки прислухайтесь.

Крамлі відступив і пішов до кухні взяти ще пива. Я чекав біля його письмового столу, аж доки не почув, як грюкнули сітчасті задні двері.

Я знайшов його в саду, де він підставив обличчя під прохолодні дощові бризки, що їх розкидала водяна вертушка, — надворі було тепло, і тут, на самому краю туманної місцевості, яскраво світило сонце.

— А що ви маєте, — спитав Крамлі, — за ті сорок оповідань, проданих до сьогодні?

— По тридцять доларів за кожне. Атож, я багатий автор.

— Ви таки багатий. Учора я спинився біля газетної полиці в Ейбовій винареньці й прочитав оте, де ви пишете про чоловіка, який раптом дізнався, що всередині у нього кістяк, і мало не дав дуба з переляку. Чудова річ. І як ви в біса таке вигадуєте?

— У мене ж теж усередині кістяк.

— Більшість людей про це не замислюється, — Крамлі подав мені бляшанку пива й спостерігав, як я знову кривлюся. — Що ж до того старого…

— Вільяма Сміта.

— Еге ж, Вільяма Сміта. Сьогодні вранці мені дали акт розтину.

У нього в легенях не було води.

— Це означає, що він не потонув. Отже, його вбили на березі каналу й запхали до клітки вже мертвого. Це доводить…

— Не забігайте поперед трамвая, а то переїде. І не кажіть, ніби це я вам такого наговорив, бо заберу пиво.

Я радо простяг йому бляшанку. Він легенько відштовхнув мою руку.

— А як ви розібрались зі стрижкою? — запитав я.

— З якою ще стрижкою?

— Того дня містера Сміта хтось препогано підстриг. Ще його приятель побивався про це у морзі, не пригадуєте? Так от, я знаю тільки одного справді нікчемного перукаря, що міг це зробити.

Я розповів Крамлі про Кела, про обіцяний Вільяму Смітові приз, про Майронову танцювальну залу, кафе Модесті та великий червоний трамвай.

Крамлі терпляче вислухав мене й сказав:

— Непереконливо.

— Це все, що ми маємо, — мовив я. — Хочете, я розпитаю в кіно «Венеція», чи не бачив його там хтось того вечора, як він зник?

— Ні, — відповів Крамлі.

— То, може, в кафе Модесті, у трамваї, у танцювальній залі?

— Ні, — відповів Крамлі.

— Тоді що ж мені робити?

— Не лізти в цю справу.

— Чому?

— Тому, — відповів Крамлі й замовк. Потім поглянув на задні двері свого дому. — Якщо з вами щось станеться, мій бісів роман так і лежатиме недописаний. Хтось же має прочитати всю ту маячню, а я нікого іншого не знаю.

— Ви забуваєте ось про що, — заперечив я. — Хто б не стояв за вашими дверима минулої ночі, він стоїть і за моїми. А я не можу йому цього дозволити, правда ж? Не можу дозволити, аби мене переслідував той тип, що підказав мені назву, яку я щойно надрукував на вашій машинці. Хіба не так?

Крамлі дивився на моє обличчя, і я знав, що він думає: абрикосовий пиріг, банановий кекс, суничне морозиво.

— Тільки будьте обачні, — промовив він зрештою. — А втім, старий міг просто послизнутися, вдаритись головою і впасти в канал уже мертвим. Тим-то в легенях і не було води.

— Ну звісно, а тоді виплив і сам заліз у клітку.

Крамлі примружився, так наче прикидав на око, скільки я важу. Потім мовчки подавсь у свої джунглі й на хвилину зник. Я чекав. Аж раптом звідкись іздалеку вітер доніс трубний гук слона. Я поволі обернувся до бризок штучного дощу й прислухався. Десь ближче хрипко роззявив свою величезну пащу лев, і з неї вихопилося хиже рикання. І враз повз мене, мов літній вітер, здіймаючи куряву, промчав гурт антилоп і газелей, і серце моє забилося в лад з їхнім легким тупотінням по сухій землі.

Раптом на стежці з’явився Крамлі з широкою хлоп’ячою усмішкою на вустах, видимо пишаючись зі своєї нікому доти невідомої дивацької химери й водночас соромлячись її. Він пирхнув і підніс угору дві нові, ще не розкриті бляшанки пива, показуючи ними на акустичну систему з шістьох, схожих на величезні темні лілеї, динаміків, прилаштованих на деревах. Ото з них і припинали до нас антилопи, газелі та зебри, боронячи наші життя від безіменних хижаків поза парканом садиби. Ще раз протрубив слон і остаточно вразив мою душу.

— Африканські записи, — пояснив Крамлі, хоч у цьому й не було потреби.

— Чудово, — сказав я. — Е, а це що таке?

Десять тисяч африканських фламінго знялись у повітря з освітленої сонцем прісноводної лагуни п’ять тисяч днів тому, коли я був ще хлопчиськом-школярем і Мартін та Оза Джонсони[18] летіли від диких звіриних стежок Африки, щоб побути з нами, простими людьми Каліфорнії, і повісти дивовижні історії.

І тоді я пригадав.

Того дня, коли я мав чимдуж бігти, щоб послухати виступ Мартіна Джонсона, він загинув в авіаційній катастрофі біля самого Лос-Анджелеса.

Але й оце тепер, в обнесеному парканом клаптику джунглів, у цьому райському притулку Елмо Крамлі, лопотіли крильми птахи Мартіна Джонсона.

Моє серце полетіло з ними.

Я поглянув на небо й запитав:

— А що ви робитимете, Крамлі?

— Нічого, — відповів він. — Стара жінка з канарками житиме вічно. Можете побитись об заклад.

— Не маю на що, — сказав я.

Коли згодом того ж таки дня біля берега почали з’являтися потопельники, це зіпсувало відпочинок людям по всьому пляжу. Вони обурювалися, спаковували свої кошики з провізією і розходились по домівках. Собак, що залюбки бігли до води поглянути на чужинців, винесених хвилями на берег, миттю гукали назад сердиті господині чи розгнівані господарі. Дітлахів збирали до гурту й відсилали геть, суворо наказуючи ніколи не підходити до тих чужих людей.

По суті, утоплення було забороненою темою. Про нього, як і про секс, ніколи не говорили. А отже, коли потопельник мав зухвалість прибитися до берега, він ставав persona non grata.[19] Дітлахи могли собі потайки, в уяві, справляти похорон, але жінки, що залишалися на пляжі й після того, як багатодітні сімейства перелякано забиралися геть, усі як одна розгортали парасольки й поверталися спиною до води, так наче хтось, шумно сапаючи в прибережних хвилях, вигукував непристойності. І ніщо не могло змінити такого ставлення. Усе було дуже просто: ті пропащі плавці з’являлися без запрошення, дозволу чи попередження, отож їх, мов незваних родичів, належало негайно, швидким підтюпцем відперти на суходіл, до таємничих льодових сховищ.

Та тільки-но забирали одного утопленого, як берегом розлягалися голоси дітлашні, що копала колодязі в піску біля води:

— Ой мамо, поглянь!

— Ану мерщій звідти! Мерщій!

І чути було тупотіння малих ноженят, що чимдуж тікали від тих мін, винесених на берег.

Повертаючись від Крамлі, я почув про нових незваних гостей.

Мені страшенно не хотілось іти від сонця, що, здавалося, вічно сяяло над садибою Крамлі.

Наближаючись до моря, ти ніби переходив в іншу країну. Немов радіючи з поганих новин, на узбережжя насувався туман. Потопельники не мали стосунку ні до поліції, ні до нічних лихих пригод, ні до жаских знахідок у каналах, які цілу ніч усмоктували воду між свої щелепи. То були просто прибиті мертвою хвилею покидьки.

На березі вже панувала пустка. Та ще більша пустка запала у моїй душі, коли я звів очі на старий венеційський поміст.

— Поганого рису! — прошепотів хтось. Я сам.

Давнє китайське заклинання, яке вигукували край рисового посіву, щоб убезпечити майбутній урожай від руйнівного наслання заздрих богів.

Поганого рису…

Та хтось уже наступив на великого змія.

Хтось причавив його ногою.

На дальньому кінці помосту згинула без вороття естакада «Крутих гірок».

А те, що лишилося, лежало тепер у надвечірньому присмерку, мов безладно розкидані величезні цяцьки. Але в цю гру грав тепер тільки один екскаватор, що, пахкаючи мотором, нахилявся, підхоплював з піску ті цяцьки й тішився ними.

«Коли скінчиться це вмирання?» — почув я Келові слова, сказані кілька годин тому.

Дивлячись на оголений, мов кістяк, кінець помосту попереду й на навальну хвилю туману, що сунула до берега, я раптом відчув, як спину мені всипало морозом. Хтось ішов за мною назирці. Я крутнувся.

Одначе те ніщо переслідувало не мене.

По той бік вулиці я побачив А. Л. Шренка. Він біг, глибоко застромивши руки у кишені пальта, втягши голову в темний комір, і раз у раз озирався, мов пацюк, за яким женуться собаки.

О Боже, подумав я, тепер я знаю, кого він мені нагадує.

Едгара По!

Оті всім відомі фотографії, сумовиті портрети Едгара Аллана По: високе і ясне матово-біле чоло, замислені, сповнені похмурого вогню очі, скорботно зімкнені уста під темними вусами, косо пов’язана шийна хустка над неохайним комірцем, що підпирає випнутий і судомно-рухливий кадик.

Едгар Аллан По.

По тікав. І Шренк тікає. Озираючись на безформну масу туману, що швидко настигає його.

Господи Боже, подумав я, вона переслідує нас усіх.

На той час, як я дійшов до кіно «Венеція», жадібний туман уже огорнув усе довкола.

Старий кінотеатр «Венеція» належав містерові Шейпшейду і вирізнявся з-поміж інших тим, що був останнім із нічних річкових кораблів, котрі завжди трималися біля самої межі припливу, хоч би в якій країні світу плавали.

Чільна половина кінотеатру стояла на бетонній алеї, що веде з Венеції до Оушен-парку й Санта-Моніки. А задня половина виступала на поміст, так що край її нависав над водою.

Цього надвечір’я я зупинився перед кінотеатром, поглянув угору й аж охнув.

Над входом не було звичної афіші з назвами фільмів. Лиш одне-єдине слово величезними півметровими літерами:

ПРОЩАВАЙТЕ!

Наче удар ножем у живіт.

Я ступив уперед, до каси.

Там сидів містер Шейпшейд, приязно всміхаючись і махаючи мені рукою.

— Прощавайте? — скрушно запитав я.

— Авжеж! — засміявся Шейпшейд. — Тра-та-та, тудл-ду! Прощавайте! До того ж безплатно! Заходьте! Усі друзі Дугласа Фербенкса, Томаса Меґана, Мілтона Сілза і Чарлза Рея — мої друзі.

Почувши ті імена з мого дитинства, я розчулився. То були актори, яких я бачив на давніх мерехтливих екранах у два, в три, в чотири роки, сидячи на материних колінах у холодному кінотеатрику в північній частині Іллінойсу, ще до «поганого рису», до того, як ми подалися на захід у старезному розшарпаному «кісслі», навіть поперед оклахомських фермерів, і батько шукав роботу бодай на дванадцять доларів за тиждень.

— Я не можу, містере Шейпшейд.

— Гляньте ви на нього! Він не піде! — Шейпшейд здійняв руки до неба й викотив очі, достоту як Стромболі, розлючений вихватками Піноккіо й ладний перерізати його нитки. — А це чому ж?

— Коли я виходжу з кіно на осоння, мене поймає туга. Усе бачиться в чорному світлі.

— Та де ж те осоння?! — вигукнув Шейпшейд. — А поки вийдете, й зовсім споночіє!

— До речі, я хотів запитати вас ось про що, — сказав я. — Чи ви часом не бачили три дні тому старого чоловіка, що завжди сидів у павільйоні біля трамвайної станції, Вілла… Віллі… Вільяма Сміта? Чи не чекав він тут на когось того вечора?

— Аякже, я ще й напався був на нього. «Що це з вашою головою, Віллі? — питаю. — Чи то не ведмідь гризлі здер із неї чуприну?» Бо на голові в нього було справжнє посміховисько. То хто ж це пройшовся по ній газонокосаркою? Отой гаспид Кел?

— Еге ж. А ви не бачили: може, хтось зустрівся з Вільямом Смітом і повів його звідси?

— Мою увагу якраз відвернули. Зненацька підійшло по квитки аж шестеро, одразу шестеро! А коли я визирнув знову, містера Сміта, цебто Віллі, вже не було. А чого ви питаєте?

Плечі мої безсило поникли. Певне, й на обличчі відбилося розчарування. І Шейпшейд утішливо заторохтів, обдаючи мене крізь отвір у заскленому віконці каси м’ятним духом таблеток «Сен-Сен».

— А знаєте, хто сьогодні на нашому побитому міллю сріблястому екрані зразка тисяча дев’ятсот двадцять другого року? Дуглас Фербенкс! «Чорний пірат». Ліліан Ґіш! «Зламані паростки». Лон Чані! Хто міг із ним зрівнятися? «Привид в опері».

— О Боже, містере Шейпшейд, це ж усе німі фільми!

— То й що? У двадцять восьмому році ви на це не зважали? Чим більше звуку, тим менше кіно! Безмовні статуї, але як грали! Тільки уста ворушились, а ви забували про все. Отож на цих останніх вечірніх сеансах у нас пануватиме мовчання, згодні? Жодного звуку, гаразд? Мовчання й рухи — десять метрів завширшки, міміка й жести — шість метрів заввишки. Німотні привиди. Безсловесні пірати. Химери й горбані, яких не чути за шумом вітру та дощу, і за них говорить орган. Ну як? Повно вільних місць. Заходьте.

Він ударив по мідному важелю компостера.

Машина клацнула й викинула мені новісінький оранжевий квиток.

— Гаразд, — я взяв квиток і поглянув в обличчя цьому старому чоловікові, що сорок років не бачив сонячного світла, до нестями любив кіно і незмінно віддавав перевагу «Сріблястому екрану» перед Британською енциклопедією. В очах його світилася сліпа любов до тіней минулого на давніх кіноафішах.

— А що ж… — почав було я.

Та Шейпшейд уже здогадався і, потішений цим, урвав мене:

— Що буде зі мною завтра, коли вони знесуть мій кінотеатр? Дарма, не треба журитись! Я маю прихисток. І мої фільми теж, усі три сотні коробок, що лежать тим часом у будці нагорі. Та скоро за милю на південь звідси, на узбережжі, буде такий собі підвальчик, де я крутитиму свої фільми й усміхатимусь.

— У Констанс Реттіґан? — вигукнув я. — Та я ж не раз бачив пізно вночі дивне мерехтливе світло у її підвальному вікні або ж нагорі, у вітальні. Виходить, то були ви?

— А хто ж іще? — засяяв Шейпшейд. — Ось уже багато років після останнього сеансу тут я трюхикаю пляжем із десятком кілограмів кіноплівки під кожною пахвою. Цілими днями вона спить, цебто Констанс, а потім цілими ночами дивиться зі мною фільми й гризе хрустку кукурудзку — отака вона, Констанс Реттіґан, — і ми сидимо, тримаючись за руки, наче двоє схиблених дітлахів, обкрадаємо фільмосховища й часом плачемо, та так, що за слізьми й не видно, як перемотувати плівку.

Я подивився на піщаний берег поза фасадом кінотеатру і несамохіть побачив, як містер Шейпшейд тюпає поночі понад морем, несучи з собою хрустку кукурудзку й Мері Пікфорд, льодяники й Тома Мікса, — туди, до палацу стародавньої цариці, щоб бути її сумирним закоханцем у мигтінні незліченних часток світла й тіні, з яких на чарівному екрані виникає така сама безліч сходів і заходів сонця.

А потім побачив, як перед самим світанком Шейпшейд дивиться на Констанс Реттіґан, що біжить голісінька до моря — так казали люди, — поринає у холодні солоні хвилі, тоді виринає з цілющими водоростями у рівних білих зубах і велично заплітає коси; а тим часом Шейпшейд у світлі перших променів сонця шкандибає додому, сп’янілий від спогадів, мугикаючи собі під ніс акорди чудодійного «Верлітцера»,[20] що басовито бринять у його єстві, серці, душі й на щасливих устах.

— Слухайте, — він увесь подався вперед, неначе Ернест Тізіґер у темних переходах «Лиховісного старого дому» чи грізний Доктор Преторіус у «Нареченій Франкенштайна». — А ви коли-небудь дивилися фільм із того боку екрана? Ні? То підніміться сьогодні ввечері на сцену і зайдіть за екран. Яке враження! Мовби опиняєшся у фантастичному кабінеті доктора Каліґарі. Повік мені дякуватимете.

Я потиснув йому руку й аж прикипів до неї очима.

— Боже мій! — вигукнув зачудовано. — Та вона ж точнісінько як ота лапа, що простяглась із темряви з-за книжкових полиць у «Коті й канарці» і потягла геть адвоката, перш ніж він устиг прочитати духівницю!

Шейпшейд поглянув на свою руку, що лежала в моїй, і знов аж засяяв.

— А ви таки меткий хлопчина!

— Прагну цього, містере Шейпшейд, — сказав я. — Чимдуж прагну.

У темній залі я майже наосліп добувся проходом до просценіуму, а там намацав мідний поручень і, мало не загримівши зі східців, піднявся на завжди оповиту нічним мороком сцену, тоді бочком прослизнув за екран і звів очі на величезні привиди на полотні.

Атож, то були справжні привиди — височенні, бліді, з чорними западинами очей, примарні тіні минулого, що вигиналися перед моїм навскісним зором, мов підталі карамельні палички, жестикулювали й безгучно ворушили тубами серед тиші, ніби дожидаючи, поки заграє орган, який ще мовчав.

Швидко змінюючи один одного, на екрані мелькали уривки з різних стрічок: ось Дуглас Фербенкс із викривленим обличчям, ось Ліліан Ґіш, чия постать спливала, наче розтоплений віск, униз по полотну, а ось Товстун Арбекл, дуже схудлий, як дивитися під таким гострим кутом, з дивно видовженою головою, що билась об горішній край екрана й зникала у темряві, — і я стояв, відчуваючи, як набігають десь під дошками підлоги й помосту припливні води, як уся будівля кінотеатру, мов приречений корабель на мертвій хвилі, хитається, порипує і тремтить, як крізь шпари підлоги просочується солоний дух моря, а на екрані тим часом мигтіли все нові й нові картини, білі, як вершки, чорні, як чорнило, і, здавалося, зала то здіймалась, наче ковальський міх, то із зітханням осідала, й разом із нею осідав і я.

І в цю мить гримнув орган.

Таке саме було кілька годин тому, коли невидимий величезний пароплав увігнався в поміст.

Увесь кінотеатр похилився, подавсь угору, а тоді шугнув униз, наче візок на «Крутих гірках».

Орган гримів і ревів, вивергаючи Бахову прелюдію до-діез-мінор, так що обсипався порох зі старовинних люстр, журливо, мов погребальні шати, тріпотіли завіси на дверях, а сам я, стоячи за екраном, рвучко сягнув рукою, аби за щось ухопитися, хоча й страшенно потерпав, як би те щось не вхопилося за мене.

А на екрані наді мною бліді примари чогось домагалися, палко промовляли щось німотними устами, і привид сягнисто простував униз сходами Паризької опери у своїй білій масці у вигляді черепа та капелюсі з пір’ям — чи не так само, як хвилину тому й містер Шейпшейд простував темним проходом, щоб із брязкотом відслонити завіску на мідних кільцях, яка закривала орган, сісти перед ним, наче сама Доля й Провидіння, розчепірити пальці на клавішах і, заплющивши очі й розтуливши рота, дати волю Бахові.

Боячись озирнутися назад, я дивився повз велетенські примари на невидиму публіку, що, прикипівши до місць, здригаючись від звуків музики, заворожена жаскими образами, здіймалась і опускалась на хвилях вечірнього припливу, що набігали на берег під підлогою кінотеатру.

Чи був серед тих блідих облич, що заворожено дивилися на мерехтливі картини минулого, і він? Той розкаяний лиходій із трамвая, любитель нічних ходінь понад каналом, непроханий досвітній гість, що приносить із собою дощ, — чи не оце його обличчя або, може, онде там? Безбарвні місячні кола тремтіли й розпливались у темряві, купка в перших рядах, решта посередині зали, разом чоловік п’ятдесят чи шістдесят, і кожному з них загрожувала страшна небезпека так само прогулятись у тумані, зіткнутися з якимсь кошмаром і безгучно піти на дно під цмокання припливної хвилі, що повертається по нову поживу.

І я міркував собі: котрий же з цих нічних подорожніх він, і що я маю гукнути, аби змусити його побігти до виходу й самому кинутись за ним навздогін?

З екрана скалився величезний череп, закохані тікали на дах опери, привид переслідував їх, розкинувши поли свого червоного плаща, підслуховував їхні боязкі любовні освідчення й злісно посміхався, орган тривожно волав, зала здригалась і хиталася від важких хвиль, що немовби наперед справляли морський похорон на той випадок, якщо підлога розверзнеться і всі ми гримнемо вниз.

Мій погляд ковзав від одного тьмяного обличчя до іншого, дедалі вище, вище, до віконечка кінобудки, звідки виднілася частина лоба та палюче око душевнохворої людини, яке пильно дивилося вниз, на заворожливі фатальні образи, що їх малювали на екрані гейзери світла й тіні.

Воронове око Едгара По.

А власне, Шренка!

Знавця карт таро, психолога, френолога, нумеролога і…

Кіномеханіка.

Хтось же мав крутити фільм, поки Шейпшейд, не тямлячи себе від захвату, терзав клавіші органа. Здебільшого старий сам ганяв із каси до кінобудки, а звідти до органа, вистрибуючи, мов прудкий хлопчисько, замаскований під невгамовного літнього чоловіка.

Але сьогодні?..

Хто ж би ще мав подавати цю пізню вечерю з усіляких потвор, ходячих кістяків і волохатих лап, що зривають сріблясті перла з шиї сонної жінки?

Тільки Шренк.

Орган трохи примовк. Привид щез. На екрані замигтів новий уривок — із «Джекіла і Гайда», виробництва 1920 року.

Я зіскочив зі сцени й побіг проходом, серед усіх тих духів зла і вбивць.

Око Едгара По у віконечку кінобудки зникло.

Коли я добіг до будки, там нікого не було. Стрічка сама собою розмотувалась у схожому на величезного світляка апараті. Джекіл, що саме мав обернутись на Гайда, клубочком покотився вниз по скісному пучку білого проміння і вліпився в екран.

Музика змовкла.

Спустившись униз, я побачив, що Шейпшейд, знесилений, але щасливий, знов сидить у касі й продає квитки у туман.

Я обіруч схопив і міцно потиснув його долоню.

— У вас не буде поганого рису, еге?

— Що? — гукнув Шейпшейд радісно, але не розуміючи, про що йдеться.

— Ви житимете вічно, — сказав я.

— Хіба ви знаєте те, чого не знає сам Бог? — спитав Шейпшейд. — Приходьте на нічні сеанси. О першій — Конрад Фейдт у «Калігарі». О другій — Чані в «Смійся, паяце». О третій — «Горила», о четвертій — «Кажан». Хто може бажати більшого?

— Не я, містере Шейпшейд.

Я рушив у туман.

— Вас не пойняла туга? — гукнув він мені вслід.

— Здається, ні.

— Ну, коли так здається, то ні!

Навколо була вже справжня ніч.

Кафе Модесті зачинилося раніше, ніж звичайно, до завтра чи назавжди — я не знав; отож розпитатися там про Вільяма Сміта, про його святкову стрижку чи вечерю було годі.

Поміст потопав у темряві. Світилося лише в одному вікні — у картковому будиночку А. Л. Шренка.

Я позирнув туди.

І, наче злякавшись, той приречений вогник миттю згас.

— Поганий рис? — перепитав Крамлі по телефону. Але тепер, коли він почув, що це я, голос його зазвучав привітніше. — Що за дурниця?

— Крамлі, — сказав я і проковтнув клубок у горлі, — я маю ще одне ім’я до нашого списку.

— До якого списку?

— Того, де жінка з канарками…

— То не наш список, а ваш…

— Шренк, — сказав я.

— Що?

— А. Л. Шренк, психолог-практик із венеційського помосту…

— …а також ворожбит на картах таро, чорнокнижник, нумеролог-аматор, п’ятий вершник Апокаліпсиса?

— Ви його знаєте?

— Синку, я знаю геть усіх на помості, під помостом і навколо помосту, кожного бешкетника й громила, кожного пропащого п’яницю, що ночує на пляжі й прокидається від свого мертвого сну, тільки як зачує на світанні дух сімдесятидев’ятицентового шмурдяку. Кажете, А. Л. Шренк, отой жалюгідний шибздик? І чути не хочу!

— Не кладіть слухавки! Я побачив знак на його обличчі. Він сам цього напитує. Тепер на черзі він. Торік я надрукував у «Десятицентовому детективі» оповідання про два зустрічні поїзди, що зупинилися на станції один проти одного. І ось один пасажир дивиться на пасажира у вікні напроти, в другому поїзді, вони обмінюються поглядами, і перший пасажир розуміє, що йому не слід було дивитись туди, бо той чоловік у другому поїзді — вбивця. А вбивця все дивиться на нього й посміхається. Ото й тільки. Посміхається. І перший розуміє, що він приречений. Він відводить погляд, сподіваючись, що це його врятує. Одначе той другий, убивця, й далі дивиться на нього. А коли мій герой знову кидає погляд туди, у вікні вагона напроти вже нікого нема. І він здогадується, що вбивця подавсь до виходу. А за хвилю той з’являється уже в цьому поїзді, в цьому ж таки вагоні, йде проходом і сідає просто позаду мого героя. Жах? Жах.

— Чудова ідея, але в житті так не буває, — сказав Крамлі.

— Буває, і то частіше, ніж ви думаєте. Один мій знайомий подорожував торік «роллс-ройсом» по країні. Він їхав через Оклахому, Канзас, Міссурі й Іллінойс, і дорогою його машину шість разів мало не випхнули за огорожу шосе люди, яких дратував такий дорогий лімузин. Коли б вони досягли свого, то було б не що інше, як убивство.

— Це інша річ. Дорогий лімузин є дорогий лімузин. Їм було байдуже, хто в ньому сидить. Убити — і край. А те, про що ви кажете…

— У цьому світі є сівачі смерті й шукачі смерті. Той старий із трамвайної станції був шукачем смерті, так само як і жінка з канарками. У них це в очах написано: мовляв, зробіть мені ласку, вбийте мене, позбавте життя назавжди… І Шренк, — докінчив я. — Головою закладаюся.

— Не треба, — мовив Крамлі, нараз стишивши голос. — Ви славний хлопчина, але ж ви ще зовсім зелений.

— Шренк, — повторив я. — Тепер, коли гине поміст, він також неминуче має загинути. Якщо його ніхто не вб’є, він прив’яже собі на шию «Занепад Заходу» та «Анатомію смутку» й шубовсне у воду з руїн дальнього кінця помосту. Шренк…

Неначе погоджуючись зі мною, десь в африканському заповіднику Крамлі кровожерно рикнув лев.

— Саме коли ми з вами почали так добре ладнати, — мовив Крамлі.

І поклав слухавку.

Уперше за довгі тижні, місяці, роки по всій Венеції піднімалися штори на вікнах.

Так ніби наше містечко біля океану прокидалось на час перед тим, як заснути навіки.

У невеликому, поквецяному лускатою білою фарбою бунгало навпроти мого помешкання того дня також підняли штори, і…

Коли я пізно ввечері повернувся додому й поглянув туди, то аж остовпів.

На мене пильно дивились очі.

Не просто двоє очей, а з десяток, навіть не з десяток, а із сотню чи, може, й більше.

Очі були скляні й лежали у вікні блискучими рядками, а деякі окремо на невеличких підставках.

Очі були блакитні, темно-карі, ясно-карі, зелені, жовті.

Я перейшов нашу вузеньку вулицю й став перед вікном, розглядаючи ту казкову виставку інвентарю для гри у кульки.

— Ціни б їм не було на шкільному подвір’ї! — промовив я сам до себе.

Очі не сказали нічого. Вони мовчки спочивали на своїх підставочках чи виблискували, розкладені на білій оксамитовій постілці, втупивши незворушний погляд крізь і поза мене, в якесь холодне майбутнє за моєю спиною.

Хто зробив ті скляні очі й виставив у вікні, чекаючи нагоди продати їх і вправити комусь в очниці, я не знав. Та байдуже хто, але то був ще один із невидимих венеційських підприємців і торговців. Мені траплялося мимохідь бачити у печерних глибинах цього будинку гострий пучок сліпучого блакитно-білого полум’я і чиїсь руки, що ворожили над важкими краплями розтопленого скла. Але обличчя старого (у нашій каліфорнійській Венеції всі люди старі) ховалося під грубою металевою маскою зі скляним віконцем, з якими працюють електрозварники. І здаля видно було тільки, як фокусується ще один пильний погляд, як народжується нове око, що наступного дня ляже на постілку у вікні, мов яскрава кругла карамелька.

Чи купував колись хто ці своєрідні ювелірні вироби, я також не знав. І ніколи не бачив, щоб хтось навпомацки заходив туди чи впевнено виходив із дверей з прояснілим поглядом. Та й штора на тому вікні протягом минулого року піднімалась усього раз чи двічі на місяць.

Роздивляючись ту вітрину, я думав собі: «Дивовижні очі, чи бачите ви зниклих канарок? Куди вони згинули?».

А потім: «Пильнуйте за моїм помешканням, гаразд? Не спіть уночі. Погода може змінитися. Може піти дощ. До мого порога можуть прибитися якісь тіні. Добре пильнуйте, прошу вас, і все запам’ятовуйте».

Та блискучі скляні кульки, товариші давніх ігор на шкільному подвір’ї, і не кліпнули у відповідь.

Аж раптом із темряви за вікном вихопилася рука і магічним порухом спустила перед очима завісу.

Мабуть, той скловар не хотів, аби я дивився на створені ним очі.

Чи, може, злякався, що я вийму одне власне око і зайду до нього вставити нове.

Покупець! Я ж міг зіпсувати його бездоганну репутацію. Десять років мороки зі склом — і жодного проданого виробу.

І мені чомусь подумалося про інше: чи не продає він і купальних костюмів зразка 1910 року?

Повернувшись до своєї кімнати, я визирнув у вікно.

Штора навпроти знову була піднята: перед вітриною вже не стояла інквізиція в моїй особі.

Очі блищали й чекали, що буде.

Що вони побачать цієї ночі?

«З нічого весь тремтиш…»

Я миттю прокинувся.

— Що? — мовив до темної стелі.

Це ж, здається, слова леді Макбет?

З нічого весь тремтиш.

Боятися нічого без причини.

І мусити зоставатись із тим нічим аж до світання.

Я прислухався.

Чи то туман торгає мої двері? Чи то імла заповзає в замкову шпарину? Чи, може, отой незвичайний, спрямований в одне місце, дощ лопотить по килимку за порогом, лишаючи по собі жмутки водоростей?

Піти й поглянути я боявся.

Я розплющив очі. Подививсь у бік коридорчика, що вів до крихітної кухоньки й ще меншої ванної.

Учора ввечері я почепив на ріжок дверей старий і подертий білий купальний халат.

Але тепер то був уже не халат. Без окулярів, які лежали на підлозі біля канапи, мої очі бачили тільки те, що могли, а практично нічого, і халат… обернувся на щось інше.

То було Страховище.

Коли п’ятирічним хлопчаком я жив з батьками на сході, в Іллінойсі, мені доводилось уночі йти до вбиральні нагорі темними сходами, і, якщо над ними не світила маленька тьмяна лампочка, там, на вершечку сходів, завжди чатувало Страховище. Іноді мати забувала ввімкнути ту лампочку, і я плентав сходами, з усіх сил стримуючись, аби не поглянути нагору. Але щоразу тремтів зі страху і зрештою таки поглядав. І Страховище було там, озиваючись гуком чорних поїздів, що мчали десь нічною околицею, і спомином про жалобні процесії, які проводжали в останню путь милих двоюрідних братиків чи дядьків. Що далі я ріс, то довші ставали ті процесії. Мені виповнилося сім, а тоді вісім і дев’ять, і за цей час померло ще кілька моїх тіток, помер і дідусь, і я бачив їх мертвих серед квітів у вітальнях чи в трунах, що їх потім спускали у землю в сусідстві з десятками інших незабутніх родичів, і в ті ночі поїзди не знати чому гучали дужче, і то була смерть, то було Страховище, безформне й невиразне, сама ніч та зорі, і ось воно чекає на мене, підстерігає мене, а я стою внизу біля сходів і…

Раптом скрикую.

Бо тепер Страховище висить отам, на дверях, де потопають у темряві коридор, кухонька й ванна.

Хвалити бога, подумав я, що великі червоні трамваї не ганяють о такій пізній порі своєю колією, всього за квартал звідси, й не звучать їхні лиховісні сигнали.

«Страховище, згинь», — подумки звелів я.

Страховище не згинуло.

— Страховище, — промовив я до невиразного видива на дверях, — я ж знаю, що то не ти. Ти — ніщо. Ти мій старий пляжний халат.

Біда була в тому, що я його як слід не бачив.

Якби мені дотягтися до окулярів, подумав я, надіти їх і підхопитись на ноги…

Якби рука моя не тремтіла так, що я не міг навіть сягнути нею вниз, аби намацати окуляри.

Я лежав, і мені було вісім років, потім сім, п’ять, чотири, і я все меншав, меншав і меншав, а Страховище на дверях тим часом дедалі більшало, витягалось і ставало все жаскіше.

Я боявся й оком змигнути. Боявся, що навіть від цього найменшого поруху Страховище нечутно посуне від дверей і…

Нечутно торкнеться моїх ніг.

— А-а-а! — закричав хтось.

Бо в будці по той бік вулиці задзвонив телефон.

Я міцно заплющив очі.

«Замовкни! — подумки благав я. — Ти розбудиш Страховище».

Телефон дзвонив. О четвертій ранку. О четвертій! Боже ти мій. Хто б це…

Пег? Загубилася в мексиканських підземних печерах? Пропала?

Телефон дзвонив.

Крамлі? З актом розтину, який мені несила слухати?

Телефон дзвонив.

Чи голос, в якому вчувається холодний дощ, темрява ночі й різкий спиртний дух, — голос, що шаленіє серед грози й крає душу плачем по жахливих лиходійствах, наче пронизливий виск великого червоного трамвая на повороті?

Телефон замовк.

Не розплющуючи очей, зціпивши зуби, накрившись із головою й уткнувши обличчя у вологу від поту подушку, я ніби чув якийсь чимраз ближчий шерех. Я заціпенів.

Затамував віддих. Погамував серце.

Бо саме зараз, у цю ж таки мить…

Хіба ж я не відчув, як щось підступило впритул і… наважило…

На край моєї канапи!

Наступною жертвою став не А. Л. Шренк.

І жінка з канарками не пурхнула раптом у своїй кімнаті й не пустилася духу.

Пропала інша людина.

І незадовго перед світанком скляні очі у вікні проти мого стражденного помешкання бачили появу речового доказу.

На вулиці загальмував і спинився ваговозик-пікап.

Геть змучений безсонням, я почув його й стенувся.

Хтось постукав у двері моєї домовини.

Я сяк-так знявся з канапи, хилитаючись, мов повітряна куля, добувсь до дверей, прочинив їх і вперся злиплими очима в обличчя якогось здоровенного бугая в людській подобі. Той назвав моє прізвище, я визнав його за своє, і бугай звелів мені «розписатись отут». Я підписав якийсь папірець, схожий на лікарняну посвідку про смерть пацієнта, й став дивитись, як розвізник потупав назад до свого пікапа, на превелику силу вивантажив із кузова якусь запаковану й начебто знайому мені річ і покотив її тротуаром до моїх дверей.

— О Боже, — мовив я. — Що це? Хто…

Та коли те одоробло на коліщатах, зачепившись за одвірок, басовито забриніло, я аж заточився, бо вже знав відповідь.

— Куди його? — запитав бугай, озираючи мої пишні апартаменти. — Може, осюди?

Він підкотив запаковану річ до бічної стіни, повів зневажливим поглядом по моїй убогій канапі, голій підлозі, друкарській машинці на столі й почвалав до свого ваговозика, залишивши двері навстіж.

По той бік вулиці я бачив сотню блакитних, темно-карих і ясно-карих скляних очей та відчував на собі їхній погляд навіть тоді, коли здер із привезеної речі упаковку й мені в око впала…

Жовтозуба усмішка.

— Боже мій! — вигукнув я. — Та це ж те саме піаніно, на якому мені грали…

«Регтайм кленового листка».

Грюк! Зачинилися дверцята машини. Ваговозик захурчав і поїхав геть.

Я повалився на свою напіврозвалену канапу, анітрохи не вірячи тій широчезній байдужій усмішці.

«Крамлі», — мовив я подумки. І відчув, як жахливо я підстрижений: на потилиці надто високо, з боків надто коротко. Пальці у мене заніміли.

«Що, синку?» — озвався Крамлі.

«Я змінив свою думку, — сказав я. — Крамлі, наступною жертвою має стати не Шренк і не жінка з канарками».

«Отакої! — мовив Крамлі. — А хто ж?»

«Кел, перукар».

Мовчанка. Зітхання. А потім…

Клац… Ту-у-у-у…

Ось чому, втупивши очі в ту реліквію часів Скотта Джопліна, я не помчав дзвонити своєму другові детективу.

Усі скляні очі споглядали мою стрижку й пильно стежили, як я зачиняю двері.

О Боже, подумалось, а я ж не вмію грати навіть «собачого вальсу».

Перукарня була відчинена й порожня.

Я спинився на порозі, дивлячись на цю пустку. Здавалося, хтось просунув у двері щітку гігантського пилососа і висмоктав із приміщення все, що там було.

Ну, піаніно опинилося в мене, міркував я. А от куди поділися чи кому могли здатися перукарське крісло, креми, лосьйони, одеколони, що забарвлювали дзеркальну стіну в різні кольори й відтінки? І хто прибрав усе волосся?

Посеред перукарні стояв чоловік років п’ятдесяти — як я невиразно пригадав, власник будинку — й підмітав щіткою уявне волосся, а власне, не знати навіщо водив нею по голих плитках підлоги. Тоді звів очі й побачив мене.

— Кел пропав, — мовив він.

— Та я бачу, — озвавсь я.

— Утік, негідник, заборгувавши мені за чотири місяці за приміщення.

— Такі погані були справи, еге?

— Не справи, а стрижки. Навіть за два долари підстригав так паскудно, що хоч на виставку, ніхто в цілому штаті з ним не зрівнявся б.

Я відчув свою маківку й потилицю і кивнув головою.

— Заборгував мені, негідник, за п’ять місяців. Бакалійник із сусідньої крамнички сказав, що Кел з’явився тут о сьомій ранку. А о восьмій приїхали перекупники й забрали перукарське крісло. Решту підчистила Армія спасіння.[21] От не знаю тільки, де поділося піаніно. Якби знайти, я б продав його і повернув частину своїх грошей, — раптом власник будинку поглянув на мене.

Я промовчав. Піаніно, звісно, це піаніно. З якихось тільки йому відомих причин Кел відіслав його мені.

— Куди, по-вашому, він міг податися? — запитав я.

— Я чув, він має родичів в Оклахомі, Канзасі й Міссурі. А хтось тут сьогодні казав, нібито два дні тому Кел нахвалявся, що сяде в машину й пожене аж на той край Америки, а там, не спиняючись, просто з берега, в Атлантичний океан.

— Кел такого не зробить.

— Певно, що ні. Він радше заб’ється кудись у глушину — туди йому й дорога. О Боже, ну й паскудно ж він стриг!

Я рушив уперед чисто підметеними білими плитками, сам не знаючи, що я там сподіваюся знайти.

— А ви хто такий? — запитав господар, зводячи свою щітку, наче рушницю.

— Письменник, — відказав я. — Ви ж мене знаєте. Мене прозивають схибнутим.

— Чорт, а я вас і не впізнав! Це Кел вас так обчикрижив?

Він дивився на мою стрижку. Я відчув, як до голови мені припливає кров.

— Тільки вчора.

— За таке варто б його застрелити.

Я помандрував далі і зайшов за благеньку дерев’яну перегородку, що закривала задню частину перукарні, де були бачки на сміття й туалет. Заглянув в один бачок і побачив те, що шукав.

Фотографію Кела зі Скоттом Джопліном, прикриту місячним урожаєм волосся, не таким уже й великим.

Я нахилився і взяв у руки фотографію.

А за наступні п’ять-шість секунд усе моє тіло мов крига скувала.

Бо Скотт Джоплін зник.

Кел був на місці, навіки п’ятнадцятирічний, усміхнений, із тонкими пальцями на клавішах фортепіано.

Але чоловік, що з усмішкою стояв над ним…

Був не Джоплін.

То був інший чоловік, чорний, але молодший і розпутніший на вигляд.

Я придивився пильніше.

На тому місці, де колись була Скоттова голова, виднілися рештки засохлого клею.

Боже милосердний, зглянься на Кела, подумав я. Нікому з нас і на думку не спадало придивитися до фотографії зблизька. Та й висіла вона завжди під склом і досить високо, так що добре розглянути її чи зняти зі стіни було непросто.

Колись давно Кел натрапив на фотографію Скотта Джопліна, вирізав з неї голову й приклеїв на зображення того іншого чоловіка, неначе там вона й була. А потім, мабуть, і підпис підробив. І ми стільки років дивилися на це фото, зітхали, клацали язиками й казали: «Ну, Келе, знаменито! Оце вам пощастило, га? Ви тільки гляньте!».

І сам Кел стільки років поглядав на фотографію, знаючи, що то облуда й що він облудник, і стриг людей так, наче волосся їм поскубала сукальна машина, а потім ним пройшлася знавісніла жатка.

Я поклав фотографію лицем донизу й нахилився над сміттєвим бачком, сподіваючись знайти відклеєну голову Скотта Джопліна.

Хоча й знав, що не знайду її.

Хтось її забрав.

І він же таки, той, що відклеїв її від фотографії, зателефонував Келові й сказав йому кілька слів. Мовляв, усе про тебе відомо! Тепер не сховаєшся! Тебе викрито! Я пригадав, як дзвонив телефон у перукарні. І як Кел не хотів, боявся зняти слухавку й відповісти.

А тоді візит до перукарні — і що ж? Два чи три дні тому Кел мимохідь поглянув на фотографію, і його наче хто під дих ударив. Зникла голова Джопліна — зник і Кел.

Устиг тільки прилаштувати своє нехитре майно: перукарське крісло — перекупникам, креми та лосьйони — Армії спасіння, піаніно — мені.

Я облишив свої пошуки. Згорнув фотографію Кела без Джопліна і вийшов до салону, де господар і далі водив щіткою по підметених плитках.

— А Кел… — мовив я.

Господар перестав мести.

— Він не… — затинався я. — Цебто його не… Я хотів сказати: «Кел ще живий?».

— Паскудник він, — відрубав господар. — Живісінький і вже десь на схід миль за чотириста звідси зі своїм боргом за сім місяців.

Хвалити Бога, подумав я. Сповіщати про нього Крамлі мені не обов’язково. Втікач не вбивця і не вбитий.

А чи так?

Подавсь на схід? То чи не мертвий він уже за кермом машини?

Я вийшов за двері.

— Гей, хлопче, — гукнув мене господар. — Вам наче недобре — прийшли, пішли.

Не гірше, ніж декому іншому, подумав я.

Куди ж мені тепер податися? Мою спальню-вітальню заполонила ота жовтозуба усмішка, а я вмію грати тільки на «Ундервуді».

О пів на третю дня задзвонив телефон біля бензоколонки. Геть зморений безсонною ніччю, я лежав у ліжку.

Лежав і слухав.

Телефон не вмовкав.

Дзвонив уже дві хвилини, три…

Що довше він дзвонив, то дужче мене морозило. А коли я нарешті підхопився з ліжка, сяк-так натягнув шорти й метнувсь через вулицю, мене вже так трусило, наче надворі була хуртовина.

Знявши слухавку, я відчув, що на тому кінці дроту Крамлі, й ще раніше, ніж він озвався, знав, яка в нього новина.

— Сталося, так? — запитав я.

— Як ви здогадались? — голос Крамлі звучав так, наче він теж цілу ніч не спав.

— Чого ви туди поїхали?

— Годину тому я голився, і раптом мене ніби щось штовхнуло. Отак, як ви казали. Я ще тут, чекаю слідчого. Прийдете закинути: «А я що казав»?

— Прийду, але не закину.

Я повісив слухавку.

У моєму помешканні на дверях у коридорі й досі висіло оте Ніщо. Я зірвав його з дверей, пожбурив на підлогу й наступив на нього. Та й по заслузі — адже воно серед ночі знялося, пішло навідати жінку з канарками й повернулось перед самим світанням, так нічого мені й не сказавши.

О Боже, подумав я, стоячи геть закляклий на купальному халаті, тепер усі клітки спорожніли!

Крамлі стояв на березі Нілу, над пересохлим річищем. Я стояв навпроти, на другому березі. Внизу чекала поліційна машина та карета з моргу.

— Вам буде прикро це бачити, — сказав Крамлі.

Він не підіймав простирадла, очікуючи, поки я кивну головою.

Я спитав:

— Це ви дзвонили мені серед ночі?

Крамлі похитав головою.

— Скільки часу вона вже мертва?

— На нашу думку, годин вісім.

Я подумки прикинув час. О четвертій ранку. Саме тоді, коли дзвонив телефон у будці по той бік вулиці. Коли зателефонувало Ніщо сказати мені дещо. І якби я побіг і зняв слухавку, у вухо мені дмухнув би холодний вітер і сповістив… про це.

Я кивнув головою. Крамлі підняв простирало.

Жінка з канарками була там і наче її там не було. Частина її відлетіла у морок. А на те, що лишилося, страшно було дивитись.

Очі її застигли, втуплені в якесь моторошне Ніщо, в оту примару на дверях у мене в коридорі, в невидимий тягар на краю моєї канапи. Рот, що колись тихо розтулявся й шепотів «заходьте», «сідайте», «прошу», був широко роззявлений із жаху та протесту. Він жадав, аби щось забралося геть, зникло, згинуло!

Тримаючи пальцями край простирала, Крамлі подивився на мене.

— Мабуть, мені слід вибачитись перед вами.

— За що?

Розмовляти було важко, бо вона лежала між нами, втупивши очі в якесь жахіття на стелі.

— За те, що ваш здогад виявився слушним. За те, що я сумнівався.

— Здогадатись було неважко. Я мав брата — він помер. Мав діда й тіток — померли. І мати, й батько. Усі смерті однакові, хіба не так?

— Еге ж, — Крамлі відпустив простирадло, і долину Нілу вкрило снігом. — Але це звичайна смерть, синку. Не вбивство. Такий вираз обличчя буває в багатьох, хто відчуває перед смертю від удару, як серце ось-ось вирветься із грудей.

Я хотів було засипати його запереченнями. Але прикусив язика. Бо краєм ока помітив щось таке, що змусило мене повернутись і ступити до порожніх пташиних кліток. Ще мить — і я побачив те, на що скерував погляд.

— Господи! — прошепотів я. — Хірохіто. Аддис-Абеба. Вони зникли, — тоді обернувся і, пильно дивлячись на Крамлі, показав рукою. — Хтось забрав із кліток газети з давніми заголовками. Хто б то не був, він не тільки налякав її до смерті, а й узяв ті газети. О Боже, він ще й колекціонує сувеніри. Б’юсь об заклад, у нього в кишені знайдеться жменя конфеті з трамвайних квитків і відклеєна голова Скотта Джопліна.

— Що-що, Скотта Джопліна?..

Крамлі й не хотів, проте все-таки підійшов і заглянув до кліток.

— Знайдіть ті газети — і ви знайдете його, — сказав я.

— Це нам за іграшку, — зітхнув Крамлі.

Потім я рушив за ним униз, повз обернуті до стіни дзеркала, що не бачили, ні як хтось піднімався вночі сходами, ні як ішов назад. Унизу біля сходів було запорошене вікно з оголошенням. Сам не тямлячи навіщо, я простяг руку і вийняв той папірець з-під висхлоі липкої стрічки. Крамлі мовчки спостерігав.

— Можна його взяти? — спитав я.

— Вам буде тяжко дивитись на нього, — відказав Крамлі. — А втім, біс із вами. Беріть.

Я згорнув оголошення й засунув у кишеню.

У клітках нагорі не чути було пташиного співу.

До будинку, щось насвистуючи, ввійшов слідчий, налитий післяобіднім пивом.

Тим часом надворі пішов дощ. Лило над усією Венецією, а ми їхали в машині Крамлі геть від будинку жінки з канарками, геть від мого помешкання, від телефонів, що дзвонили невчасно, геть від похмурого моря, безлюдного пляжу й прибитих до берега потопельників. Вітрова шибка машини скидалася на величезне око, що плакало й саме себе витирало, потім знову плакало, бо щіточки на ньому ковзали й спинялись, а тоді, повискуючи, ковзали знов. Я сидів і дивився перед себе.

У своєму бунгало серед джунглів Крамлі поглянув на моє обличчя, зрозумів, що мені краще зарадить не пиво, а бренді, налив чарку й дав випити, потім кивнув головою на телефон у спальні.

— Маєте гроші, щоб зателефонувати у Мехіко?

Я похитав головою.

— Вважайте, що маєте, — сказав Крамлі. — Телефонуйте. Поговоріть зі своєю дівчиною. Зачиніться й говоріть.

Задихаючись із радості, я схопив його руку й мало не поламав у ній всі кісточки. А тоді став телефонувати у Мехіко.

— Пег!

— Хто це?

— Та я, я!

— О Боже, твій голос звучить так дивно, так далеко!

— А я справді далеко.

— Ти живий, хвалити Бога.

— Ну звісно.

— А в мене минулої ночі було якесь жахливе відчуття. Заснути не могла.

— Коли, Пег, о котрій годині?

— О четвертій. А що?

— Господи!

— Що?

— Нічого. Я теж не міг заснути. Як там Мехіко?

— Повне смерті.

— Боже, я думав, вона вся тут.

— Що ти кажеш?

— Та ні, нічого. Боже мій, як приємно чути твій голос!

— Скажи мені щось.

Я сказав те щось.

— Скажи ще раз!

— Чому ти так кричиш, Пег?

— Не знаю. Ні, знаю. Коли вже ми одружимось, хай тобі чорт?

— Пег… — злякано мовив я.

— Ну, то коли?

— Із тридцятьма доларами на тиждень, із сорока, як пощастить, а то й тижні, навіть місяці без нічого?

— Я складу присягу на бідність.

— Отож-бо.

— Правду кажу. Через десять днів приїду й складу обидві присяги.

— Десять днів — це десять років.

— Чому ми, жінки, завжди мусимо просити руки в чоловіків?

— Бо ми — страхопуди й боїмося більше, ніж ви.

— Я візьму тебе під свій захист.

— Цікава в нас розмова, — я подумав про минулу ніч, про те, що висіло у мене на дверях, а потім наважило на край ліжка. — Ти б там усе-таки поквапилась.

— Ти ще пам’ятаєш моє обличчя? — раптом запитала вона.

— Що?

— Ти ж пам’ятаєш його, правда?.. Бо я… Боже мій… оце тільки годину тому я спіймала себе на страшній, жахливій речі. Я не могла пригадати твого обличчя, навіть кольору очей, і тоді зрозуміла, яка я дурепа, що не взяла із собою твоєї фотографії, бо все стерлося з пам’яті. Мене лякає сама думка, що я могла б тебе забути. Ти ж ніколи не забудеш мене, правда?

Я не сказав їй, що тільки вчора також не міг пригадати, якого кольору в неї очі, й коло години мучився цим, і то було наче сама смерть, але я марно сушив собі голову, хто ж умер перший — Пег чи я.

— Мій голос допомагає тобі?

— Так.

— Я там із тобою? Ти бачиш мої очі?

— Так.

— Бога ради, одразу ж, як повісиш слухавку, надішли мені свою фотографію. Я не хочу більше боятися…

— У мене є тільки поганенький знімок із двадцятип’ятицентового фотоавтомата, і я…

— Надішли його!.. Не треба було мені сюди їхати й залишати тебе там напризволяще.

— Ти так кажеш, наче я твоя дитина.

— А хто ж тоді ти?

— Не знаю. Пег, а любов може захистити людину?

— Повинна. Якщо вона не захистить тебе, я ніколи не прощу цього Богові. Ну, поговорімо ще. Поки ми розмовляємо, любов тут, і з тобою все гаразд.

— Тепер зі мною все гаразд. Ти мене вилікувала. А то я був занедужав сьогодні, Пег. Та так, трохи… Мабуть, з’їв щось. Але тепер усе добре.

— Коли повернуся, переїду до тебе, хоч би що ти казав. А як одружимося, то буде й зовсім добре. Просто тобі доведеться звикнути до того, що я зароблятиму на життя, поки ти кінчатимеш свій Великий Американський Епос, і к бісу все інше, не хочу нічого чути. А колись згодом ти утримуватимеш мене!

— Ти й цю розмову береш на свій кошт?

— Авжеж, бо я страшенно не хочу вішати слухавки й волію розмовляти з тобою цілий день, а я ж знаю, в який гріш це тобі влетить. Ну, скажи мені ще того, що я хочу почути.

Я сказав ще.

А потім її не стало чути, у слухавці загуло, і я лишився наодинці з телефонним дротом завдовжки дві тисячі миль, в якому зачаїлися міріади примарних шепотів, що линули тепер до мене. Та я перетнув їм дорогу, перш ніж вони сягнули мого вуха й прослизнули в голову.

Потім я відчинив двері і вийшов до кухні, де Крамлі чекав біля холодильника й одразу відчинив його, щоб дістати підкріплення.

— Ви здивовані? — засміявся він. — Так забалакались, аж забули, що ви в моєму домі?

— Забув, — погодився я.

І взяв те, що він дав мені з холодильника. Із носа в мене текло, і почував я себе геть нещасним.

— Хапайте паперові носовички, синку, — сказав Крамлі. — Беріть усю коробку… І поки не забули, — додав він, — доведіть мені до кінця ваш список.

— Наш список, — поправив я.

Він примружився, нервово провів рукою по лисуватій голові й згідливо кивнув нею.

— Імена тих, хто має померти далі, по черзі, — він приплющив обважнілі повіки. — Наш список, — проказав за мною.

Я не поспішав розповісти йому про Кела.

— І ще, поки не забули… — Крамлі відпив пива з нової бляшанки, — …напишіть ім’я вбивці.

— Це має бути хтось такий, хто знає в нашій каліфорнійській Венеції геть усіх, — сказав я.

— Це міг би бути я, — мовив Крамлі.

— Не кажіть такого.

— Чому?

— Тому, — відповів я, — що ви мене лякаєте.

Я склав список.

Я склав два списки.

Перший список був короткий і охоплював усіх можливих убивць, хоч у жодного з них я не вірив.

Другий — щось ніби гра «Вибери собі жертву» — вийшов довший, і в ньому були ті, хто міг зникнути найближчим часом.

Та коли я дописав цей список до середини, мені стало ясно, що я вже маю що сказати про кожного з тих підчеплених мною на гачок венеційців. Тож поки все воно ще було в мене у голові, я написав сторінку про перукаря Кела, написав і про Шренка — як він тоді біг вулицею, — і про всіх, хто разом зі мною каменем падав у пекельну безодню з «Крутих гірок», і про великий нічний корабель кінотеатру, який плив водами Стіксу, щоб увігнатися в Острів Мертвих і (немислима річ!) потопити містера Шейпшейда.

Я віддав останню данину міс Канарці, написав сторінку й про скляні очі у вікні напроти і поклав усі ті сторінки у свою Промовисту шкатулку. То була коробка біля друкарської машинки, в яку я складав свої задуми, і рано-вранці вони озивалися до мене й казали, куди хочуть спрямуватись і як діяти. Я лежав, ще сонний, і слухав ті їхні побажання, а тоді сідав до машинки й заходжувався допомагати їм утрапити туди, куди вони прагнули, і чинити всілякі неймовірні речі, — отак і народжувались мої оповідання. Іноді то був собака, якому заманулося розкопати кладовище. Іноді — машина часу, що воліла повертатися в минуле. Іноді — людина із зеленими крилами, яка літала тільки вночі, щоб її ніхто не бачив. А часом то був я сам, охоплений на своєму могильному ложі тугою за Пег.

Я поніс перший список до Крамлі.

— Хіба ви не могли надрукувати це на моїй машинці? — спитав він.

— Ваша до мене ще не звикла й тільки чинила б перешкоди. А моя друкує майже сама, і мені лишається тільки перебирати пальцями. Прочитайте.

Крамлі став читати мій список імовірних жертв.

— Боже милий, — пробурмотів він, — та тут же половина місцевої Спілки комерсантів, Ділового клубу, блошиного цирку та Всеамериканського братства власників розваг на помостах, — він згорнув аркушик і сховав його до кишені. — А чому ви не включили сюди своїх друзів, що колись були вашими сусідами в Лос-Анджелесі?

У грудях у мене плигнула крижана жаба.

Я згадав про той багатоквартирний будинок із темними коридорами, про славну місіс Гутіерес, про чарівну Фанні.

Жаба плигнула знову.

— Не треба так, — мовив я.

— А де другий список, убивць? Там теж уся Спілка комерсантів?

Я похитав головою.

— Боїтеся показати, бо залічили до них і мене? — спитав Крамлі. Я дістав той список із кишені, перебіг його очима й подер на клапті.

— Де тут у вас кошик для сміття? — тільки й сказав.

Ще поки я говорив, по той бік вулиці проти садиби Крамлі з’явився туман. Якусь хвилю він вагався, неначе видивляючись мене, а потім, на підтвердження моїх маячних підозр, переметнувся через вулицю й огорнув увесь сад, згасив різдвяні ліхтарики на помаранчевих та лимонних деревах і затопив квіти, що враз постуляли свої пелюстки.

— Як він посмів прийти сюди? — запитав я.

— Так само, як і все інше, — відказав Крамлі.

— Qué? Це хто, Шалапут?

— Sí, місіс Гутіерес!

— Я туди потрапила?

— Sí, місіс Гутіерес.

— Фанні гукає до вас зі свого балкона!

— Я чую, місіс Гутіерес…

Далеко на сонячному острові, де не було ні туману, ні мли, ні дощу й куди приплив не виносив моторошних гостей, стояв багатоквартирний будинок, і я чув, наче спів сирен, дзвінке сопрано Фанні.

— Скажіть йому, — виспівувала вона, — що я маю платівки з новим записом Моцартової «Чарівної флейти».

— Вона каже…

— Мені чути, місіс Гутіерес. Скажіть їй, що це чудово, їй-богу, чудово!

— Вона хоче, щоб ви приїхав, вона скучила за вами й сподівається, що ви її пробачив, так вона каже…

За що? Я намагався пригадати.

— Вона каже…

Крізь тепле ясне повітря долинув голос Фанні:

— Скажіть йому, хай приїздить, але нікого з собою не приводить! Мені аж дух забило. По жилах побіг холод усього з’їденого доти морозива. Коли ж це я таке робив? І якого це, вона вважає, незваного гостя я можу зі собою привести?

А тоді я згадав.

Купальний халат, що висів уночі на дверях. Залиш його там. Канарки на продаж. Не принось порожніх кліток. Лев’яча клітка.

Не здумай прикотити її вулицями. Лон Чані. Не відклеюй його від сріблястого екрана й не ховай у кишеню. Нічого цього не роби.

«О Боже, Фанні, — подумав я, — невже туман суне й туди, до тебе? Невже імла сягне твого дому? Невже дощ постукає у твої двері?..»

Я так загорлав у слухавку, що Фанні, мабуть, почула мій голос аж унизу, на своєму балконі.

— Місіс Гутіерес, скажіть їй, що я приїду сам. Сам! Тільки скажіть, це ще не напевне. Я не маю грошей, навіть на трамвай. Може, я приїду завтра…

— Фанні каже, щоб ви їхав, вона дасть вам гроші.

— Це чудово, але поки що я не маю в кишені ані цента…

І в цю мить я побачив листоношу, що перейшов вулицю й засунув у мою поштову скриньку якийсь конверт.

— Заждіть хвилиночку! — крикнув я в слухавку й побіг туди.

То був лист із Нью-Йорка з чеком на тридцять доларів за оповідання, яке я нещодавно продав у «Дивовижні історії», про одного чоловіка, що страшенно боявся вітру, бо той переслідував його по всьому світі, від самих Гімалаїв, і серед ночі стрясав стіни його оселі, добиваючись до його душі.

Я побіг назад до телефону й закричав:

— Якщо встигну в банк, то приїду сьогодні ввечері!

Фанні переказали цю звістку, і вона проспівала три такти арії із дзвониками з «Лакме», а тоді посередниця поклала слухавку.

Я помчав у банк.

«Могильний тумане, — подумки заклинав я, — не лізь у трамвай поперед мене, не їдь до Фанні!»

Колись венеційський поміст являв собою величезний «Титанік» перед нічним зіткненням з айсбергом, і люди копошилися на палубі, зручніше переставляючи шезлонги, а хтось виспівував «Полину, Господи, до тебе», готовий вибити чеку з детонатора в заряді тротилу…

…то багатоквартирний будинок на розі Темпл і Фіґероа так само погойдувався на хвилях мексиканського кварталу, де майже з усіх вікон випиналися завіси, люди й спідня білизна, на балконах, що виходили на подвір’я, до знемоги колотили мильну воду пральні машини, а в темних коридорах стояв гострий дух смажених пиріжків і проперченого в’яленого м’яса.

Замкнений сам у собі, то був ніби невеличкий Едліс-Айленд,[22] ковчег, населений людьми з кільканадцяти різних країн. Суботніми вечорами на горішньому поверсі бенкетували: їли енчіладу[23] й танцювали в коридорах конгу,[24] але решту днів тижня двері здебільшого були зачинені, і люди влягалися рано, бо всі працювали в центрі міста — хто в салонах одягу, хто в дріб’язкових крамничках, дехто ще мав роботу на поодиноких незакритих воєнних підприємствах у долині, а дехто торгував дешевими прикрасами на Олівія-стрит.

Тим ковчегом ніхто не правив. Власниця будинку, місіс О’Брайєн, з’являлася в ньому якомога рідше, боячись і за гаманець, і за свою сімдесятидворічну цноту. А коли й була там господиня, то це Фанні Флоріанна, яка вміла так солодко проспівати той чи той наказ зі своєї оперної ложі другого ярусу, що навіть хлопці у більярдній напроти переставали пишатись один перед одним, наче півні, й виходили на вулицю з киями в руках, щоб помахати їй і гукнути: «Оlе!».[25]

На першому поверсі поряд зі звичними чиканос[26] мешкали три китайці, а на третьому — літній японець і шість молодиків із Мехіко, що мали на всіх один костюм кольору вершкового морозива, і кожен носив його раз на тиждень увечері. Було там ще кілька португальців, нічний сторож із Гаїті, два торговці з Філіппін, а решта — ті ж таки чиканос. Ну, й місіс Гутіерес, що єдина в усьому будинку мала телефон, також мешкала на третьому поверсі.

Другий поверх — то була передусім Фанні зі своїми ста п’ятдесятьма кілограмами ваги, а крім неї — дві сестри-іспанки, обидві старі дівки, продавець ювелірних виробів з Єгипту та дві дами з Монтерея, котрі, як казали люди, за досить помірну ціну продавали своє кохання першому-ліпшому невдатному й плотолюбному більярдистові, що у п’ятницю проти ночі не гребував піднятися до них темними сходами. Як казала Фанні, кожна миша у своїй мишоловці.

Я був радий стояти перед цим будинком у вечірніх сутінках, радий слухати веселі мелодії радіо, що линули з усіх вікон, чути сміх і принюхуватись до розмаїтої суміші кухонних запахів.

Був радий увійти й зустрітися з усіма його мешканцями.

Життя деяких людей можна підсумувати так швидко, що ледь устигнуть грюкнути двері чи хтось кашлянути на темній вулиці вночі.

Визирнеш у вікно, а на вулиці ні душі. Хто там кашляв — уже й сліду нема.

Є люди, які доживають до тридцяти п’яти-сорока років, але їх ніхто не помічає, і життя їхнє скороминуще, мов полум’я свічки, таке нікчемне, що його й не видно.

У будинку та навколо нього було чимало таких невидимих чи не дуже видимих людей, що й жили там і начебто не жили.

Був там Сем, був Джиммі, був П’єтро Массінелло, і був дуже незвичайний сліпий, Генрі, чорний, мов ті коридори, якими він ходив у своїй негритянській гордині.

Усім чи майже всім їм судилося зникнути протягом кількох днів, усім у різні способи. А що вони зникали через однакові проміжки часу і кожен по-іншому, то цього ніхто не помічав. Навіть я мало не пустив повз увагу, що ховалося за їхніми несподіваними відходами.

Сем.

Сем був роботяга, що нелегально приїхав із Мексики мити посуд по харчівнях, жебрати двадцятип’ятицентовики, купувати дешеве вино й цілими днями валятися десь у темному закутку, а потім уставати, наче мрець із домовини, й вирушати на нічний промисел: знов мити посуд, знов «стріляти» двадцятип’ятицентовики й заливатися шмурдяком, що його цей чоловік тягав із собою в пошарпаному рудому саквояжі. По-іспанському він говорив погано, по-англійському — ще гірше, бо все, що він казав, проходило крізь винний дух. Ніхто його не розумів, та й нікому не було до нього діла. Спав він у підвалі, подалі від недобрих очей.

Це щодо Сема.

Джиммі теж годі було зрозуміти, але причиною цього було не вино, а те, що хтось поцупив його «кусачки». Штучні щелепи, зроблені йому безплатно, коштом муніципального управління охорони здоров’я, таємниче зникли тієї ночі, яку він мав необачність провести в десятицентовій нічліжці на Головній вулиці. Їх викрали зі склянки з водою, що стояла в нього біля узголів’я. І коли він прокинувся, його широка білозуба усмішка згинула без вороття. Джиммі, із зяючою пусткою в роті, але звеселений джином, повернувся до будинку, показуючи всім свої рожеві ясна й безтурботно сміючись. Без протезів, та ще й зі своїм іммігрантським чеським акцентом, він, як і Сем, став геть недорікуватий. Спати він лягав о третій ночі, вмощуючись в одній із ванн загального користування, і щодня робив якусь роботу в будинку чи на подвір’ї, раз у раз заходячись сміхом без усякої видимої причини.

Це щодо Джиммі.

П’єтро Массінелло — то був справжній цирк в одній особі. Йому, як і решті, дозволялося в грудні переселяти свою строкату компанію собак, котів, гусей та папуг з їхнього літнього помешкання на даху до підвальної комірчини, де вони рік у рік зимували серед оглушливого гавкоту, ґелґоту, ґвалту, що вщухали лише на короткі години сну. Часто можна було побачити, як П’єтро біжить лос-анджелеськими вулицями в супроводі своєї вірної отари: собаки вистрибували довкола нього, на кожному його плечі сиділо по папузі, позаду чалапала качка, а він ніс у руці патефон, потім примощував його десь на розі вулиці, ставив платівку «Казки Віденського лісу», і його собаки починали танцювати, заробляючи господареві хто що кине. П’єтро був малого зросту, носив капелюх із бубонцями, обводив свої безумно розширені невинні очі чорною тушшю, а на манжети та вилоги попришивав маленькі дзвоники. З людьми він не розмовляв — він їм співав.

На дверях його підвальної комірчини висіла табличка з написом Директор, і в тій комірчині панувала любов — любов дбайливо доглянутих, випещених і розбещених тварин до свого неймовірного хазяїна.

Це щодо П’єтро Массінелло.

Ще незвичайнішим був Генрі, сліпий чорношкірий чолов’яга. І не тільки тим, що розбірливо й виразно говорив, а й тим, що пройшов без ціпка крізь наші життя і вцілів, тоді як решта троє непомітно, без сурм, без барабанів, канули в ніч.

Коли я зайшов у темний вестибюль, він уже чекав на мене.

Стояв і чекав у темряві, прихилившись спиною до стіни, й обличчя його було таке чорне, що годі й добачити.

Мене наполохали його очі — хоча й невидющі, але з ясними білками.

Я підскочив, і мені аж дух забило.

— Генрі! Це ви?

— Злякалися, га? — Генрі всміхнувся, тоді згадав, чого прийшов. — Я чекав на вас, — промовив він, стишивши голос і озираючись, так наче міг побачити якісь тіні.

— Щось сталося, Генрі?

— Так. Ні. Не знаю. Щось змінилося. Наш старий будинок став якийсь не такий. Люди стривожені. Навіть я.

Я помітив, як його права рука потяглася вниз, намацала й стисла смугастий, наче м’ятна цукерка, ціпок. Ніколи ще я не бачив, аби Генрі ходив із ціпком. Очі мої ковзнули вниз, і я розгледів на кінці заокруглене потовщення, що дуже скидалося на добрячий свинцевий важок. То був не ціпок сліпого. То була зброя.

— Генрі… — прошепотів я.

Ми постояли там ще хвилю, за яку я пильно придивився до нього й побачив те, що бачив і завжди.

Сліпого Генрі.

Він запам’ятовував усе. Міг із гордістю злічити й пригадати кожен крок у своєму кварталі, і в наступному, і в тому, що за ним, міг несхибно сказати, скільки кроків на тому чи тому переході. З упевненістю володаря міг назвати вулиці, якими йшов, — за духом м’ясної крамниці, чи будки чистильника взуття, чи аптеки, чи прокуреної більярдної. Навіть коли крамниці були зачинені, він «бачив» за гострим запахом маринаду в бакалійника, за пахощами запакованого тютюну, за невловимим ароматом африканської слонової кістки від більярдних куль, що лежали у своїх гніздах, чи за збудливим духом, яким повівало від бензоколонки, коли там заправляли машину. А Генрі йшов собі, втупивши очі вперед, без темних окулярів, без ціпка, і тільки безгучно ворушив губами, лічачи кроки; тоді завертав до Елової пивниці й упевнено, неухильно простував між залюдненими столами до порожнього обертового стільчика перед піаніно; сідав, торкавсь рукою кухля пива, звично поставленого Елом ще до його появи, і грав три незмінні мелодії, серед них і «Кленовий листок» — куди краще, ніж бідолаха Кел, — потім допивав свій кухоль пива, виходив у ніч, яку підкоряв собі розміреною ходою та ліком, і простував додому, озиваючись до невидимих голосів, називаючи людей на ім’я, гордий своїм зануреним у морок хистом, бо мав тільки ніс, що вів його вперед, та дужі, мускулясті ноги, натреновані щоденними десятимильними прохідками.

Якщо ви пробували допомогти йому перейти вулицю — а я одного разу припустився такої помилки, — Генрі рвучко відсмикував лікоть і дивився на вас так гнівно, що ви аж паленіли.

— Не займайте, — шепотів він. — Не заважайте. Ну от, ви мене збили. Де я стояв? — він відкидав кілька кісточок на рахівниці у своїй чорній голові. — Ага. Так. Тридцять п’ять сюди, тридцять сім туди, — і рушав уперед, сам-один, покинувши вас на бровці тротуару, рушав, наче на параді, — тридцять п’ять кроків сюди, через Темпл, і тридцять сім туди, через Фіґероа. Невидимий ціпок відбивав йому такт. І Генрі марширував — їй-богу, він справді марширував.

Отакий був Генрі, просто Генрі, без прізвища, Генрі Сліпий, що чув шепіт вітру, знав кожну тріщину в тротуарі, принюхувався до куряви в темному будинку, перший остерігав про якусь несподіванку на сходах, чи про те, що ніч дуже темна, чи про дух когось чужого в коридорі.

Оце він і стояв тепер переді мною, прихилившись до потрісканої тинькованої стіни внизу сходів, серед цілковитої темряви, що вже запала й надворі, й у коридорах старого будинку. Очі його ворушилися в очницях, примружувались, ніздрі неспокійно роздимались, і він начебто трохи осів у колінах, так ніби хтось торохнув його по голові. Важкий ціпок здригавсь у його чорній руці. Генрі до чогось дослухався, і дослухався так пильно, що я обернувсь і втупив очі у довгий, схожий на печеру, вестибюль, у кінці якого виднілися розчинені задні двері, а за ними — та ж таки темрява.

— Що сталося, Генрі? — знову спитав я.

— Обіцяєте, що не скажете Фанні? Ви й так наговорили їй стільки зайвого, що її аж тіпає зі страху. Обіцяєте?

— Я не страхатиму її, Генрі.

— Де ви пропадали останні кілька днів?

— Я мав свій клопіт, Генрі, та й грошей не було. Міг би, звісно, дістатися й на попутних, але… То що?

— Багато чого сталося за останні два дні. Ось із П’єтро… з ним самим і з його собаками, птахами, котами… Ви знали його котиків?

— Що там із П’єтро?

— Хтось заявив на нього, викликав поліцію. Мовляв, спокою від них нема. Поліція приїхала, забрала всіх тваринок і його забрала. Він устиг тільки віддати декого сусідам. Я взяв до себе одного котика. А місіс Гутіерес — його нового собачку. Коли його виводили, цебто П’єтро, він плакав. Я ще ніколи не чув, щоб чоловік так гірко плакав. То був просто жах.

— Хто на нього заявив, Генрі? — мене й самого взяв жаль. Стільки років свого життя я бачив, як собаки лащилися до П’єтро, як коти й гуси віддано слідкували за ним, канарки сиділи на його капелюсі з бубонцями, а він витанцьовував на розі вулиць. — Хто на нього заявив?

— Та в тім-то й річ, що ніхто не знає. Просто приїхали поліцаї, сказали: «Це тут!» — і не стало тих малих тваринок, а П’єтро опинився у в’язниці. Мовляв, спокою від них нема, чи, може, він учинив десь тут якийсь  бешкет, ударив когось, зачепив поліцая. Ніхто не знає. Але хтось таки заявив. І це не все…

— А що ще? — спитав я, прихилившись до стіни.

— Та Сем…

— А з ним що?

— Він у лікарні. Перепив. Хтось дав йому дві великі пляшки міцного зілля, а той клятий дурень усе вижлуктив. Як це зветься? Гостре алкогольне отруєння? Якщо доживе до завтра, то вже хвалити бога. І ніхто не знає, хто дав йому те зілля… А найгірше із Джиммі!

— О Боже! — прошепотів я. — Дай-но я сяду, — і сів на один зі східців, що вели на другий поверх. — «Нічого нового, або Чому здох собака».

— Як?

— Була колись у моєму дитинстві така платівка, ще з тих, що на сімдесят вісім обертів. Так і називалася: «Нічого нового, або Чому здох собака». Той собака наївся обвуглених кінських яблук у згорілій стайні. А як згоріла стайня? Залетіли іскри з будинку, і стайня згоріла. Як це іскри з будинку? Зсередини будинку, де горіли свічки навколо труни. А звідки труна? Помер чийсь дядько. І так далі й далі. А кінчається все тим, що собака наївся обвуглених кінських яблук і здох. Словом, «Нічого нового, або Чому здох собака». Отакою мені здалася й ваша розповідь, Генрі. На жаль.

— Атож, справді, на жаль. Ну, а Джиммі… Ви ж знаєте, як він ночував по ваннах — то на тому поверсі, то на тому, — а раз на тиждень, перш ніж лягти спати, роздягався догола й мився в тій-таки ванні нагорі, на третьому поверсі. Або й на першому. Певно, що знаєте. Ну, а вчора заліз п’яний у повну ванну, заснув, перевернувсь і втопився.

— Втопився?

— Втопився. Отака дурниця. Отака жахлива річ, як написати на надгробку, хіба що він не матиме надгробка на тому злидарському кладовищі. Знайшли у ванні з брудною водою. Так упився, що перевернувсь і заснув вічним сном. Потонув.

— Господи Боже мій, — мовив я, тамуючи чи то сміх, чи то ридання.

— Атож, згадаймо Господа, хай Господь усіх нас боронить, — голос у Генрі тремтів. — Тепер ви розумієте, чому я не хочу, щоб ви казали про це Фанні? Ми їй самі розкажемо, про кожного окремо, розтягнемо на кілька тижнів. П’єтро Массінелло у в’язниці, його собак занапастили, котів розігнали, гусей засмажили. Сем у лікарні. Джиммі втопився. А я? Погляньте на оцю хустинку, зібгану в моїй руці, вона геть мокра від сліз. Мені теж не весело.

— Такі справи, що нікому не весело.

— Ну гаразд, — Генрі простяг руку й, безпомилково зорієнтувавшись на голос, легенько торкнувся мого плеча. — Ідіть нагору й тримайтесь молодцем. Перед Фанні.

Я постукав у двері Фанні.

— Ну, хвалити бога! — почувсь її вигук.

Пароплав рушив проти води, широко розчинив двері й, хляпаючи по лінолеуму, поплив назад.

Коли Фанні бухнула у своє крісло, вона зазирнула мені в обличчя й спитала:

— Що сталося?

— Сталося? Хіба? — я обернувся й поглянув на дверну ручку, яку ще не випустив із руки. — У вас що — двері отак і стоять весь час незамкнені?

— А чом би й ні? Невже комусь заманеться прийти штурмувати цю Бастилію? — але Фанні не засміялася. Вона була насторожена. Як і Генрі, вона мала добрячий нюх. А я спливав холодним потом.

Я причинив двері й угруз у крісло.

— Хто вмер? — запитала Фанні.

— Як це розуміти — «хто вмер»? — промимрив я.

— У тебе такий вигляд, наче ти був на китайському похороні й тепер голодний як собака, — вона спробувала всміхнутись і підморгнути мені.

— А-а… — швидко знайшовсь я. — То Генрі налякав мене в коридорі, ото й тільки. Ви ж знаєте Генрі. Ідеш коридором, а його наче й нема.

— Ти страшенний брехунець, — сказала Фанні. — Де ти пропадав? Я геть замучилась, чекаючи, коли ти з’явишся. Ти коли-небудь стомлюєшся, знемагаєш від чекання? Я так чекала тебе, любчику, так за тебе тривожилась. Тобі було смутно на душі?

— Дуже смутно, Фанні.

— Атож, я знаю. Це все через отого старого в лев’ячій клітці, правда ж? Як він смів засмучувати тебе!

— Та він же не винен, Фанні, — зітхнув я. — Мабуть, він куди радніше сидів би у павільйоні на кінцевій станції Тихоокеанської електричної і збирав оте конфеті з квитків.

— Ну дарма, Фанні тебе розрадить. Поставиш оту платівку, любчику? Еге ж, ото вона… Моцарт, що спонукає співати й танцювати. Треба буде нам якось покликати П’єтро Массінелло, хай послухає. «Чарівна флейта» — це його музика, і хай приводить усіх своїх пестунчиків.

— Гаразд, Фанні, — мовив я.

Тоді опустив голку на платівку, і та багатонадійно зашипіла.

— Бідолашний хлопчина, — сказала Фанні. — Ти таки справді смутний.

У двері щось ледь чутно пошкреблося.

— То Генрі, — сказала Фанні. — Він ніколи не стукає як слід.

Я пішов до дверей, та не встиг їх відчинити, як із коридору озвався голос Генрі:

— Це я.

Я відчинив двері, і Генрі потяг носом.

— М’ятна гумка. Отак я вас і впізнаю. Ви коли-небудь жували щось інше?

— Навіть тютюну не жував.

— Таксі на вас чекає, — сказав Генрі.

— Що-що на мене чекає?

— Відколи це ти дозволяєш собі роз’їжджати в таксі? — спитала Фанні. Щоки її пашіли, очі блищали. Ми провели дві прекрасні години з Моцартом, і, здавалося, саме повітря навколо цієї огрядної жінки світилось. — Ну?

— Атож, відколи це я дозволяю собі… — почав було я і замовк, бо Генрі, стоячи в коридорі, хитав головою: ні, не те. Потім він застережливо приклав палець до губ.

— То ваш знайомий, — мовив він. — Водій таксі знає вас, він із Венеції. Ідете?

— Іду, — відповів я, спохмурнівши. — Коли ви так кажете…

— А, й ось іще. Це для Фанні. П’єтро сказав віддати їй. У нього внизу вже так напхано, що для цього нема місця.

Він подав мені гладкого муркітливого плямистого кота.

Я прийняв ту важку, але приємну ношу й відніс до Фанні, яка й сама замуркотіла, взявши на руки плямистого звіра.

— Ой любчику! — вигукнула вона, щаслива й від Моцарта, й від котяри. — Не кіт, а мрія! Справжня мрія!

Генрі кивнув головою їй, кивнув мені й подався коридором геть.

Я підійшов до Фанні обняти її на прощання.

— Ти тільки послухай, як муркоче, ніби в нього там мотор! — вигукнула Фанні, піднявши схожого на подушку котяру, щоб поцілувати його.

— Замикайте двері, Фанні, — сказав я.

— Що? — не зрозуміла вона. — Що?

Спустившись сходами у вестибюль, я побачив Генрі, який і досі чатував у темряві, майже невидимий під стіною.

— Генрі, бога ради, що ви тут робите?

— Дослухаюся, — сказав він.

— До чого?

— До будинку, до всього навколо. Цс-с… Слухайте. Ось воно.

Його ціпок піднявся й, мов чутлива антена, показав у глиб коридору.

— Отам… Чуєте?

Десь далеко війнув вітер. Десь далеко в темряві перебіг легкий бриз. Хтось зітхнув. Рипнули двері.

— Я нічого не чую.

— Це тому, що ви напружуєтеся. Не напружуйтесь. Просто слухайте. Ось…

Я послухав, і мене пройняло холодом.

— Хтось є в домі, — прошепотів Генрі. — Хтось чужий. Я відчуваю. Мене не обдуриш. Хтось там шастає нагорі, не з добром.

— Не може бути, Генрі.

— Може, — пошепки продовжив він. — Це вам сліпий каже. Якийсь лиходій. Генрі знає, що говорить. Не послухаєш моєї ради — загримиш зі сходів або…

«Втопишся у ванні», — подумав я. Але сказав інше:

— Ви стоятимете тут цілу ніч?

— Хтось же має чатувати.

«Сліпий?» — подумав я.

Він прочитав мою думку. І кивнув головою.

— Атож, старий Генрі. Ну, а тепер біжіть. Мій нюх каже, що там стоїть великий розкішний «дюзенберґ». Ні, не таксі, то я збрехав. Хто б це міг приїхати по вас о такій пізній порі та ще й розкішною машиною?

— Ніхто.

— То йдіть. Про Фанні я подбаю, задля всіх нас. А от хто тепер подбає про Джиммі?..

Я рушив з одної пітьми в іншу.

— Стривайте, ще одне.

Я спинився.

— Що то за лиха новина, яку ви сьогодні принесли й не сказали про неї? Ні мені, ні Фанні.

Мені аж дух забило.

— Звідки ви знаєте?

Я подумав про стару жінку, що поринала у висхле річище і, безмовна, вгорнута в біле покривало, зникала з очей. Подумав про Кела, про його пальці в ритмі «Кленового листка», які прибило кришкою піаніно.

— Хоч ви й жуєте м’ятну гумку, юний сер, — поважно пояснив Генрі, — одначе з рота у вас сьогодні тхне кислим. Це означає, що ви погано перетравили з’їдене. А це означає, що деяким письменникам, ні з сього ні з того прибулим до нас на суходіл, випав недобрий день.

— Усім нам випав недобрий день, Генрі.

— Я й досі його видихаю, — Генрі випростався на весь зріст і помахав ціпком у бік сутінних коридорів, де за дверима одна по одній згасали лампочки й людські душі погрузали в сон. — Сторожовий пес Генрі. Ну, а ви — йдіть!

Я вийшов за двері, де мене чекала несподіванка, що мала не тільки запах, а й вигляд лімузина «дюзенберґ» випуску 1928 року.

То був лімузин Констанс Реттіґан.

Довжелезний, блискучий і розкішний, він скидався на вітрину фешенебельного магазину на нью-йоркській П’ятій авеню, що якимсь чаром опинилася на цій злиденній околиці Лос-Анджелеса.

Задні дверцята лімузина були відчинені. Шофер сидів за кермом, насунувши на очі кашкет, і дивився перед себе. На мене він і не глянув. Я спробував привернути його увагу, але мотор лімузина очікувально хурчав, і я марно гаяв час.

Ще ніколи в житті я не їздив у такій машині.

Може, це був мій перший і останній шанс.

І я скочив у відчинені дверцята.

Тільки-но я гепнувся на заднє сидіння, як лімузин плавно, мов велетенський полоз, відвернув від тротуару. Грюкнули обіч мене, зачиняючись, дверцята, і ще до кінця кварталу ми набрали шістдесят миль на годину. А коли вимчали на Темпл-Гїлл, то догнали вже не менше ніж до сімдесяти п’яти. Якось так виходило, що до самого Вермонта нам було зелене світло, а там ми повернули на Вілшір і, хтозна-навіщо, подались аж на Вествуд, може, заради мальовничого краєвиду.

Я сидів на задньому сидінні, мов Роберт Армстронґ на руках у Кінґ-Конґа, по-немовлячому тукаючи й белькочучи щось сам до себе. Хоч я й знав, куди іду, проте ніяк не міг збагнути, за що мені така ласка.

Потім пригадалось, як іноді ввечері, піднявшись сходами до дверей Фанні, я чув оцей самий дух парфумів «Шанель», шкіряних сидінь і паризьких ночей. Це означало, що Констанс Реттіґан була там за якихось кілька хвилин переді мною. Ми розминалися просто-таки на дві-три волосинки норкового хутра й на легенький віддих із присмаком «Гран Марньє».

Перед тим, як повернути до Вествуда, ми проминули кладовище, де, неуважно кермуючи, легко було заїхати на автомобільну стоянку. А часом траплялось і так, що, шукаючи тієї стоянки, дехто помилково забивався й між могили. Отакий конфуз.

Та не встиг я про це подумати, як і кладовище, і його автостоянка лишилися ген позаду, а ми були вже на півдорозі до моря.

Від Венеції і Віндворда машина помчала узбережжям далі на південь. Мов тихий дощичок, прошурхотіла шинами недалеко від мого скромного помешкання. У темряві тьмяно зблиснуло вікно, за яким була друкарська машинка, і я подумав: а може, й сам я тепер там, і все це мені тільки сниться? Лишилася позаду й будка з моїм «приватним» телефоном, а в ній, за дві тисячі миль, на другому кінці мовчазного дроту, — Пег. «Пег, — подумав я, — якби ти могла мене зараз побачити!»

Рівно опівночі ми круто повернули й заїхали за ріг великого, білого, як кістка, мавританського форту, і лімузин легенько, наче хвиля, всотана піском, зупинився; грюкнули передні дверцята, шофер, так і не озвавшись жодним словом за всю дорогу, шаснув у задні двері форту, і я його більш не бачив.

Цілу хвилину я сидів і чекав, що буде далі. Та нічого не діялось, і я, наче злодій, тихцем вислизнув із машини, почуваючись не знати в чому винним і міркуючи, чи не чкурнути мені звідти.

У горішніх вікнах будинку мелькала якась темна постать. Вікна одне по одному освітлювались, так наче шофер, який мене привіз, розгулював по всьому тому мавританському форту на венеційських пісках.

Та я й далі стояв тихо. Подивився на годинник. І саме в ту мить, як стрілка відлічила останню секунду останньої хвилини, над порталом спалахнуло світло.

Я підійшов до відчинених дверей і вступив у порожній вестибюль. Потім помітив у глибині одного з коридорів невеличку постать, що гасала кухнею, готуючи напої. Якась тендітна дівчина в одязі служниці. Вона махнула мені рукою і зникла.

Я ввійшов у вітальню, що являла собою справжній собачник подушок усіх можливих розмірів, від карликового шпіца до величезного данського доґа. Я сів на найбільшу і вгруз у неї так само, як дедалі глибше вгрузала у тривогу моя душа.

Вбігла служниця, поставила переді мною два келихи на таці й подалася геть, так що я й не встиг її розгледіти. Лише кинула через плече: «Пийте!» — начебто з французькою вимовою.

То було прохолодне біле вино, до того ж добре, і воно прийшлось мені дуже до речі. Моя застуда діймала мене ще гірше. Я весь час чхав і шморгав носом.

У 2078 році розкопали давню гробницю — чи те, що вважалося за гробницю, — на Каліфорнійському узбережжі, де колись, за переказами, правили цариці й царі, що з часом зникли, неначе змиті відпливом. Як розповідали, декотрих із них було поховано разом із їхніми колісницями. Декого — з регаліями їхньої владності й величі. А дехто залишив по собі тільки власні зображення в чудернацьких бляшанках, і, коли ті зображення перемотували в промені світла, вони починали говорити й розігрувати на затягнутій матерією стіні чорно-білі тіньові вистави.

Та розкопана гробниця належала одній із таких цариць, і там не знайшли ні меблів, ні якоїсь порошинки — тільки безліч подушок посередині, а навколо, від підлоги до стелі, ряди і стоси отих бляшанок з етикетками, де вмістилися численні життя, що їх прожила та цариця, і жодне з її життів не було справжнім, хоча й здавалося правдоподібним. То були спаковані й законсервовані мрії. Із тих бляшанок часом вихоплювались волання ув’язнених джинів, а часом у них тікали царівни, щоб навіки сховатися там від убивчої дійсності.

Якогось поглинутого пісками й водою року та гробниця мала таку адресу: штат Каліфорнія, місто Венеція, Оушен-Франт, Спідвей, 27. А царицю, що залишила по собі покій, заставлений від підлоги до стелі бляшанками з кіноплівкою, звали Констанс Реттіґан.

І в цьому от покої я тепер і сидів, чекаючи й розмірковуючи.

Я сподівався, що вона не схожа на мумію з припалими порохом очима.

А тоді урвав свої сподівання.

З’явилася вона, друга єгипетська цариця. Але не велично-урочисто, не у вечірньому туалеті зі сріблястої парчі, навіть не в ошатній сукні із шарфом і не в модно пошитих широких штанях.

Ще перш ніж господиня озвалась, я відчув, що вона стоїть у дверях. І кого ж я побачив? То була жінка сантиметрів сто п’ятдесят на зріст, у чорному купальному костюмі, вся неймовірно засмагла, за винятком обличчя — певно, вона закривала його, бо лице було вершково-біле. Волосся коротко підстрижене, шпакувато-русяве, скуйовджене, так наче його пробували зачесати гребінцем та так і покинули: е, мовляв, хай йому чорт. Тіло струнке, міцне й зграбне, і сухожилки на ногах начебто цілісінькі. Вона босоніж перебігла кімнату й стала, дивлячись на мене згори вниз променистими очима.

— Ви добрий плавець?

— Непоганий.

— Скільки разів перепливете мій басейн? — вона кивнула головою на чимале смарагдове озеро за скляними дверима.

— Двадцять.

— А я сорок п’ять. Будь-який із моїх знайомих чоловіків повинен переплисти сорок разів, перш ніж я пущу його до себе в ліжко.

— Вважаймо, що я не витримав іспиту, — сказав я.

— Констанс Реттіґан, — вона схопила мою руку й міцно труснула.

— Я знаю.

Вона трохи відступила й зміряла мене поглядом.

— То це ви жуєте м’ятну гумку й заслуховуєтесь «Тоскою», — промовила вона.

— Ви говорили і зі сліпим Генрі, і з Фанні Флоріанною?

— Ваша правда! Почекайте мене тут. Якщо я не поплаваю на ніч, то повалюсь на вас і засну.

І, перш ніж я встиг розтулити рота, вона метнулася за двері, пробігла краєм басейну й подалась до моря. А там поринула у першу  хвилю й попливла ген із очей.

Я подумав, що вона, повернувшись, навряд чи захоче холодного вина. Отож рушив до кухні, де все сяяло білиною та блакиттю, й побачив автоматичну кавоварку, від якої навколо йшов гарячий дух свіжої кави, готової зустріти новий день. Я поглянув на свій дешевенький годинник: була вже майже перша. Тоді налив дві чашки кави, поніс на терасу над басейном із навдивовижу ясною блакитною водою і став чекати господиню.

— Так! — схвально вигукнула вона, підбігаючи й по-собачому струшуючи зі себе воду на плитки тераси. Потім схопила чашку й, жадібно припавши до неї, напевне обпекла собі рота. Голосно хукаючи, сказала: — 3 цього починається мій день.

— А коли ви лягаєте спати?

— Іноді аж зі сходом сонця, як усі вампіри. Полудень не для мене.

— Як же ви так засмагли?

— Під кварцовою лампою в підвалі. Чому ви так дивитесь на мене?

— Тому, — відповів я, — що ви зовсім не така, як я думав. Я уявляв собі щось на зразок Норми Десмонд в отому першому фільмі. Ви його дивитесь?

— Ет, я пережила його. Половина фільму — це я, а решта — мура. Тій дурепі Нормі хочеться уславитись. А мені здебільшого хочеться забитись у нору й не витикатися. Усе те я вже звідала: і продюсерів, що хапають тебе за коліна, й режисерів на пружинних матрацах, і боязких письменників, і легкодухих сценаристів. Я не хотіла вас образити. Ви ж письменник?

— Еге ж, письменник, то й що?

— А ви запальний, юначе. Тільки тримайтеся далі від кіно. Вас там зімнуть. Про що це я говорила?.. A-а, так… Більшість своїх розкішних туалетів я вже давним-давно віддала на голлівудські добродійні базари. Протягом року виїжджаю хіба що на одну прем’єру й, може, ще на два бенефіси. Десь раз на два місяці, як трапиться хтось із давніх приятелів, обідаю у Сарді чи в «Дербі», а потім знов усамітнююсь. Із Фанні бачуся майже щомісяця, звичайно о такій-от порі. Вона теж сова, як і ваша покірна слуга.

Господиня допила каву й витерлася величезним м’яким жовтим рушником, що добре пасував до її засмаги. Потім накинула його на плечі й знову зміряла мене уважним поглядом. Я також мав час роздивитися цю жінку, що була й не була Констанс Реттіґан, — велика володарка душ із мого дитинства. На екрані — шестиметрова, скрадлива, підступна спокусниця чоловіків, темнокоса й чарівливо тендітна. Тут — обпалена сонцем мишка-пустельниця, метка і жвава, непевного віку, суміш кориці, мускатного горіха й меду. Ось із якою жінкою я стояв на нічному вітерці біля середземноморського плавального басейну перед її схожим на мечеть будинком. Я подивився на цей будинок і подумав: ні радіо, ні телебачення, ні газет. І вона знову виявила свої телепатичні здібності.

— Атож! Тільки кінопроектор та купа фільмів у вітальні. Час працює на добро лише в одному напрямі. Назад. Минуле у моїх руках. Побий мене бог, коли я знаю, як дати собі раду із сьогоденням, і під три чорти майбутнє! Я не хочу жити в ньому, не хочу йти в нього й зненавиджу кожного, хто мене до цього змушуватиме. Ось, як на мене, справжнє життя.

Я повів очима по всіх освітлених вікнах її мечеті, по всіх кімнатах за тими вікнами, тоді звернув погляд на залишений під бічною стіною лімузин.

Це чомусь занепокоїло її, і нараз вона гайнула в будинок, а тоді повернулася з пляшкою того ж таки білого вина. Налила мені в келих і пробурмотіла:

— Та якого біса… Ось, випийте. А я…

І раптом, коли вона простягла мені келих, я засміявся. Та де в біса засміявся — вибухнув сміхом, зайшовся реготом!

— У чім річ? — запитала вона, відвівши трохи назад руку з келихом. — Що тут таке смішне?

— Ви!.. — аж задихавсь я. — І шофер… І служниця… Служниця, шофер! І ви!

Я показав на кухню, на лімузин і на неї.

Вона зрозуміла, що попалась, і приєдналася до моїх веселощів, закинувши голову назад і дзвінко сміючись.

— Боже мій, ви мене спіймали, юначе! А я ж то… я думала, що добре зіграла!

— Дуже добре! — вигукнув я. — Просто чудово. От тільки коли ви простягли келих, мені в око впав примітний порух зап’ястка. Я ж бачив шоферові руки на кермі. І бачив, як служниця тримала тацю. Констанс… пробачте, міс Реттіґан…

— Констанс.

— Ви могли б розігрувати цей маскарад хтозна-скільки, — сказав я. — А руки, зап’ястки — це ж така дрібна деталь!

Вона вискочила з кімнати, тоді пустотливо, мов кімнатна собачка, прибігла назад у шоферському кашкеті, а за мить скинула його й наділа наколку служниці. Щоки її розшарілись, очі блищали.

— Кого б ви хотіли вщипнути за задок? Шофера чи служницю?

— У вас в усіх трьох премилі задки!

Вона підлила мені вина, відкинула вбік обидва головні убори й сказала:

— Оце єдина моя розвага. Вже багато років не маю ніякого діла, то сама собі його знаходжу. Пізніми вечорами виїжджаю до міста, інкогніто. Часом роблю в крамницях закупки — теж як служниця.

А ще орудую в підвалі кінопроектором, мию машину. Та й куртизанка з мене непогана, якщо вам до вподоби куртизанки. Колись я заробляла по півсотні доларів за ніч, і це в двадцять третьому році, коли долар ще мав справжню ціну й за двадцять п’ять центів можна було пообідати.

Ми довго сміялися. Я відкинувсь на подушки.

— А навіщо вся оця таємничість, нічне життя? Ви ніколи не виходите вдень?

— Тільки на похорони. Розумієте… — Констанс відсьорбнула кави й знову вгрузла спиною в купу подушок, схожу на гурт лежачих собак. — Розумієте, я не дуже люблю людей. Це в мене ще змолоду почалося. Певно, надто багато на моїй шкірі слідів від продюсерських пальців. А втім, і так непогано грати роль самотньої господині дому.

— А я тут до чого? — запитав я.

— Ви — друг Фанні, це по-перше. По-друге, ви начебто добрий хлопчина. Тямущий, хоча й дурненький. Цебто, невинний. Ці великі блакитні очі, скільки в них наївності! Життя вас іще не ламало? Дай боже, щоб і не ламало ніколи. Ви здаєтеся мені безпечним, милим і потішним. Але без ніякої фізіології, як тепер кажуть, без ніякої фізіології. Тобто я не збираюся тягти вас до себе в спальню, вашому дівоцтву ніщо не загрожує.

— Я не дівич.

— Хай ні, але з біса схожі.

Я люто спаленів.

— Ви так і не відповіли мені. Чому я тут?

Констанс Реттіґан поставила на підлогу свою чашку, нахилилась уперед і подивилась мені просто в очі.

— Фанні стривожена, — сказала вона. — Перелякана. Нажахана. Чи не з вашої ласки?

За короткий час я встиг забути.

Подорож машиною з міста до узбережжя розвіяла морок у моїй голові. Поки я був у цьому домі, стояв біля басейну, дивлячись, як господиня поринає в море, а потім вертається, і відчував на обличчі легкий бриз, а в роті — смак доброго вина, події останніх двох днів наче звітрилися в мене з пам’яті.

Раптом я усвідомив, що вже багато тижнів не сміявся отак від душі. Молодий сміх цієї жінки повернув мене назад, туди, де мені й належало бути в мої двадцять сім років, а не в дев’яносто, що на них я почував себе, прокинувшись сьогодні вранці.

— То це з вашої ласки Фанні така налякана? — повторила своє запитання Констанс Реттіґан і раптом замовкла. — О Боже, — мовила вона, — у вас такий вигляд, наче я оце переїхала машиною вашого улюбленого собачку, — вона схопила мою руку й міцно стиснула її. — Я що — вдарила вас у самісінькі круглячки?

— Які круг…

— У яєчка. Даруйте.

Вона дала мені час прийти до тями. А побачивши, що я не зомлів, сказала:

— Річ у тім, що я з біса опікуюся Фанні. Навряд чи ви знаєте, як часто я буваю в тому нужденному вулику.

— Я вас там ніколи не бачив.

— Ще й як бачили, тільки не впізнали. Торік на П’яте травня,[27] десь уже над північ, усі там звеселіли від вина та енчілади й, побравшись за руки, пішли танцювати мексиканську конгу по коридорах, по сходах, по всьому будинку. Я була на чолі тієї живої вервечки, виряджена такою собі Ріо-Рітою, і ніхто мене там не знав, а це ж бо єдина нагода добре збавити час. І ви там були, тільки десь у кінці вервечки, далеко від мене, так що ми ні разу не зіткнулись. А за годину я трохи погомоніла з Фанні й зникла. Здебільшого я приїжджаю туди десь о другій ночі, і ми з Фанні повертаємося в часи Чиказької опери й Інституту мистецтв, коли я вчилася малювати й безплатно співала в хорі, а Фанні виконувала кілька головних партій. Ми знали Карузо й були обидві худющі, як тріски, ви собі уявляєте? Фанні — худюща! Але який голос! О Боже, та й молоді ж ми були!.. Ну, а решту ви знаєте. Я далеко пішла, зі слідами матрацних пружин на спині. А коли їх стало надто багато, втекла сюди видобувати гроші із надр свого задвірка.

Вона повела рукою в бік кухні, де за вікном ухали й стогнали машини принаймні над чотирма нафтовими свердловинами — чудові хатні тварини для затишного життя.

— Ну, а Фанні… У неї був невдалий роман, що день у день краяв їй серце і зрештою зробив її такою, яка вона тепер. Ні один чоловік, ні я, ні час не могли її розрадити, повернути їй втрачену красу. І зрештою ми махнули на все те рукою і залишились подругами.

— Із того, як ви про це говорите, я бачу, що ви їй вірна подруга.

— Я їй, вона мені. Вона талановита, мила, химерна й нещасна жінка. Я біля неї наче дресирована шавка, що танцює її слонячий гавот. Як щиро ми сміємося десь над ранок, годині о четвертій! Ні вона, ні я не тішимо одна одної облудними надіями. Ми добре знаємо, що ніколи не повернемось до звичайного життя — вона має на те свої причини, я свої. Вона знала одного чоловіка надто близько, я — надто багатьох мимохідь. Самітництво набирає різних форм, як ви можете бачити з моїх перевтілень і з неосяжних тілес Фанні.

— Ви так гудите чоловіків, а перед вами ж оце один із них, — озвавсь я.

— Ви не такий, як вони, я певна. Ви б не намагалися покласти під себе всіх підряд хористок і не обертали б на ліжко свого письмового столу в акторському агентстві. Ви б не спустили зі сходів своєї бабусі, щоб одержати за неї страховку. Може, ви тюхтій чи дурень, не знаю, але мені тепер більше до душі тюхтії і дурні, такі, що не стануть розводити тарантулів чи відривати крильця колібрі. Наївні письменники, які мріють полетіти на Марс і ніколи не повертатися в наш безглуздий білий світ, — вона замовкла, ніби прислухаючись до себе. — О Боже, я надто розбазікалась. Повернімося до Фанні. Вона не з полохливих, ось уже двадцять років живе у тій старій руїні, двері завжди навстіж, заходь хто хоче, а в руках — банка з майонезом. Але тепер з нею наче щось зробилося. Аж підскакує від найменшого шереху. Що воно таке?

— Учора ввечері ми тільки слухали музику й сміялися. Вона нічого не казала.

— Може, просто не хотіла турбувати Марсіянина, як вона вас часом називає, га? А я знаю напевне, бачила, як вона труситься. Ви коли-небудь мали справу з кіньми? Помічали, як у них шкурою перебігає дрож, коли на неї сідає муха? То от, на Фанні тепер весь час сідають невидимі мухи, а вона тільки міцно стуляє вуста, й по шкірі в неї перебігає отой дрож. Здається, в її спіритичній таблиці геть усе переплуталось. А пісковий годинник показує не той час, бо хтось насипав у нього замість піску прах із погребної урни. У дверцятах її холодильника чути якийсь шепіт. Опівночі в ньому падає лід, і той звук озивається лиховісним сміхом. У туалеті цілу ніч щось булькоче й гарчить. Терміти ось-ось проточать підлогу під її кріслом, і вона бухне просто в пекло. Павуки на стіні тчуть їй поховальний саван. Ну, як вам такий перелік? І все — тільки передчуття. Жодного факту. Так не довго й із глузду зсунутись. Ви розумієте?

З нічого весь тремтиш.

Я так подумав, але не сказав цього. А натомість запитав:

— Ви говорили про це з Генрі?

— Генрі має себе за найвидатнішого сліпого у світі. З такого млива не буде пива. У нього самі натяки. Щось, мовляв, сталося, але він, бачте, не хоче сказати. Може, ви мені поясните? Тоді б я написала Фанні листа, чи зателефонувала б через оту Гутіерес, чи поїхала б увечері сама й сказала їй, що все те бредня собача. То як?

— Можна мені ще трохи вина?

Вона наповнила мій келих, не відводячи від мене очей.

— Гаразд, — мовила опісля, — починайте словоблудити.

— Щось і справді діється, але про це ще рано говорити.

— Коли ви заговорите, може бути вже пізно! — Констанс Реттіґан підхопилася й заходила кімнатою, потім обернулась і пронизала мене лютим поглядом. — Кажу ж вам, Фанні себе не тямить зі страху, то чому ж ви мовчите?

— Тому, що мені самому вже несила жахатися кожної тіні. Тому, що я все своє життя був боягузом і гидкий сам собі. Коли дізнаюся про щось іще, я вам зателефоную!

— Ого! — Констанс Реттіґан хрипко засміялась. — Голос у вас дай боже! Гаразд, я відступаюсь, робіть, як вважаєте за потрібне. Я знаю, ви любите Фанні. А як по-вашому, чи не безпечніше їй буде кілька днів, десь із тиждень, пожити тут зі мною?

Я обвів поглядом купи подушок, це барвисте стадо атласових слонів, набитих пір’ям, так схожих обрисами й розміром на Фанні Флоріанну.

Тоді похитав головою.

— Там її кубельце. Я не раз марно намагався витягти її у кіно, у театр, навіть в оперу. Забудьте про це. Вона десять років не виходила на вулицю. Забрати її з того старого будинку, з її великого слонового гробовища, це…

Констанс Реттіґан зітхнула й знову наповнила мій келих.

— Та й однаково нічого б воно не зарадило, правда ж?

Вона споглядала мій профіль. А я споглядав темні хвилі за скляними дверима, де припливні піски немовби скидались уві сні в належний їм час.

— Завжди буває надто пізно, правда ж? — знов озвалася Констанс Реттіґан. — Немає способу захистити Фанні чи когось іншого, коли вже хтось намірився скривдити чи вбити людину.

— А хто сказав хоч слово про вбивство? — заперечив я.

— У вас таке простодушне рожеве обличчя, що на ньому видно геть усе. Я ворожу не на кавовій гущі, а читаю з промовистих очей і чутливих уст. Фанні страшенно наполохана, і це лякає й мене. Уперше за багато років, запливаючи вночі в море, я думаю: ось нарине велика хвиля й занесе мене так далеко, що я вже й не випливу назад. О Боже, мені ненависна сама думка, що отак буде зіпсована моя єдина справжня втіха! — і вона швидко запитала: — Ви ж не зіпсуєте її, правда?

— Що?

Раптом у її голосі почулися нотки Крамлі чи, може, Фанні, коли та казала мені не приводити нікого з собою.

Мабуть, на обличчі в мене відбився такий переляк, що вона хрипко засміялась.

— Та ні, ні. Ви ж із тих, хто вбиває тільки на папері, щоб не вбивати насправді. Пробачте.

Та я вже підхопився на ноги, пориваючись щось сказати, наговорити їй грубощів, тільки не міг дібрати потрібних слів.

— Слухайте, — мовив я нарешті. — Це якийсь шалений місяць. Я починаю помічати речі, яких раніше ніколи не помічав. Я ніколи не читав некрологів. А тепер читаю. У вас були тижні чи місяці, коли особливо багато ваших знайомих божеволіли, пропадали безвісти чи вмирали?

— Коли тобі шістдесят, — іронічно засміялася Констанс Реттіґан, — то таке триває цілими роками. Я боюся спускатися сходами, бо один мій знайомий упав і зламав собі в’язи. Боюсь їсти: двоє вдавилися їжею. Плавати в морі? Троє знайомих потонули. Літати літаком? Шестеро розбилися в авіакатастрофах. В автомобільних — двадцять. Спати? Де в біса. Десятеро померли вві сні, тільки й сказали: «Що за чорт?» — і пустилися духу. Випивати? Чотирнадцятеро знайомих померли від цирозу печінки. А ви кажете — некрологи. У вас це тільки початок. Ось я маю тут телефонну книжечку, погляньте, — вона схопила зі столика біля дверей невеличкий чорний записник і кинула мені. — Книга мертвих.

— Що?

Я погортав сторінки, побачив імена. Проти половини з них на кожній сторінці стояли маленькі хрестики.

— Цій особистій телефонній книжці — тридцять п’ять років. Половини записаних у ній людей давно немає, а мені все бракує духу викреслити чи видерти ці записи. То була б наче остаточна смерть. От і виходить, що я така сама кваша, як і ви, синку.

І вона забрала в мене свою «книгу мертвих».

У розчинені двері тераси війнуло холодним вітром, і я почув, як зашурхотів на березі пісок, так наче невидиме величезне чудисько ступило на нього своїм пазуристим лапищем.

— Не я нагнав страху на Фанні, — мовив я зрештою. — Я ж не тифозна воша й не розношу зарази. Якщо вона сьогодні десь і з’явиться, хай навіть тут, то сама собою. У мене вже багато днів усі нутрощі перевертаються. Люди вмирають або тікають геть, але тут немає ніякого зв’язку, і я нічого не можу довести. Коли таке трапляється, я незмінно опиняюся десь поблизу й почуваю себе винним, що не зміг добачити, дізнатися, повідомити, відвернути. Я живу з цим страшним відчуттям уже стільки днів, що несила терпіти. Досить мені тепер на когось подивитись, як я починаю думати, чи не він або вона на черзі, і знаю: якщо я й далі вичікуватиму, всі ті люди рано чи пізно загинуть. От тільки цього тижня це начебто трапляється частіше. Ось і все, що я можу сказати. І годі про це.

Вона підійшла, поцілувала пучки своїх пальців і приклала їх мені до вуст.

— Я вас більше не дражнитиму. Надто сердито ви огризаєтесь, як на квашу. Ну, а що тепер? Хочете ще келих вина? Чи подивитися фільми? Поплавати потемки у басейні? Віддатися жалісливим любовним утіхам зі своєю кіноматір’ю? Нічого з вищезгаданого?

Я похилив голову, щоб уникнути її глузливого й палючого погляду.

— Фільми. Я хотів би побачити Констанс Реттіґан у «Прозорих завісах». Востаннє я дивився цю картину в п’ять років.

— Ви таки мастак підносити дух старих людей. «Прозорі завіси»… Заждіть, поки я заправлю проектор. Коли я була малим дівчам, мій тато працював в одному кінотеатрі у Канзас-Сіті, ото він і навчив мене всієї цієї механіки. І я досі не забула. Тож ніхто мені тут не потрібен.

— Ні, потрібен. Я. Дивитися фільм.

— Ет чорт… — вона перескочила через подушки й заходилася коло проектора в кутку кімнати. Схопила з ближчої полиці коробку з фільмом і почала спритно заправляти плівку в апарат. — Ваша правда. А я дивитимусь, як ви дивитесь на мене.

Поки вона, щось мугикаючи, налаштовувала апарат, я відвернувся і вийшов на низьку терасу над пляжем. Очі мої помандрували з півдня на північ, ковзнули вздовж берега, краєм володінь Констанс Реттіґан, а потім…

Унизу, біля самої води, я щось побачив.

Там нерухомо стояв чоловік або щось схоже на чоловіка. Чи довго він уже там стояв, чи тільки-но вийшов з моря, я не міг сказати. Мені не видно було, мокрий він чи ні. Але на вигляд начебто голий.

Я звів дух і швидко поглянув у вітальню. Констанс Реттіґан, насвистуючи крізь зуби, ще поралася коло проектора.

Гарматним пострілом ударила хвиля. Я знов метнув погляд на берег. Той чоловік усе ще був там, стояв майже визивно: уперши руки в боки, задерши голову, широко розставивши ноги.

«Забирайся геть! — хотілось гукнути мені. — Чого тобі тут треба? Ми нічого не зробили».

«А ти певен цього?» — була моя наступна думка.

Ніхто не заслуговує на те, щоб його вбили.

Ніхто?

І ось за тією постаттю на березі накотила остання, найвища хвиля. Вона розбилася на снопи дзеркальних скалок, що враз накрили невідомого. І ніби змили його. Коли хвиля відлинула назад, він зник — певне, гайнув по піску на північ.

Назад, повз лев’ячу клітку в каналі, повз вікна спорожнілого будинку жінки з канарками, повз моє помешкання із саваном на канапі.

— Готові? — гукнула з вітальні Констанс Реттіґан.

«Як по правді, то ні», — подумав я.

Коли я повернувся, Констанс сказала:

— Ну, дивіться, як старенька стане молодою.

— Ви не старенька, — заперечив я.

— А таки ні, побий мене бог, — вона бігала кімнатою, вимикаючи світло й збиваючи подушки на підлозі. — Ця затята поборниця здоров’я пише книжку, що має вийти наступного року. Підводна гімнастика. Секс у години відпливу. Які вживати бікарбонати, прийнявши всередину місцевого футбольного тренера. Як… О Боже, ви знову почервоніли! Що ви знаєте про жінок?

— Небагато.

— Скільки ви їх мали?

— Небагато.

— Одну, — вгадала вона й задоволено гмукнула, коли я кивнув головою. — Де вона тепер?

— У Мехіко.

— Коли повертається?

— За десять днів.

— Скучили? Любите її?

— Так.

— Хотіли б зателефонувати їй і висіти на телефоні цілу ніч, аби її голос боронив вас від цієї страшної фурії?

— Я вас не боюся.

— Чорта з два не боїтеся. Ви вірите в тепло тіла?

— Тіла?

— Тепло! Секс без сексу. Невинні обійми. Ви можете вділити цій старій відьмі трохи консервованого тепла, не втрачаючи своєї цноти. Просто обняти й тримати, як ложку в руці. А тепер зверніть очі на стелю. Дія відбуватиметься там. Кіно цілу ніч, аж поки встане сонце, як ото в чоловіка… Ой, пробачте. Хай йому чорт. Ну, гайда, синку. Падаймо!

Вона опустилася на подушки й потягла мене за собою, водночас натискаючи якісь кнопки на щитку, втопленому в підлоту. Згасли останні лампочки. Задзижчав шістнадцятиміліметровий проектор. На стелі замигтіло світло й тіні.

— Дивіться. Як вам це?

Вона сіпнула своїм гарним носиком угору.

На стелі помолоділа на двадцять вісім років Констанс Реттіґан запалювала сигарету.

А внизу поруч мене жива Констанс пахкала димом.

— Гарна була сучка, правда ж? — мовила вона.

Прокинувсь я на світанку і першої миті не міг збагнути, де я. Тільки почував себе неймовірно щасливим, так наче вночі зі мною сталося щось прекрасне. Нічого такого, звісно, не сталося — просто я перебув ніч серед безлічі розкішних подушок поруч із жінкою, від якої пахло прянощами та щойно настеленим паркетом. Коли я дивився на неї, пригадувались чудові різьблені шахи, виставлені у вітрині в дні дитинства. Або новісінька гімнастична зала для дівчат, хіба що з ледь чутним духом пороху з тенісного корту, який налип на бронзові дівочі стегна.

Я озирнувся у світанковому присмерку.

Та її не було.

На берег із шумом накотилася хвиля. У відчинені скляні двері війнуло холодним вітерцем. Я сів на подушках. Ген над тьмяною водою зметнулась і впала рука, потім знов і знов. Голос Констанс гукав мене.

Я вибіг на берег, кинувсь у воду й поплив, та вже на півдорозі вибився із сили. Ні, я не атлет. Отож повернувся назад і сів на піску чекати Констанс. Нарешті вона вийшла на берег і стала наді мною, цього разу геть голісінька.

— Боже, — сказала вона, — ви навіть не розляглися. Що за молодь нині!

Я не відводив очей від її тіла.

— Ну як? Непогано як на таку стару царицю, га? Гарний бюст, тугий задок, кучеряве волоссячко на…

Та я вже заплющив очі. Вона засміялась. І, сміючись, зникла. Гайнула пляжем, пробігла з півмилі й повернулася, сполохавши тільки чайок.

Потім до мене долинув дух гарячої кави та свіжих трійок. Коли я приплентав до будинку, Констанс сиділа в кухні, і на ній, крім щойно накладеної косметики, нічого не було. Вона стрельнула на мене очима, мов фермерська дочка з якогось німого фільму, й подала мені грінки та джем, а тоді елегантно прикрила низ живота серветкою, щоб не бентежити мене. А я дивився на неї і їв. На соску її лівої груді була дрібка суничного джему. Я побачив це. Вона помітила, куди я дивлюся, й спитала:

— Зголодніли?

Я хапливо заходився намазувати маслом другу грінку.

— Ой горенько, йдіть уже телефонуйте в Мехіко.

Я зателефонував.

— Де ти? — запитав голос Пег за дві тисячі миль від мене.

— У телефонній будці у Венеції, тут іде дощ, — відповів я.

— Брешеш! — сказала Пег.

І мала рацію.

А потім усе нараз скінчилося.

Було вже дуже пізно чи було ще надто рано. Я почував солодке сп’яніння від життя — власне, тільки тому, що ця жінка присвятила мені свій час, кілька годин невимушеної гри, щирої нічної розмови, аж поки ген на сході, за туманами та мряками, наготувалося виринути з-за обрію сонце.

Я поглянув на берег, на прибій. На піску не видно було ні тіл потопельників, ні живих людей, знайомих чи незнайомих. Іти не хотілось, але мене чекала цілоденна робота, треба було писати свої оповідання, бодай на три кроки випереджаючи смерть. День без писання, казав я — і то так часто, що мої друзі при цих словах зітхали й заводили очі вгору, — день без писання подібний до маленької смерті. А я не збирався закидати сам себе за кладовищенський мур. Я мав намір боротися до кінця, озброєний своєю портативною машинкою фірми «Ремінгтон», яка, коли її добре націлити, стріляла незгірш за гвинтівку тієї ж фірми.

— Я одвезу вас додому, — сказала Констанс Реттіґан.

— Дякую, не треба. Мені тут берегом рукою подати. Ми з вами сусіди.

— Де ж пак, сусіди. Цей будинок, коли його поставили в двадцятому році, обійшовся в дві тисячі доларів, а тепер він коштує п’ять мільйонів. Скільки ви платите за помешкання? Тридцять доларів на місяць?

Я кивнув.

— Ну гаразд, сусіде. Шкварте пісочком. Прийдете ще колись опівночі?

— І не раз, — відповів я.

— І не раз, — вона взяла обидві мої руки у свої, тобто в руки шофера, служниці й королеви екрана. І, ніби прочитавши мої думки, засміялась. Ви вважаєте мене схибленою?

— Я хотів би, щоб усі люди в світі були такі, як ви.

Не відповідаючи на комплімент, вона перевела розмову на іншу тему.

— А Фанні? Вона житиме вічно?

На очі мені навернулися сльози, і я кивнув головою.

Констанс поцілувала мене в обидві щоки й підштовхнула.

— Катайте звідси.

Я зіскочив з вимощеної плиткою тераси на пісок, пробіг кроків зо два, а тоді обернувся й сказав:

— На все вам добре, царівно.

— До біса, — потішено відказала вона.

Я подався геть.

Того дня нічого особливого не сталось.

А от уночі…

Я прокинувся й поглянув на свій годинник з Міккі-Маусом, не розуміючи, що могло мене збудити, а тоді міцно заплющив очі, нашорошив вуха й прислухався.

Рушничні постріли. Бах, бабах! Тоді знову: бах, бабах! І знов: бабах! Десь із боку пляжу, від помосту.

Боже мій, подумав я, поміст уже майже спорожнів, і тир зачинено, то хто ж це може там серед ночі натискати на гачок і палити по мішенях?

Бах, бабах! — і різкий дзвінок поціленої мішені. Бах, бабах! Знов і знов. Дванадцять пострілів підряд, потім ще і ще по дванадцять, так наче хтось виклав на стойку три рушниці, потім шість, потім дев’ять і, відстрілявши з одної, кидався до іншої, захекано цілився і стріляв, стріляв, стріляв.

Божевілля.

Не інакше. Хоч би хто там був на оповитому туманом помості, хапаючи рушницю за рушницею і стріляючи у Фатум.

Невже то сама Енні Оуклі, хазяйка тиру?

Бах! Ось тобі, сучий сину. Бах! Ось тобі, зрадливий коханцю. Бах! Ось тобі, клятий бахуре. Бабах!

Постріл за пострілом. Вони лунали далеко, одначе вітер їх доносив.

Так багато куль, подумав я, але жодна не бере оте щось.

Стрілянина тривала хвилин двадцять.

А коли все затихло, я вже не міг заснути.

Із тридцятьма шістьма дірками у грудях я навпомацки дістався до машинки і, заплющивши очі, відтворив у темряві всі ті постріли.

— Офіцер Поп?

— Що-що?

— Офіцере Поп, це Схибнутий Шалапут.

— О Господи, — мовив Крамлі. — Це ви. То, кажете, — Офіцер Поп?

— Це вам краще пасує, ніж Елмо Крамлі.

— Хай так. А Схибнутий Шалапут — достоту ви, перодряпе. Як посувається Великий Американський Епос?

— А як там продовження Конан Дойла?

— Незручно хвалитись, але, відколи познайомився з вами, синку, роблю по чотири сторінки щовечора. Це як війна — треба закінчити її до Різдва, і край. Виявляється, схибнуті шалапути дають чималу користь. Оце вам останній комплімент від Офіцера Попа. Ви ж бо за свій п’ятак дзвоните. Говоріть.

— Маю нові кандидатури до нашого списку.

— Ісусе у вінці, Христосе на хресті! — зітхнув Крамлі.

— Дивно, як цього ви не помічали…

— Сміх, та й годі. Ну-ну.

— Процесію і далі очолює Шренк. За ним іде Енні Оуклі, чи як там її звуть насправді, хазяйку тиру. Цієї ночі на помості хтось стріляв. Напевне вона. Кому ж би ще? Це я до того, що не стане ж вона о другій годині ночі відчиняти свій заклад для когось, хіба не так?..

Крамлі урвав мене:

— Дізнайтесь, яке її справжнє ім’я. Без цього я не зможу нічого вдіяти.

Він мене наче за ногу смикнув, і я замовк.

— Вам що, заціпило? — спитав Крамлі.

Я мовчав.

— Алло, ви ще слухаєте? — допитувався Крамлі.

Я похмуро мовчав.

— Лазарю, — сказав Крамлі, — хай вам чорт, воскресайте і виходьте з тієї темної печери!

Я засміявся.

— Докінчувати список?

— Хвилиночку, візьму пиво… Гаразд. Шмаляйте.

Я відмотав ще шість прізвищ, у тому числі (хоч насправді в це й не вірив) Шейпшейдове.

— І, можливо… — сказав наостанок і завагався. — Можливо, Констанс Реттіґан.

— Реттіґан! — закричав Крамлі. — Що ви знаєте про ту Реттіґан? Вона їсть на сніданок тигрові яйця з грінками й дасть фору двом акулам із трьох. Вона б і з Хіросіми вийшла із сережками у вухах і нафарбованими віями. Та й щодо Енні Оуклі аж ніяк не схоже. То така, що хоч кому кінця відстрелить, не встигнеш і писнути. Хіба що колись уночі вона з власної охоти пожбурить із помосту всі свої рушниці й сама шубовсне за ними — оце на неї схоже. Що ж до Шейпшейда, то не смішіть мене. Він навіть не підозрює, що поза його кінотеатром існує реальний світ і такі, як ми, химерні нормальні люди. Його поховають у тисяча дев’ятсот дев’яносто дев’ятому році в отому його «Верліцері». Маєте ще якісь блискучі ідеї?

Я проковтнув слину й зрештою вирішив розказати Крамлі про таємниче зникнення перукаря Кела.

— Яке з біса таємниче! — сказав Крамлі. — Ви що, з неба впали? Той псих просто дременув звідси. Позавчора напакував свій драндулет усяким мотлохом, виїхав із забороненої стоянки перед перукарнею і подався на схід. Завважте — не на захід, не на край світу, а на схід. Половина особового складу поліції бачила, як він повертав на віражі перед відділком і горлав: «Осіннє листя, клянуся богом, осіннє листя у наших горах!» Хотіли були навіть заарештувати його.

Я глибоко й схвильовано зітхнув, відчувши полегкість і радість: Кел був живий. Про відклеєну голову Скотта Джопліна, що, певне, й змусила Кела назавжди поїхати світ за очі, я нічого не сказав. Тим часом Крамлі говорив далі:

— Вичерпали свій най-найновіший список можливих мерців?

— Та власне… — промимрив я.

— Купіль в океані, а потім у друкарській машинці, як твердить учитель Дзен, наповнює сторінки й звеселяє серце. Послухайтесь поради детектива генієві. На те й пиво, щоб потім дзюрити у горщик. А список свій залиште вдома. До побачення, Схибнутий Шалапуте.

— Бувайте, Офіцере Поп, — сказав я.

Ті нічні постріли не давали мені спокою. Весь час відлунювали у вухах.

Не давали мені спокою і гупання, тріск та скрегіт, що долинали від руйнованого помосту, — так на декого впливає гуркіт далекого бою.

Купаючись в океані, а потім сидячи за машинкою, як слухняний синок Офіцера Попа, я все думав про ті постріли й про руйнований поміст. І запитував себе: а скільки чоловік убила минулої ночі Енні Оуклі? Чи тільки одного?

Складаючи нові сторінки свого пречудового роману в Промовисту шкатулку, я міркував і про те, які нові книжки, породжені хворобливою уявою, виплекав, мов гриби-поганки, на полицях своєї похмурої бібліотеки А. Л. Шренк.

«Зустрічі сміливців із трупною отрутою»?

«Мала Пенсі і Дитя світової скорботи»?

«Витівки похоронного бюро в Атлантик-Сіті»?

Не ходи, казав я собі, не дивись. Мені треба, казав я собі. Але не смійся, коли побачиш ці нові назви. Шренк може вискочити й напастися на тебе.

Нічні постріли, думав я. Кінець помосту. А. Л. Шренк, названий син Зіґмунда Фройда. А онде, ген на помості, іде на велосипеді…

Страховище.

Або ж, як я його часом називав, Ервін Роммель, командир Африканського корпусу. Або ж іноді й простіше:

Калігула. Вбивця.

Насправді його звали Джон Вілкес Гопвуд.

Пригадую, кілька років перед тим я читав розгромну рецензію про його гру в котромусь із голлівудських місцевих театриків.

«Джон Вілкес Гопвуд, цей душогуб із ранкових вистав, занапастив ще одну роль. Мало сказати, що він дер пристрасть на клапті, — у буйному нападі божевілля він топтав її ногами, шматував зубами й вивергав через рампу на довірливих дамочок із жіночого клубу. І ті дурні курки все це ковтали!»

Я часто бачив, як він котить своїм оранжевим восьмишвидкісним велосипедом «рейлі» прибережною алеєю, що веде з Венеції до Оушен-Парку й Санта-Моніки. Завжди в гарному, свіжовипрасуваному коричневому англійському костюмі й насунутому на сніжно-білі кучері темному ірландському кашкеті, який затінював його генеральсько-роммелівське або, коли хочете, хиже, яструбине, мов у Конрада Фейдта, що ось-ось задушить героїню, обличчя. Те обличчя вкривала дивовижно темна, кольору мускатного горіха, лискуча засмага, і я часто з цікавістю думав, чи не кінчається вона на межі комірця, бо ніколи не бачив цього чоловіка на пляжі роздягненого. Він завжди роз’їжджав узбережжям від містечка до містечка, без будь-якого діла, так ніби чекав виклику в німецький генеральний штаб чи в жіночий клуб при Голлівудській доброчинній лізі — хто перший покличе. Коли на студіях один за одним знімали воєнні фільми, він увесь той час мав роботу, і ходили чутки, ніби в нього повна шафа форменого одягу Африканського танкового корпусу, а для поодиноких фільмів з вампірами — похоронний плащ із каптуром.

Та з повсякденного одягу, як я міг судити, він мав лиш один отой костюм. І одну пару взуття — добротні англійські черевики темно-вишневого кольору, незмінно начищені до блиску. На манжетах його твідових штанів красувалися вишукані велосипедні защіпки, на вигляд зі справжнього срібла, достоту ювелірні вироби з якогось фешенебельного магазину в Беверлі-Гіллз. Зуби його завжди були такі сліпучо-білі, що скидалися на штучні. І коли він проїжджав мимо, на тебе віяло духом бойового німецького генерала, готового першої-ліпшої миті з’явитися перед очі самого Гітлера.

Ще частіше я бачив його недільними надвечір’ями на помості в Санта-Моніці, над пляжем культуристів, виповненим опуклими м’язами й чоловічим сміхом. Не злазячи з велосипеда, Гопвуд подовгу стояв нерухомо, наче якийсь командир в останні дні відступу від Ель-Аламейна,[28] пригнічений усіма тими пісками й водночас потішений таким буянням плоті.

Він здавався страшенно далеким від усіх нас на тому велосипеді, занурений у свої англо-байронічні й німецько-роммелівські сни наяву…

Я й подумати не міг, що колись побачу, як він поставить свій «рейлі» біля завжди відчиненого, повного кажанів на горищі карткового будиночка А. Л. Шренка.

А він поставив і на мить завагався перед дверима.

«Не заходь! — гукнув я подумки. — До А. Л. Шренка йдуть тільки по персні з отрутою та по гриби-поганки».

Ервін Роммель не зважив на моє застереження.

Не зважило й ні Страховище, ні Калігула.

Шренк гостинно помахав рукою.

Усі троє покірливо ввійшли.

Коли я прибіг туди, двері вже були зачинені. А на них я вперше помітив — хоч, мабуть, він висів там роками, бо весь пожовк — надрукований під геть бліду стрічку в машинці список людей, які заходили в ці двері, щоб їм зцілили психіку:

Г. Б. Уорнер, Уорнер Оуленд, Уорнер Бакстер, Конрад Нейджел, Вілма Бенкі, Род Ла-Рок, Бессі Лае, Джеймс Ґлісон…

Справжнісінький телефонний довідник акторів за 1929 рік.

Але була там і Констанс Реттіґан.

Я не міг повірити власним очам.

І Джон Вілкес Гопвуд.

У це я хоч-не-хоч мусив повірити.

Бо, зазирнувши у запорошене вікно з напівспущеною від цікавих очей шторою, побачив, що на пролежаній канапі, з якої крізь тріщини у шкірі зухвало вилазила набивка, і справді хтось лежав. То був чоловік у коричневому твідовому костюмі; заплющивши очі, він декламував якісь вірші — не інакше як відредагований і поліпшений монолог з останньої дії «Гамлета».

Ісусе у вінці, як казав Крамлі, Христосе на хресті!

І саме в цю мить зосереджений на віддачі свого благоговійного душевного стану Гопвуд із непомильно акторською інтуїцією розплющив очі.

Повів ними вбік, а тоді рвучко повернув голову, втупив погляд у вікно й побачив мене.

Те саме зробив і А. Л. Шренк, що сидів поруч, спиною до мене, із записником та олівцем у руках.

Я відступив назад, тихенько вилаявся й дременув геть.

Страшенно збентежений, я дійшов до кінця напівзруйнованого помосту й купив собі цукерок, щоб жувати дорогою: шість хрустких батончиків, дві шоколадки «Кларк» і два «Здоровані». Щоразу, коли мене охоплює велика радість, великий смуток чи велике збентеження, я набиваю рота солодощами, розкидаючи обгортки за вітром.

Отам, у кінці помосту, в золотавому світлі надвечір’я, і наздогнав мене той Калігула-Роммель. Робітники, що розбирали поміст, уже пішли. Навколо стояла тиша.

Я почув, як просто позад мене зашурхотіли велосипедні шини. Але велосипедист не озвався. Тільки зліз із сідла у своїх блискучих срібних защіпках на тендітних щиколотках і став, тримаючи у міцних обіймах свій «рейлі», наче якусь чудернацьку комахоподібну жінку. Він стояв на тому самому місці помосту, де я не раз бачив його раніше, й скидався на статую Ріхарда Ваґнера, що видивляється у хвилях прибою свою Другу симфонію.

Унизу на пляжі гурт молоді ще грав у волейбол. Тугі удари по м’ячу й вибухи сміху немовби проводжали минулий день. Трохи далі два важкоатлети підносили до неба свій власний світ, сподіваючись переконати купку молодих жінок неподалік, що їхня гірша від смерті доля, зрештою, не така вже й погана і її можна звідати в найманих кімнатах нагорі пляжного павільйону там-таки, на березі.

Джон Вілкес Гопвуд споглядав усе те видовище так, наче мене там і не було. Він змушував мене чекати, спливати потом і відчувати бажання дати драла. Адже півгодини тому я мав нахабство переступити невидиму межу й устромити носа в його життя. Тож тепер мав заплатити за це.

— Ви мене переслідуєте? — нарешті не витримав я і враз відчув себе дурнем.

Гопвуд засміявся отим своїм мефістофельським сміхом з останньої дії.

— Любий юначе, ви надто дрібна рибинка. Таку я викидаю назад у море.

О Боже, подумав я, що ж казати тепер?

А Гопвуд повільно відхилив голову на негнучких в’язах і показав своїм орлиним профілем у напрямі прибережного помосту в Сан-та-Моніці, за милю на північ від нас.

— Але якщо ви колись надумаєте переслідувати мене, — всміхнувся він, — то я мешкаю отам. Над каруселлю, над баскими кониками.

Я подивився туди. Там удалині, на тому ще живому помості, була карусель, що від часів мого дитинства весело крутилася під рипучу музику механічного органа. А нагорі, над тими великими кінними перегонами, тулилися мебльовані кімнати, такі собі орлині гнізда для відставних німецьких генералів, невдатних акторів і романтичних вигнанців. Як я чув, мешкали там і поети, що їх майже не друкували. І вельмитямущі прозаїки, яких не помічала преса. І талановиті художники, чиїх картин ніде не виставляли. І колишні коханки кінозірок, що тепер продавали себе дрібним торговцям. І старі англійські матрони, що колись сяяли у Брайтоні,[29] але не збили статків і тепер доживали віку серед вишиваних серветочок та опудал китайських мопсів.

А тепер мені здавалося, що там мешкали також Бісмарк, Томас Манн, Конрад Фейдт, адмірал Деніц, Ервін Роммель і божевільний король Баварії Отто Перший.

Я поглянув на величний орлиний профіль Гопвуда. Помітивши мій погляд, він гордовито застиг. Тоді похмуро втупив очі в золотистий пісок і тихо промовив:

— Ви вважаєте мене за ненормального, бо я вдаюся до милосердних послуг отакого собі А. Л. Шренка?

— Та я…

— Він чоловік незвичайний, дуже проникливий, великий поборник філософії цілісності. А ми, актори, як ви, напевно, знаєте, найбільш неврівноважені люди у світі. Ніколи не маємо певності у своєму завтрашньому дні: телефон мав би дзвонити, але все не дзвонить. Отож і шукаєш розради в нумерології, чи в картах таро, чи у східному самоспогляданні під великим деревом в Оджеї разом із Крішною Мерті. Бували там коли-небудь? Розкіш! А в превелебної Вайолет Ґрінер у Креншоу? У футуролога Норвелла? А в Еймі Семпл Макферсон шукали спасіння? Я шукав. Спершу вона поклала руки мені на чоло, потім я поклав її. А святі трясуни! О, який захват! Або недільні виступи хору Голла Джонсона у першій баптистській церкві. Чорні ангели. Неземна насолода. А ні — то бридж із вечора до ранку чи бінґо від полудня до смерку з усякими там жіночками, що пахтять геліотропом. Актори — то такі люди, що чортові на роги полізуть. Якби ми дізналися, що десь об’явився кваліфікований вівісектор, ми б і до нього в науку подалися. Корпорація «Ворожіння на тельбухах». Коли твоє майбутнє аж засмерділося, наче труп під полудневим сонцем, не погребуєш і патранням голубів. Я й на це ладен, аби тільки вбити час. Отакі всі актори, марнотратники часу. Дев’ять десятих нашого життя минає у чеканні ролей. Отож і лягаємо на канапу А. Л. Шренка, щоб потім стовбичити на пляжі культуристів.

Він невідривно дивився на гнучкі й пружні тіла молодих античних богів, що басували внизу на піску, овіяні солоним вітром і сласною жагою.

— Чи ви замислювались коли-небудь над тим, що вампіри не відбиваються у дзеркалах? — озвався він нарешті. Над його верхньою губою виднілись ледь помітні росинки поту, темна смужка зволожила й волосся під краєм кашкета. — А бачите оцих прегарних молодиків на пляжі? Вони відбиваються в усіх дзеркалах, але, крім них, у тих дзеркалах не відбивається більш ніхто. Тільки вони, ці новоспечені ідоли. І коли вони милуються собою, то чи бачать когось іншого, хоч би й дівчат, на яких гарцюють, наче на морських лошицях? Я далеко не певен. То от, — повернувся він до початку розмови, — тепер ви розумієте, чому застукали мене в того чорного гномика Шренка?

— Я й сам день крізь день чекаю тих телефонних дзвінків, — сказав я. — Не знаю нічого гіршого!

— Тоді й справді розумієте, — він зміряв мене пильним поглядом, так наче роздягнув догола.

Я кивнув головою.

— Заходьте коли-небудь до мене, — він повів очима на карусель, де механічний орган рипів і вищав щось віддалено подібне до «Прекрасного Огайо». — Я розповім вам про Айріс Трі, дочку сера Бірбома Трі й зведену сестру англійського режисера Керола Ріда, яка багато років там жила. Іноді до мене приїздить Олдос Гакслі, може, побачите його.

Він помітив, як сіпнулася моя голова, і збагнув, що я ковтнув наживу.

— Ви хотіли б познайомитися з Гакслі? Ну що ж, шануйтесь, — лагідно виспівував він, — то, може, ваше бажання й справдиться.

Мене аж роздимало від невимовної і нестерпної потреби, яку я чимдуж силкувався притлумити. Гакслі був безумною мрією мого життя, постійним невситимим духовним голодом. Мені страшенно хотілося стати таким же блискучим, таким же дотепним, таким же недосяжно великим. Подумати лишень: я можу з ним зустрітись!..

— Приходьте, — Гопвуд повільно засунув руку в кишеню піджака. — Я познайомлю вас з одним юнаком, якого люблю над усе в світі.

Я мимохіть відвів очі, як не раз уже робив, коли щось таке казали Крамлі чи Констанс Реттіґан.

— Ну, ну, — пробурмотів Джон Вілкес Гопвуд, і його германські уста ворухнула вдоволена усмішка, — хлопчик засоромився. Це зовсім не те, про що ви подумали. Ось погляньте. Ні, придивіться!

Він дістав із кишені зім’яту глянсувату фотографію. Я хотів був узяти її, але він міцно тримав картку, затуливши великим пальцем голову зображеної на ній людини.

Те, що залишалося на видноті, виглядаючи з-під його пальця, було найпрекрасніше юнацьке тіло, яке я бачив у своєму житті.

Мені пригадалися бачені колись фотографії статуї Антиноя, улюбленця імператора Адріана, у вестибюлі Ватиканського музею. Пригадався юний Давид роботи Мікеланджело. Пригадалися сотні тіл молодиків, що від краю до краю виповнювали пляж від днів мого дитинства й дотепер, засмаглих і безтурботних, бурхливо веселих без справжньої радості. Сотні літніх місяців були спресовані в одній фотографії, яку оце тримав у руці Джон Вілкес Гопвуд, затуляючи великим пальцем обличчя юнака, щоб я не міг його побачити.

— Неймовірно, неповторно прекрасне тіло в усій історії людства, хіба не так? — то було беззастережне твердження. — І воно моє, все моє. Я його неподільний володар, — сказав він. — Ні, ні, не відвертайтеся. Ось!

Він забрав палець з обличчя неймовірно чудово збудованого юнака.

І я побачив обличчя старого яструба, давньогерманського воїна, генерала Африканського танкового корпусу.

— О Боже, — мовив я. — Це ж ви.

— Я, — сказав Джон Вілкес Гопвуд.

І, гордо відкинувши голову, посміхнувся своєю безжальною посмішкою, в якій зблискували клинки й прозирала сталь. Потім безгучно засміявся, немов віддаючи данину минулим літам, коли ще не було звукового кіно.

— Атож, це я, — підтвердив він.

Я скинув окуляри, протер їх і придивився ближче.

— Ні. Не підробка. Не фототрюк.

Це фото нагадало мені конкурсні мальовані головоломки, що їх друкували в газетах, коли я був хлопчиськом. Обличчя президентів, розрізані на три частини, потім перемішані між собою. Внизу підборіддя Лінкольна, посередині ніс Вашингтона, а вгорі очі Рузвельта. І така от суміш іще з тридцятьох президентів. Усі ті портрети належало знов розрізати на частини й склеїти правильно — за це платили винагороду в десять доларів.

Але тут до тіла прекрасного, як давньогрецька статуя, юнака були приліплені шия, голова та обличчя старого яструба-орла-стерв'ятника, що виказувало чи то підступність, чи то божевілля, а може, й те і те воднораз.

Джон Вілкес Гопвуд дивився на фотографію через моє плече так, наче вперше побачив цю диявольську красу, і в очах його світився тріумф сили волі.

— Думаєте, це трюк, еге?

— Ні, — але нишком я кинув погляд на його вовняний костюм, свіжу сорочку, ретельно зав’язану краватку, жилет, запонки, блискучу пряжку паска та срібні велосипедні защіпки на щиколотках.

Мені подумалося про перукаря Кела й про зниклу голову Скотта Джопліна.

Джон Вілкес Гопвуд провів поплямленими іржею пальцями по жилеті й складках штанів.

— Атож, — засміявся він, — усе закрито! Так що ніколи й не побачите, поки не прийдете в гості, га? Чи справді у цьому старому порохнявому Річарді Третьому ховається полум’яний Син Сонця? Як може чудо юності сполучатись зі старим морським вовком? Яким чином спарувались Аполлон і…

— Калігула? — ляпнув я і злякано принишк.

Та Гопвуд не образився. Він засміявся, кивнув головою і торкнувся мого ліктя.

— Калігула! Так! А поки прекрасний Аполлон зачаївся й очікує, промовляє сила волі! Сила волі — ось відповідь. Сила волі. І здорова їжа — це основа акторського життя. Ми повинні гартувати своє тіло так само, як і дух. Ніякого білого хліба, ніяких хрустких батончиків…

Я здригнувся й відчув, як розтають у мене в кишені останні цукерки.

— Ні пирогів, ні печива, ні міцних напоїв, навіть секс у помірних дозах. О десятій вечора — до ліжка. Рано-вранці — підйом, пробіжка берегом, кожного божого дня дві години в гімнастичному залі, дружба тільки із тренерами, день крізь день по дві години їзди на велосипеді. День крізь день — і так тридцять років. Тридцять років! А тоді — на божу гільйотину! Тобі відтинають пошарпану голову старого орла й насаджують її на засмагле, вічно золотаве юнацьке тіло. Ось яку ціну я за це заплатив, але справа варта заходу. Мій здобуток — краса. Божественне кровозмішення. Я справжній Нарцис. Мені більше ніхто не потрібен.

— Вірю, — мовив я.

— Ваша чесність вас погубить, — він обережно, наче квітку, сховав фотографію до кишені. — Та ні, ви ще не зовсім вірите.

— Дозвольте поглянути ще раз.

Він подав мені фото.

Я придивився. І поки я дивився, на темний берег накотилася хвиля прибою, ота, що минулої ночі.

І з тієї хвилі раптом постав голий чоловік.

Я стенувсь і кліпнув очима.

Чи це не те саме тіло, не той самий чоловік, що вийшов із моря й налякав мене, коли Констанс Реттіґан відвернулася?

Я хотів знати це. Але спромігся тільки запитати:

— Ви знайомі з Констанс Реттіґан?

Гопвуд насторожився.

— А чому ви про це питаєте?

— Я побачив її ім’я в отому друкованому списку на Шренкових дверях. То подумав: може, ви з нею — два кораблі, що розминулися вночі.

Або двоє тіл? Може, якоїсь ночі, годині о третій, він виходив з прибою, а вона саме поринала в ту хвилю?

Його тевтонський рот бундючно скривився.

— Наш фільм «Схрещені шпаги» прогримів у двадцять шостому році по всій Америці. А про наш роман писали того літа всі газети. Я був найбільшим коханням її життя.

— То, може, це ви… — почав було я і замовк. «То, може, це ви, — подумав я, — а не отой режисер, який потім утопився, перерізали їй сухожилки на ногах, так що вона рік не могла ходити?»

Але тоді, минулої ночі, мені не випало нагоди роздивитись як слід, чи є в неї рубці. А бігала Констанс так, що вся та історія здавалася брехнею сторічної давнини.

— Вам неодмінно треба звернутися до А. Л. Шренка, послідовника філософії цілісності й учення дзен, справжнього мудреця, — сказав Гопвуд, сідаючи на велосипед. — О, зовсім забув! Він попросив віддати вам оце.

Він видобув з іншої кишені жменю обгорток від цукерок — дванадцять папірців, акуратно з’єднаних скріпкою, переважно від шоколадок «Кларк», хрустких батончиків та «Здорованів». Це були ті папірці, що їх я безтурботно розкидав по пляжу на волю вітру, а хтось підібрав.

— Він знає про вас усе, — мовив Божевільний Отто Баварський і засміявся, не вмикаючи звуку.

Я засоромлено взяв обгортки й, тримаючи ці прапори поразки, відчув навколо своєї талії фунтів десять зайвого тіла.

— І до мене приходьте, — сказав він. — Покатаєтесь на каруселі. Побачите, чи справді невинний юнак Давид спарувався зі старим лиходієм Калігулою. Гаразд?

І він поїхав геть у своєму твідовому костюмі під твідовим кашкетом, посміхаючись і дивлячись перед себе.

Я поплентав назад до сумовитого музею А. Л. Шренка й зазирнув у запорошене вікно.

На столику біля розтерзаної канапи лежала ціла купа оранжевих, жовтих і червоно-коричневих цукеркових обгорток.

Ні, не можуть вони бути всі мої, подумав я.

Твої, твої, відповів сам собі. Он який ти пухкий. Але ж тоді він… божевільний.

— Крамлі?

— Мене ж начебто звуть Офіцер Поп?

— Здається, я натрапив на самого вбивцю!

Запала неосяжна океанська тиша: лейтенант поліції поклав слухавку на стіл, видер із голови жмут волосся, а тоді знов узяв слухавку.

— Джон Вілкес Гопвуд, — сказав я.

— Ви забуваєте, — відказав полісмен, — що жодного вбивства ще не сталося. Ми маємо тільки підозри й припущення. Є така установа, як суд, і є така штука, як докази. Немає доказів — немає судової справи, і вас звідти так турнуть під зад, що потім місяць не сядете!

— А ви коли-небудь бачили Джона Вілкеса Гопвуда роздягненого?

То була остання крапля.

Офіцер Поп грюкнув слухавкою.

Коли я вийшов із будки, надворі сіявся дощ.

І майже одразу задзвонив телефон, так наче знав, що я ще не встиг відійти. Я вхопив слухавку й чомусь заволав:

— Пег?

Та почув тільки шелест дощу й чийсь далекий тихий подих.

Більше ніколи не підійду до телефону, подумав я. А в слухавку закричав:

— Сучий син! Іди, хапай мене, мерзотнику!

І повісив слухавку.

Боже, а що, як він почув і справді з’явиться до мене?

Який же я ідіот!

І тут телефон задзвонив знову.

Я повинен був відповісти, може, вибачитися перед тим далеким подихом, сказати, щоб не брав до уваги моїх грубощів.

Я зняв слухавку.

І почув голос згорьованої жінки, що була за дев’ять миль від мене, у Лос-Анджелесі.

Фанні.

Вона плакала.

— Фанні, о Боже, це ви?

— Та я, ох, я, Господи спаси мене й помилуй, — запихкала, засопла, захлипала вона. — Поки злізла вниз, трохи не вмерла. Не спускалася сходами з тридцять п’ятого року. Де ти пропав? Усе валиться. Кінець світу. Всі загинули. Чому ти не сказав мені? О Боже, Боже, який жах! Ти можеш приїхати? Джиммі, Сем, П’єтро… — тужно промовляла вона, і тягар моєї вини притискав мене до стінки телефонної кабіни. — П’єтро, Джиммі, Сем… Навіщо ти брехав мені?

— Я не брехав, я тільки мовчав! — відказав я.

— А тепер ще й Генрі! — заплакала вона.

— Генрі?! Боже мій. Він не…

— Упав зі сходів.

— Він живий? Живий? — закричав я.

— Так, хвалити Бога, у своїй кімнаті. Не захотів до лікарні. Я почула, як він падав, вибігла. Отоді й дізналася, про що ти мені не сказав. А Генрі лежить, лається і кличе друзів — Джиммі, Сема, П’єтро… Навіщо ти приніс сюди смерть?

— Це не я, Фанні.

— Приїжджай і доведи. Я маю три майонезні банки, повні двадцятип’ятицентовиків. Візьми таксі, хай водій підніметься нагору, я заплачу йому з тих банок! От тільки коли приїдеш і постукаєш у двері, як я знатиму, що це ти?

— А як ви знаєте про це зараз, навіть по телефону?

— Нічого я не знаю, — заголосила вона. — Ну хіба це не жах? Я справді не знаю…

— У Лос-Анджелес, — сказав я водієві таксі через десять хвилин. — За три майонезні банки.

— Алло, Констанс? Я в телефонній будці напроти будинку Фанні. Нам треба забрати її звідси. Ви можете приїхати? Тепер вона справді у паніці.

— На це є причини?

Я поглянув через вулицю на старий багатоквартирний будинок і прикинув, скільки тисяч усяких тіней копошиться там від горища до підвалу.

— Цього разу таки є.

— Ідіть до неї. Вартуйте. Я буду там за півгодини. Нагору не підніматимусь. Умовте її спуститися, хай йому чорт, і ми відвеземо її до мене. Біжіть.

Констанс так хряснула слухавкою об апарат, що я кулею вилетів із будки й мало не вскочив під машину, яка саме проїздила вулицею.

Із того, як я постукав, Фанні зрозуміла, хто прийшов. Вона широко розчахнула двері, і я побачив майже знавіснілу слониху, з безтямними очима і розпатланим волоссям, що поводилася так, наче їй щойно з гвинтівки прострілили голову.

Я посадовив її назад у крісло й відчинив холодильник, гарячково міркуючи, що їй краще зарадить — майонез чи вино. Мабуть, вино.

— Ось, випийте, — звелів я і раптом помітив, що позаду, в дверях, стоїть мій водій: він піднявся за мною, думаючи, що я пройдисвіт і хочу втекти, не заплативши.

Я схопив майонезну банку з двадцятип’ятицентовиками й подав йому.

— Цього вистачить?

Він швидко прикинув на око, цмокнув язиком і вибіг, брязкаючи монетами в банці.

Тим часом Фанні вже допивала своє вино. Я знову наповнив її келих і сів чекати. Нарешті вона заговорила:

— Ось уже дві ночі хтось ходить у мене під дверима. То прийдуть, то підуть, то прийдуть, то підуть, і не так, як завжди, а спиняться, постоять, подихають… О Боже, що їм треба серед ночі під дверима старої, гладкої і немічної оперної співачки? Не хочуть же вони мене зґвалтувати, га? Хіба хтось ґвалтує підтоптаних двохсоткілограмових сопрано?

На цю думку вона почала сміятися, та так, що аж заходилась і задихалась, і я вже не знав, чи то в неї істерика, чи такий вибух веселощів із власного дотепу. Щоб припинити цей сміх і змінити колір її обличчя, мені довелося постукати їй по спині, а потім дати ще келих вина.

— Ой-ой-ой! — відсапувалася вона. — Як приємно посміятися! Хвалити Бога, що ти приїхав. Ти ж захистиш мене, правда, любчику? Пробач мені, що я ото сказала. Звісно ж, не ти привів сюди те страхіття й не залишив у мене під дверима. Мабуть, це просто лихий і голодний собака Баскервілів сам приходить сюди, щоб лякати бідолашну Фанні.

— А ви пробачте мені, Фанні, що я не сказав про Джиммі, П’єтро і Сема, — промовив я і за одним духом вихилив свій келих. — Просто не хотів навалити на вас стількох лихих вістей одразу. А тепер слухайте. Через кілька хвилин до будинку під’їде Констанс Реттіґан. Вона хоче, щоб ви кілька днів перебули в неї і…

— Знову таємниці! — вигукнула Фанні, витріщивши очі. — Відколи це ти з нею спізнався?.. Та й однаково не буде з того добра. Мій дім тут. Якщо я поїду звідси, я пропаду, просто вмру. Тут мої платівки…

— Ми заберемо їх із собою.

— Книжки.

— Я знесу їх униз, до машини.

— А майонез… у неї такого немає.

— Я сам вам купуватиму.

— І місця в неї не вистачить.

— Вистачить, Фанні, навіть для вас.

— Вона…

І отак воно тривало, аж поки я не почув, як унизу загальмував біля тротуару лімузин Констанс.

— То що — ні, Фанні?

— Тепер мені вже добре, коли ти тут. Тільки скажи місіс Гутіерес, хай прийде і трохи побуде зі мною після того, як ти поїдеш, — весело відказала Фанні.

— Звідки такий оптимізм, коли ви ще годину тому були одною ногою в домовині?

— Любчику мій, із Фанні все гаразд. Той жахливий звірюка більш не прийде, я знаю, та й однаково… однаково…

Вибравши страшенно слушну мить, весь старий будинок здвигнувсь уві сні.

Двері кімнати Фанні зашерехтіли у своїй рамі.

І Фанні, наче вражена останнім пострілом, сколихнулась у кріслі й мало не задихнулася від жаху.

Я прожогом метнувся до дверей, розчинив їх навстіж і втупив очі у довгу ущелину коридору — з милю в один бік і з милю в другий, два довжелезні темні тунелі, вщерть виповнені вугільно-чорними потоками мороку.

Прислухавшись, я почув, як потріскує тиньк на стелі, як злегка тремтять двері у рамі. Десь без угаву бурмотів сам до себе унітаз — старий і холодний білий фаянсовий надгробок серед ночі.

У коридорі, певна річ, нікого не було.

Хоч би хто там приходив, якщо й справді хтось приходив, він притьмом зачинив двері й чкурнув чи то до парадного, чи то до чорного ходу, туди, звідки до будинку невидимим потоком линула ніч і безконечний звивистий струмінь вітру, що ніс із собою спомини про речі спожиті й речі викинуті, про речі жадані й речі нікому більше не потрібні.

Мене поривало чимдуж загукати в ті порожні коридори, викрикнути те, що я хотів викрикнути на нічному березі перед мавританським фортом Констанс Реттіґан. Іди геть. Дай нам спокій. Може, як на вигляд, ми й заслужили смерті, але насправді це не так.

Та я закричав у порожнечу:

— Ну годі вже, діти! Розходьтеся по своїх кімнатах. Ну ж бо, йдіть звідси! Отак, молодці.

Я почекав, доки уявні діти розійдуться своїми кімнатами, тоді повернувся, зачинив двері й фальшиво всміхнувся.

Фанні заспокоїлась. Чи вдала, ніби заспокоїлась.

— Із тебе вийде добрий батько, — із широкою усмішкою мовила вона.

— Та ні, такий самий, як і всі батьки, нерозсудливий і нетерплячий. Тим дітлахам давно слід було дати трохи пива й покласти їх у ліжка. Вам краще, Фанні?

— Краще, — зітхнула вона.

Я підійшов і обняв її.

— Усе минеться, — сказала вона. — А ти йди собі. Усе гаразд. Як ти сказав, тим дітлахам давно пора спати.

«Яким дітлахам?» — мало не бовкнув я, але вчасно похопився. Ну звісно, дітлахам…

— Отож Фанні спокійна, і ти можеш їхати додому. Бідолашний хлопчик. Перекажи Констанс, що я їй дуже вдячна, а втім, можеш і не переказувати, хай сама якось приїде, гаразд? Місіс Гутіерес пообіцяла прийти перебути цю ніч зі мною, вона спатиме на тому ліжку, я ж ним уже тридцять років не користуюсь, уявляєш собі? Я не можу спати лежачи, мені тисне груди. Місіс Гутіерес скоро прийде, а ти дуже милий, любчику, що приїхав мене навідати. Тепер я бачу, який ти добрий, ти ж тільки хотів уберегти мене від жалю за нашими друзями знизу.

— Це правда, Фанні.

— І в їхньому зникненні немає нічого незвичайного?

— Немає, Фанні, — збрехав я. — Тільки власне глупство, розчарування й туга.

— Боже мій, — мовила вона. — Ти так помірковано говориш, як отой лейтенант до мадам Баттерфляй.

— За це мене не раз били хлопці у школі.

Я рушив до дверей. Фанні глибоко зітхнула й нарешті промовила:

— Якщо зі мною щось станеться… Та ні, це так, про всяк випадок. Але якщо станеться, заглянь у холодильник.

— Куди заглянути?

— У холодильник, — загадково сказала Фанні. — Ні, не смій!..

Та я вже відчинив холодильник. Зазирнувши в його освітлене нутро, побачив безліч банок із варенням, соусами, желе та майонезом. Пильно оглянув усе те добро й нарешті зачинив дверці.

— Ти не мав права дивитися, — дорікнула мені Фанні.

— Я не хочу чекати, мені треба знати тепер.

— А тепер я тобі нічого не скажу, — обурено мовила вона. — Не треба було туди лізти. Хочу тільки сказати: може, це я винна, що воно з’явилося в домі.

— Воно, Фанні? Воно, воно…

— Усе те лихо, що, як я вважала, ти приносив на своїх черевиках. Та, може, до цього спричинилася й Фанні. Може, я сама винна. Сама накликала його з вулиці.

— То сама чи ні? — закричав я, нахиляючись до неї.

— Ти що, більше не любиш мене?

— Люблю, чорт забирай, але ж я намагаюся відвезти вас звідси, а ви не хочете їхати. Спершу звинувачуєте мене в тому, що я отруюю воду в туалетах, потім примушуєте заглядати в холодильник. О Боже, Фанні…

— Тепер лейтенант гнівається на свою Баттерфляй, — але на очі їй уже наверталися сльози.

Мені було несила терпіти далі.

Я відчинив двері.

У коридорі — мабуть, уже не одну хвилину — стояла місіс Гутіерес із тарілкою гарячих пиріжків, незмінно делікатна, ладна почекати.

— Я зателефоную вам завтра, Фанні, — сказав я.

— Ну звісно, що зателефонуєш, і Фанні буде жива-здорова!.. Цікаво, подумав я, якщо я заплющу очі й удам із себе сліпого… Чи знайду я кімнату Генрі?

Я постукав у двері.

— Хто там? — озвався Генрі, замкнений у кімнаті.

— Хто там каже, хто там? — спитав я.

— Хто там каже, хто там каже, хто там? — промовив він і несамохіть засміявся. Потім згадав, що йому боляче. — Це ви?

— Генрі, впустіть мене.

— Зі мною все гаразд, ото тільки впав зі сходів, і все, мало не вбився, і все, але дайте мені побути тут замкненому. Завтра я вийду, а ви молодець, що згадали про мене.

— Що сталося, Генрі? — спитав я біля замкнених дверей.

Генрі підійшов ближче. Я відчув, як він сперся на двері, наче людина, що говорить крізь заґратоване віконце сповідальні.

— Він підставив мені ногу.

— Хто, Генрі?

— Він. Той сучий син підставив мені ногу.

— Він щось сказав? Ви напевне знаєте, що він справді там був?

— А як я знаю, що вгорі на сходах увімкнене світло? Я відчуваю. Тепло. Угорі, де він стояв, було аж надто тепло. І звісно, він дихав. Я чув, як він утягує повітря й тихенько випускає його. Він нічого не сказав, коли я підійшов близько, але я чув, як билось його серце: гуп, гуп, а може, то було моє. Я подумав собі: прослизну тихенько, він і не помітить. Сліпий чоловік міркує так: якщо він у темряві, то чого б і іншим не бути? Ну, а далі ви знаєте, бебех! — і я аж унизу коло сходів, і сам не знаю, як там опинився. Лежу й гукаю Джиммі, Сема, П’єтро, а тоді кажу собі: клятий ти дурень, їх же немає, і тебе не буде, як не покличеш кого іншого. Ну й почав гукати всіх на ім’я що було духу. Загрюкали двері, й, поки вони грюкали, він ушився. Тихенько так, наче босий, вислизнув за двері. Я тільки віддих його почув.

Я проковтнув клубок у горлі й припав до дверей.

— Який то був дух?

— Мені треба подумати, тоді скажу. А тепер Генрі пора на бокову. Добре все-таки, що я сліпий. Ото було б жах бачити, як я котився зі сходів, наче лантух чи клунок із брудною білизною. Добраніч.

— На добраніч, Генрі, — сказав я.

І відвернувся від дверей саме в ту мить, коли старий будинок, цей великий пароплав, нахилився, виписуючи потемки круту дуту на завороті річки. Мені здалося, ніби я знов опинився в кінотеатрі містера Шейпшейда о першій годині ночі і припливна хвиля підважила й струснула мостини підлоги під кріслами, тоді як на екрані й далі ковзали сріблясто-чорні тіні. Весь будинок аж здвигнувся. Та в кінотеатрі було одне, а тут зовсім інше. У цьому великому й похмурому старому будинку чорні тіні зійшли з екрана й чигали в коридорах, ховались у ванних, подеколи викручували лампочки на сходах, так що люди ставали сліпі, як Генрі, й мусили навпомацки шукати дорогу до виходу.

Те саме мусив робити і я. Та, вибравшись до сходів, нараз аж похолов. Я відчув, як попереду коливається повітря від чийогось дихання. Але то була тільки луна мого власного судомного віддиху, що відбивався від стіни й линув назад, торкаючись мого обличчя.

Бога ради, остерігав я себе подумки, не перечепися через власну ногу, йдучи вниз сходами!

Коли я вийшов з будинку Фанні, біля тротуару на мене чекав лімузин «дюзенберґ» випуску 1928 року з шофером за кермом. Грюкнули дверцята, ми рушили, і тільки на півдорозі до Венеції шофер на передньому сидінні скинув кашкет, труснув волоссям і перетворився на…

Констанс Реттіґан, Допитувачку.

— Ну? — холодно запитала вона. — То Фанні стривожена чи не стривожена?

— Страшенно стривожена, але стривожив її не я.

— Не ви?

— Не я, хай вам чорт, а тепер спиніться на першому ж розі й висадіть мене, до бісової матері!

— Як на соромливого хлопчика з півночі Іллінойсу, ви надто колоритно висловлюєтесь, містере Гемінґвей.

— Гаразд, до біса ці балачки, міс Реттіґан!

Цього було досить. Я побачив, що вона трохи знітилась. Як видно, зрозуміла: ще трохи — і між нами все буде скінчено.

— Констанс, — поправила мене, вже спокійніше.

— Констанс, — повторив я за нею. — Хіба ж я винен, що люди топляться у ваннах, забагато п’ють, падають зі сходів чи їх забирає поліція? А чому ви самі не зайшли сьогодні в будинок? Ви ж давня-предавня подруга Фанні.

— Я боялася, що коли вона побачить нас разом, очі в неї геть вилізуть на лоба і ми їх потім не вправимо назад.

Вона скинула швидкість з істеричних сімдесяти миль на годину до знервованих шістдесяти двох. Але руки її так учепилися в кермо, наче то були мої плечі й вона трусила мене.

Я сказав:

— Ви б краще зовсім забрали її звідти, раз і назавжди. Вона цілий тиждень не спить, і вже це може її вбити, просте виснаження. На самому майонезі душа в тілі довго не вдержиться.

Констанс зменшила швидкість до п’ятдесяти п’яти.

— Вона дала вам доброго чосу?

— Тільки назвала мене тифозною вошею, як і ви. Схоже, я тепер для всіх мов той цап, що розносить чумних бліх. Що там діється в будинку, те діється, але призвідець цього — не я. А до всього Фанні й сама вчинила якусь дурницю.

— Яку?

— Не знаю, вона мені не сказала. Одначе в чомусь себе винуватить. Може, ви з неї витягнете. Я маю таке моторошне відчуття, що Фанні сама напитала собі лиха.

— Яким чином?

Лімузин сповільнив швидкість до сорока. Констанс дивилася на мене в дзеркало заднього огляду. Я облизнув губи.

— Я можу тільки здогадуватись. Щось там у неї в холодильнику, сказала вона. Мовляв, якщо з нею щось станеться, то щоб я заглянув у холодильник. Боже, яка дурниця! Може, ви ще б повернулися туди сьогодні, сама, та подивились у той клятий холодильник, розібралися б, що там до чого і яку халепу накликала Фанні в будинок, так що тепер аж себе не тямить із жаху.

— О Боже милостивий, — прошепотіла Констанс, заплющивши очі. — О свята Діво Маріє…

— Констанс! — заволав я.

Бо вона, не дивлячись, проскочила на червоне світло.

На щастя, бог був із нами й звільнив нам дорогу.

Вона зупинила машину проти входу до мого помешкання і, поки я відмикав двері, стала за мною, а тоді просунула голову всередину.

— То оце тут народжуються всі геніальні твори?

— Невеличкий клаптик Марса на Землі.

— Це Келове піаніно? Я чула, одного разу любителі музики хотіли було його спалити. А ще колись усі Келові клієнти набилися до перукарні й зчинили страшний ґвалт, показуючи свої чудернацькі зачіски.

— Кел робив своє діло як міг.

— Ви останнім часом заглядали у дзеркало?

— Він старався.

— Тільки з одного боку голови. Коли знов будете у мене, нагадайте про це. Мій тато був ще й перукарем. І мене навчив. Чому ми стоїмо на порозі? Боїтеся, щоб сусіди чогось не подумали, якщо ви… А чорт! Здається, хоч би що я сказала, щоразу влучаю в ціль. Ви справді така щира душа? Відколи мені минуло дванадцять, я не бачила жодного соромливого чоловіка.

Вона просунула голову далі.

— О Боже, який розгардіяш! Ви що, ніколи не прибираєте? А це ж як — читаєте десять книжок заразом і половина з них комікси? А що це за каменедробарка на столі? Кришку від неї ви викинули?

— Еге, — мовив я.

— Справжнє звалище, — весело підсумувала вона, і це треба було розуміти як похвалу.

— Усе, що я маю, — до ваших послуг.

— Який же секс на цій канапі? Навіть одне на одному не вмістишся.

— Другий партнер має лежати на підлозі.

— Боже, якого ж це року ваша машинка?

— Тисяча дев’ятсот тридцять п’ятого. «Ундервуд-стандарт», старенький, але добрячий.

— Достоту як я, еге ж, синку? Ви не збираєтеся запросити давньої знаменитості у дім і зняти з неї сережки?

— Вам же ще треба повернутися до Фанні й заглянути в її холодильник, не забули? До того ж коли б ви й залишилися тут на ніч, то були б тільки ложки.

— Багато ложок і жодної виделки?

— Жодної виделки, Констанс.

— Ваша штопана білизна справила на мене незабутнє враження.

— Я — не юний Давид.

— Чорт забирай, що ні, то ні. На добраніч, синку. А я поїду до холодильника Фанні. Дякую!

Вона поцілувала мене так, що мені аж у вухах задзвеніло, і поїхала.

Заточуючись після того поцілунку, я сяк-так добувся до канапи.

Чого не слід було робити.

Бо тоді мені наснився Сон.

Щоночі під мої двері приходила ота невеличка злива, на хвильку затримувалась, шаруділа і йшла собі. А я боявся виглянути, що там таке. Боявся побачити за дверима Крамлі, геть мокрого, з палючими очима. Або Шейпшейда, що мигтить і сіпається, мов зображення у старезному кінофільмі, а з брів та носа у нього звисають водорості.

Щоночі я перечікував, злива минала, і я засинав.

І тоді приходив той Сон.

Мені снилося, що я письменник у маленькому зеленому містечку на півночі Іллінойсу і сиджу в перукарському кріслі, такому, як було в Келовій спорожнілій перукарні. Аж раптом хтось прибігає з телеграмою, в якій говориться, що в мене куплено право на екранізацію за сто тисяч доларів.

Я сиджу в кріслі, горлаю на радощах, вимахую тією телеграмою, коли це бачу, як обличчя всіх чоловіків і хлопців у перукарні та й самого перукаря обертаються на льодовики, на вічну мерзлоту, а силувані усмішки, з якими вони вітають мене, відкривають замість зубів крижані бурульки.

Я вмить став для них чужинцем. Їхній віддих обдає мене холодом. Я безповоротно змінився. Мені немає прощення.

Перукар похапцем достригає мене, так наче я з касти недоторканних, і я рушаю додому, затиснувши у спітнілій руці свою телеграму.

І того ж таки вечора з боку узлісся, що недалеко від мого дому в тому містечку, до мене долинає рев якогось чудиська ген за лісом.

Я підхоплююсь у ліжку, і мене всього обсипає колючим морозом. І далі ревучи, чудисько наближається. Я розплющую очі, щоб краще чути. Розтуляю рота, щоб легше було вухам. Тим часом чудисько з ревом суне вперед, ось воно вже посеред лісу, гупає ножиськами, топче лісові квіти, сполохує зграйки кролів і цілі хмари птахів, що з криком злітають до неба.

Я не можу ні ворухнутись, ні закричати. Відчуваю, як відпливає в мене від обличчя кров. І бачу на комоді обіч ліжка оту радісну телеграму. Чудисько вивергає із себе страхітливий кровожерний рик і з тріском поривається далі, неначе трощачи по дорозі дерева своїми жаскими, кривими, мов ятагани, іклами.

Я зіскакую з ліжка, хапаю телеграму, а тоді кидаюсь до дверей і розчиняю їх навстіж. Чудисько вже ось-ось вийде з лісу. Воно реве, рикає, здіймає своїми страшними погрозами нічні вітри.

Я роздираю телеграму на клаптики, жбурляю їх на лужок перед будинком і кричу:

— Ні — ось моя відповідь! Не треба мені ваших грошей! Не треба вашої слави! Я залишаюся тут! Нікуди не поїду! Ні! — і знову: — Ні! — і насамкінець, відчайдушно: — Ні!

У динозаврячій горлянці чудиська застрягає останній рик. На хвилю западає моторошна тиша.

Місяць ховається за хмару.

А я чекаю, і на обличчі в мене замерзає холодний піт.

Чудисько гучно всмоктує повітря, видихає його, а тоді повертає і, важко ступаючи, рушає геть, назад крізь ліс, усе далі, далі, аж поки поринає в небуття. На лужку, мов крильця нічних метеликів, тріпочуть клаптики моєї телеграми. Я зачиняю й замикаю сітчасті двері і, сповнений жалю й полегкості, йду до ліжка. Десь перед самим світанням я засинаю…

І ось тепер, у Венеції, прокинувшись від цього сну, я пішов до дверей і виглянув на канали. Що б я міг крикнути до темної води, до туману, до океану за піщаною смугою пляжу? Хто б мене почув, яке чудисько зважило б на моє mеа culpa,[30] чи на мою великодушну відмову, чи на моє заперечення своєї вини, чи на мої запевнення, що я добра людина й ще не розтрачений талант?

Чи міг я крикнути: «Іди геть! Я ні в чому не винен. Мені нема за що вмирати. І, бога ради, дай спокій і іншим!»? Чи міг я вимовити чи крикнути таке?

Я розтулив рота, щоб спробувати. Але в роті мені взялася грудкою курява, що не знати як набилась туди в темряві.

Я спромігся лише, наче в якійсь пантомімі, простягти вперед руку в німому благанні. «Прошу тебе», — подумав я.

— Прошу тебе, — пошепки мовив я. І зачинив двері.

У цю ж таки мить у моїй приватній кабіні по той бік вулиці задзвонив телефон.

Не піду, подумав я. То він. Чоловік із крижаним подихом.

Телефон дзвонив.

А може, то Пег.

Телефон дзвонив.

То він.

— Цить ти! — крикнув я.

Телефон замовк.

Навалившись усім тілом, мало не падаючи, я зачинив двері.

На порозі свого будинку, здивовано кліпаючи очима, постав Крамлі.

— Боже милий, ви знаєте, котра зараз година?

Ми стояли, дивлячись один на одного, мов два боксери, що домолотилися до повного одуріння й тепер не знають, де впасти.

Я не міг придумати, що сказати, отож продекламував:

— «Мене оточують примари лиховісні».

— Пароль правильний. Шекспір. Заходьте.

Він провів мене через весь будинок до кухні, де на плиті у великому кавнику варилася кава, багато кави.

— Засидівся над своїм шедевром, — Крамлі кивнув головою на машинку в спальні. З-поміж валиків звисав, наче язик музи, довгий рудуватий аркуш. — Я пишу на службовому папері, на ньому більше вміщається. Мені здається, якщо я дійду до кінця звичайного аркуша, то далі вже не зрушу. О Боже, ну й вигляд у вас! Кошмарні сни?

— Найкошмарніші.

Я розповів йому про перукарню, про сто тисяч доларів за екранізацію, про чудисько серед ночі, про те, як я кричав і як чудисько зі стогоном повернуло назад і залишило мене жити, назавжди.

— Господи Боже, — Крамлі налив у дві великі чашки чогось такого густого, що воно аж булькало, як вулканічна лава. — У вас навіть сни кращі, ніж у мене!

— Що має означати цей сон? Що ми ніколи не можемо здобути перемоги, так? Якщо я не опублікую своєї книжки й залишуся злидарем, я зазнаю поразки. Та якщо я її опублікую і матиму гроші в банку, я також зазнаю поразки? Люди мене зненавидять? А чи пробачать мені друзі? Ви старший, Крамлі, скажіть мені. Чому те чудисько вві сні приходить убити мене? Чому я маю відмовлятися від грошей? Що воно все означає?

— Біс його знає, — пирхнув Крамлі. — Я ж не психіатр.

— А Шренк зміг би сказати?

— Тицьнувши пальцем у небо й повороживши на калі? Ні-ні… Ви запишете цей сон? Адже іншим даєте поради…

— Коли заспокоюся. Ідучи сюди, оце кілька хвилин тому, я згадав, як одного разу мій лікар запропонував повести мене в анатомку. Добре, що я відмовився. Бо тоді б мене справді оточували примари лиховісні. Мабуть, я перевтомився. Як мені викинути з голови ту лев’ячу клітку? Як забути про жінку з канарками на смертному ложі? Як умовити перукаря Кела зректися своєї вигадки про Джопліна? Як уберегти Фанні, що лишилася сама серед ночі аж ген у місті, зовсім беззахисна?

— Пийте каву, — порадив Крамлі.

Я намацав у кишені й видобув на світ фотографію Кела зі Скоттом Джопліном, тільки й досі без Джоплінової голови. Тоді розповів Крамлі, де знайшов її.

— Хтось відклеїв голову від цієї фотографії і забрав собі. І коли Кел це побачив, він зрозумів, що той хтось підчепив його на гачок, що бал скінчився, свічки погасли, — і дременув геть із містечка.

— Це не вбивство, — зауважив Крамлі.

— Однаково що вбивство, — сказав я.

— Однаково що свині літають, а індики співають. Окрема справа, як кажуть у суді.

— Хтось дав Семові забагато міцного зілля і вкоротив йому віку. Хтось перевернув Джиммі у ванні й утопив його. Хтось заявив у поліцію на П’єтро, того забрали, і там йому й гаплик. Хтось став над жінкою з канарками і просто налякав її до смерті. Хтось запхав того старого в лев’ячу клітку.

— Мені дали ще деякі результати розтину, — сказав Крамлі. — У крові в нього було багато алкоголю.

— Правильно. Хтось підпоїв його, торохнув по голові, тоді, вже мертвого, затяг у канал, запхав до клітки, а сам виліз і пішов до своєї машини чи просто додому, десь тут у Венеції. Він, звісно, був геть мокрий, але хто в такий дощ зверне увагу на мокру людину, що йде без парасольки?

— Лайно. Ні, скажу грубіше: г. ! Із цього вашого роя, друзяко, та й не буде ні… краплі меду. Люди вмирають. Лихі пригоди трапляються. Мотиви, чорт забирай, мотиви! А ви все одної співаєте: учора в домі бачив зло, а його там не було. І сьогодні теж не було. Господи, хай воно все западеться! Ви подумайте. Якщо так званий убивця справді існує, то нам відома тільки одна особа, причетна до всіх тих випадків. Ви.

— Я?! Невже ви думаєте…

— Не думаю, вгамуйтеся. І не витріщайте так свої кролячі очі. Ось я вам зараз щось покажу.

Крамлі підійшов до книжкової полиці на стіні (книжки у нього були навіть тут, на кухні), взяв грубезний том і кинув його на стіл.

То були «Вибрані п’єси Шекспіра».

— Безпричинна зловмисність, — сказав він.

— Що-що?

— У Шекспіра її скільки завгодно, і у вас, і в мене, і в кожного. Безпричинна зловмисність. Це вам ні про що не каже? Іншими словами, людина чинить усяку мерзоту без будь-яких ВИДИМИХ МОТИВІВ. Або ж ми не можемо їх добачити.

— Люди не стають мерзотниками ні з сього ні з того.

— О Боже! — Крамлі тихенько пирхнув. — Який же ви наївний. Та добра половина справ, що їх ми розбираємо у відділку, саме такі: хто їде на червоне світло й убиває пішоходів, хто лупцює дружин, хто стріляє у друзів, і ніхто навіть не може пригадати, з якого доброго дива він це робив. Мотиви, звісно, завжди є, але вони так глибоко сховані, що потрібна вибухівка, аби видобути їх на світ Божий. А коли негідник такий, якого ви намагаєтеся знайти зі своїми сміховинними резонами й кульгавою логікою, то годі й сподіватися викрити його. Ніяких мотивів, ніякого підґрунтя, ніяких даних. І поки ви не прив’яжете щиколотки до гомілки, гомілки до коліна, а коліна до стегна, він спокійнісінько гулятиме собі на волі.

Страшенно потішений, Крамлі сів і налив собі ще кави.

— А ви ніколи не замислювались, — раптом спитав він, — чому на кладовищах немає вбиралень?

Я аж рота роззявив.

— Ох ти ж! Ніколи про це не думав! Та тому, що мерцям вони ні до чого. Хіба що… Хіба що коли пишеш новелу в дусі Едгара По, де труп опівночі встає з домовини, бо йому захотілося в туалет.

— Ви збираєтесь про це написати? Ого, тепер уже і я роздаю сюжети.

— Крамлі!

— Починається, — зітхнув він, одсуваючись на стільці.

— Ви вірите у гіпноз? У повернення в минуле в гіпнотичному сні?

— Ви й так добрий сновида…

— Прошу вас… — нарешті я зібрався з духом. — Я ось-ось зсунуся з глузду. Поверніть мене у минуле. Відішліть назад.

— Боже милостивий! — Крамлі підхопився на ноги, одним духом вихилив свою каву й метнувся до холодильника по пиво. — Куди ж вас відіслати, крім дурдому?

— Я ж зіткнувся був із тим убивцею, Крамлі. А тепер хочу зіткнутися з ним знову. Тоді я намагався уникнути його, бо він був п’яний. Він сидів позад мене в останньому нічному трамваї, що йшов до моря, і тієї ж таки ночі я натрапив на мертвого старого в лев’ячій клітці.

— Немає доказів.

— Доказом були ще якісь його слова, але я їх забув. Якби ви змогли повернути мене назад, щоб я знову проїхав у тому трамваї в грозу й почув його голос, я б упізнав, хто він такий, і вбивства припинилися б. Невже ви цього не хочете?

— Ну певне, а коли я силою гіпнозу оберну вас на собаку-шукача і ви прогавкаєте мені ім’я вбивці, я піду й заарештую його, еге ж? Мовляв, ану йди сюди, поганий чоловіче, мій друг письменник почув твій голос у гіпнотичному сні, і ніяких доказів більше не треба. Ось наручники. Заклацни їх на собі!..

— Ну й чорт із вами, — я встав і перекинув свою чашку з кавою. — Сам себе загіпнотизую. Скільки там того діла. Як воно зветься — самонавіяння? «Наказую тобі: роби те й те», так?

— Ви не маєте досвіду й не знаєте, як це робиться. Сядьте, бога ради. Я допоможу вам знайти справжнього фахівця. Стривайте! — Крамлі якось дивно засміявся. — А як щодо А. Л. Шренка, гіпнотизера-практика?

— О Боже, — аж здригнувсь я. — Не кажіть такого навіть жартома. Він потопить мене у Шопенгауері, Ніцше, у Бертрановій «Анатомії смутку», і я вже ніколи не випливу. Це повинні зробити ви, Елмо.

— Я повинен вирядити вас додому й лягти спати.

Він лагідно підштовхнув мене до дверей.

Раптом я обернувся, повів очима навколо і засміявся.

— Слухайте, я оце тільки помітив. У вас же немає телевізора. І не збираєтесь придбати?

— Щоб дивитись у вечірніх новинах, як людей збивають машинами, ріжуть і ґвалтують? Чудова розвага!

Крамлі наполіг на тому, щоб відвезти мене. Дорогою, втупивши очі вперед, у темне майбутнє, він сказав:

— Не бійтеся, синку. Більше нічого не станеться.

Крамлі помилився.

Але, звісно, минув якийсь час.

Я прокинувсь о шостій ранку, бо мені знов причулися постріли з отих тридцяти шести рушниць.

Та то був лише гуркіт руйнування, що долинав від помосту, де робітники, мов дантисти, заходилися видирати з ґрунту величезні зуби паль. І чого це, подумалось мені, руйнівники починають так рано? А що то за стрілянина? Мабуть, їхній регіт.

Я прийняв душ і вибіг з дому саме вчасно, аби зустріти величезний вал туману, який сунув з боку Японії.

Попереду, на пляжі, стовбичили діди з трамвайної станції. Це я вперше побачив їх від того дня, коли ми з Крамлі приходили питатися про їхнього зниклого товариша, Вільяма Сміта.

Вони спостерігали, як гине поміст, і, дивлячись на них, я відчував, як валяться підпори в їхніх тілах. Старі стояли, мов закляклі, тільки ледь ворушили губами, так наче жували гумку чи збиралися виплюнути з рота тютюн. Та ще руки їхні ледь посіпувались, безпорадно звисаючи по боках. Я знав: вони теж знають, що як тільки не стане помосту, то вже не довго залишиться чекати й того часу, коли з гудінням приїдуть дорожні машини, заллють асфальтом трамвайні колії і хтось заб’є дошками станційний павільйон, вимівши звідти рештки квиткового конфеті. Якби я був одним із тих старих, то вже сьогодні подався б звідси ген до Арізони чи до якоїсь іншої гарної місцини. Але я не був одним із них. Я був самим собою, на півстоліття молодшим, без іржавих плям на руках, і кістки мої не потріскували щоразу, як величезні обценьки рвучко видирали ще одну палю, залишаючи в піску дірку.

Я підійшов і став між двома старими, бажаючи сказати щось значливе.

Але тільки тяжко зітхнув.

То була мова, яку вони розуміли.

Почувши моє зітхання, старі довго мовчали.

А потім кивнули головами.

— Ну ось, у добру халепу ти знову мене втягнув!

Мій голос, линучи до Мехіко, був голосом Олівера Гарді.

— Олі! — гукнула Пег голосом Стена Лорела. — Негайно лети сюди! Рятуй мене від мумій Гуанахуато!

Стен та Олі. Олі та Стен. Від самого початку ми називали себе «Нерозлучні Лорел і Гарді», бо обоє ще змалку до нестями любили цей популярний дует і завжди наслідували їхні голоси.

— Чому ти не хочеш нічим мені зарадити? — закричав я в ролі містера Гарді.

А Пег у ролі Стена Лорела забелькотіла у відповідь:

— Ой, Олі, та я… я хочу сказати… мені здається… я…

Запала тиша, і ми тільки зітхали у розпачі, у скруті, в любовній тузі, одне назустріч одному, миля за милею і долар за доларом із небагатих статків Пег.

— Ти не можеш дозволяти собі таку розкіш, Стене, — мовив я зрештою. — І від цього стає так боляче, що ніякий аспірин не поможе. Стене, любий Стенлі, бувай здоровий.

— Олівере… — хлипнула вона. — Любий Олі… до побачення…

Як я вже казав, Крамлі помилився.

Того ж таки вечора, об одній хвилині на дванадцяту, я почув, як до дверей мого помешкання під’їхав похоронний катафалк.

Я ще не спав й одразу впізнав лімузин Констанс Реттіґан — з того, як він м’яко зупинився біля тротуару й тихенько вуркотав, чекаючи, поки я заворушусь.

Я встав, ні про що не питаючи в Бога чи в когось іншого, й машинально, бездумно вдягся. Щось спонукало мене дістати темні штани, чорну сорочку та старий синій блейзер. Тільки китайці вбираються на похорон у біле.

Із хвилину я постояв, узявшись за ручку дверей, і аж тоді мені стало духу відчинити їх і вийти. Я не поліз на заднє сидіння, а сів спереду, де Констанс незворушно дивилася перед себе, на білопінні холодні хвилі прибою, що накочувались на темний берег.

По щоках її текли сльози. Не озиваючись і словом, вона тихо зрушила машину з місця. За хвилину ми вже розмірено мчали серединою Венеційського бульвару.

Я боявся запитувати, тому що боявся почути відповідь.

Десь на півдорозі Констанс сказала:

— Я відчула щось недобре.

Ото й усе. Я зрозумів, що вона нікому не телефонувала. Просто їй було потрібно поїхати й пересвідчитись самій.

Як виявилося, коли б навіть вона зателефонувала комусь, було б уже однаково запізно.

0 пів на дванадцяту ми опинилися перед старим багатоквартирним будинком.

Ми сиділи в машині, і Констанс, усе ще незворушно дивлячись перед себе й не втираючи сліз, що котилися щоками, сказала:

— О Боже, я почуваю себе так, наче й сама важу сто п’ятдесят кілограмів. Не можу встати.

Та зрештою нам довелося це зробити.

Уже в будинку, на сходовому майданчику, Констанс раптом упала навколішки, заплющила очі, перехрестилась і задихано промовила:

— О Господи, прошу тебе, прошу, прошу — хай Фанні буде жива! Я допоміг їй піднятися сходами далі, й сам аж заточуючись із горя.

Тільки-но ми ступили у темний коридор, як нас обдало різким протягом. Десь там, за тисячу миль від нас, у далекому кінці пітьми, хтось відчинив і зачинив надвірні двері з північного боку будинку. Пішов подихати повітрям? Чи квапився втекти? Тінню, що пірнула у тінь. За мить до нас долинув гарматний грюк дверей. Констанс аж хитнулася на підборах. Я схопив її за руку й потяг далі. Ми йшли, і за кожним кроком навколо нас ставало все глухіше, темніше й холодніше. Я пустився бігцем, і з уст у мене вихоплювались якісь дивні звуки, якісь молитви, що мали вберегти Фанні.

«Нічого не сталося, вона буде там, — переконував я себе, немов проказуючи подумки магічне заклинання, — вона буде там, зі своїми платівками й фотографіями Карузо, гороскопами й майонезними банками, зі своїм співом і…»

Атож, вона була там.

Розчинені двері хилиталися на завісах.

Фанні була там. Вона лежала горілиць на лінолеумі посеред кімнати.

— Фанні! — вигукнули ми обоє в один голос.

«Уставай! — хотіли сказати ми. — Ти ж не можеш дихати, лежачи на спині! Ти вже тридцять років не спала в ліжку. Тобі завжди треба сидіти, Фанні, тільки сидіти».

Вона не вставала. Не озивалася. Не співала.

Навіть і не дихала.

Ми вклякли біля неї, пошепки чи подумки про щось благаючи. Стояли на колінах, наче двоє молільників, двоє розкаяних грішників, двоє зцілителів, простягши до неї руки, так ніби це могло зарадити. Ніби самими своїми дотиками ми могли повернути її до життя.

Але Фанні лежала нерухомо, втупивши погляд у стелю, немовби хотіла сказати: «Як дивно, чого це стеля у мене перед очима й чом я мовчу?».

Усе було дуже просто і страшно. Фанні впала, чи хтось її штовхнув, і не змогла підвестися. Впала й лежала отак серед ночі, аж поки власна вага стиснула її й задушила. Не треба було ніяких зусиль, щоб не дати їй повернутися на бік. Не треба було пускати в діло рук і душити її. Ніякого насильства. Тільки постояти над нею і впевнитися, що вона не перекотиться, щоб упертись у підлоту й, хапаючи ротом повітря, зіпнутись на ноги. Усього хвилину чи дві, аж поки зупиниться дихання й оскліють очі.

«Ой Фанні! — безгучно стогнав я. — Ой Фанні, — голосив я, — що ти собі зробила?!»

До мене донісся ледь чутний шурхіт.

Я крутнув головою і втупив очі туди.

Диск старенького пружинного патефона Фанні ще обертався, зовсім повільно, поступово спиняючись. Але обертався. А це означало, що всього п’ять хвилин тому вона накрутила його, поставила платівку і…

І пішла відчинити двері у темряву.

Патефонний диск обертався. Але платівки на ньому не було. «Тоска» зникла.

Я кліпнув очима, а тоді…

Почулося швидке дріботіння.

То Констанс підхопилася на ноги й, давлячись, бігла через кімнату. Бігла до сітчастих дверей балкона, що дивився на захаращений мотлохом пустир, за яким здіймався Банкер-Гілл, а навскоси через вулицю була більярдна, звідки цілу ніч раз у раз долинав гучний сміх. Перш ніж я встиг зупинити Констанс, вона вискочила за двері й кинулась до балюстради.

— Констанс! Ні! — заволав я.

Та її просто занудило, й вона, перехилившись через балюстраду, вивергала із себе той давлючий клубок, і мені страшенно хотілося зробити те саме. Але я прикипів до місця й тільки дивився то на неї, то на велику гору, біля якої малими підгірками щойно стояли на колінах ми із Констанс.

Нарешті Констанс випросталась.

Я повернувся та, обминувши Фанні, не знати навіщо перейшов кімнату й відчинив білі дверці. На обличчя мені впало холодне тьмяне світло.

— Господи Боже! — гукнула Констанс від балконних дверей. — Що ви там робите?

— Фанні сказала, — відповів я неслухняними вустами, — «Як щось станеться, заглянь у холодильник»…

В обличчя мені війнуло могильним холодом.

— …От я і заглядаю.

Нічого, звісно, у холодильнику не було.

Чи, власне, там було аж надто багато чого. Усілякі желе, варення, майонези, салатні соуси, маринади, стручки мексиканського перцю, солодкі сирки, булочки, масло, варене м’ясо — справжній склад холодних делікатесів. Досить було повести поглядом, щоб побачити й неосяжне тіло Фанні, й ті засоби, з допомогою яких його було замислено й неухильно побудовано.

Я знов і знов роздивлявся на все це добро, намагаючись добачити те, що мала на думці Фанні. О Боже, подумав я, що я шукаю? Невже відповідь тут, у холодильнику? Я мало не сягнув туди рукою, щоб вигребти на підлогу всі ті варення та желе. Вже аж на півдорозі спинився.

Ключ до розгадки був не тут, а коли й тут, то я його не бачив.

Я гірко, болісно застогнав і захряснув дверці.

Патефонний диск, з якого зникла «Тоска», нарешті зупинився.

Комусь треба піти викликати поліцію, подумав я. Комусь?

Констанс знову вибігла на балкон.

Мені.

Над третю годину ночі було по всьому. Полісмени приїхали, всіх опитали, записали імена, і великий будинок ураз прокинувся, неначе хтось зчинив у підвалі стрілянину, а коли я вийшов на вулицю, край тротуару вже стояв автофургон із моргу, й обслуга прикидала, як винести Фанні з помешкання, спустити сходами й повантажити у машину. Я потерпав, щоб вони не побачили в закутку ящик від піаніно, який Фанні жартома призначила собі на труну. Та вони не побачили. Одначе Фанні мала залишитись у своїй кімнаті до світанку, поки вони приїдуть місткішим фургоном і з більшими ношами.

Гірко було покидати її там саму серед ночі. Але полісмени не дозволили мені лишитися. Зрештою, це був звичайнісінький випадок, цілком природна смерть.

Коли я спускався сходами, у будинку вже зачинялися двері й гасло світло, як ото, бувало, пізніми вечорами в кінці війни, коли останній струмочок конги, геть виснажившись, розтікався кімнатами і спливав сходами на вулицю, а мене чекала самотня прогулянка через Банкер-Гілл і вниз, до трамвайної станції, звідки я мав їхати крізь грозу додому.

Констанс Реттіґан, згорнувшись клубочком, тихо лежала на задньому сидінні свого лімузина й дивилася невидющими очима перед себе. Почувши, що я відчиняю задні дверцята, вона сказала:

— Сідайте за кермо.

Я заліз за кермо.

— Відвезіть мене додому, — кволо промовила вона.

Я довгу хвилю сидів мовчки, а тоді сказав:

— Не можу.

— Чому це?

— Я не вмію водити машини, — відповів я.

— Що?!

— Так досі й не навчився. Та й потреби не було, — язик у мене насилу ворушився, наче був свинцевий. — Коли це письменник міг дозволити собі мати машину?

— О Боже… — Констанс ледь спромоглася звестися, немов людина з тяжкого похмілля. Тоді, спотикаючись, як сліпа, поволі обійшла машину й махнула мені рукою.

— Посуньтеся.

Вона сяк-так зрушила машину з місця. Цього разу ми повзли зі швидкістю десять миль на годину, так ніби стояв густий туман і вже за два-три кроки попереду нічого не було видно.

Заїхали ми недалеко — тільки до готелю «Амбасадор». Констанс повернула туди й загальмувала саме в ту мить, коли з ресторану виходила остання суботня нічна компанія, у карнавальних шапочках і з повітряними кульками в руках. Над нами згасали світні літери реклами. Я побачив кількох музикантів, що поспішали додому зі своїми інструментами.

Констанс там усі знали. За кілька хвилин ми записались у книзі й отримали ключ від бунґало в готельному саду. Ніяких речей у нас не було, та цього ніхто наче й не помітив. Хлопець-посильний, що повів нас до нашого пристановища, дивився на Констанс так, немов ладен був понести її на руках. Коли ми ввійшли до кімнати, Констанс запитала його:

— Півсотні доларів вистачить, аби роздобути ключ і відімкнути нам плавальний басейн?

— Знайти ключ не так просто, — відказав хлопчина. — Але плавати о цій годині ночі…

— Саме моя година, — мовила Констанс.

За п’ять хвилин над басейном засвітилися лампочки, і я сидів на бортику й спостерігав, як Констанс двадцять разів пропливає туди-назад, час від часу пірнаючи й линучи під водою від краю до краю басейну.

Коли хвилин через десять вона вийшла з води, засапана й розшаріла, я загорнув її у великий рушник і легенько обняв за плечі.

— Коли вже ви заплачете? — спитав нарешті.

— Дурнику, — відказала вона, — а що ж я оце робила? Як немає напохваті океану, то й басейн згодиться. А як і басейну нема, пустіть душ. І плачте собі, голосіть, ридайте скільки завгодно, нікого ви не потурбуєте й ніхто вас не почує. Думали коли-небудь про таке?

— Ні, ніколи, — із благоговійним трепетом відповів я.

О четвертій ранку Констанс, відчинивши двері ванної в нашому бунґало, побачила, що я стою й безтямно дивлюся на душ.

— Давайте, — мовила вона лагідно. — Ну ж бо. Спробуйте.

Я став під душ і на повну потужність пустив воду.

Об одинадцятій ранку ми проїхали через Венецію, поглянули на канали, затягнуті слизькою зеленою плівкою, поминули напівзруйнований поміст, побачили чайок, що ширяли в тумані, крізь який не пробивалось ані промінчика сонця, і хвилі прибою, такого млявого, що його ледь було чути, наче звук загорнених у чорну матерію жалобних барабанів.

— Гори воно все вогнем, — сказала Констанс. — Підкиньте п’ятака. Зіграємо у чіт чи лишку. Якщо випаде число — їдемо на південь, до Тіхуани, а як ні — то на північ, до Санта-Барбари.

— Нема у мене п’ятака, — озвавсь я.

— О господи… — Констанс пошукала в сумочці, дістала двадцятип’ятицентовика й підкинула його в повітря. — Чіт!

Над полудень ми вже домчали до Лагуни, але аж ніяк не з ласки дорожньої поліції — вона просто проґавила нас.

Ми сиділи у відкритому кафе на скелі, що височіла над пляжем готелю «Віктор Гюго», й потягували подвійні мартіні.

— Ви бачили колись «Уперед, мандрівцю»?

— Разів десять, — відповів я.

— Оце ж тут сиділи й снідали закохані Бетт Дейвіс і Пол Генрід у перших кадрах фільму. Тоді, на початку сорокових, сюди часто виїздили для зйомки. Ви сидите в тому самому кріслі, в якому спочивала Генрідова гепа.

О третій ми проїхали Сан-Дієґо, а рівно о четвертій спинилися перед ареною бою биків у Тіхуані.

— Витримаєте це видовище? — спитала Констанс.

— Спробую, — відказав я.

Ми додивилися до кінця три бої, вийшли у сонячне надвечір’я, випили ще по мартіні й з’їли добру мексиканську вечерю, а тоді поїхали назад, на північ, завернули на острів до готелю «Коронадо» й спостерігали там захід сонця. Сиділи не розмовляючи й дивились, як сонце котиться до обрію і старовинні вікторіанські вежки та свіжопофарбовані білі стіни готелю беруться рожевою барвою.

Дорогою додому ми спинились у Дельмарі й мовчки, час від часу беручись за руки, скупалися у хвилях прибою.

Опівночі машина спинилася перед африканським маєтком Крамлі.

— Одружуйтеся зі мною, — сказала Констанс.

— У наступному житті, — відказав я.

— Еге ж. І то добре. Бувайте.

Коли вона поїхала, я рушив стежкою до будинку.

— Де вас носило? — зустрів мене у дверях Крамлі.

— Дядечко каже: геть, негіднику! — мовив я.

— Тітонька каже: заходьте, прошу, — відповів Крамлі.

У руці в мене опинилося щось холодне — бляшанка пива.

— Боже милий, — сказав Крамлі. — На вас страшно дивитися. Йдіть сюди.

Й обняв мене за плечі. Я й подумати не міг, що Крамлі здатен когось обняти, навіть жінку.

— Обережно, — мовив я. — Мене зроблено зі скла.

— Мені сказали ще вранці, один приятель з управління… Співчуваю вам, синку. Я знаю, ви були добрі друзі… Той список при вас?

Ми вийшли у джунглі, де тишу порушували тільки цвіркуни, та ще звідкись із будинку долинали тихі акорди гітари Сеґовії, сповнені туги за давноминулими днями, коли над Севільєю по сорок вісім годин підряд світило сонце.

Я знайшов у кишені свій безглуздий зім’ятий список і подав його Крамлі.

— А чого це ви надумали?

— Та так щось, сам не знаю, — відповів Крамлі. — Ви збудили у мені цікавість.

Він сів і почав читати.

Старий у лев'ячій клітці. Вбитий. Чим — невідомо.

Жінка з канарками. Налякана до смерті.

П’єтро Массінелло. У в’язниці.

Джиммі. Втопився у ванні.

Сем. Помирає від алкогольного отруєння.

Фанні.

(І вже сьогодні від руки: Задихнулася.)

Дальші ймовірні жертви:

Сліпий Генрі.

Енні Оуклі, хазяйка тиру.

А. Л. Шренк, психіатр-дурисвіт.

Джон Вілкес Гопвуд.

Констанс Реттіґан.

Містер Шейпшейд. (Від руки дописано: Ні, його викреслити.)

Я.

Крамлі перевернув список, покрутив його в руках, тоді знов перебіг очима.

— Ну й звіринець ви зібрали, хлопче. А чого ж мені не знайшлося місця у вашій виставі?

— Усі ці люди так чи так надломлені. А ви? У вас є щось схоже на самозарядний акумулятор.

— Це тільки відколи я познайомився з вами, синку… — Крамлі замовк і почервонів. — О Боже, стаю сентиментальним. Тоді чому ви вписали до списку себе?

— Я смертельно переляканий.

— Воно так, але ж і ви маєте отой самозарядний акумулятор, і він працює справно. За вашою логікою, це має вас захищати. Що ж до всіх цих людей… Вони так квапливо, без оглядки, тікають, що неминуче попадають у прірву.

Крамлі знову покрутив у руках список й, уникаючи мого погляду, став читати його вголос.

Я зупинив його.

— Ну?

— Що «ну»? — запитав він.

— Далі чекати не можна, — сказав я. — Загіпнотизуйте мене, Крамлі. Ради всіх святих, Елмо, приспіть мене.

— Господи Боже! — зітхнув Крамлі.

— Ви повинні це зробити не відкладаючи, цієї ж ночі. Просто зобов’язані.

— Ох ти ж Господи… Ну гаразд, гаразд. Сідайте. Чи лягайте. Світло вимкнути чи як? Та дайте мені випити чогось міцного!

Я побіг, приніс два стільці й поставив їх один за одним.

— Це — той великий нічний трамвай, — пояснив я. — Я сідаю отут. Ви — позаду.

Я знову збігав до кухні й приніс Крамлі склянку віскі.

— Треба, щоб від вас тхнуло так само, як від нього.

— От за цю допомогу красно дякую, — Крамлі хильнув зі склянки й заплющив очі. — Зроду не робив нічого безглуздішого.

— Мовчіть і пийте.

Він спорожнив склянку. Я сів. Тоді, про щось згадавши, підхопився й пустив один з африканських записів Крамлі — зливу в саванах. І враз по всьому будинку й навколо великого червоного трамвая залопотів дощ. Я вимкнув світло.

— Отак. Чудово.

— Закрийте рот і заплющте очі, — звелів Крамлі. — Господи, я не знаю, як це робиться!

— Цсс. Тихо, — сказав я.

— От-от, цсс. Тихо. Ну гаразд, синку. Засинайте.

Я пильно дослухався до його голосу.

— Поїхали помалу, — протягло говорив Крамлі, сидячи позад мене у трамваї тієї дощової ночі. — Усе спокійно. Тихо. Помалу. Легенько. Гальмуємо на поворотах. Ідемо крізь дощ…

Він почав увіходити в ритм і, як я міг судити з його голосу, діставати втіху від цієї гри.

— Помалу. Поволі. Тихо. Уже за північ. Іде дощ, тихий дощ, — шепотів Крамлі. — Де ви, синку?

— Я сплю, — сонно озвавсь я.

— Спите і ідете. Їдете й спите, — бурмотів він. — Ви у трамваї, синку?

— У трамваї… — промимрив я. — Трамвай. Дощ. Ніч.

— Так-так. Їдьте далі. Уперед. По прямій повз Калвер-Сіті, повз кіностудії. Година пізня, в трамваї нікого, тільки ви і… ще хтось.

— Ще хтось… — прошепотів я.

— Ще хтось, він напідпитку.

— Напідпитку… — белькотав я.

— Він хитається, хитається, щось говорить, говорить, бурмоче, шепоче. Ви чуєте його, синку?

— Чую… говорить, бурмоче, шепоче… — тихо промовив я.

А трамвай їхав далі крізь ніч, крізь темну зливу, і я сидів на лаві, добропорядний пасажир, якого везли додому, сидів і спав, але все чув, чекав, погойдувався з боку в бік із заплющеними очима, похиленою головою та руками, закляклими на колінах…

— Ви чуєте його голос, синку?

— Чую…

— Відчуваєте його дух?

— Відчуваю…

— Дощ припустив дужче.

— Дощ…

— Темно?

— Темно…

— Така злива, що трамвай наче пливе під водою, а позад вас хтось хитається, просто позад вас, стогне, говорить, шепоче…

— Та-а-а-ак…

— Ви чуєте, що він каже?

— Трохи.

— Глибше, повільніше, їдете, посуваєтесь, погойдуєтесь… Чуєте його голос?

— Так.

— Що він каже?

— Він каже…

— Що він каже?

— Він…

— Глибше, спіть. Слухайте.

Я відчував на потилиці його віддих, гарячий від алкоголю.

— Ну що, що?

— Він каже…

Трамвай завищав на сталевому закруті в моїй голові. Посипались іскри. Гримнув грім.

— Ага! — закричав я. І знов: — Ага! — і ще раз: — Ага!

Я нажахано корчився на стільці, пориваючись утекти від того безумного віддиху, від того палючого спиртного страхіття. І ще від чогось, про що я тоді забув. Але тепер воно знов було поруч, обвівало мені потилицю, обличчя, заходило в ніс.

Дух розкопаних могил, різниць, сирого м’яса, що надто довго лежало на сонці.

Не розплющуючи міцно склеплених повік, я почав тужитися, щоб виблювати.

— Синку! О Боже, прокиньтеся, синку, синку! — заволав Крамлі, термосячи мене, ляскаючи по обличчю, тручи мені потилицю; потім опустився на одне коліно й почав шарпати за волосся, за щоки, за руки, вже й не знаючи, де вхопитися чи труснути. — Ну ж бо, синку, бога ради, ну!

— Ага! — пронизливо крикнув я знову, підхопився зі стільця й полетів у могилу з тим жаским падлом, трамвай протуркотів наді мною, у могилу періщив дощ, а Крамлі все шарпав мене, аж поки з мого рота вихопився невтримний кислий струмінь недотравленої їжі.

Крамлі витяг мене в садок на свіже повітря, поставив на ноги, упевнився, що дихаю я нормально, а тоді пішов у будинок прибрати й невдовзі повернувся.

— Ну й ну, — сказав він, — таки спрацювало. Ми дістали більше, ніж сподівалися, так?

— Так, — кволо відповів я. — Я чув його голос. І сказав він саме те, чого я й чекав. Назву, яку я дав вашій книжці. Але тепер я почув його голос виразно і майже здогадуюся, хто він. Якщо десь його зустріну, то впізнаю напевне. Ми підступаємо до нього, Краме, підступаємо. Він уже не втече. До того ж тепер я знаю про нього й ще дещо.

— Що саме?

— Від нього тхне трупом. Тієї ночі я цього не помітив, а як і помітив, то з переляку забув. Але тепер пригадалося. Він мрець чи майже мрець. Від нього смердить, як від здохлого собаки на вулиці. Його сорочка, штани, піджак — усе ветхе й затхле. А ще сморідніше його тіло. Отож… — я поплентав у дім та опинився за письмовим столом Крамлі. — Тепер я маю нову назву для своєї книжки.

Я почав клацати на машинці. Крамлі стояв і дивився. На папері з’являлися слова. Ми прочитали їх.

З підвітряного боку смерті.

— Оце назва, — мовив Крамлі.

І пішов вимкнути африканську зливу.

Похорон Фанні Флоріанни відбувся наступного дня пополудні. Крамлі урвав годинку від служби й одвіз мене на гарне старосвітське кладовище, що лежало на пагорбі, звідки відкривався краєвид узгір’їв Санта-Моніки. Я був здивований, побачивши під кладовищенським муром стільки машин, а ще дужче — з довгої вервечки людей, що несли квіти до свіжовикопаної могили. Там зібралося чоловік двісті, не менше, а квітів було море.

— Сили небесні! — вигукнув Крамлі. — Ви погляньте на цей натовп. Бачите, хто там стоїть? А онде позаду, то не Кінґ Відор?

— Відор, авжеж. А ото Салка Фіртел. Колись він писав сценарії для Ґрети Ґарбо. А поруч нього — містер Фокс, адвокат Луїса Б. Майєра. Онде й Бен Ґетц, що очолював лондонську філію «Метро-Ґолдвін-Майєр». А отам…

— Чому ви не казали мені, що ваша приятелька Фанні зналася з такими видатними людьми?

— А чому Фанні не казала про це мені? — відповів я запитанням на запитання.

«Фанні, люба Фанні, — думав я, — як це схоже на тебе — ніколи не згадати, ніколи не похвалитися, що стільки таких людей багато років піднімались і спускались сходами старого багатоквартирного будинку задля дружньої балачки, спогадів про минуле, твого співу. Боже мій, Фанні, ну чом ти не звірила мені своєї таємниці? Як приємно було б про це знати. І нікому б я не розказав».

Я розглядав обличчя над квітами. Крамлі робив те саме.

— Думаєте, він тут, синку? — тихо спитав він.

— Хто?

— Той, хто, як ви вважаєте, вкоротив віку Фанні.

— Я впізнаю його відразу, тільки-но побачу. Ні — тільки-но почую.

— І що тоді? — мовив Крамлі. — Зажадаєте арештувати його за те, що якось уночі, кілька днів тому, він їхав у трамваї п’яний?

Певне, на обличчі в мене відбився цілковитий розпач.

— Це я просто так, аби збити із вас пиху, — сказав Крамлі.

— Друзі… — промовив хтось.

Натовп ураз притих.

То була чудова надгробна відправа, якщо можна назвати похорон чудовим. Мене ніхто не запросив сказати слово, та й із якої б то речі? Але з десятеро інших людей хто по хвилині, хто по три говорили про 1920 рік у Чикаго чи середину двадцятих у Калвер-Сіті, коли там ще були луги та поля, а облудна цивілізація МҐМ займала всього один будинок і разів десять-дванадцять на рік великий червоний трамвай гальмував увечері на зупинці позад студії, в нього сідали Луїс Б. Майєр, Бен Ґетц та решта й грали у покер аж до Сан-Бернардіно, де мали дивитись найновіший фільм за участю Ґілберта, Ґарбо чи Новарро, а потім виходили із кінотеатру з повними руками карток передпрем’єрного опитування: «Погань!», «Шедевр!», «Жах!», «Блиск!». І розкладали картки разом із королями й дамами, джокерами й піками, аби розважити, що воно в біса за гра у них на руках. А опівночі, й далі захоплені грою, їхали трамваєм назад, сходили на тій-таки зупинці біля студії, поширюючи навколо себе дух підпільного віскі й усміхаючись хто радісно, а хто з похмурою рішучістю, і дивились, як Луїс Б. Майєр шкандибає до свого лімузина й перший від’їжджає додому.

Усі вони були сьогодні тут, на кладовищі, і всі промовляли дуже щиро й правдиво. Ніхто не кривив душею. У кожному сказаному слові вчувалася непідробна скорбота.

Я стояв на гарячому пополудневому осонні, коли це хтось торкнув мене за лікоть. Я обернувся й здивовано розширив очі.

— Генрі! Як ви сюди потрапили?

— Та, звісно ж, не пішки.

— А як знайшли мене у цьому натовпі?

— Тільки ви миєтесь дитячим милом, усі інші вживають «Шанель» чи «Ароматичне». У такий день лишається радіти, що ти сліпий. Слухати ще сяк-так, а от бачити це я аж ніяк не хотів би.

Надгробні виступи тривали. Тепер говорив містер Фокс, адвокат Луїса Б. Майєра, чоловік, що добре знався на законах, але рідко дивився фільми своєї студії. Цієї миті він саме згадував минулі дні у Чикаґо, коли Фанні…

Серед яскравих квіткових барв пурхнула колібрі. Потім продзижчала бабка.

— Гнилятина, — тихо мовив Генрі.

Я вражено помовчав, тоді пошепки перепитав:

— Гнилятина?

— На вулиці біля будинку, — прошепотів Генрі кутиками уст, дивлячись у небо, якого не бачив. — І всередині, в коридорах. Коло моєї кімнати. Коло кімнати Фанні. Тхнуло гнилятиною. Його дух. Отого… — і по паузі кивнув головою. — Гнилятиною.

У мене затріпотіли ніздрі. Очі неспокійно забігали. Я переступив з ноги на ногу, ладний зараз же податися на пошуки, добачити, знайти.

— Коли це було, Генрі? — прошепотів я.

— Позавчора ввечері. Тоді, коли Фанні віддала богові душу.

— Цсс! — цитьнув хтось поблизу.

Генрі замовк. Вибравши хвильку між виступами, я пошепки запитав:

— Де?

— Переходив вулицю, було ще не пізно, — відповів Генрі. — Позавчора ввечері. Сильний, таки справді сильний дух. Уже потім, пізніше, мені здалося, ніби той гниляк зайшов услід за мною в коридор. Я хочу сказати, такий був сильний дух, що аж у пазухи мені заліз. Так наче ведмідь гризлі дихнув. Чули коли-небудь? Я так і став стовпом посеред вулиці, немов мене хто бейсбольною биткою торохнув. Ну, думаю, той, від кого так тхне, напевне чортом дихає і на Бога, і на людей, і на собак, і на весь світ. Такий і кошеняти не обмине, а наступить на нього. Ниций нелюд. Гниляк, як я сказав. Гниляк. Це вам чимось зарадить?

Я весь закляк і не міг видобути із себе й слова. Тільки насилу кивнув головою. А Генрі повів далі:

— Його дух уже кілька вечорів учувався в коридорах, а тоді став аж надто різкий — видно, той сучий син підступав усе ближче й ближче. Це він мені ногу підставив, тепер я знаю. Розміркував що й до чого.

На нас знову цитьнули.

Над могилою говорив якийсь актор, тоді священик і равин, а потім хор Голла Джонсона з Першої баптистської церкви на Сентрал-авеню пробрався між надгробками, став гуртом і заспівав «Великий день почався зранку», «У блаженстві спочивай» і «Милий Боже, прихисти мене по смерті». То були голоси, які я чув ще в кінці тридцятих у «Зелених пасовищах»: під їхній супровід Роналд Колмен перевалював через засніжені гірські верховини й спускався у долину Шангрі-Ла, а потім стояв на білих хмарах серед нив Господа Бога. І тепер, коли вмовк цей осяйний спів, я був переповнений почуттями, безмірно зрадуваний, і сама Смерть ніби вбралася в нові, сонячні шати вічності, колібрі повернулася до надгробних квітів по солодкий нектар, а бабка шаснула вниз, зазирнула мені в обличчя й полетіла собі далі.

— Хотів би я, щоб і мене провели з цього світу таким співом, — сказав Крамлі, коли ми йшли з кладовища, і Генрі між нами. — Боже мій, ото б бути самому тим хором! Ніяких грошей не треба, коли вмієш так співати.

Та я дивився на Генрі. Він відчув мій пильний погляд.

— Тут така штука, — мовив Генрі. — Він і далі приходить. Той містер Гниляк. Ви думали, з нього досить, еге ж? Ні, він не вситився скоєним і не може спинитись. Жахати людей — то йому наче ласий шматок з’їсти. Лиходійство — його улюблена розвага. Чужий біль — це те, чим він живе. Тепер він хоче запопасти старого Генрі, як запопав інших. Та я більш не дамся!

Крамлі слухав його цілком серйозно.

— Якщо той містер Гниляк з’явиться знову…

— Я зателефоную вам, immediatement.[31] Він никає коридорами, спиняється біля кімнат. Учора крутився під дверима Фанні. Поліція почепила свій замок й опечатала їх, правильно? А той сучий син там стовбичив, і я його нагнав. Він, звісно, боягуз. Зброї в нього немає, ото тільки никає і дивиться, як би підставити ногу сліпому чоловікові, щоб той загримів зі сходів на самий низ. «Гей, Гниляку! — гукнув я. — Ану згинь!»

— Зателефонуйте нам, — сказав Крамлі. — Одвезти вас додому?

— Дякую, мене привезла котрась із тих старих ворон з нашого будинку, то вона й одвезе.

— Генрі… — мовив я і простяг руку.

Він одразу взяв її у свою. Так наче бачив, як я її подаю.

— А від мене який дух, Генрі? — спитав я.

Генрі нюхнув і засміявся.

— Героєм стати не так просто. Але ви станете.

Ідучи назад на узбережжя, ми з Крамлі побачили великий лімузин, що промчав повз нас зі швидкістю сімдесят миль на годину, немовби чимдуж тікаючи від кладовища з його квітами. Я помахав рукою і тукнув.

Констанс Реттіґан і не озирнулася. На кладовищі вона стояла десь збоку, загубившись у натовпі, і тепер гнала додому, сердита на Фанні за те, що вона покинула нас усіх, а може, й на мене — за те, що я, сам не знаючи як, приніс Смерть.

Лімузин зник у білясто-сизій хмарі вихлопних газів.

— Колісниця, повна гарпій і фурій, — зауважив Крамлі.

— Ні, — сказав я, — всього-на-всього нещасна жінка, що поспішає сховатися від людей.

У наступні три дні я марно пробував дотелефонуватися до Констанс Реттіґан — вона не брала слухавки. Мабуть, поринула в чорні думи й злостилася. Якось так безглуздо виходило, ніби я був у змові з тим чоловіком, що стояв у коридорах і чинив людям страшне лихо.

Я зателефонував у Мехіко, але Пег там не було, вона пропала безвісти назавжди, це вже напевне.

Отож я шастав Венецією, видивляючись, дослухаючись і принюхуючись, сподіваючись почути той моторошний голос, натрапити на той гидотний дух умирання чи чогось уже давно мертвого.

Навіть Крамлі зник. Я нишпорив поглядом перед собою, озирався назад, але його ніде не було.

На кінець третього дня марних телефонних дзвінків і невдалих пошуків убивці, лютий на свою долю, у похоронному настрої, я дозволив собі таке, чого доти ніколи не дозволяв.

Годині о десятій вечора я подався безлюдним помостом сам не знаючи куди, аж поки втрапив…

— Гей! — мовив хтось.

Я схопив зі стійки рушницю і, не глянувши навіть, чи вона заряджена й чи немає когось попереду, вистрілив раз, другий, третій — шістнадцять разів.

Бах, бах! Бах, бах! І знов — бах, бах! Хтось закричав.

У жодну мішень я, звісно, не влучив. Бо зроду не тримав у руках рушниці. Та, власне, й не знав, куди стріляю, — але стріляв.

Ось тобі, сучий сину! Ось тобі, мерзотнику!

Бах, бах! Бах, бах!..

Магазин рушниці був уже порожній, та я все натискав на гачок. Аж поки збагнув, що рушниця мовчить. Хтось підійшов і забрав її у мене з рук. То була Енні Оуклі. Вона дивилася на мене так, наче вперше в житті побачила.

— Чи ви тямите, що робите? — запитала вона.

— Ні, й начхати мені на все! — я озирнувся навколо. — Чого це у вас так пізно відчинено?

— Просто нічого робити. Не можу заснути. А що скоїлося з вами, добродію?

— За тиждень о такій порі всі у цьому клятому світі будуть мертві.

— Ви цього певні?

— Ні, але дуже скидається на те. Дайте мені ще одну рушницю.

— Годі вам стріляти.

— Ні, не годі! — закричав я. — Хоча грошей я й не маю, отож доведеться вам дати мені у борг!

Жінка якусь хвилю пильно дивилася на мене. Тоді простягла рушницю.

— Паліть, ковбою! Бийте їх, хлопче! — сказала вона.

Я випалив ще шістнадцять разів. І влучив ненароком у дві мішені, дарма що й не бачив їх — так запітніли у мене окуляри.

— Досить? — тихо спитала позаду Енні Оуклі.

— Ні! — крикнув я. Потім, уже неголосно: — Так. А чого ви вийшли з тиру на поміст?

— Боялася, щоб мене там не застрелили. Оце щойно якийсь псих розрядив дві рушниці не цілячись.

Ми поглянули одне на одного, і я почав сміятися.

Вона прислухалась і запитала:

— Це ви смієтеся чи плачете?

— А вам як здається? Мені треба щось робити. Скажіть що.

Вона довго вдивлялась у моє обличчя, а тоді пішла в кінець тиру й заходилася вимикати мішені — прудких каченят, клоунів-стрибунців, різнобарвні лампочки. У глибині приміщення відчинилися двері. На порозі забовваніла темна жіноча постать. Жінка сказала:

— Коли вже ви такий охочий стріляти, то ось вам добра мішень, — а тоді зникла.

Минуло з півхвилини, поки я здогадався, що маю піти за нею.

— І часто з вами таке буває? — спитала Енні Оуклі.

— Ви вже пробачте, — мовив я.

Я тулився в одному кінці її ліжка, вона лежала у другому й слухала мою недоладну розповідь про Мехіко та Пег, про Пег та Мехіко, таке жахливо далеке, що аж серце крається.

— Усе моє життя, — сказала Енні Оуклі, — минуло в ліжку з чоловіками, які або страшенно нудилися, або розповідали про інших жінок, або курили сигарети, або тікали до своїх машин і їхали геть, коли я виходила до туалету. Ви знаєте, як мене звуть насправді? Лукреція Ізабелла Кларіса Аннабелла Марія Моніка Браун. Оце стільки імен дала мені матуся, а що я вибрала? Енні Оуклі. Моя біда в тому, що я тупа. Чоловіки витримують мене тільки перші десять хвилин, не більше. Тупа — і край. Прочитаю книжку, а за годину вже й згадки нема! Нічого в голові не держиться… Я забагато базікаю, так?

— Трішечки, — м’яко мовив я.

— Ви скажете, є чоловіки, котрим до вподоби такі щирі дурепи, як я, але від мене і в них терпець уривається. Ночей із триста на рік у цьому ліжку, саме отут, де ви лежите, валяється щораз інший клятий бовдур. І десь у затоці завиває ота клята туманна сирена. До вас вона долинає? А то, буває, серед ночі сирена змовкне, і хай там зі мною в ліжку хоч яке паскудне базікало, одначе я враз почуваю себе геть самотньою, та й він уже мацає в кишені ключі та позирає на двері…

Задзвонив телефон. Вона ухопила слухавку, потримала її коло вуха й сказала:

— Чортівня, та й годі! — тоді простягла слухавку мені. — Це вас.

— Не може бути, — заперечив я. — Ніхто не знає, що я тут.

Проте я взяв слухавку.

— Що ви там робите в неї? — запитала Констанс Реттіґан.

— Нічого. Як ви мене знайшли?

— Хтось зателефонував. Незнайомий голос. Сказав, щоб я остерегла вас, і поклав слухавку.

— О Боже! — я враз похолов.

— Забирайтеся звідти, — сказала Констанс. — Мені потрібна допомога. Ваш таємничий приятель завітав і сюди.

— Мій приятель?

Під тиром бухнула океанська хвиля, струснувши кімнату й ліжко.

— Уже дві ночі підряд з’являється внизу на березі. Приходьте наженіть його… О Господи!..

— Констанс!..

Запала довга мовчанка, і я чув тільки шум прибою за вікнами Констанс Реттіґан. Потім вона якось дивно, безвиразно проказала:

— Він знову тут.

— Не навертайтесь йому на очі!

— Стоїть, негідник, біля самої води, там, де й учора. Стоїть і дивиться на будинок, так наче дожидає мене. Невже він думає, що стара вже зовсім здуріла й побіжить кинутися йому в обійми? О Боже…

— Зачиніть вікна, Констанс, повимикайте світло.

— Не треба. Він уже подався геть. Певно, почув мій голос. То, може, подумав, що я телефоную в поліцію.

— А ви таки зателефонуйте!

— Зник, — Констанс глибоко зітхнула, переводячи дух. — Приходьте сюди, синку. Не гайтеся.

Вона не поклала слухавки. Просто впустила її долі та й пішла. Я чув, як клацали по плитці її сандалі, неначе хтось там друкував на машинці.

Я теж не поклав слухавки на апарат, а примостив її поряд, немов то була пуповина, що з’єднувала мене із Констанс Реттіґан. Поки зв’язок не роз’єднано, Констанс буде жива. Я все ще чув на тому кінці дроту шум нічного прибою.

— От і ви, як усі інші. Вже йдете, — промовив голос поруч.

Я обернувся.

Енні Оуклі сиділа на ліжку, вгорнута в укривало, схожа на покинуту морську корову.

— Не кладіть слухавки на апарат, — сказав я.

«Поки я не добіжу в кінець пляжу, — додав подумки, — й не врятую людського життя».

— Бо я тупа, — провадила Енні Оуклі. — Ось чому ви йдете від мене. Тупа я.

Мені ледве стало духу пробігти темним берегом до будинку Констанс Реттіґан. Усю дорогу уявлявся якийсь жаский мрець, що суне мені назустріч.

— О Боже! — захекано мовив я сам до себе. — А що, як я справді з ним зіткнуся? — тоді закричав чимдуж: — Е-ге-гей!

І стрімголов кинувся далі в непроглядний морок.

— Як добре, це ви! — озвався хтось.

— Ні, Констанс, — відказав я. — Як добре — це ви.

— Що тут аж такого смішного?

— Оце все, — я поляскав по барвистих подушках навколо себе. — Це ж уже друге ліжко, в якому я сьогодні побував.

— Така радість! — мовила Констанс. — Ви не проти, як я заціджу вам по носі?

— Констанс, у мене ж є Пег. Просто я відчув себе страшенно самотнім. Ви вже кілька днів не озиваєтесь. А Енні запросила мене, щоб я вилив душу, ото й тільки. Я не вмію брехати. У мене все написано на обличчі. Ось погляньте.

Констанс поглянула й засміялася.

— О Боже, свіжоспечений яблучний пиріг! Ну гаразд, гаразд, — вона відкинулась на подушки. — А нагнала я на вас страху оце щойно, еге ж?

— Вам треба було ще раніш, як тільки вибігли, погукати мене.

— Я так зраділа, коли вас побачила, синку. Даруйте, що я вам не телефонувала. Колись я забувала про похорон через кілька годин. Тепер на це потрібно кілька днів.

Вона легенько натисла якусь кнопку. Світло пригасло, і спалахнув промінь шістнадцятиміліметрового проектора. На білій стіні два ковбої заходилися збивати один одного з ніг.

— Як ви можете у такий час дивитися фільми? — дорікнув я.

— Треба ж мені налаштуватись на те, щоб добре врізати у вухо містеру Голякові, якщо він з’явиться й завтра вночі.

— Не жартуйте з цим, — я поглянув крізь скляні двері на безлюдний берег, де тільки білопінні хвилі шуміли серед темряви. — Ви гадаєте, він зателефонував до вас, сказав, що я в Енні, а потім прийшов на берег і став отам?

— Ні. Той голос йому начеб і не пасував. Мабуть, це двоє різних людей. Господи, я не знаю, але мені здається, що отой на березі, оголений, просто якийсь психопат, ексгібіціоніст — так їх називають, еге? А то чом би йому зразу не вдертися в дім і не зґвалтувати старенької, або вбити, або й те, і те? Ні, у дрож мене вганяє другий, той, що говорив по телефону.

Знаю, подумав я, сам чув, як він дихає.

— Отой, як судити з голосу, справжній монстр, — додала Констанс.

Атож, подумав я. І наче знов почув десь у далині вищання великого червоного трамвая на повороті під дощем і отой голос позад мене, що промовляв слова, які стали назвою для книжки Крамлі.

— Констанс… — почав було я і затнувся. А хотів розказати їй про таємничого незнайомця, якого бачив на березі ще тієї першої ночі.

— Я маю на південь звідси одне нерухоме майно, — сказала Констанс, — і завтра поїду гляну, як там що. Зателефонуйте увечері, гаразд? А тим часом хочете зробити мені одну послугу?

— Усе що завгодно. Ну… майже все.

Констанс подивилась, як Вільям Фарнем збив із ніг свого брата Дастіна, поставив його на рівні й знову збив.

— Здається мені, я знаю, хто той містер Голяк-На-Березі.

— Хто?

Вона повела оком по межі прибою, так наче там і досі стояв привид того чоловіка.

— Один сучий син із мого минулого, — сказала вона. — Голова в нього достоту як у мерзенного німецького генерала, а тіло краще, ніж у всіх прекрасних сонячних юнаків, що будь-коли існували.

Біля круглої будівлі каруселі загальмував невеликий мотоцикл, на якому сидів юнак у пляжних шортах, із чудовим, лискучим від косметичної олії бронзовим тілом. На голові у нього був масивний шолом із темним прозорим щитком аж до підборіддя, так що розгледіти його обличчя я не міг. Але тіло вражало такою досконалістю, якої я, здавалося, ще ніколи не бачив. Мені пригадалося, як кілька років тому я уздрів на пляжі отакого прекрасного Аполлона: він ішов берегом, а за ним, наче хвилі прибою, тяглися молодші хлопці, принаджені чимось таким, про що й самі не здогадувались, осяяні його красою і сповнені любові, якої навіть не усвідомлювали; ніколи згодом вони не наважувалися й словом згадати про той день і відганяли від себе самий спомин про нього. Трапляється ще в цьому світі така краса, що притягує до себе всіх — і чоловіків, і жінок, і дітей, — і це замилування навдивовижу чисте й не залишає по собі ніякої вини, бо нічого, власне, й не сталося. Просто ви побачили людину й рушили за нею, а потім день скінчився, і вона пішла з пляжу, і ви пішли собі, з тією особливою усмішкою, яку здивовано помічаєте в себе на устах і через годину.

За ціле літо на всьому великому пляжі випадає лиш раз побачити таке незрівнянне тіло, чи то юнацьке, чи то дівоче. Щонайбільше — двічі, якщо боги сонні або не надто заздрісні.

Отакий Аполлон був тепер і переді мною. Він сидів на мотоциклі, розставивши ноги, й дивився на мене крізь свій темний щиток.

— Прийшли в гості до старого? — сміх його за щитком звучав соковито й трохи гортанно. — Добре! Ходімо.

Він поставив мотоцикл на підпорки, ввійшов у двері й рушив поперед мене сходами. Легко перескакуючи через три східці, вмить опинився нагорі й зник в одній із кімнат.

Я поплентав за ним, долаючи східець по східцю й почуваючи себе старим дідом.

Увійшовши до його кімнати, я почув шум душу. А за хвилину з’явився сам господар, зовсім роздягнений і блискучий від води, але так само у шоломі. Він став у дверях ванної, дивлячись у мене, наче в дзеркало, і видимо потішений тим, що бачив.

— Ну що ж, — промовив він під шоломом, — як вам подобається найвродливіший у світі юнак, той, кого я люблю над усе?

Я густо почервонів.

Він засміявся і скинув шолом.

— О Боже, — мовив я, — це справді ви.

— Старий, — сказав Джон Вілкес Гопвуд. Тоді поглянув униз на своє тіло й усміхнувся. — Чи молодий. Котрий із нас вам більше до вподоби?

Я проковтнув клубок у горлі. Й примусив себе говорити якомога швидше, бо хотів дременути вниз, перш ніж він устигне замкнути мене в цій кімнаті.

— Усе залежить від того, — заторохтів я, — котрий із вас останнім часом стовбичить серед ночі на пляжі перед будинком Констанс Реттіґан.

Як навмисне, саме в цю мить унизу зрушила з місця карусель і заграв механічний орган. Він видавав такі звуки, які міг би видавати дракон, що заковтав десяток волинщиків із волинками й тепер силкувався вивергнути їх назад, — й у звуках тих не було ні складу, ні ладу.

Наче кіт, який хоче виграти час, аби зважити свій наступний рух, старий-молодий Гопвуд повернувся до мене засмаглою спиною, сподіваючись, як видно, заворожити мене цим видовищем.

Я заплющив очі від золотистого сяйва.

Це дало Гопвудові хвильку на те, щоб знайти потрібну відповідь.

— Із чого це ви взяли, що я завдаватиму собі клопоту з такою старою шкапою, як Констанс Реттіґан? — відказав він, сягаючи рукою до ванни й витягаючи звідти рушник, яким заходився витирати плечі та груди.

— Ви ж були її найбільшим коханням, а вона — вашим. Того літа вся Америка захоплювалася цією закоханою парою, хіба ні?

Він обернувся поглянути, чи та іронія, що звучала у моєму голосі, відбилась і в мене на обличчі.

— Це вона доручила вам прийти сюди і застерегти мене?

— Можливо.

— Скільки разів ви відіжметеся на руках від підлоги? — запитав він. — А басейн шістдесят разів перепливете? А проїдете на велосипеді сорок миль за один день, не спітнівши? Яку вату зможете підняти? Скільки душ… — (я завважив, що він не сказав «жінок») —… вдовольните за вечір у ліжку?

— Ні одного, ні, ні, ніяку і, можливо, дві, — сказав я. — Оце така відповідь на всі ваші запитання одразу.

— Отож, — промовив Гунн Гельмут, виставляючи перед мої очі величний фасад Антиноя, цілком гідний золотистого затилля, — вам не випадає погрожувати мені, ja?[32]

Рот його був немовби прорізаний бритвою, і звідти визирали два разки гострих акулячих зубів.

— Я ходжу й ходитиму берегом, — сказав він.

Попереду — гестапо, позаду — пляжні хлопці, подумав я.

— Нічого не визнаю. Може, й був там колись уночі, — він кивнув головою в той бік пляжу. — А може, й ні.

Його посмішкою цілком можна було перерізати вени.

Він пожбурив у мене рушником. Я зловив його.

— Чи не витрете мені спини?

Я жбурнув рушник назад. Він упав Гопвудові на голову й закрив йому обличчя. На мить Жахливий Гунн зник з очей. Лишився тільки Сонячний Аполлон, з осяйними, наче господні яблука, крижами.

З-під рушника долинув його незворушний голос:

— Розмову закінчено.

— А чи було її розпочато? — спитав я.

Тоді спустився вниз, назустріч схожій на драконячі потуги музиці механічного органа.

На рекламному щиті над входом у кінотеатр «Венеція» не було ніяких написів. І взагалі жодної літери.

Я разів п’ять повів очима по тій порожнечі, відчуваючи, як у грудях у мене щось перевертається й умирає.

Потім заходився торгати всі двері, але вони стояли замкнені; заглянув у касу — там теж нікого не було; позирнув на великі стенди, з яких ще кілька вечорів тому всміхались обличчя Баррімора, Чані й Норми Ширер. І там — анічогісінько.

Я відступив і знову повів очима по щиту, повільно читаючи рекламу, якої там не було.

— Ну, то як вам сьогоднішня велика програма? — запитав чийсь голос позаду.

Я обернувся. То був містер Шейпшейд із широкою усмішкою на обличчі. Він подав мені великий сувій кіноафіш. Я знав, що воно таке. Мої дипломи про закінчення інституту Носферату,[33] школи Квазімодо й курсів д’Артаньяна та Робін Гуда.

— Містере Шейпшейд, я не можу їх узяти.

— Ви ж романтична душа, правда?

— Та звісно, але ж…

— Беріть, беріть. І до побачення, прощавайте. Але нас чекає ще одне прощання. Приходьте у кінець помосту!

Він залишив дипломи у мене в руках і потюпав далі.

Я знайшов його наприкінці помосту. Він показував униз, а коли я перехилився через поруччя й поглянув туди, допитливо зазирнув мені в обличчя.

Там унизу були рушниці з тиру, що вперше за багато років замовкли. Вони лежали на дні, на глибині метрів чотири з половиною, але вода була прозора, бо саме з’явилося сонце.

Я налічив не менше десятка довгих холодних сизуватих стволів, над якими плавала дрібна риба.

— Теж прощання, еге? — Шейпшейд і собі поглянув туди, куди дивився я. — Кидала одну по одній. Одну по одній. Сьогодні рано-вранці. Я прибіг, кричу: «Що це ви робите?!» А вона мені: «Хіба не бачите? — і одну по одній через поруччя та й у воду. — Вас уже зачинили, а сьогодні по обіді зачиняють і мене, то якого ж біса…» Та й одну по одній у воду.

— А вона не… — почав було я і замовк, видивляючись у воду коло помосту й далі. — Вона не…

— Чи не шубовснула й сама за ними? Ні, ні. Ще довго стояла тут зі мною й дивилася на океан. «Вони недовго там лежатимуть, — сказала потім. — Ну, може, з тиждень. Знайдуться дурні, які пірнатимуть і витягатимуть їх із води, правда ж?» Що я міг їй відповісти? Правду.

— Вона сказала щось на прощання?

Я все не міг відірвати очей від довгих рушниць, що полискували під припливною хвилею.

— Сказала, поїде кудись і доїтиме там корів. Тільки не бугаїв, мовляв, ніяких не бугаїв. Доїтиме корів і колотитиме масло — оце було останнє, що я від неї почув.

— Сподіваюся, так вона і зробить, — мовив я.

Раптом над рушницями закипіла риб’яча дрібнота, неначе збіглася побачити, що воно таке. Але пострілів було не чути.

— Добре, коли вони мовчать, еге ж? — сказав Шейпшейд.

Я кивнув головою.

— Не забудьте афіш, — нагадав мені Шейпшейд.

Поки я дивився на рушниці, сувій випав у мене з рук. Шейпшейд підняв його й знову подав мені ті дипломи за всі літа мого юного життя, коли я гасав сюди-туди всіяним хрусткою кукурудзкою проходом у темному залі разом із Привидом Паризької опери та Горбанем собору Нотр-Дам.

Ідучи назад помостом, я побачив малого хлопчину, що стояв і дивився на рештки естакади «Крутих гірок», розкидані по березі, мов величезні кістки.

— Чого це той здохлий динозавр лежить отут на пляжі? — спитав він.

А я ж перший так подумав. І тепер відчув неприязнь до цього хлопчини, що ніби побачив зруйновану естакаду моїми очима — як мертве доісторичне чудисько у хвилях припливу.

«Ні!» — вигукнув я подумки.

А вголос лагідно сказав:

— Та хто ж його знає, синку.

Тоді одвернувся й стомлено побрів далі, несучи з помосту важкий оберемок невидимих рушниць.

Тієї ночі мені наснилося два сни.

У першому величезний і невситимий паровий екскаватор зруйнував дощенту А. Л. Шренків фройдівсько-шопенгауерівський картковий будиночок, і відпливна хвиля понесла геть маркіза де Сада й Томаса де Квінсі, хворобливих дочок Марка Твена й пригніченого недоброю годиною Сартра, і вони поринали в темну глибочінь, ховаючи від очей лискучі рушниці з тиру.

У другому сні повторився бачений колись у кіно епізод розстрілу членів царської родини: вони стояли рядком на краю ями, а потім сіпалися й підскакували, як ото в німих фільмах, і, збиті з ніг, зметені з місця, одне по одному летіли в яму, наче корки з пляшок. А тобі аж дух перехоплювало від жаху та сміху водночас. Страшенна жорстокість. І страшенно смішно. Бабах!..

Та ось уже в яму летять Сем, Джиммі, П’єтро, жінка з канарками, Фанні, Кел, старий із лев’ячої клітки, Констанс, Шренк, Крамлі, Пег і я!

Бабах!..

Я підхопився на ліжку, обливаючись крижаним потом.

По той бік вулиці біля бензоколонки дзвонив телефон.

І враз замовк.

Я затамував віддих.

Телефон задзвонив знову — і замовк.

Я чекав.

Ще раз — і замовк.

Господи, подумав я, Пег не стане такого робити. Та й Крамлі не стане. Дати один дзвінок — і покласти слухавку?..

Телефон продзвонив іще раз. Потім запала тиша.

То він. Містер Самотня Смерть. Телефонує повідомити мене про щось таке, чого я не хочу знати.

Я сів на ліжку, і все волосся на мені стало дибом, так наче Кел провів своєю електричною машинкою по моїй потилиці, й мене вдарило струмом просто в якийсь нерв.

Я одягся й вибіг на берег. Тоді глибоко зітхнув і звернув очі на південь.

Ген на узбережжі, у мавританському форті Констанс Реттіґан, яскраво світились усі вікна.

«Констанс, — подумав я, — Фанні таке не сподобалося б».

Фанні?

Й отоді я побіг по-справжньому.

Я вийшов з припливу, наче сама Смерть.

Усе, що могло світитись у будинку Констанс, світилося, і всі двері стояли відчинені навстіж, так ніби вона сама розчахнула їх, аби пустити у свій дім чисте нічне повітря та свіжий морський вітер, поки її самої там немає.

А її там не було.

Я зрозумів це, навіть не заходячи до будинку, бо від межі припливу, де я стояв, аж до самої води тяглася довга вервечка слідів, а звідти їх не було.

Це мене не здивувало. А здивувало те, що я не здивувався з цього. Підійшовши до широко відчинених чільних дверей, я не став гукати — чи, власне, хотів був гукнути шофера й аж засміявся, що міг би втнути таку дурницю, — а просто ввійшов у дім, пильнуючи, щоб ні до чого не доторкнутись. В арабській вітальні грала радіола. Звучали танцювальні мелодії Рея Нобла, записані в Лондоні 1934 року. Хай собі грає. У кутку безглуздо крутилася порожня бобіна проектора, з якої змоталась уся плівка, і на білій стіні попереду яснів прямокутник світла. Я не завдав собі клопоту вимкнути апарат. Пляшка замороженого «Мое-Шандон» чекала господиню, неначе та вийшла на берег, щоб привести із собою якогось золотисто-смаглявого бога морських глибин. На примощеній на подушку тарілці лежали різні сири, а поряд брався крапельками вологи шейкер із мартіні.

«Дюзенберґ» стояв у гаражі, і вервечка слідів усе так само тяглася по піску тільки в один бік, до моря.

Я зателефонував Крамлі й, набираючи номер, подумки поздоровив себе з тим, що досі не заплакав, тільки відчував тупий біль.

— Крамлі? — мовив я в слухавку. — Крамлі, Краме…

— А, дитя ночі, — озвався він. — Що, знов поклали не на того коня?

Я сказав йому, де я.

— Не можу як слід іти, — і раптом сів, стискаючи телефонну слухавку. — Приїдьте заберіть мене.

Крамлі зустрів мене на березі.

Ми стояли, дивлячись на той яскраво освітлений арабський форт, що сяяв, наче святковий намет серед пісків пустелі. Двері на море були, як і доти, широко відчинені, і з них линула музика — здавалося, стіс платівок в автоматичній радіолі ніколи не скінчиться. «Час бузку» змінила «Діана», за нею залунала «Хіба вона не чарівна?», потім «Почуй мою пісню про Ніл» і нарешті «Індіанська любовна пісня». Так і здавалося, що ось-ось на берег вискочить Рамон Новарро з розмаяним довгим волоссям та дикими очима й пожене кудись по піску…

— Але тут тільки я і Крамлі.

— Що-що?

— Пробачте, я й не помітив, що думаю вголос, — похопивсь я.

Ми побрели до будинку.

— Ви нічого там не чіпали?

— Тільки телефон.

Коли ми підійшли до дверей, я пропустив Крамлі вперед. Він поникав будинком і вернувся до мене.

— А де шофер?

— Є одна річ, про яку я вам не казав. У неї ніколи не було шофера.

— Що?

Я розповів йому про Констанс Реттіґан і про її гру.

— Сама в усіх ролях, еге? Ну й ну. Грай гучніше й веселіше, як то кажуть.

Ми вийшли і стали на вітрі край тераси, дивлячись на сліди, що їх уже почало змітати з піску.

— Можна припустити самогубство, — мовив Крамлі.

— Констанс такого не вчинить.

— О Боже, ви так збіса певні у людях! Час уже подорослішати. Коли вам хтось подобається, то це аж ніяк не означає, що він без вашого відома не може вкоротити собі віку.

— Хтось був тут на березі, чекав на неї.

— Докази!

Ми пішли слідами Констанс до самої води.

— Отам він стояв, — показав я. — Дві ночі підряд. Я сам бачив.

— Чудово. По кісточки у воді. Отже, ніяких слідів убивці немає. Що ви ще мені покажете, синку?

— Годину тому хтось зателефонував, збудив мене й сказав, щоб я пройшовся пляжем. Той невідомий знав, що її будинок стоїть порожній або ось-ось спорожніє.

— Зателефонував, кажете? Знов-таки чудово. Тепер ви по кісточки у воді, і ніяких слідів. Оце й уся історія?

Певно, я почервонів. Крамлі збагнув, що я сказав йому не всю правду. Мені не хотілося зізнаватись, що я не знімав слухавки, а сам помчав сюди, гнаний жахливим передчуттям.

— Добре хоч те, що ви людина цілісна, перодряпе, — Крамлі повів поглядом по білих гребенях хвиль, що розбивались об берег, по вервечці слідів на піску, тоді звів очі на будинок, білий, холодний і порожній серед ночі. — Ви знаєте, що означає цілісність? Сукупність чогось. Сума чисел. Результат додавання. Це не має нічого спільного з доброчесністю. І Гітлер був цілісною натурою. Нуль плюс нуль, плюс нуль буде нуль, і не більше. Телефонні дзвінки, сліди під водою, невиразні передчуття, сліпа впевненість. Усі ці постріли в пітьмі починають діяти мені на нерви. Усе, чи що?

— Ні, чорт забирай! Я маю на оці реального, живого чоловіка. Констанс його впізнала. І я теж, навіть пішов подивився на нього. З’ясуйте, де він був цієї ночі, і матимете вбивцю! А ви…

Голос мені урвався. Я мусив скинути окуляри й стерти зі скелець солону вологу, що заважала бачити.

Крамлі поплескав мене по щоці.

— Ну-ну, не треба. Звідки ви знаєте, а може, той чоловік, хто б він там не був, завів її у воду, і…

— Втопив!

— …і вони поплавали разом, погомоніли, а потім вийшли на берег за півсотні кроків звідси й вирушили до нього. І хто зна, чи не заявиться вона додому на світанку з такою собі усмішечкою на вустах.

— Ні, — сказав я.

— Це руйнує всю таємничу романтичність пригоди, так?

— Ні.

Та Крамлі відчув мою непевність.

Він торкнув мене за лікоть.

— Чого ще ви мені не сказали?

— Констанс згадувала, що має неподалік на узбережжі якесь нерухоме майно.

— Ви певні, що вона не подалася туди проти ночі? Коли все, що ви кажете, правда, то хіба не могла вона з переляку знятись і гайнути звідси?

— Її лімузин на місці.

— Люди й пішки ходять, знаєте. От хоч би й ви самі. Перелякана жінка цілком могла протюпати милю на південь по кісточки у воді, отож ми з вами лишаємося ні в сих ні в тих.

Я поглянув на південь: чи не видно десь там постаті гарної жінки, що тікає берегом.

— Річ у тім, — провадив Крамлі, — що ми не маємо ніякої зачіпки до подальших дій. Порожній будинок. Грають старі платівки. Ніякої записки про самогубство. Ніяких ознак насильства. Треба чекати, поки вона вернеться. Та навіть як і не вернеться, справи ще немає, немає corpus delicti.[34] Іду в заклад на відро пива, що вона…

— Краще сходіть завтра зі мною в мебльовані кімнати над каруселлю. Коли ви побачите обличчя того дивного чоловіка…

— О Боже. Це ви про отого, про кого я подумав?

Я кивнув головою.

— Про ту «кралю»? — перепитав Крамлі. — Про гомика?..

У цю мить у воді щось лунко хлюпнуло.

Ми обидва аж підскочили.

— Господи, що воно таке? — вигукнув Крамлі, вдивляючись у повите темрявою море.

Констанс повернулася, зрадів я.

Потім і собі втупився у темряву й зрештою сказав:

— Тюлені. Вони часто запливають сюди й граються.

Потім долинуло ще кілька сплесків підряд, і все помалу затихло: невидима морська звірина віддалилась у темряву ночі.

— Хай їм чорт, — мовив Крамлі.

— Проектор у вітальні крутиться, — сказав я. — Радіола й досі грає. У кухні гаряча духовка, і щось там печеться. В усіх кімнатах світло.

— Треба дещо повимикати, поки ця клята халабуда не згоріла.

Ми знову пішли слідами Констанс Реттіґан до її залитої ясним світлом фортеці.

— Погляньте, — раптом прошепотів Крамлі. Він дивився на східний обрій. — Що це там?

Над самим обрієм виднілася тоненька смужка холодного світла.

— Світанок, — відказав я. — А я думав, він ніколи вже не настане.

Вранішній вітер уже змів із піску сліди Констанс Реттіґан.

А берегом до нас простував, раз по раз озираючись, містер Шейпшейд із бляшаними коробками з кінострічками під пахвами. Саме в цю хвилину десь там позаду величезні чудовиська зі сталевими зубами, звівшись із моря на поклик біржових ділків, трощили його кінотеатр.

Побачивши мене й Крамлі на терасі будинку Констанс Реттіґан, Шейпшейд глипнув на наші обличчя, потім на пісок і зрештою на океан. Він зрозумів усе без слів — такі бліді були в нас обличчя.

— Вона повернеться… — знай повторював він. — Вона повернеться… Констанс нікуди звідси не піде. А то з ким же я крутитиму фільми, Боже мій, з ким?.. Ні, вона повернеться, неодмінно! — і з очей його потекли сльози.

Ми полишили на нього порожній будинок і поїхали назад до мого помешкання. Дорогою детектив-лейтенант Крамлі, виливши на мене гнівний потік найдобірніших епітетів, як-от: курячі мізки, тупа довбешка, бредня, лайно собаче, — навідріз відкинув мою пропозицію зганяти до тієї бісової каруселі й розпитати фельдмаршала Ервіна Роммеля чи його вбраного у трояндові пелюстки красунчика-дружка, схожого на танцівника Ніжинського.

— Хіба що через день-два. Звісно, якщо та навіжена баба не припливе назад додому. Отоді я почну ставити запитання. А поки що… Не буду ж я гребтися в кінських яблуках, щоб знайти коня.

— Ви на мене сердитесь? — спитав я.

— Сердитесь, сердитесь… Чого б я мав сердитися? Серджуся? Господи, в мене од вас голова обертом іде. Але сердитись?.. Ось вам долар, прокатаєтесь десять разів на тій каруселі з музикою.

Він висадив мене, підштовхнув до моїх дверей і з хурчанням поїхав геть.

Увійшовши в кімнату, я поглянув на Келове старе піаніно. Покривало зсунулось, відкривши його великі жовто-білі зуби.

— Не скалься, — кинув я.

Того дня по обіді сталося три події.

Дві були приємні. Третя — жахлива.

Надійшов лист із Мехіко. У ньому було фото Пег. Вона розфарбувала собі очі сумішшю коричневого й зеленого чорнила, щоб нагадати мені, якого вони кольору.

Потім принесли листівку від Кела, зі штемпелем Гіла-Бенда.

«Синку, — писав Кел, — ви там настроюєте моє піаніно? Я ранками катую людей у тутешній пивничці. У цьому містечку повно лисих. Вони й не уявляють собі, як їм пощастило, відколи я тут. Учора підстригав шерифа. Він дав мені двадцять чотири години на те, щоб забратися з містечка. Завтра зранку газую в Седейлію. Хай вам щастить. Ваш Кел».

Я перевернув листівку. На ній була фотографія місцевої дивовижі — ящірки-отрутозуба з чорними й білими смугами на спині. Збоку Кел незграбно прималював себе, так що вийшло, ніби та ящірка — музичний інструмент, а він сидить і грає на його темних клавішах.

Я посміявся і вирушив берегом на північ, до помосту в Санта-Моніці, міркуючи, що сказати отому химерному чоловікові, який живе своїм подвійним життям над рипучою каруселлю.

— Фельдмаршале Роммель! — гукнув я. — Як і чому ви вбили Констанс Реттіґан?

Та на безлюдному березі нікому було мене почути.

Карусель крутилася без музики.

Власне, механічний орган працював, але його дірчаста музична стрічка розмоталась, і тільки кінець її раз по раз хляпав об валики.

Хазяїн каруселі не вмер у своїй касовій будці, тільки був смертельно п’яний. Він навіть не спав, але начебто й не чув, що музика мовчить і його коні скачуть під хляпання отієї скибки швейцарського сиру в зубах великої машини.

Я занепокоєно оглянув усю цю картину й уже збирався рушити нагору, коли помітив на доріжці обертового іподрому тріпотливі клаптики паперу.

Я почекав, поки карусель прокрутиться ще двічі, тоді вхопився за мідну підпірку, скочив на поміст і, хитаючись, мов п’яний, ступив до тих клаптиків.

Вони легенько тріпотіли на вітерці, що його здіймали, скачучи, коні й сама карусель у своєму русі в нікуди.

Під подертим папірцем я знайшов на підлозі металеву кнопку. Мабуть, хтось пришпилив нею оту записку до гриви котрогось із дерев’яних коників. А хтось інший знайшов її, прочитав, подер на клапті й подався геть.

Джон Вілкес Гопвуд.

Я хвилини зо три підбирав клаптик по клаптику, відчуваючи, що це така ж безнадійна річ, як і приїхати кудись на каруселі. Потім зіскочив униз і спробував скласти їх докупи. Це забрало у мене ще хвилин п’ятнадцять: ось одне страшне слово, ось друге, лайливе, а там і третє, погрозливе, — та зрештою все те склалось у смертельний вирок. Прочитавши це послання, кожен, хто носив у квітучому юному тілі хисткий старечий кістяк, мав зламатись, наче від граду ударів у пах.

Я не зміг відновити всього листа. Окремих клаптиків бракувало. Та суть зводилася до того, що адресат був старий потворний тип. Справді потворний. От і кохався у власному тілі, бо з таким обличчям був нікому не потрібен. Нікому, і то вже багато літ. У листі нагадували, як 1929 року він вилетів з усіх кіностудій, знущалися з його німецького акценту, надмірної жестикуляції, з його підозрілої дружби із зеленими юнаками та хворобливими підстаркуватими дамами. «Коли ти виходиш із нічного бару, налившись дешевим джином, усі називають твоє ім’я і сміються. А тепер ти заподіяв смерть. Тебе бачили на березі тієї останньої ночі, коли вона попливла в море й не повернулася. Люди зрозуміють, що це вбивство. На добраніч, прекрасний принце!»

Отакий був лист. Фатальна зброя, надіслана адресатові й отримана ним.

Я зібрав клаптики у жменю й пішов нагору, постарілий років на дев’яносто проти того, яким був останніми днями.

Двері Гопвудового помешкання із шурхотом подалися під моєю рукою.

По всій кімнаті були розкидані речі — на підлозі, коло кількох розкритих валіз, — так наче господар у паніці кинувся було пакуватись, а тоді передумав і подався геть без нічого.

Я визирнув у вікно. Трохи далі на помості стояв його велосипед, прихилений до ліхтарного стовпа. А от мотоцикла не було. Та це ще нічого не доводило. Гопвуд міг і не зайти, а заїхати в море.

Господи, подумав я, а що, як він наздожене Енні Оуклі, а тоді вони вдвох наздоженуть Кела?..

Я вивернув на хиткий письмовий столик біля ліжка вміст невеликого сміттєвого кошика і знайшов подертий аркуш ясно-жовтого поштового паперу, поширеного в Беверлі-Гїллз, із монограмами КР — Констанс Реттіґан — по верхньому краю. На аркуші було надруковано на машинці:

Опівночі. Чекай на березі шість ночей підряд. Може — тільки може, — буде, як колись.

І, так само машинописом, ініціали: К. Р.

Шрифт цілком міг належати тій машинці, яку я бачив відкриту на бюрку Констанс в її арабській вітальні.

Я поворушив пальцями клапті записки. Невже це Констанс написала її Гопвудові? Ні. Вона б мені сказала. Певно, це надіслав йому хтось інший, десь із тиждень тому. Ото він і трюхикав туди, мов огир, і чекав біля самої води, поки Констанс зі сміхом прибіжить до нього. Може, йому набридло чекати, і він затяг її у воду й притопив? Ні, ні. Мабуть, просто побачив, як вона поринула в море і вже не виринула. А тоді, злякавшись, побіг додому — і що знайшов там? Отого другого листа зі страшними погрозами й жахливими викриттями, що завдав йому нищівного удару нижче пояса. Тож тепер він мав дві причини втекти з містечка: страх і ображене самолюбство.

Я поглянув на телефон і зітхнув. Повідомляти Крамлі марно. Corpus delicti немає. Тільки клаптики паперу, що їх я сховав у кишені куртки. Легенькі на дотик, мов крильця нічних метеликів, а проте отруйні.

Можна переплавити всі рушниці, подумав я, потрощити всі ножі, спалити гільйотини — та зловмисна воля й далі водитиме чиїмось пером, пишучи отакі смертоносні листи.

Поруч із телефонним апаратом я побачив флакончик одеколону й забрав його, згадавши про Сліпого Генрі та про його дивовижний нюх і пам’ять на запахи.

Унизу все так само німотно крутилася карусель, і коні скакали через невидимі бар’єри до фінішу, ніколи не досягаючи його.

Я позирнув на п’яного хазяїна в його схожій на труну будці, здригнувся й без будь-якого музичного супроводу дременув звідти під три вітри.

Чудо сталося невдовзі по обіді.

Я отримав рекомендованого листа від «Американського Меркурія» з пропозицією продати їм одне з моїх оповідань. Якщо я не проти, мені негайно надішлють чек на триста доларів.

— Проти?! — закричав я. — Проти! Милий Боже, та вони там, мабуть, несповна розуму!

Я вистромив голову з вікна на безлюдну вулицю й загукав до будинків, до неба, до морського берега:

— Я продав оповідання в «Американський Меркурій»! За три сотні доларів! Я розбагатів!

Тоді, похитуючись від радості, перейшов вулицю і показав листа з «Меркурія» блискучим скляним очам у невеличкій вітрині.

— Ось! — крикнув я. — Як вам це? Дивіться.

— Розбагатів! — задихано белькотав я, біжучи до винареньки, щоб тицьнути свого листа під ніс господареві. — Погляньте! — я помахав листом перед павільйоном на трамвайній станції. — Гей!..

І раптом став як укопаний. Бо збагнув, що, сам того не помітивши, забіг у банк, так наче мав при собі справжній чек, і вже хотів було подати у віконечко той бісів лист.

— Розбагатів… — я спаленів і повернув назад.

І аж удома згадав про свій недавній нічний кошмар.

Про оте чудисько, що сунуло з-за лісу схопити і зжерти мене.

Дурень! Ідіот! Кричав «доброго рису», коли слід було кричати «поганого».

Тієї ночі, вперше за довгий час, невеличка злива не намочила килимка біля мого порога. Ніхто не приходив, і на світанку я не знайшов за дверима водоростей.

Якимось дивом моя щирість, мій простодушний лемент відстрашили лихого гостя.

Цікаво, подумав я, і що далі, то цікавіше.

Тіла не було, отож не було й похорону, а тільки заупокійна відправа, що її, як видно, влаштувала орава фанатичних збирачів автографів та портретів кінозірок, отож наступного дня на піску перед арабською фортецею Констанс Реттіґан з’юрмилося величезне стовповисько.

Я стояв поодаль від нього й спостерігав, як кілька підтоптаних матросів із рятувальної станції перли по піску переносний орган; як хтось забув приставити до нього стілець і недолуга дама-органістка з росинками поту на лобі мусила грати навстоячки й водночас сіпати головою, керуючи жалобним хором; як до натовпу злетілися на розвідку зграї чайок і, не виявивши жодної поживи, полетіли геть; як схожий на статиста священик дзявкав і скавучав, наче пудель, так що сполохані кулики поквапно розбіглися геть, а піщані краби загреблися глибше в пісок. Я стояв і скреготав зубами, насилу стримуючи чи то лють, чи то гіркий демонічний сміх, а тим часом якісь гротескові постаті, що ніби зійшли з опівнічного екрана кінотеатру містера Шейпшейда чи вилізли з-під оповитого мороком помосту, одна по одній чалапали до води й кидали у хвилі прибою зів’ялі квіткові гірлянди та вінки.

«Під три чорти їх, Констанс, — подумки промовляв я, — припливи зараз же назад! Поклади край цьому балагану!» Та мої заклинання були марні. До берега припливли тільки оті вінки, викинуті хвилею, яка не хотіла їх приймати. Кілька чоловіків пробували пожбурити їх далі у море, але вони, кляті, вперто поверталися назад. Тим часом пішов дощ. Усі заходилися гарячково шукати газети, щоб накрити голови, а рятувальники з бурчанням поперли назад орган, і невдовзі я лишився сам-один під дощем, з газетою на голові, і над очима в мене був перевернутий догори ногами заголовок:

ТАЄМНИЧЕ ЗНИКНЕННЯ ЗІРКИ НІМОГО КІНО

Я підійшов до води й почав відкидати ногами гірлянди та вінки. Цього разу вони не поверталися назад. Роздягтись до плавок, я схопив оберемок квітів і заплив з ними якомога далі, а тоді пустив на хвилі.

Повертаючись до берега, я заплутався ногою в одному з тих вінків і мало не втопився.

— Крамлі… — прошепотів я.

І сам не знав, чи його ім’я злетіло в мене з уст як прокляття, чи як благання.

Крамлі відчинив мені двері. Обличчя його було радісно збуджене, але не від пива. Сталося щось інше.

— Гей! — гукнув детектив. — Де ви пропадаєте? А я телефоную вам, телефоную. Ану йдіть погляньте, що тут має цей старий.

Він метнувся поперед мене до своєї робочої кімнати й театральним жестом показав на стіл, де лежав заввишки з палець стосик рудуватих аркушів, заповнених словами.

— Ну, ви й старий сучий син! — мовив я і аж присвиснув.

— Атож, я і є! С. С. С. Крамлі. Крамлі С. С. С. Ну як, хлопче? — він витяг із машинки аркуш. — Хочете почитати?

— Немає потреби, — засміявся я. — Добре йде, еге?

— Рятуйся, хто може, — засміявся й Крамлі. — Греблю прорвало.

Я сів, аж порохкуючи з радості за нього.

— Коли ж це сталося?

— Дві ночі тому, чи то опівночі, чи о першій годині, чи о другій — не знаю. Я лежав тут як дурень, утупивши очі в стелю, не читав книжки, не слухав радіо, не пив пива, а надворі бурхав вітер, стрясалися дерева, і раптом, геть зненацька, у моїй голові затіпались ідеї, мов черви на гарячій плиті. Я враз підхопивсь, кинувся до столу й уже за мить клацав на машинці, клацав, як ошалілий, і все не міг спинитись, так що на світанку у мене на столі громадилася ціла гора, чи нехай кротова купа, надрукованих аркушів, а я сміявся і плакав з радості. Ти диви, що утнув! І коли десь о шостій влігся у ліжко, то не міг заснути: все дивився на ту купу паперу й сміявся, сміявся, і так мені було хороше, наче я оце щойно провів ніч із найпершою красунею світу.

— А таки провели, — тихо мовив я.

— Дивна річ, — сказав Крамлі. — Що мене все-таки підштовхнуло? Може, вітер, що розгулявся надворі? Чи отой тип, який приходив ночами й залишав під дверима замість візитних карток жмутки водоростей? І що ж старий детектив Крамлі? Вискочив надвір, почав стріляти, кричати «Стій!»? Ні, чорт забирай! Ніякого крику, ніякої стрілянини. Він сів до машинки й зчинив такий стук-грюк, як ото буває під Новий рік чи під Усіх святих. І знаєте, що сталося далі? Не здогадуєтесь?

Я вмить увесь похолов. Ціле військо крижаних дрижаків протупотіло у мене по спині.

— Вітер ущух, — сказав я. — І вмовкли звуки ходи за дверима.

— Звідки ви знаєте? — вражено спитав Крамлі.

— І більше не стали з’являтися водорості. І той тип, хоч би хто він був, відтоді не приходив.

— Як ви здогадалися? — Крамлі аж рота роззявив.

— Здогадався. Ви, самі того не знаючи, зробили дуже слушну річ. Достоту як і я. Я зчинив лемент, і той тип одчепився й від мене. Ох Боже ж ти мій…

Я розповів Крамлі про лист від «Меркурія», про те, як я, мов навіжений, гасав вулицями, горлаючи в білий світ, і що після цього під моїми дверима вже не було невеличкої нічної зливи і, певно, ніколи більше не буде.

Крамлі так і сів, наче я дав йому в руки ковадло.

— Ми оточуємо його, Елмо, — сказав я. — Поки що ми його відігнали, хоча й не мали такого наміру. Що далі він одступатиме, то більше ми про нього знатимемо. Принаймні так я гадаю. Ми знаємо вже бодай те, що він тікає від галасливих дурнів і від сміху ошалілих детективів, що ґвалтують друкарські машинки о п’ятій годині ранку. Друкуйте і далі, Крамлі. Цим ви збережете себе від небезпеки.

— Марення сивої кобили, — мовив Крамлі. Але й сам засміявся.

Його веселий настрій додав мені сміливості. Я покопався в кишенях і видобув на світ отруйний лист, що змусив Гопвуда до втечі, та теплу любовну записку на ясно-жовтому папері, яка раніше принадила його на берег до будинку Констанс Реттіґан.

Крамлі поморочився з тими клаптиками й клаптями і знов накинув на себе звичну тогу скептика.

— Листи надруковано на різних машинках. Жоден не підписаний. Чорт забирай, їх міг надрукувати хто завгодно. І якщо старий Гопвуд справді сексуальний маніяк, за якого ми його маємо, то, прочитавши це жовте послання, цілком міг повірити, що його написала Реттіґан, а отже, хай йому чорт, бігати туди на берег і чекати, як слухняний хлопчик, поки вона вийде й обхопить його за крижі. Але ми з вами знаємо, що Реттіґан зроду не писала нікому таких листів. Це особа залізна, не жінка, а десятитонний самоскид. Вона ніколи не принижувалася — ні перед великими голлівудськими босами, ні на вулицях, ні тут на узбережжі. То що ж ми маємо? Вона плаває в морі коли їй тільки заманеться. Я задля зарядки роблю пробіжки берегом, тож бачу це день крізь день. І поки вона десь за двісті метрів у затоці грається з акулами, кожен, навіть і я, міг би непомітно прослизнути до неї у вітальню, скористатись її машинкою та іменним папером, а потім так само непомітно вислизнути, відіслати поштою цю грайливу любовну цидулку сучому синові Гопвуду й чекати феєрверка.

— А далі? — спитав я.

— А далі, — сказав Крамлі, — все могло піти шкереберть. Реттіґан, побачивши, як той бевзь маячить на березі, з переляку запливла від нього надто далеко й попала на мертву хвилю. А Гопвуд чекав-чекав, тоді зрозумів, що вона вже не випливе, та й накивав п’ятами. Назавтра він отримує другого листа, і то для нього справжній кінець світу. Тепер він знає, що хтось бачив його на березі й може показати на нього пальцем як на вбивцю Констанс Реттіґан. Отож…

— Він уже чкурнув з містечка, — докинув я.

— Усе правильно. А ми залишилися за десять миль від берега у човні без весел. Що ж ми в біса маємо, аби пливти далі?

— Якогось типа, що телефонує перукареві Келу, викрадає голову Скотта Джопліна зі старої фотографії і змушує Кела втекти світ за очі.

— Припустимо.

— Якогось типа, що стоїть ночами в коридорі, підпоює того старого й запихає в лев’ячу клітку, а може, й забирає в нього з кишені жменю квиткового конфеті.

— Припустимо.

— Якогось типа, що лякає до смерті жінку з канарками й викрадає з її пташиних кліток клапті старих газет із заголовками. Той-таки тип, почекавши, доки Фанні перестане дихати, знімає з патефонного диска й бере собі на спомин її платівку із записом «Тоски». А потім пише лист старому акторові Гопвуду, і той зі страху тікає геть з узбережжя. Певно, і з Гопвудової кімнати він щось поцупив, але про це ми ніколи не дізнаємось. Можна припустити також, що перед тим, як я прибіг позаминулої ночі до будинку Констанс Реттіґан, він узяв там з її запасів пляшку шампанського. Той тип просто не може, щоб не прихопити чогось на згадку. Він справжній колекціонер…

Цієї миті на столі в Крамлі задзвонив телефон. Він зняв слухавку, потримав її коло вуха і передав мені.

— Гниляк… — озвався низький голос.

— Генрі!

Крамлі разом зі мною припав вухом до слухавки.

— Гниляк знов об’явився, з годину чи дві тому, крутиться тут поблизу, — сказав Генрі десь у тій іншій країні, у багатоквартирному будинку на протилежній околиці Лос-Анджелеса, будинку з призабутого скороминущого минулого. — Хтось має його зупинити. Хто?..

Генрі повісив слухавку.

— Гниляк… — я дістав із кишені Гопвудів флакончик одеколону «Молодість» і поставив на стіл перед Крамлі.

— Ні-ні, — сказав Крамлі. — Хто б не був той паскудник у будинку, це не Гопвуд. Від старого лицедія завжди пахтіло, як від клумби нагідок чи від хмари зоряного пилу. Ви хочете, щоб я гайнув та понюшив коло дверей вашого приятеля Генрі?

— Ні, — відповів я. — Поки ви туди дістанетесь, містер Гниляк буде вже тут і нюшитиме під вашими чи під моїми дверима.

— Не буде, якщо ми клацатимемо на машинці й галасуватимемо, галасуватимемо й клацатимемо, хіба ви забули? До речі, а про що це ви тоді кричали?

Я детальніше розповів Крамлі про те, що продав в «Американський Меркурій» оповідання і мав дістати за нього мільярд доларів.

— Боже ти мій! — вигукнув Крамлі. — Я почуваю себе татом, чий хлопчик щойно закінчив Гарвардський університет. Ану розкажіть іще, синку. Як у вас це виходить? І що робити, аби вийшло і в мене?

— Щоранку сідати й шкварити на машинці.

— Слухаюсь.

— І щополудня припиняти роботу.

— Слухаюсь!

У затоці завила туманна сирена, знов і знов сповіщаючи своїм протяглим сірим голосом, що Констанс Реттіґан ніколи вже не повернеться.

Крамлі взявся до друкування.

А я до пива.

Тієї ночі, о десятій хвилині на другу, хтось підійшов і став у мене під дверима.

«О Боже! — подумки заволав я, прокинувшись. — Прошу Тебе, не треба цього знову!»

У двері постукали, потім загрюкали, потім затарабанили. Хтось добивався до мене.

Не будь боягузом, звелів я собі. Поклади цьому край. Ну ж бо…

Я підхопився з ліжка й розчахнув двері.

— Який у вас чудовий вигляд у цих драних спортивних трусах! — сказала Констанс Реттіґан.

Я схопив її в обійми і закричав:

— Констанс!

— Ну, а хто ж би в біса ще?!

— Але ж… але ж я був на вашому похороні.

— І я була. Чорт забирай, наче за часів Тома Сойєра! Усі ті кретини на березі, і той безглуздий орган… Ну, влазьте мерщій у штани. Гайнемо звідси. Раз-два!

Почувши знадвору гарматний гуркіт старезного побитого «форда», я рвучко застебнув змійку на штанах.

Ми їхали понад берегом на південь, і я знай повторював:

— То ви жива…

— Годі вже мене ховати, і висякайте носа, — Констанс засміялася до безлюдної дороги попереду. — Милий боже, я всіх пошила У дурні.

— Але навіщо, навіщо?

— Як це навіщо, любчику, адже той мерзотник і далі щоночі стовбичив на березі.

— А ви йому не писали, цебто не запрошували?..

— Запрошувала? Боже, який несмак!

Вона спинила машину на задвірку свого замкненого арабського форту, запалила сигарету, пахнула димом у віконце й повела поглядом навколо.

— Нікого не видно?

— Він більше не прийде, Констанс.

— От і добре! А то вигляд він мав щоніч принадніший. Коли тобі сто десять років, то бачиш уже не чоловіка, а штани. До того ж мені здавалося, що я знаю, хто він.

— Ви не помилилися.

— Тоді я вирішила покінчити з цим раз і назавжди. Я завезла до одної хатини на південь звідси деякі припаси і залишила там оцього «форда». А сама повернулася.

Вона вискочила зі старого «форда» й повела мене до задніх дверей будинку.

— Уночі я скрізь засвітила світло, ввімкнула музику, наготувала їжі, повідчиняла всі двері та вікна, а коли він з’явився, побігла на берег, гукнула: «Йди ти під три чорти!» — та й у воду. Він так отетерів, що навіть не подався за мною, чи, може, й подався, але скоро повернув назад. А я запливла метрів на двісті й спокійнісінько лягла собі горілиць. Дивлюся: стоїть на березі, чекає. Із півгодини стояв, а потім як дремене! Геть перепудився, бідолаха. Ну, а я попливла попід берегом на південь і вийшла з води проти свого старого бунґало поблизу Плайя-дель-Рей. Сіла на веранді, їла бутерброд із шинкою, запивала шампанським і почувалася пречудово. Відтоді й ховалася там. Ви вже пробачте, синку, що завдала вам прикрощів. У вас усе гаразд? Дайте я вас поцілую. Без фізіології.

Вона поцілувала мене, відімкнула будинок, а тоді ми пройшли до чільних дверей, що вели на прибережну терасу, й широко розчахнули їх, даючи вітрові шарпати завіси й мести на плитки піском.

— Господи, хто це в біса тут жив? — вигукнула Констанс. — Я наче власний привид, що повернувся додому. Мені тут уже ніщо не належить. Ви коли-небудь відчували, повернувшись після довгої відсутності, як усі предмети в домі — меблі, книжки, радіоприймач — немовби ображаються на вас, як ото занедбані коти? Не хочуть вас визнавати. Відчували? От і тут суща домовина.

Ми пройшлися кімнатами. Меблі, вкриті, наче простирадлами, білим порохом, занепокоєно ворушилися, невдоволені тим, що їх потурбували.

Констанс висунулась із чільних дверей і голосно гукнула:

— Гаразд, сучий сину! Хай тобі сто чортів! — тоді повернулася до мене. — Знайдіть ще шампанського. Замкніть будинок. У мене від нього мурашки по спині бігають. Геть звідси.

Тільки безлюдний берег та безлюдний будинок бачили, як ми від’їжджаємо.

— Ну як? — гукнула Констанс Реттіґан проти вітру.

Вона спустила брезентовий верх свого «форда», і ми мчали в потоці прохолодно-теплого нічного повітря, що розвівало нам волосся.

Зупинились ми на великій піщаній косі за будиночком край напіврозваленого причалу, і Констанс пішла перевдягтися в купальний костюм. На піску перед будиночком ще жевріли головешки від невеличкого багаття. Констанс підкинула на жар папір і тріски, а, коли зайнявся вогонь, поклала туди кілька сосисок на виделках. Відтак сіла поруч мене зі склянкою шампанського, пустотливо, наче мавпочка, поляскуючи мене по колінах і шарпаючи за чуба.

— Бачите оту купу плавнику? Це все, що лишилося від «Діаманта», кафе-дансингу на палях, спорудженого у вісімнадцятому році. Там колись сидів за столиком Чарлі Чаплін. За ним Д. У. Ґріффіт. А з того краю — я із Десмондом Тейлором. А ще Уоллі Бірі… Е, та чого там згадувати! Аж губи пече. Їжте, — вона раптом замовкла й кинула погляд на берег, що тягся у північному напрямку. — А вони не приїдуть сюди за нами, ні? Він, чи вони, чи хто там. Вони нас не бачили, правда? Ми назавжди їх позбулися?

— Назавжди, — сказав я.

Солоний вітрець ворушив багаття. Іскри злітали догори й зблискували в зелених очах Констанс Реттіґан.

Я відвів погляд.

— Але є ще одна, остання річ, яку я маю зробити.

— Що саме?

— Завтра годині о п’ятій поїхати й вичистити холодильник Фанні. Констанс відняла склянку від уст і спохмурніла.

— А чого це вам такого заманулося?

Я мусив щось придумати, аби не зіпсувати цієї ночі з шампанським.

— Один мій знайомий, художник Стрітер Блер, щоразу здобував на осінніх окружних ярмарках Блакитну стрічку за власноручно спечений хліб. Коли він помер, у холодильнику в його домі знайшли шість таких хлібин. Одну його дружина віддала мені. І я цілий тиждень уранці та ввечері їв по скибці того хліба з маслом. Боже, ото була смакота! І який чудовий спосіб прощатися з доброю людиною! Коли я мастив маслом останню скибку, той чоловік відійшов назавжди. Може, тому мені й хочеться забрати з холодильника Фанні всі її желе та варення. Розумієте?

Констанс ще не заспокоїлась.

— Так, — мовила вона зрештою.

Я відкоркував ще пляшку.

— За що вип’ємо?

— За мій ніс, — сказав я. — Нарешті минув той клятий нежить. Шість коробок паперових носовичків зужив. За мій ніс.

— За ваш прекрасний великий ніс, — мовила Констанс і випила.

Решту тієї ночі ми проспали там-таки на піску, почуваючи себе в безпеці за дві милі на південь від тих похоронних квітів, що плавали біля самого берега проти колишнього арабського форту покійної Констанс Реттіґан, і за три милі від помешкання, де скалилося жовтими клавішами Келове піаніно, а мій пошарпаний «Ундервуд» чекав, коли я повернуся рятувати Землю від марсіян на одній сторінці й Марс від землян на іншій.

Десь серед ночі я прокинувся. На піску поруч мене нікого не було, проте місце, де лежала Констанс Реттіґан, пригортаючи бідного письменника, ще зберігало її тепло. Я підвівся й почув, як вона хлюпочеться й по-тюленячи фиркає у хвилях. Потім вона вийшла на берег, ми допили шампанське й проспали мало не до полудня.

Днина випала така, що тільки жити й ні про що не думати, — коли просто лежиш і відчуваєш, як шумують у тобі життєві соки. Та зрештою я мусив сказати:

— Я не хотів псувати нашої прекрасної ночі. Боже, це ж була така радість — дізнатися, що ви жива! Але правду кажуть: одне лихо минає, друге навертає. Той містер Диявол-у-Плоті з вашого берега втік хтозна-куди, бо подумав, що це з його вини ви втопилися. Він же сподівався тільки на те, щоб поплавати з вами голяка і віддатися нічним утіхам, як ото року двадцять восьмого. А тут на тобі: ви нібито потонули. Отож він утік. Одначе залишився ще один, той, хто наслав його на вас.

— О Боже! — прошепотіла Констанс. Її склеплені повіки здригнулися, мов павучки посеред своєї мережі. Потім вона знеможено зітхнула. — То, виходить, це ще не кінець?

Я стиснув її обліплену піском руку.

Після довгого мовчазного роздумування вона, не розплющуючи очей, озвалася.

— Холодильник Фанні? Тієї ночі, п’ять століть тому, я так і не поїхала туди подивитись. Але ж ви дивились і нічого не побачили.

— Тим-то й треба поглянути ще раз. Але біда в тому, що поліція почепила на квартиру свій замок.

— То ви хочете, щоб я поїхала туди з ломиком і зірвала його?

— Констанс…

— Я заходжу в будинок, виганяю з коридорів усю нечисть, ви лупцюєте її кийком, потім ми вдвох ламаємо замок, вигрібаємо ложкою майонез із банок і на дні третьої банки знаходимо відповідь чи розгадку, якщо вона й досі там, якщо не стала непридатна чи хтось її не забрав…

Задзижчала муха й діткнулась мого чола. У пам’яті в мене зринув давній спомин.

— Мені оце пригадалось одне оповідання, читане багато років тому в якомусь журналі. Дівчина попадає в льодовик і замерзає. А через двісті років лід розтає, і ось вона тут як уродилася — все така ж гарненька й молода.

— У холодильнику Фанні немає гарненької дівчини.

— Ні, там має бути щось жахливе.

— А коли ви його знайдете, якщо знайдете, — то знищите?

— Дев’ять разів. Еге ж, мабуть, так. Дев’ять разів вистачить.

— До речі, — мовила Констанс, побліднувши на виду під своєю засмагою, — як там починається та бісова перша арія з «Тоски»?

Коли я вийшов з машини перед будинком Фанні, надворі вже посутеніло. Ще темніша сутінь була за відчиненими дверима вестибюля. Я довгу хвилю стояв і дивився туди, і рука моя на дверцятах старого «форда» Констанс Реттіґан дрібно тремтіла.

— Може, старенькій матусі піти з вами? — спитала Констанс.

— Ой, та годі вам, Констанс!

— Пробачте, синку, — вона поплескала мене по щоці, поцілувала так, що мої повіки злетіли вгору, мов рвучко підняті шторки, а тоді тицьнула в руку якийсь папірець і підштовхнула вперед. — Це телефон моєї хатини, зареєстрований на ім’я Тріксі Фріґензи, Дівчини-На-Все-Начхати. Пригадуєте її? Ні? Тупак… Якщо хтось спустить вас зі сходів, репетуйте. Якщо здибаєте того паскудника, скличте люд на конгу й гуртом викиньте його з балкона. Хочете, я почекаю вас тут?

— Констанс!.. — простогнав я.

З’їхавши з узгірка, вона побачила попереду червоне світло й погнала просто на нього.

Я піднявся сходами у вічну темряву коридору. Усі лампочки викрали багато років тому. Я почув, що коридором хтось біжить. Біжить, дуже легко ступаючи, як дитина. Я завмер і прислухався.

Невідомий трохи пристав, тоді побіг униз задніми сходами.

У коридорі повіяв вітер і доніс до мене запах. Це був той самий запах, про який казав мені Генрі, — дух одягу, що сотню років провисів на горищі, й сорочок, що їх по сотні днів носили не скидаючи.

Здавалося, стоїш у темному завулку, куди всі навколишні собаки прибігають безтурботно й лукаво задерти ногу.

Той дух умить зірвав мене з місця. Я вистрибом помчав до дверей Фанні й спинився, відчуваючи, як калатає у грудях серце. До горла підкочувала нудота — так сильно там тхнуло. Невідомий був під дверима всього кілька секунд тому. Я мав би кинутись слідом за ним, але щось стримало мене. Я простяг руку.

Двері тихенько рипнули на завісах і відчинились досередини.

Хтось зламав на них замок.

Комусь було там щось потрібно.

Хтось заходив до помешкання й шукав.

Тепер настала моя черга.

Я ступив уперед, до темного сховища спогадів про їжу.

У повітрі витав дух смачних наїдків, дух теплого кубла, де двадцять років жила, співала і їла велика, добра й дивакувата слониха.

Цікаво, подумав я, скільки потрібно буде часу, щоб цей дух кропу, майонезу та холодного м’яса вивітрився й розвіявся по коридорах і сходах будинку. А поки що…

У кімнаті був справжній погром.

Хтось перетрусив усі шафи, всі полиці, всі шухляди. Усе було вивалене на вкриту лінолеумом підлоту. Оперні партитури Фанні валялися серед битих грамофонних платівок, що їх у запалі пошуків трощили об стіну й жбурляли на підлоту.

— О Боже, Фанні, — прошепотів я, — як добре, що ти нічого цього не бачиш.

Усе, що випадало обшукати й поламати, було обшукане й поламане. Навіть величезне крісло — трон, на якому Фанні царювала протягом доброї половини життя цілого покоління — лежало повалене на спину, так само як тоді лежала повалена й вона.

Та мені лишилося ще одне місце, останнє, куди той пошукувач не заглянув. Спотикаючись на уламках, я підступив до холодильника й потяг на себе дверці.

В обличчя мені дихнуло холодом. Як і багато днів тому, я втупився очима туди, силкуючись добачити те, що було просто переді мною. Що ж воно таке, заради чого приходив той нічний гість у коридорі, той невідомий у нічному трамваї і, не знайшовши, полишив мені?

Усе там було достоту як завжди. Варення, желе, соуси, прив’ялий салат-латук — холодна дарохранильниця барв і запахів, об’єкт святобливого поклоніння Фанні.

Аж раптом мені забило дух.

Я простяг руку й відсунув назад банки, пляшки й судки із сиром. Увесь цей час вони стояли на тонкому, згорнутому папері, який я досі вважав за звичайнісіньку підстилку, щоб не скапувало вниз.

Я дістав той папір і в світлі з холодильника прочитав: «Дволикий Янус, тижневик Зеленої заздрості».

Залишивши холодильник широко відчиненим, я побрів на середину кімнати, підняв старе крісло Фанні й повалився в нього, чекаючи, поки заспокоїться серце.

Потім перегорнув надруковані зеленою фарбою сторінки. На останній були повідомлення про смерть і приватні оголошення. Я перебіг їх очима, нічого не добачив, тоді знов проглянув і натрапив на…

Невеличкий текст у рамці, легенько обведений червоним чорнилом.

Оце й було те, чого шукав він, аби забрати назавжди.

Звідки було мені знати? Там говорилося таке:

Де ти, чому стільки років не озиваєшся? Моє серце крається жалем, а твоє? Чому ти не напишеш чи не зателефонуєш? Для мене буде щастям, якщо ти згадуєш мене, як я тебе. Між нами було так багато, а ми все те втратили. Поки ще не пізно, знайди дорогу назад. Зателефонуй!

І підпис:

Людина, що колись кохала тебе.

А на краю газетного аркуша хтось дописав від руки:

Людина, що колись кохала тебе всім серцем!

Боже милостивий і свята Діво Маріє!

Не вірячи власним очам, я шість разів прочитав те оголошення.

Потім упустив газетку на підлогу й, наступивши на неї, пішов до холодильника, щоб мені війнуло холодом у розпашіле обличчя. А повернувшись назад, прочитав те кляте звернення всьоме.

Який же це був блискучий витвір, яка хитра штука, яка невідпорна принада, яка підступна пастка! Справжній шедевр психоаналізу, спритності рук й окультизму, гачок, на який міг клюнути будь-хто. Чоловіки й жінки, старі й молоді, чорняві й біляві, повнотілі й худі. Дивися, слухай! Це ж звертаються до тебе!

Поклик був звернений до кожного, хто коли-небудь кохав і втратив своє кохання, до кожної самотньої душі у цілому клятому місті, країні та світі.

І хто, прочитавши його, здолав би спокусу зняти телефонну слухавку, набрати номер, почекати відповіді й нарешті прошепотіти у ніч: «Це я. Прошу тебе… приходь до мене»?

Я стояв на вкритій лінолеумом підлозі посеред кімнати й намагався уявити собі саму Фанні в ті хвилини: як її величезне тіло перекочувалося сюди-туди й палуба корабля рипіла, вгинаючись під його вагою, а з патефона линув плач «Тоски», холодильник зі смаковитими святими дарами був широко відчинений, і Фанні неспокійно поводила очима, й серце в неї билося, наче заманена у пташиний вольєр колібрі.

О Боже! Видавати такий листок мав напевне п’ятий вершник Апокаліпсиса.

Я переглянув решту оголошень. Номер телефону був скрізь той самий. Щоб відгукнутись на оголошення, належало телефонувати тільки на той номер. І, звісно ж, то був номер богом проклятих видавців «Януса, тижневика Зеленої заздрості».

Фанні зроду не купувала таких газет. Мабуть, хтось дав їй цю газету або ж… Я став і поглянув на двері.

Ні ж бо!

Хтось залишив її під дверима, обвівши червоним чорнилом оце одне оголошення, щоб Фанні неодмінно помітила його.

Людина, що колись кохала тебе всім серцем!

— Фанні! — у розпачі вигукнув я. — Ну яка ж ти бісова дурепа!

Ступаючи уламками «Богеми» та «Мадам Баттерфляй», я побрів до дверей. А тоді згадав про холодильник, повернувся й зачинив його дверці.

На третьому поверсі справи стояли не краще.

Двері до кімнати Генрі були розчинені навстіж. Я вперше таке бачив.

Генрі вірував у зачинені двері. Він не хотів, аби зрячі мали над ним перевагу. А сьогодні…

— Генрі!

Я ввійшов до невеличкої кімнати, що вражала чистотою, неймовірною чистотою й охайністю: все до ладу, кожна, просто-таки кожна річ на своєму місці, ніде ні порошинки, — але нікого там не було.

— Генрі!

На підлозі посеред кімнати лежав його ціпок, а поруч якась мотузка, такий собі темний шнурок із вузликами.

Ці дві речі порушували лад у кімнаті й були явно не на місці, так наче Генрі загубив їх у бійці чи покинув, тікаючи…

Куди?

— Генрі!

Я взяв у руки мотузку й оглянув вузлики. Два вузлики підряд, потім проміжок, ще три й довший проміжок, а потім так само, з проміжками, три, шість, чотири й дев’ять вузликів.

— Генрі! — гукнув я ще голосніше.

А тоді побіг і постукав у двері місіс Гутіерес.

Відчинивши й побачивши мене, вона заплакала. А коли придивилась до мого обличчя, сльози так і потекли їй з очей. Вона звела пропахлу кухнею руку й погладила мене по щоці.

— Ох ви бідолашний! Заходьте, бідолашний, сідайте. Сідайте, їсти хочете? Зараз чогось принесу… Ні, ні, сідайте. Кави, так? — вона подала каву й утерла очі. — Бідолашна Фанні. Бідолашна людина… Що це?

Я розгорнув газету й показав їй оголошення.

— Не вмію читати ingtes,[35] — промовила вона, відступаючи.

— Не треба читати, — сказав я. — Фанні колись приходила телефонувати з цією газетою в руках?

— Ні, ні! — тоді пригадала й аж на лиці змінилася. — Estupido Sí.[36] Приходила. А кому телефонувала, не знаю.

— Вона тоді багато говорила, довго?

— Довго? — місіс Гутіерес кілька секунд помовчала, ніби перекладаючи собі мої слова, тоді впевнено кивнула головою. — Sí. Довго. Й багато сміялася. Ой, як сміялася, говорила й сміялася!

Запрошувала до себе Ніч, Вічність і Морок, подумав я.

— І мала при собі цю газету?

Місіс Гутіерес крутила газету сяк і так, наче то була китайська головоломка.

— Може, si, а може, й ні. Цю або не цю. Не знаю. А Фанні тепер у Царстві Божому.

Я й сам уже ніби важив сто п’ятдесят кілограмів і, згорнувши газету, прихилився до одвірка.

— Мені б туди теж. Ви дозволите од вас зателефонувати?

Щось підказало мені не набирати номера «Зеленої заздрості». Натомість, лічачи вузлики, я набрав числа зі шнурка Сліпого Генрі.

— Редакція «Януса», — озвався в слухавці гугнявий голос. — «Зелена заздрість». Заждіть.

Слухавку кинули на підлогу. Я почув, як чиїсь ноги важко зачовгали сніговими заметами зібганого паперу.

— Збігається! — крикнув я, і місіс Гутіерес злякано сахнулася вбік. — Номер збігається! — гукнув я до газети у своїй руці.

З якоїсь причини Генрі позначив вузликами на своїй «записній» мотузці телефон редакції «Януса».

— Алло! Алло! — заволав я у слухавку.

Здалеку, з редакції «Зеленої заздрості», до мене долинув крик якогось психа, що його заманили в пастку й катували електричним струмом знавіснілі гітари. Немов змагаючись із такою музикою, носоріг і двійко гіпопотамів витанцьовували в убиральні фанданґо. Серед усього того шарварку хтось клацав на друкарській машинці. А хтось іще награвав на гармонійці у супроводі іншого барабанщика.

Я почекав кілька хвилин, тоді жбурнув слухавку поруч з апаратом і, покинувши її лежати, в нестямі кинувся геть із помешкання місіс Гутіерес.

— Добродію, — мовила вона, — чого ви такі люті?

— Лютий, лютий! Хто лютий? — закричав я. — О Господи, там не підходять до телефону, я не маю грошей, щоб доїхати до тієї клятої контори, хоч би де вона була в Голлівуді, і телефонувати туди марно, бо слухавку покинули зняту, а час спливає, і де в біса подівся Генрі? Помер він чи що, хай йому чорт!

«Не помер, — мала б відказати мені місіс Гутіерес, — просто спить».

Але вона цього не сказала, отож я подякував їй за мовчанку й вибіг у коридор, не знаючи, що мені робити. Я не мав грошей навіть на те, щоб дістатися до Голлівуда звичайнісіньким трамваєм. Я…

— Генрі! — гукнув я зі сходів наниз.

— Що? — озвався голос позад мене.

Я крутнувся на місці й аж ойкнув. Довкола була непроглядна темрява.

— Генрі, це ви?..

— Я, — сказав Генрі й виступив туди, де було трохи видніше. — Коли вже Генрі надумує сховатися, то він ховається добре. — Милий Боже, той містер Гниляк знову був тут. Я гадаю, він знає, що ми знаємо те саме, що й він, про всю цю історію. Отож як я зачув, що він скрадається балконом за моїм вікном, то й дав ходу з кімнати, прожогом вискочив. Навіть те, що мав у руках, на підлогу покидав. Ви знайшли?

— Так. Ваш ціпок. І мотузку з вузликами замість чисел.

— Хочете знати про ті вузлики, що воно за числа?

— Так.

— За день перед тим, як Фанні пішла од нас навіки, я почув, що у коридорі хтось плаче. Прислухавсь — а то вона стоїть за дверима. Я відчинив і впустив усе те гірке горе. Не так часто побачиш її нагорі, бо піднятися сходами — то для неї чиста погибель. «Ой, не треба було мені цього робити, — каже, — ой, не треба, я ж сама в усьому винна», — і так знов і знов. А тоді: «Візьміть оце, Генрі, збережіть його, — каже. — Ой, яка ж я дурепа!» — та й дає мені якісь старі грамофонні платівки й газети. «Це дуже важливе», — сказала вона, а я подякував та й подумав собі: де в біса, — і тоді вона пішла, все так само плачучи й бідкаючись, яка вона дурепа. Я сховав ті старі газети й ті платівки та й не згадав про них і разу, аж поки Фанні не поховали й не відспівали, а оце сьогодні вранці трапили мені під руку ті газети, ну, я й подумав собі: а що ж воно таке? Пішов до місіс Гутіерес і питаю: «Що тут написано?» Вона почитала щось там, то по-мексиканському, то по-англійському, та й знайшла ті слова, обведені чорнилом, ви їх бачили, ті самі слова у п’ятьох різних числах газети, і той самий телефонний номер. Отоді я й замислився, чого Фанні так гірко плакала й що то за номер, а від так зав’язав собі вузлики й зателефонував туди. Ви теж зв’язувалися з ними?

— Так, Генрі, — відповів я. — Оце щойно я знайшов у кімнаті Фанні ще одну таку газету. Чому ви не сказали мені про них одразу?

— А навіщо б то? Усе воно здавалося дурницею. Жіночими витребеньками. Ви ж то самі прочитали? Мені прочитала місіс Гутіерес, погано, але сяк-так прочитала. Я тільки посміявся. Господи, подумав собі, та це ж казна-що, чисте казна-що. Хто б міг повірити такій нісенітниці?

— Фанні, — відповів я, помовчавши.

— А тепер скажіть мені ось що. Коли ви зателефонували на той номер, якийсь дурнуватий сучий син узяв слухавку, відповів, а потім пішов та й згинув?

— Атож, сучий син.

Генрі взяв мене під лікоть і повів до відчинених дверей свого помешкання. Так наче сліпий був я. Я не опирався.

— І що це в них за діло таке? — спитав він здивовано.

Ми вже підійшли до його дверей.

— Мабуть, коли ні про що не дбаєш, — відказав я, — люди самі кидають тобі гроші.

— Еге, оце ж моя вічна біда. Я надто дбав про все. От мені й ніхто нічого не кидав. Але тепер, чорт забирай, я однаково маю грошву, ще й скільки!

Почувши, як мені забило дух, Генрі зупинився.

— Звук такий, — мовив він, повільно кивнувши головою і всміхаючись, — наче хтось хоче позичити у мене мої заощадження.

— Тільки якщо ви поїдете разом зі мною, Генрі. Й допоможете мені знайти лиходія, що вкоротив віку Фанні.

— Гниляка?

— Гниляка.

— Мій ніс до ваших послуг. Ведіть.

— Щоб не гаяти часу, Генрі, нам потрібні гроші на таксі.

— Зроду я не їздив у тих таксі, то чого б це мав їхати тепер?

— Ми повинні встигнути до редакції тієї газети, поки там не зачинили. Чим скоріше ми довідаємося про те, про що нам треба знати, тим безпечніше буде для нас самих. Я не хочу ще одну ніч потерпати за вас у цьому будинку чи за себе на узбережжі.

— Гниляк має зуби, еге?

— Можете мені повірити.

— Ану, — він з усмішкою обійшов кімнату. — Пошукаймо, де сліпий чоловік ховає свої гроші. По всіх закапелках. Скільки вам потрібно? Вісімдесят?

— Та ні.

— Шістдесят? Сорок?

— Вистачить двадцяти-тридцяти.

— Гаразд, коли так, — Генрі пирхнув, став, засміявся й висмикнув із задньої кишені велику пачку грошей. Тоді почав відлічувати купюри. — Ось вам сорок.

— Тільки віддам я не одразу.

— Якщо ми накриємо того, хто звалив Фанні, ви мені нічого не винні. Хапайте гроші. Підніміть мій ціпок. Зачиніть двері. Ходімо! Треба знайти того клятого дурисвіта, що знімає слухавку, каже тобі зачекати, а сам їде у відпустку.

У таксі Генрі, потішено всміхаючись, досліджував невидимі джерела запахів.

— Знаменито. Ніколи не чув, як пахнуть таксі. Машина новісінька і їде швидко.

Я не міг стриматися, щоб не спитати:

— Генрі, як це ви назбирали стільки грошей?

— Я ж їх не бачу, не торкаюсь і навіть нюхом не чую, але я граю на кінних перегонах. Маю на іподромі приятелів. Вони слухають, що й до чого, і роблять ставки й за мене. Закладаю я більше, а програю менше, ніж більшість зрячих бовдурів. От і назбирується. Коли стає забагато, я йду до однієї з тих дамочок, що живуть у хатинах проти нашого будинку. Кажуть, вони бридкі, але мені до того байдуже. Сліпий є сліпий, йому й так добре. Де це ми вже?

— Приїхали, — сказав я.

Ми спинилися у провулку за великим будинком у вбогому кварталі Голлівуда, на південь від бульвару. Генрі потяг носом повітря.

— Це не Гниляк. Але його двоюрідний брат. Стережіться.

— Я миттю.

Я вийшов з машини. Генрі залишився на задньому сидінні, з ціпком між колінами й мирно склепленими очима.

— Прислухатимусь до лічильника, — мовив він, — щоб не швидко цокав.

Надворі давно вже споночіло, і я пробирався провулком у цілковитій темряві, аж поки побачив над заднім під’їздом будинку тьмяну неонову вивіску та намальоване фарбою зображення бога Януса, два обличчя якого дивилися в різні боки. Половина одного обличчя вже облупилася від дощів. Та й решту невдовзі чекала така сама доля.

Навіть боги бояться негоди, подумав я.

Я піднімався нагору, а обабіч мене снували сюди-туди молоді чоловіки й молоді жінки зі старими обличчями, кулячись, мов побиті собаки, пахкаючи сигаретами, вибачаючись і приймаючи мої вибачення, — але нікому не було до мене діла. Нарешті я ступив на останній поверх.

Приміщення редакції мало такий вигляд, наче там не прибиралося від часів Громадянської війни.[37] Підлоги не видно було під зібганими, зіжмаканими, розкиданими паперами. На підвіконнях і письмових столах громадилися сотні пошарпаних і пожовклих старих газет. Зате три кошики на сміття стояли порожні. Ті, хто жбурляв туди жмутки паперу, схибили не менше десяти тисяч разів. Я брів по кісточки в тому паперовому морі, наступаючи на висхлі недокурки сигар, сигарет і, судячи з ледь чутного хрустіння під ногами, на тарганів. Нарешті побачив під одним із завалених паперами столів покинуту телефонну слухавку, підняв її і притулив до вуха.

Мені здалося, ніби я чую шум вуличного руху під вікном місіс Гутіерес. Здурів чи що. Вона вже, певне, давно поклала слухавку.

— Дякую за терпіння, — мовив я.

— Гей, чоловіче, вам чого? — почувся голос позаду.

Я поклав слухавку й обернувся.

Паперовим морем до мене брів довготелесий кощавий добродій із прозорою капкою на кінчику гострого носа. Він обмацував мене жовтими, наче від нікотину, очима.

— Я телефонував сюди з півгодини тому, — кивнув я на телефон, — і оце щойно відповів собі.

Добродій утупився поглядом у телефон, почухав потилицю, й аж тоді до нього дійшло. Він видушив із себе якусь подобу усмішки й промовив:

— Чортзна-що.

— От і я так думаю.

Мені здавалося, він пишався тим, що ніколи не підходить до телефону: краще самому вигадувати новини, ніж чути їх від інших.

— Слухайте, чоловіче, — поволі почав він, чекаючи, поки наступна думка змінить попередню. Це був один із тих мислителів, що, перш ніж завести у двір корову, мають винести з дому меблі. — А ви часом не той… не з лягавих?

— Ні, я тільки з хортів.

— Що?

— Пам’ятаєте «Двох чорних круків»?

— Про що це ви?

— Був такий фільм у двадцять шостому році. То там два білі злочинці, замасковані під негрів, називали так детектива. А втім, не зважайте. Скажіть, чи не ви написали оце? — я показав йому останню сторінку «Януса» з тим жахливим оголошенням.

Він глипнув на сторінку.

— Та ні. Це ж приватна публікація. Хтось надіслав.

— А ви не завдавали собі клопоту подумати, скільки лиха може наробити таке оголошення?

— Слухайте, чоловіче, ми їх не читаємо, ми їх тільки друкуємо. У нас вільна країна, хіба ні? Ану дайте погляну! — він вихопив у мене газету й, ворушачи губами, прочитав оголошення. — А, так-так. Пам’ятаю. Забавне, еге ж?

— Ви хоч розумієте, що хтось може повірити цій фальшивці?

— І чого б то я ліз не у своє діло. Слухайте, чоловіче, котіться-но ви звідси… вниз зі сходів. Дайте людям спокій, — він тицьнув мені в руки газету.

— Нікуди я не піду, поки не дістану домашнього телефону цього жартівника.

Він ошелешено зиркнув на мене, тоді засміявся.

— Та ви що, це ж секретні відомості, ми їх нікому не даємо. Як я розумію, ви хочете написати йому. Лист ми перешлемо. Або він сам прийде забере.

— Справа невідкладна. Померла людина. Людина… — мені забракло пороху, я повів очима по паперовому океану на підлозі й, сам не тямлячи, що роблю, дістав із кишені коробочку сірників. — Схоже на те, що пожежа тут вийде знаменита, — мовив я.

— Яка пожежа?

Він роззирнувся довкола на багаторічні завали паперу, порожніх пивних бляшанок, зужитих паперових стаканчиків та обгорток від булочок із біфштексом. На обличчі його з’явився вираз невимовної гордості. А коли він побачив на підвіконнях п’ять чи шість літрових молочних упаковок із провоскованого паперу, в яких активно вироблявся пеніцилін, і старі чоловічі труси, що довершували цю мальовничу картину, в очах його затанцювали радісні вогники.

Щоб привернути його увагу, я запалив сірник.

— Ну-ну! — сказав він.

Удаючи із себе слухняного хлопчину, я задув сірник, та коли господар не виказав ознак того, що ладен вдовольнити моє прохання, я запалив другий.

— А якщо я кину його на підлогу?

Господар знов озирнувся довкола. Паперовий мотлох буяв, торкаючись його кісточок. Якби я кинув сірник, вогонь добіг би до його ніг за п’ять секунд.

— Не кинете, — сказав він.

— Ні? — я задув цей сірник і черкнув третім.

— Це ви такий бісів гуморист, еге?

Я кинув сірник на підлогу.

Господар зойкнув і відскочив.

Я наступив на вогник, поки він не встиг розгорітись.

Господар звів дух і дав волю гніву.

— А тепер геть звідси під три чорти! Ви…

— Стривайте, — я запалив ще один сірник, присів і, прикриваючи вогник рукою, підніс його до вицвілих зібганих аркушів машинопису, старих візитних карток і подертих конвертів.

Потім торкнувся сірником то там, то сям, і папір зайнявся.

— Якого біса вам треба?

— Тільки номер телефону. І більше нічого. Я не вимагаю у вас адреси, так що не зможу добутися до того типа чи вистежити його. Одначе телефонний номер, хай йому сто чортів, мені таки потрібен, а ні — то все тут піде з димом!

Я нараз усвідомив, що голос мій підвищився не менш як до десяти децибелів, до шаленого крику. У крові в мене клекотіла Фанні. А з уст вихоплювався лемент інших померлих людей, що шукав собі виходу.

— Дай номер! — гримнув я.

Вогники розповзалися підлогою.

— Чорт вас бери, затопчіть вогонь, я дам той триклятий номер! Гасіть же, гасіть мерщій!

Я скочив уперед і почав тупцяти по вогниках. Пішов дим, і, поки містер Янус, редактор, що дивився водночас в обидва боки, знайшов у своїй картотеці номер, вогонь уже згас.

— Ось він, цей бісів номер, хай він западеться! Вермонт, сорок п’ять, п’ятдесят п’ять. Запам’ятали? Сорок п’ять, п’ятдесят п’ять!

Я запалив останній сірник і почекав, доки редактор тицьне мені під ніс ту картку.

«Людина, що кохала вас», — було написано на ній. Та номер телефону.

— І годі! — зойкнув редактор.

Я загасив сірник. Плечі у мене роздружились від раптової полегкості.

«Фанні, — подумав я, — тепер уже розв’язка близько».

Мабуть, я вимовив ці слова вголос, бо редактор, червоний як буряк, бризнув на мене слиною:

— Що там у вас близько?

— Мій кінець, — сказав я, рушаючи до сходів.

— Дай вам боже! — гукнув він мені навздогін.

Я відчинив дверцята таксі.

— Цей лічильник цокає, як скажений, — озвався Генрі з заднього сидіння. — Добре, що я багатий.

— Справді добре.

Я показав водієві, щоб він проїхав за мною до рогу, де була телефонна будка.

Знявши слухавку, я довго вагався: боявся набрати номер, боявся, що хтось і справді відповість.

Що можна сказати вбивці, коли він вечеряє?

Я набрав номер.

Людина, що колись кохала тебе.

Хто б міг відгукнутися на таке безглузде оголошення?

Кожен із нас — під слушну нічну годину. Голос із минулого пробуджує в нас спомини про ніжні дотики, про теплий подих біля вуха, про гострий, наче блискавка, спалах пристрасті. Хто із нас устоїть перед цим голосом о третій годині ночі? Або коли прокинешся десь над ранок від того, що хтось плаче, — а це плачеш ти сам, і на обличчі в тебе сльози, і ти навіть не знаєш, що тієї ночі тобі наснився поганий сон.

Людина, що колись кохала…

Де тепер вона? Де він? Ще десь живе? Та ні, не може бути. Надто багато збігло часу. Людини, що кохала тебе, вже не може бути серед живих. А що, як усе-таки… Чом би й не зателефонувати, як оце робив тепер я?

Я тричі набрав номер, тоді повернувся до машини й сів на заднє сидіння поруч Генрі, слухаючи, як цокає лічильник.

— Не турбуйтеся, — сказав Генрі. — До лічильника мені байдуже. Ще багато буде кінних перегонів і сила грошви попереду. Ідіть зателефонуйте ще раз, хлопчику.

Хлопчик пішов телефонувати.

Цього разу десь далеко, неначе в іншій країні, самозваний розпорядник похоронної контори таки зняв слухавку.

— Алло! — почувся голос.

Я хапнув ротом повітря й задихано спитав:

— Хто це?

— Коли вже так, то хто ви? — насторожено запитав голос.

— Чому ви так довго не підходили до телефону? — я чув, як на тому кінці дроту гудуть, проїжджаючи, машини.

Він був у вуличній телефонній будці десь у місті. О Боже, майнула в мене думка, він робить так само, як і я. Використовує найближчий автомат для своїх ділових розмов.

— Ну, якщо ви не маєте чого сказати… — мовив голос на тому кінці дроту.

— Стривайте! — «Я ж уже майже впізнав твій голос, — подумав я. — Поговори ще». — Я прочитав ваше оголошення в «Янусі». Чи не могли б ви допомогти мені?

Голос на другому кінці дроту пом’якшав, явно потішений моїм замішанням.

— Я можу допомогти будь-кому, будь-де й будь-коли, — невимушено відповів він. — Ви із самотніх душ?

— Що?! — вигукнув я.

— Ви один із…

«Самотніх», — сказав він. І все стало ясно.

Я знов опинився у Крамлі, знов у великому нічному трамваї, що виписував під дощем дуту на повороті. Голос у слухавці був той самий, що й тоді, тієї грозової ночі хтозна вже й коли, той, що бурмотів про смерть і про самотність, про самотність і смерть. Спершу — згадка про той голос, потім гіпнотичний сеанс у Крамлі, коли я знепритомнів, і ось тепер — цей справжній голос у телефонній слухавці. Бракувало тільки останньої деталі. Я й досі не міг дати цьому голосові імені. Не раз чутий, знайомий… Я майже знав, чий він, але…

— Говоріть же! — просто-таки закричав я.

На другому кінці дроту запала підозрілива мовчанка. І цієї миті я почув звуки, що потішили мені вухо більше, ніж будь-які інші звуки за добру половину життя.

Десь там дув вітер. Та це не все: я почув, як на берег накочуються хвилі прибою, гучніше й гучніше, ближче й ближче, і ось уже, здається, шумлять просто у мене під ногами.

— О Боже, я знаю, де ви! — вигукнув я.

— Це неможливо, — мовив голос і урвав зв’язок.

Але не одразу. Я безтямно дивився на телефонну слухавку й щосили стискав її в руці.

— Генрі! — закричав я.

Генрі висунувся з таксі й утупив очі в ніщо.

Я впав на сидіння машини.

— Ви ще зі мною?

— Якщо не з вами, — відповів Генрі, — то де я? Скажіть водієві, куди їхати.

Я сказав. Ми поїхали.

Таксі зупинилося. Шибки були спущені. Генрі нахилився вперед, й обличчя його скидалось на ніс якогось темного корабля. Він принюхався.

— Не був тут із дитинства. Пахне океаном. А що то за інший дух, тухлий? A-а, поміст. То це ви десь тут живете, писако?

— Великий Американський Романіст. Так.

— Сподіваюся, ваші романи пахнутимуть краще.

— Якщо доживу, не виключено. Ми можемо затримати машину, Генрі?

Генрі лизнув великого пальця, відлічив від пачки три двадцятидоларові папірці й простяг їх через переднє сидіння.

— Цього вистачить, щоб ви не нервувалися, голубе?

— Цього, — відповів водій, беручи гроші, — вистачить до півночі.

— На той час уже буде по всьому, — сказав Генрі. — Синку, а ви розумієте, на що йдете?

Та перш ніж я встиг відповісти, під помостом із гуркотом прокотилася хвиля.

— Звук такий, наче в нью-йоркському метро, — сказав Генрі. — Глядіть, щоб не переїхало.

Ми залишили таксі чекати край помосту. Я спробував узяти Генрі під лікоть і повести в темряві.

— Не треба мене вести, — сказав він. — Остерігайте, де під ногами дріт, мотузка чи цеглина, ото й тільки. А лікоть у мене дуже нервовий, не любить, щоб до нього доторкались.

Я пустив його, і він гордо рушив сам.

— Чекайте мене тут, — сказав я згодом. — Відступіть на крок назад. Отак, там вас не видно. Коли я повернусь, то озовуся до вас тільки одним словом: «Генрі», — і ви скажете мені, який чуєте дух. Гаразд? А тоді повертаєте назад і йдете до машини.

— Атож, я чую, як хурчить мотор.

— Скажете водієві, щоб одвіз вас до венеційського поліційного відділка. Спитаєте там Елмо Крамлі. Якщо його не буде, хай зателефонують додому. Він має приїхати з вами сюди, якомога швидше, бо справа вже закрутиться. Звісно, якщо вона закрутиться. А може, нам сьогодні й не випаде скористатися з вашого нюху.

— Сподіваюся, що випаде. Я ж і ціпка свого взяв на того лиходія. Ви дозволите мені угріти його раз?

Я повагався.

— Тільки раз, — мовив зрештою. — Ви не боїтеся, Генрі?

— Братчик Лис добре заховався.

Почуваючи себе Братчиком Кроликом, я подався далі.

Нічний поміст скидався на слонове гробовище: скрізь довкола — велетенські темні кістки, над ними — важка пелена туману, а внизу — море, що напливає на берег, ховаючи ті останки, потім знову відкриває і знову ховає.

Я скрадався повз крамнички, повз схожі на взуттєві коробки житлові будиночки, повз зачинені картярські салони, примічаючи то там, то там по дорозі темні телефонні будки, що їх завтра чи наступного тижня мали вивезти назавжди.

Я ступав дерев’яними мостинами, де мокрими, де сухими, і вони зітхали, шурхотіли й подавались у мене під ногами. Весь поміст рипів і похитувався, наче корабель, що йде на дно, а я поминав застережні червоні прапорці й таблички з написом: Небезпечно! — аж поки, переступивши через натягнуті ланцюги, опинився там, звідки йти далі було вже нікуди, в самому кінці помосту, й озирнувся назад, на всі ті позабивані цвяхами двері й спущені та закріплені внизу брезентові намети.

Я прослизнув в останню на помості телефонну будку й, тихо лаючись собі під ніс, почав нишпорити по кишенях, аж поки намацав кілька п’ятицентовиків, що їх дав мені Генрі. Вкинув один у проріз автомата й заходився набирати номер, роздобутий у редактора «Януса».

— Чотири… п’ять… п’ять… п’ять… — пошепки приказував я, а тоді став чекати.

У цю мить пошарпаний ремінець мого годинника з Міккі-Маусом порвався. Годинник упав на підлогу кабіни. Лайнувшись, я підняв його й поклав на поличку під телефоном. Потім нашорошив вуха. Десь далеко, чи не в протилежному кінці помосту, мені почувся телефонний дзвінок.

Я впустив слухавку й залишив її висіти на шнурі. А сам вийшов із будки й, заплющивши очі, прислухався. Спершу я чув тільки гуркіт хвилі, що, стрясаючи мостини, прокотилась у мене під ногами. Потім хвиля затихла. І я почув.

Далеко, десь на середині помосту, дзвонив телефон.

Випадковий збіг? Телефони дзвонять скрізь й о будь-якій порі. Але щоб саме той, метрів за сто від мене, і саме в цю хвилину… Невже я набрав таки його номер?

Стоячи однією ногою в будці, а другою — на помості, я схопив слухавку й повісив її на гачок.

І той інший телефон серед вітряної темряви враз замовк.

Але й це ще нічого не доводило.

Я знову вкинув у проріз свій п’ятак і набрав номер.

Тоді глибоко зітхнув, і…

Той телефон у своїй скляній труні, за половину світлового року від мене, задзвонив знову.

Я аж підскочив і відчув біль у грудях. Очі в мене розширились, і я втягнув у себе холодне повітря.

Полишивши той телефон дзвонити, я вийшов зі своєї будки й став чекати, поки хтось там оддалік вибіжить із темного проходу, чи з вологого брезентового намету, чи з-за старого павільйончика «Збий пляшку». Хтось, кому, як і мені, закортить відповісти. Хто, як і я сам, підхоплюється з ліжка о другій годині ночі й біжить під дощем, аби поговорити із залитим сонцем Мехіко, де ще точиться, вирує і начебто ніколи не згасне життя. Хтось…

Поміст, як і раніше, потопав у темряві. Ніде не засвітилось у вікні. Не зашурхотів брезент. А телефон дзвонив. Припливна хвиля прокотилася під мостинами, ніби шукаючи когось, будь-кого, хто б відповів. Телефон дзвонив. Дзвонив і дзвонив. Я вже хотів було побігти й відповісти на той клятий дзвінок сам, аби тільки він замовк.

Хай йому чорт, подумав я. Забери вже свого п’ятака. Забери…

І отоді воно сталося.

Десь там зблиснула смужка світла, показалась і миттю зникла. Навпроти тієї будки щось заворушилося. Телефон дзвонив. Дзвонив і дзвонив. А хтось стояв у темряві й сторожко наслухав. Я побачив якусь білясту пляму й зрозумів, що той, хто там стоїть, повернувся й пильно, стривожено, обережно нишпорить очима по помосту.

Я заціпенів.

Телефон дзвонив. Нарешті темна тінь зрушила з місця, обернулася назад, прислухалась. Телефон дзвонив. Тінь раптом побігла.

Я вскочив у свою кабіну й саме вчасно схопив трубку.

Клац!

На тому кінці дроту почулося чиєсь дихання. Потім озвався чоловічий голос:

— Алло!

О Боже! Той самий. Голос, який я чув годину тому в Голлівуді.

Людина, що колись кохала тебе.

Мабуть, я промовив це вголос.

У тій будці запала довга, очікувальна мовчанка, чути було тільки сиплувате дихання.

— Алло!

Мені наче у вухо стрельнули, потім у серце.

Тепер я знав, чий це голос.

— Господи! — мовив я хрипко. — То це ви!

Певне, ці мої слова поцілили йому просто в голову. Я почув, як він хапає ротом повітря й сипло видихає його.

— Будь ти проклятий! — закричав він. — Щоб ти згорів у пеклі!

Але слухавки не повісив. Просто кинув, неначе обпікшись, і вона зателіпалася на своєму зашморгу, постукуючи об стінку кабіни.

Поки я вискочив із будки, на помості вже не видно було ні душі. Там, де на мить зблиснуло світло, тепер стояла непроглядна темрява. Тільки клапті старих газет шелестіли на мостинах. І тоді я примусив себе пройти — не пробігти — довгі вісімдесят метрів до того другого телефону. Слухавка й досі погойдувалася на шнурі, стукаючись об холодне скло.

Я підніс її до вуха й послухав.

На тому кінці дроту, за сотні миль від мене, було чути цокання мого десятидоларового годинника з Міккі-Маусом, якого я покинув у тій будці.

Якщо пощастить і залишуся живий, подумав я, піду й вирятую Мауса.

Я повісив слухавку й повернувся, видивляючись на всі ті будиночки, хатини, крамнички, забиті павільйони з розвагами й запитуючи себе, чи здатен я вчинити щось відчайдушне.

І вчинив.

Я пройшов ще кроків двадцять до невеликої хатини й став перед нею, прислухаючись. Усередині хтось був, ворушився, — мабуть, одягався потемки, готуючись вислизнути з дому. Я чув шарудіння, сердитий шепіт, хтось тихенько бурмотів сам до себе щось ніби таке: де ж це шкарпетки, де черевики й де в біса поділася краватка? А може, то просто накочувалась під поміст припливна хвиля, несучи слова, яких ніхто ніколи не перевірить.

Бурмотіння змовкло. Мабуть, він відчув, що я стою за дверима. До мене долинув звук ходи. Я незграбно відступив, нараз усвідомивши, що руки у мене порожні. Не здогадався взяти як зброю бодай ціпка Генрі.

Двері рвучко відчинились.

Я вп’явся в них очима.

І, наче в потьмаренні, побачив воднораз дві картини.

На столику в глибині повитої сутінню кімнати — стосик жовтих, коричневих і червоних обгорток від хрустких батончиків, шоколадок «Кларк» і «Здорованів».

А потім…

Невеличку тінь і самого малого чоловічка, що дивився на мене безтямними очима, неначе щойно прокинувшись від сорокарічного сну.

А. Л. Шренк власною персоною.

Ворожбит на картах таро, френолог, самозваний психіатр, загальноприступний удень і вночі психолог, астролог, нумеролог, послідовник учення дзен, Фройда, Юнга і Цілковитий Невдаха стояв переді мною, застібаючи неслухняними пальцями гудзики сорочки й силкуючись розглядіти мене застиглими очима, чи то одурманений якимсь зіллям, чи то приголомшений моїм безглуздим зухвальством.

— Щоб ти згорів у пеклі, — спокійно промовив він знову. А тоді додав із несподіваною блідою усмішкою: — Заходьте.

— Ні, — прошепотів я. А потім повторив трохи голосніше: — Ні. Виходьте ви.

Цього разу вітер дув не туди чи, може, саме туди, куди треба.

Я аж заточився назад, та потім знову став рівно. О Боже, а як дув вітер в усі ті дні? Як я міг не відчути цього духу? Та ж із біса просто: у мене цілих десять днів був нежить. Я нічого не чув носом. Анічогісінько.

Я подумав про Генрі, з його завжди наставленим за вітром, завжди допитливим шнобелем, від якого й передавалась йому в душу ота дивовижна впевненість. Про кмітливого Генрі, що, переходячи о дев’ятій годині вечора невидиму вулицю, міг уловити дух заношеної сорочки й давно не праної спідньої білизни, який линув із другого боку вулиці, де саме скрадалася Смерть.

Я поглянув на Шренка й відчув, як тіпнулися мої ніздрі. Передусім дух поту — дух поразки. Потім дух сечі — дух ненависті. Які ще суміші запахів? Бутерброди з цибулею, нечищені зуби — дух занепаду. Усе те наринуло на мене воднораз, суцільною грозовою хмарою, повноводим потоком. І мене охопив такий млосний страх, наче я стояв на безлюдному березі перед гігантською, метрів на тридцять, хвилею, що ось-ось розтрощить мене. У роті пересохло, зате все тіло зросив холодний піт.

— Заходьте, — повторив А. Л. Шренк невпевнено.

На мить мені здалося, що зараз він позадкує, мов рак, і сховається у своїй норі. Але він перехопив мій швидкий погляд на телефон-автомат навпроти його хатини й на другу будку в кінці помосту, де цокав мій годинник з Міккі-Маусом, — і зрозумів. Та перш ніж він озвався знов, я гукнув у темряву:

— Генрі!

Серед тіні ворухнулася тінь. Я почув, як рипнули черевики Генрі, а тоді відгукнувсь і його голос, приязний і спокійний:

— Я тут.

Шренкові очі перебігли з мене у темряву, звідки долинув голос Генрі.

Зрештою я спромігся запитати:

— Гниляк?

Генрі з шумом утягнув носом повітря, тоді випустив його.

— Гниляк, — мовив він.

Я кивнув головою.

— Ви знаєте, що робити.

— Я чую, як цокає лічильник, — сказав Генрі.

Краєм ока я бачив, як він пішов назад, тоді спинився й махнув рукою.

Шренк відсахнувся. Я також. Ціпок Генрі просвистів у повітрі і з лунким грюкотом упав на мостини.

— Може, знадобиться, — сказав Генрі.

Шренк і я стояли й дивилися на ту зброю на помості.

Я почув, як поїхало таксі, і цей звук наче підштовхнув мене. Я схопив ціпок і пригас до грудей, так ніби й справді мав іти проти ножів чи револьверів.

Шренк подивився, як зникли у темряві вогники таксі.

— До чого вся ця бісова дурниця? — запитав він.

А з-позад нього Шопенгауер і Ніцше, Шпенґлер і Кафка, погрузнувши у поросі й сперши на руки свої божевільні голови, і собі запитували пошепки: «Атож, до чого воно все?».

— Почекайте, я візьму черевики, — сказав Шренк і зник у хатині.

— Тільки не беріть нічого іншого! — гукнув я.

Він здавлено засміявся.

— Що я можу взяти? — відгукнувсь невидимий, нишпорячи в темряві. Потім з’явився у дверях і показав мені по черевику в кожній руці. — Ні револьверів, ні ножів не маю.

Він назув черевики, але шнурівок не зав’язав.

А далі сталося таке, у що я й повірити не міг. Хмари над Венецією надумали розійтися, і з-за них виплив повен місяць.

Ми обидва подивилися на небо, міркуючи собі, добре це чи погано — і для котрого з нас.

Шренк повів довгим поглядом по берегу та помосту.

— «І Тесля аж ридма ридав, що стільки там піску», — продекламував він. Потім, ніби дослухаючись сам до себе, тихенько пирхнув. — «Ходімо, устриці, — сказав, — гуртом по бережку. Приємно вирушити всім в прохідку отаку».[38]

І ступив уперед. Я залишився стояти.

— Ви що, не замикаєте дверей?

Шренк ледь позирнув через плече на книжки, що застигли на полицях, мов чорні стерв’ятники із затуманеними золотистими поглядами, чекаючи життєдайного дотику. Їхній невидимий хор виспівував безумні пісні, що їх я мав би почути ще багато днів тому. Я знов і знов перебігав поглядом по тих горах книжок.

О Боже, де були мої очі?

Те жахливе урвище з фатальними кінцями, ті шереги життєвих поразок, той літературний Апокаліпсис війн, мерзоти, недуг, пошестей, занепаду, та прірва кошмарів, безодня маячні й сум’яття, звідки, геть збожеволівши, не знайдуть виходу до світла навіть миші чи щурі. Оте кримінальне стовписько дегенератів та епілептиків, що витанцьовують на виступах бібліотечних стрімчаків разом з усе новими й новими зачаєними в темряві нагорі юрбами нудотних і гидотних потвор.

Окремі автори, окремі книжки — то добре. Там щось із Едгара По, там із де Сада — така собі гостра присмака. Але це була не бібліотека — це була бойня, підземна катівня, фортечна вежа, в якій німотно гибіли, ув’язнені довіку, сотні людей у залізних масках.

Чому ж я не бачив усього цього, не розумів?

Тому що тут правив лихий карлик Румпельштільцхен.[39]

Навіть і тепер, дивлячись на Шренка, я думав: ось зараз як ухопить власну ногу та й роздере себе зі злості на дві половини!

Одначе він був весело збуджений.

А це робило його ще страхітливішим.

— Оті книжки… — нарешті порушив мовчанку Шренк, не озираючись на свою бібліотеку, а й далі дивлячись на місяць. — Їм до мене байдуже. То чого б я мав дбати про них?

— Але…

— До того ж, — сказав Шренк, — кому б і справді забаглося вкрасти «Занепад Заходу»?

— Я думав, ви любите своє зібрання.

— Люблю? — він кліпнув очима. — Боже, невже ви не розумієте? Я все ненавиджу. Немає у світі нічого такого, що б я любив.

І рушив у той бік, де зникло в темряві таксі з Генрі.

— Ну, — мовив він, — ви йдете чи ні?

— Іду, — сказав я.

— Це що — зброя?

Ми йшли повільно, мало не впритул один до одного. Я з подивом побачив у своїх руках ціпок Генрі.

— Ні, скорше чутливий вусик комахи.

— Дуже великої комахи?

— І дуже сліпої.

— А та комаха знайде без нього дорогу? І куди це вона подалась о такій пізній порі?

— В одній справі. Зараз повернеться, — збрехав я.

Та Шренк був достоту детектор брехні. Почувши мої слова, він аж стенувся від задоволення. Навіть ходу пришвидшив, але потім спинився й пильно поглянув на мене.

— Як я розумію, він керується нюхом. Я чув, про що ви його запитали й що він відповів.

— Гниляк, — мовив я.

Шренк зіщулився у своїх старих лахах. Очі його зиркнули на ліву пахву, на праву, а тоді ковзнули вниз по численних плямах та вицвілих місцях, що мали багаторічну історію.

— Гниляк, — повторив я.

То була куля просто в серце.

Шренк похитнувся, тоді став рівно.

— З якої речі й куди ми йдемо? — задихано спитав він.

Я відчував, як під його засмальцьованою краваткою дрібно, наче в наполоханого кроля, пульсує жилка.

— Я думав, це ви мене ведете. А я знаю тільки одне, — я рушив далі, тепер уже на крок поперед нього. — Сліпий Генрі винюшував дух заношених сорочок, брудної білизни, занедбаного рота. Винюшив і назвав його мені.

Я не став повторювати того бридкого епітета. Але за кожним моїм словом Шренк ще дужче зіщулювався.

— А навіщо я потрібен сліпому чоловікові? — спитав він нарешті.

Я не хотів відкривати йому всього зразу. Тричі одміряй — раз одріж.

— Через оголошення в «Янусі, тижневику Зеленої заздрості», — сказав я. — Я бачив його випуски крізь вікно у вашому домі.

То була чистісінька брехня, але вона влучила в ціль.

— Так, так, — погодився Шренк. — Але до чого тут сліпий… і ви?..

— До того, — глибоко зітхнувши, випалив я, — що ви — містер Душогуб.

Шренк приплющив очі, прокрутив у голові думки і, знайшовши потрібну відповідь, засміявся.

— Душогуб? Душогуб! Сміх та й годі! З чого це ви взяли?

— З того, — я простував уперед, а він, мов цуценя, дріботів за мною. І говорив я до туману, що копичився попереду. — Не так давно, переходячи ввечері вулицю, Генрі запам’ятав чийсь особливий дух. Той самий дух він унюхав у коридорі свого багатоквартирного будинку і оце сьогодні тут. Це ваш дух.

Малого чоловічка знов пройняв кролячий дрож, але він розумів, що йому ще нічого не загрожує. Ніяких доказів не було!

— Чого б то мені шастати хтозна-де, по якомусь злиденному багатоквартирному будинку, де я зроду не став би жити, ну, чого?

— А того, — сказав я, — що ви шукали Самотні душі. І я, безмозкий, богом проклятий дурень, сліпіший за Сліпого Генрі, допомагав вам їх знаходити. Фанні таки мала рацію. І Констанс теж! О Боже, я справді був цапом, що приносить смерть. Отією тифозною вошею. Я розносив заразу, цебто вас, скрізь, куди тільки йшов. Чи, власне, ви йшли по моїх слідах. Щоб знайти Самотні душі, — я з шумом перевів подих. — Самотні душі…

І майже водночас із тим, як я це говорив, і Шренка, й мене аж затіпало, неначе в нападі лихоманки. Я казав правду, і вона, мов жар із відчинених дверцят топки, обпікала мені обличчя, вуста, серце й душу. А Шренк? Я ж бо витяг на світ таємницю його життя, його приховану скруту, і хоч усе те ще треба було розкрити й довести, але я знав, що принаймні вже зірвав азбестову оболонку й випустив вогонь назовні.

— Як ви сказали? — запитав Шренк, застигши, наче статуя, кроків за десять позад мене.

— Самотні душі. Це ж ваші слова. Це те, що ви робили останній місяць. Самотні душі.

І то була правда. У напливах туману переді мною німотно промайнула ціла похоронна процесія. Фанні, Сем, Джиммі, Кел і всі інші. Я ніколи не мав для них відповідної назви. Ніколи не замислювався над тим, що споріднювало їх між собою і пов’язувало докупи.

— Ви марите, — сказав Шренк. — Вигадуєте. Фантазуєте. Брешете. Я не маю з цим нічого спільного.

Але дивився вниз, на рукави свого піджака, що не прикривали кощавих зап’ястків, і на патьоки від дощу та поту після нічних ходінь. Здавалось, костюм збігається на ньому просто в мене на очах. І Шренка аж корчило в його блідій шкірі під костюмом.

Я вирішив іти в напад.

— Боже, та ви ж гниєте оце просто переді мною! Дивитися на вас гидко. Ви ненавидите всіх і все, ненавидите цілий світ. Самі ж мені щойно сказали. От і накидаєтесь на людей зі своїм брудом, зі своїм гнильним духом. Ваша смердюча білизна — ось ваш прапор, і ви піднімаєте його на щоглу, щоб отруювати вітер. А. Л. Шренк, п’ятий вершник Апокаліпсиса.

Тепер він посміхався, його виповнювала радість. Своїми образами я тільки тішив його. Віддавав йому належне. Його «я» тріумфувало. Сам того не підозрюючи, я кинув у пастку шматок сиру, і здобич ось-ось мала попастися.

Що ж далі? Боже мій, ну що, що мені ще йому сказати? Як витягти з нього зізнання? Чим його добити?

А тим часом він уже знову простував попереду, натхнений моїми образами, велично й гордо несучи медалі за смерть і горе, що їх я начепив на засмальцьовану вилогу його піджака.

Ми йшли, і йшли, і йшли.

Боже, думав я, чи довго ще ми отак ітимемо, чи довго розпатякуватимем, чи довго все це триватиме?

Це наче кіно, думав я, одна з тих неймовірних сцен, яким усе немає кінця, — хтось щось пояснює, потім йому щось кажуть, і він знову починає пояснювати.

Ні, не може бути.

Так воно й є.

Шренк не певен, чи все я знаю, і я також не певен, чи знаю все, і ми обидва намагаємося вгадати, чи немає у другого зброї.

— І обидва боягузи, — мовив Шренк.

Мабуть, я, сам того не помітивши, прошепотів останні слова.

А Шренк почув і докінчив мою думку.

— І обидва не зважуємося це перевірити.

Тесля йшов далі. Устриця плентала за ним.

Ми йшли.

І то не була сцена з якогось доброго чи поганого кінофільму-, де люди все говорять та говорять, — ця сцена розгорталася пізнього вечора, і місяць то зникав, то виринав з-за хмар, і туман усе густішав, а я вів розмову з ідіотсько-психіатричною тінню Гамлетового батька.

Шренк… Як же все воно почалося? Закінчив коледж, почепив на двері вивіску приватного практика та й зажив собі, мов равлик у своєму домку, аж поки котрогось там року, вже й не згадати, стався великий землетрус, коли йому ушкодило не тільки руки-ноги, але й голову, і він зірвався вниз довгим схилом, та не на санчатах, а на власній кощавій спині, й не було на тому шляху жодної жінки, щоб пом’якшити падіння, полегшити кошмар, утерти нічні сльози й розвіяти вранішню ненависть? І, прокинувшись одного ранку, він побачив, що опинився… де?

У Венеції, штат Каліфорнія, і то вже коли остання гондола давно відпливла в небуття, вогні над каналами погасли, вода взялася нафтою, і в неї звалили старі циркові фургони з клітками, за гратами яких рикала тільки припливна хвиля…

— «Ті, що в мій список попадуть, — промовив я, — уже од мене не втечуть».

— Що? — спитав Шренк.

— Є така пісенька, «Мікадо», — пояснив я. — Вона ніби про вас. «Засади всі мої ясні, і хай поможе Бог мені. Щоб кожному покара — по вині, покара — по вині». Самотні душі. Усі, скільки їх є. Ви заносите їх у свій список, і, як співається в тій пісеньці, вони од вас уже не втечуть. Вина їхня в тому, що вони облишили спроби чогось досягти або й ніколи не пробували. Хто не мав хисту, хто зазнав поразки, хто зневірився. А їхньою покарою, о Господи, стали ви.

Шренк знову запишався й виступав, наче півень.

— Ну-ну, — мовив він, тримаючись попереду. — Ну-ну.

Я зарядив язика, націлився й пальнув.

— Як мені здається, — сказав я, — десь тут поблизу має бути відтята голова Скотта Джопліна.

Він не зміг стримати мимовільного поруху, і його права рука шарпнулася до кишені засмальцьованого піджака. Вдавши, ніби просто пригладжує піджак, він задоволено поглянув на свою руку, тоді відвів очі й попростував далі.

Перший постріл влучив у ціль. Я зашарівся з радості. «Детективе-лейтенанте Крамлі, — подумав я, — побачили б ви мене зараз!»

Тоді вистрілив удруге.

— Канарки на продаж, — промовив я тихим голосочком, тихим і тонким, як оті вицвілі, написані олівцем літери на картці у вікні старої. — Канарки.

Тепер його ліва рука з таємною гордістю порвалася до лівої кишені.

0 Боже, подумав я, він носить при собі оті клапті старих газет із пташиних кліток!

Як в око вліпив!

Шренк простував далі. Я йшов за ним.

Мішень три. Приціл три. Плі!

— Лев’яча клітка. Старий із трамвайної станції.

Його підборіддя ледь помітно хитнулося до нагрудної кишені.

Побий мене бог, отам і лежить жменька конфеті з квитків на трамвай, яким той старий так нікуди й не поїхав!

Шренк борознив туман, не маючи і найменшої підозри, що я один по одному накриваю, як метеликів сачком, його злочини. Він являв собою живий образ щасливого дитяти в царині Антихриста. Його крихітні черевички дрібно стукотіли по мостинах. Він аж променився з утіхи.

Що ж далі? Думки закопошились у мене в голові. Ага, так.

Перед очима мені постав Джиммі в коридорі старого будинку, зі своїми новими «кусачками» в роті, що від вуха до вуха розтягся в усмішці. І Джиммі у ванні з водою, перевернутий долілиць, при самому дні.

— Штучні щелепи, — сказав я. — Верхня й нижня.

Хвалити бога, цього разу Шренк не погладив себе по кишені. А то б я ще зайшовся моторошним сміхом на саму думку, що він носить при собі той мертвий вискал. Його швидкий погляд через плече сказав мені, що щелепи зосталися (чи не в склянці з водою?) у нього вдома.

Мішень п’ять, приціл, плі!

— Собачки-танцюристи, барвисті папуги!

Шренкові черевички по-собачому задріботіли по мостинах. А очі ковзнули до лівого плеча. На тканині були сліди пташиних кігтів і посліду! Один із птахів П’єтро Массінелло також залишився в хатині на помості.

Мішень шість.

— Марокканська фортеця на Аравійському морі.

Маленький, наче в ящірки, Шренків язик ледь помітно лизнув пересохлі губи.

Отож і пляшка шампанського Констанс Реттіґан стояла десь там позаду, на книжковій полиці, підпираючи сонного де Квінсі й похмурого Гарді.

Здійнявся вітер.

Я здригнувся, бо раптом відчув, що оті сотні цукеркових обгорток, і всі мої, із шелестом полетіли понад нічним помостом навздогін Шренкові й мені, немов примари голодних гризунів з далекого минулого.

І ось настав час сказати те, чого я ніяк не міг сказати, але зрештою примусив себе: останні жахливі й сумні слова, які пекли мені язик і роздирали груди.

— Старий будинок опівночі. Напхом напханий холодильник. «Тоска».

Мов чорний диск, що його метнули через усе місто, перша платівка «Тоски» впала на поміст і, хилитаючись, ковзнула під двері темної хатини А. Л. Шренка.

Виголошуючи свій довгий список, я ледве стримував суперечливі почуття, що по вінця переповнювали мене в ці хвилини: істеричний розпач, жах, радісне усвідомлення власної кмітливості, огиду до самого себе, глибоку душевну скорботу. Першу-ліпшу мить я міг зірватися в танок, завдати удару, нестямно закричати.

Одначе перший озвався Шренк. Очі його мрійливо мружились, так ніби він прислухався до арій Пуччіні, що ледь чутно, але безугавно звучали у нього в голові.

— Та гладуха тепер мирно спочиває. Їй потрібен був спочинок. Я дав їй його.

Що було далі, я майже не пам’ятаю.

Хтось дико закричав. Я. І хтось іще закричав. Він.

Моя рука зметнулася вгору, стискаючи ціпок Генрі.

«Убий його! — майнула думка. — Вбий!»

В останню мить, коли важкий ціпок рубонув повітря, Шренк устиг відскочити назад. Ціпок ударив у поміст і вирвався у мене з руки. Він із грюкотом упав на мостини, Шренк наддав його ногою, і ціпок, перелетівши через край помосту, впав униз на пісок.

Мені лишалося тільки кинутись до того чоловічка з голими кулаками, але він швидко відступив убік, і я нараз спинився, відчуваючи, як урвалась у мене всередині остання струна.

Я зайшовся давлючим плачем. Коли я плакав отоді під душем чи в морі — то були тільки квіточки. Тепер наринула справжня злива. Здавалось, у мені розсипаються кістки. Я стояв, задихаючись від ридань, і вражений Шренк мало не простяг руку, щоб утішити мене: ну годі вже, мовляв, годі.

— Не плачте, — сказав він нарешті. — Вона собі мирно спочиває. Ви мали б подякувати мені за це.

Місяць сховався за великим пасмом туману, і це дало мені час заспокоїтись. Тільки тепер увесь я немов закляк. Язик ледве ворушився в роті, очі майже нічого не бачили.

— Ви хочете сказати, — промовив я нарешті наче з-під води, — що всі вони спочили і я маю дякувати вам за них усіх? Так?

Яка то, певне, була для нього полегкість! Він же всі ці місяці чи, може, й роки чекав нагоди комусь відкритися — байдуже де, байдуже як. Знову виринув місяць. І в його світлі я побачив, як тремтять Шренкові губи, прагнучи вилити все те.

— Так. Я їм усім допоміг.

— О Боже! — ахнув я. — Допоміг? Допоміг?

Ноги більше не тримали мене, і я мусив сісти на поміст. Шренк підсобив мені й став поряд, здивований моєю слабкістю, владний тепер наді мною і над дальшими подіями цієї ночі, добродій, що благословляв людей убивством, позбавляв їх страждань, рятував від самотності, присипляв їхні лихі долі, визволяв від життя. Дарував їм захід сонця.

— Але ви теж допомогли, — розважливо сказав він. — Ви письменник, людина допитлива. Усе, що я мав робити, — це ходити скрізь за вами, підбираючи ваші обгортки від цукерок. А знаєте, як легко ходити назирці за людьми? Вони ніколи не оглядаються. Ніколи. От і ви не оглядались. Де там, ви й гадки про мене не мали. А тим часом були моїм вірним собакою-поводирем, посланцем смерті, і то довше, ніж ви собі уявляєте. Понад рік. Ви наводили мене на людей, яких збирали для своїх книжок. На всю ту жорству на доріжці, полову, що летить за вітром, порожні черепашки на березі, гральні кості без очок, карти без малюнка. Без минувшини, без сьогодення. Отож я звільняв їх і від майбуття.

Я поглянув на нього знизу вгору. До мене поверталася сила. Безпорадна туга вже майже розвіялась. У душі поволі наростав гнів.

— То ви усе це визнаєте, так?

— А чом би й ні? Усе воно не більш як кисла відрижка на вітрі. Якщо після цієї нашої розмови ми з вами й підемо до поліційного відділка, на що я цілком згоден, ви однаково не матимете жодного доказу, що я вам таке казав. Усе це марно випущена пара.

— Не зовсім, — заперечив я. — Ви не могли встояти перед спокусою взяти щось на згадку в кожної жертви. У вашій проклятій богом оселі знайдуться й грамофонні платівки, й пляшки шампанського, і штучні щелепи.

— Сучий син!.. — вигукнув Шренк і замовк. Тоді хрипко засміявся й вискалив зуби. — Хитро зроблено. Витягли з мене, еге? — він похитався на підборах, про щось міркуючи. — Ну, — мовив нарешті. — тепер мені лишається тільки вбити вас.

Я аж підскочив. І хоч при своєму зрості не відзначався хоробрістю, проте Шренк відсахнувся назад.

— Ні, — сказав я. — Ви цього не зробите.

— Чому?

— Тому, — відповів я, — що ви не можете вбити мене власноруч. І їх не вбивали. До прямого насильства ви не вдавалися. Тепер я розумію вашу логіку. Ви воліли, щоб люди самі заподіювали собі смерть, тобто ви знищували їх, стоячи осторонь. Так я кажу?

— Так! — у ньому знов заграла гордість. Він нібито й забув про мене, озираючи своє славне, осяйне минуле.

— Старий із павільйону на трамвайній станції. Вам досить було підпоїти його. Ну, може, ще штовхнути, щоб він ударився головою об бордюр каналу, а тоді стрибнути у воду й допевнитися, що він уже в клітці.

— Так!

— Стара жінка з канарками. Усе, що ви зробили, — це стали над її ліжком і скорчили страшну гримасу, так?

— Так!

— Сем. Дали йому стільки міцного питва, що він опинився в лікарні.

— Так!

— Джиммі. Простежили, щоб він видудлив утричі більше, ніж міг. Вам навіть не довелося перевертати його у ванні. Сем перевернувся й потонув?

— Так!

— П’єтро Массінелло. Ви написали скаргу до міської управи, щоб приїхали й забрали його разом з усіма собаками, котами й птахами. Якщо він ще живий, то скоро помре?

— Так!

— Ну й, звісно, перукар Кел…

— Я викрав у нього голову Скотта Джопліна, — сказав Шренк.

— А Кел так перелякався, що втік із міста… Джон Вілкес Гопвуд. Чоловік, що над усе в світі любив самого себе. Ви написали йому листа на іменному папері Констанс Реттіґан, і з вашої ласки він щоночі приходив голим на пляж перед її будинком. І Констанс із переляку запливла далеко в море і втопилася?

— Достеменно так!

— Потім ви позбулися й Гопвуда, давши йому знати, що бачили його на пляжі тієї ночі, коли зникла Констанс. Надіслали жахливий, брудний лист, де спаплюжили його як найпослідущого покидька.

— Такий він і був.

— Нарешті, Фанні Флоріанна. Ви підкидаєте їй під двері оте своє оголошення. А коли вона телефонує і ви домовляєтесь про побачення, то вам досить лише вдертися до кімнати, так само як і до старої з канарками, і добряче настрахати бідолашну жінку, так що вона сахається назад, падає навзнаки й не може звестись, а вам лишається тільки стояти над нею і дивитися, щоб вона не звелась. Хіба не так?

На це Шренк визнав за краще не казати «так» і взагалі промовчати, бо я вже спинався на ноги і хоч був ще млявий, проте спалах безтямної люті додав мені сили.

— За весь цей час ви тільки раз схибили. Газети, які ви надсилали Фанні, були з вашими позначками, і ви їх не забрали. А коли згадали про це і, зламавши замок, залізли в помешкання, то не змогли знайти їх. Єдиним місцем, куди ви не додумалися заглянути, був холодильник. Ваше оголошення лежало на полиці під банками замість підстилки. А я його знайшов. Ось чому я тут. І не збираюся стати наступною жертвою у вашому списку. Чи ви маєте інші плани?

— Так.

— Ні, і знаєте, чому ні? З двох причин. По-перше, я не Самотня душа. Я не зазнав поразки. Я не зневірився. Я твердо вирішив досягти свого. Передусім, я здобуду собі щастя. Одружуся й матиму добру жінку та дітей. Напишу збіса гарні книжки, і всі мене любитимуть. Як бачите, я не вписуюсь у вашу схему. Ви не можете вбити мене, клятий нікчемний йолопе, бо у мене все гаразд. Ви зрозуміли? Я житиму вічно. По-друге, ви й пальцем до мене не доторкнетесь. Ви ще ні до кого не доторкались. А якщо зробите це, то зіпсуєте собі все діло. Досі ви тільки залякували до смерті людей. Але тепер, якщо ви захочете перешкодити мені піти до поліції, то вам, жалюгідний виродку, доведеться вчинити справжнє вбивство, бо я оце зараз же туди йду!

Я рішуче попростував уперед, і він потюпав за мною.

Він дріботів позаду, геть розгублений. Мало не хапав мене за лікті, щоб привернути до себе увагу.

— Так, так, ваша правда. А знаєте, я ледве не вбив вас, ще два роки тому. Побачив вас і пішов назирці. Але потім ви почали друкувати оповідання в журналах, тоді познайомилися з тією дівчиною, і я вирішив просто ходити за вами й збирати людей, атож, так воно й було. А по-справжньому все почалося з отієї грозової ночі в трамваї, що їхав до Венеції, я був тоді п’яний, і отой старий у лев’ячій клітці, і…

О Боже, все так, подумав я. Ніч, надворі дощ, а позад мене невидимий Шренк промовляє слова, що назавжди закарбувались у моїй пам’яті.

— Тієї ночі у трамваї ви були так близько від мене, — провадив Шренк. — Я міг би простягти руку й торкнутися вас. Та я цього не зробив. Я втік. Ішов дощ, і коли б ви тільки обернулись… але ви не обернулись… ви б побачили мене, впізнали… але ви не обернулись, і…

Поміст лишився вже далеко позаду, ми швидко пройшли темною вулицею понад каналом і саме переходили місток. Бульвар був сонний, безлюдний — ні машин, ні вогнів. Я сягнисто простував попереду.

На середині містка через канал, там, де були лев’ячі клітки, Шренк раптом зупинився і вхопився за поруччя.

— Ну як ви не розумієте, допоможіть мені! — простогнав він. — Так, я хотів убити вас, справді хотів. Але це було б однаково що вбити надію, а вона потрібна в цьому світі, навіть таким людям, як я, хіба ні?

Я обернувся й поглянув на нього.

— Після сьогоднішнього вечора — ні.

— Але чому? Чому? — задихано спитав він, дивлячись на холодну масну воду.

— Тому що ви остаточно й безповоротно божевільний, — відказав я.

— Тепер я таки уб’ю вас!

— Ні, — сказав я з безмежним жалем. — Тепер лишилась тільки одна людина, яку треба вбити. Остання Самотня душа. Останній невдаха. Останній спустошений. Ви.

— Я? — зойкнув той малий чоловічок.

— Ви.

— Я? — зарепетував він. — Та будь ти проклятий, проклятий, проклятий!

Він крутнувся на місці. Вчепивсь у поруччя. І перескочив через нього.

Його тіло шугнуло вниз, у темряву.

Він поринув у воду — таку саму брудну й липку, як його одяг, таку саму чорну й жахливу, як його душа, — і зник з очей.

— Шренк! — закричав я.

Він не випливав.

«Верніться!» — хотів крикнути я.

Та раптом злякався, що він справді повернеться.

— Шренк… — шепотів я. — Шренк… — потім перехилився через поруччя містка, вдивляючись у зеленкувате шумовиння й пузирчасту припливну хвилю. — Я ж знаю, ви там.

То не міг бути кінець. Усе сталося надто просто. Шренк зачаївся десь у пітьмі, може, під містком, припавши до землі, мов величезна темна жаба, позеленілий на лиці, і, ледь чутно дихаючи, вичікував. Я прислухався. Ніде ані капне. Ані хлюпне. Ані шелесне.

— Шренк… — прошепотів я.

«Шренк…» — озвалося луною між палями містка.

Неначе на мій поклик, десь далеко на узбережжі підвели голови велетенські нафтові чудиська, потім знов опустили в лад довгому похоронному рокотанню хвилі на піску.

«Не чекай, — учувся мені Шренків шепіт. — Тут унизу так хороше. Нарешті спокій. Мабуть, я тут і залишусь».

«Брешеш, — подумав я. — Ти вискочиш звідти, коли я найменше цього чекатиму».

Місток рипнув. Я рвучко обернувся.

Ніде нічого. Тільки туман над безлюдним бульваром.

Біжи, подумав я. Біжи до телефону. Повідомляй Крамлі. Чому його досі немає? Біжи… Та ні. Якщо я побіжу звідси, Шренк може вискочити й утекти. Доведеться чекати.

Вдалині, за дві милі від мене, прогуркотів великий червоний трамвай, сигналячи й ревучи, мов оте жаске чудисько з мого сну, так наче гнав, щоб забрати в мене літа, життя, майбутнє й завезти до чорної смоляної ями в кінці колії.

Я знайшов камінець й кинув у воду.

Шренк…

Камінець булькнув і потонув. Знову тиша.

Він таки втік од мене. А я ж хотів відплатити йому за Фанні.

Є ще Пег, подумав я. Зателефонуй їй.

Ні, їй теж доведеться почекати.

Серце у мене билося так лунко, аж я боявся, що ось-ось сколихнеться внизу темна вода і з неї вирине смерть. Боявся, щоб від самого мого подиху не завалилися нафтові вишки. Я заплющив очі й, зробивши над собою зусилля, притишив биття серця і дихання.

«Шренк, — покликав я подумки, — виходь. Тут Фанні, вона чекає. І жінка з канарками чекає. І старий із павільйону на трамвайній станції тут, поруч мене. Тут і Джиммі, прийшов по свої зуби. І П’єтро хоче забрати назад своїх звірят. Я ж знаю, що ти там. Виходь. Я тут, чекаю разом з усіма».

Шренк!

Який же я був дурень!

Цього разу він, мабуть, таки почув.

І прийшов мене схопити.

Він вилетів із чорної води як гарматне ядро, що відскочило від трампліна. Зметнувся вгору по неймовірній траєкторії.

Ах ти ж клятий дурень, подумав я. Навіщо ти кликав його? Навіщо чекав?

Тепер він був зо три метри заввишки, справжній дракон, що, мов на дріжджах, виріс із карлика, Ґрендель,[40] який колись був жокеєм.

Він зметнувся, наче фурія, і, розчепіривши пазурі, схопив мене, як повітряну кульку, налиту гарячою водою, — зі скрипом, виском і скреготом. Він уже давно забув про своє каяття та добрі наміри, про власний міфічний образ і тверде правило вбивати без насильства.

— Шренк! — закричав я, немов доконче мав його назвати.

То було щось ніби моторошне сповільнене кіно; за кожним кадром стрічка спинялась, і я розглядав Шренка по окремих деталях: як він дивовижно вигнувся дугою і зріс до велетенських розмірів; як хижо зблискували його очі й судомився у зненависті рот; як його руки люто вчепилися мені в піджак, у сорочку, в горлянку і стислись, мов залізні лещата; як кривавились його уста, вимовляючи моє ім’я. А чорна, неначе смола, вода чекала. О Боже, тільки не туди! А лев’ячі клітки з відчиненими дверцями чекали.

— Ні!

Сповільнене кіно урвалось. Далі було стрімке падіння.

Немов висаджені вибухом Шренкової люті, ми полетіли вниз, гучно втягуючи в себе повітря.

Ми шубовснули, як дві бетонні статуї, й одразу ж поринули у воду, зчепившись, наче двоє закоханих у нестямному нападі пристрасті, і кожен навалювався на другого, щоб не дати йому виплисти, а самому вибратись по ньому, як по драбині, до повітря та світла.

Коли ми летіли вниз, мені причулося, ніби Шренк жалісно канючив: «Ну лізь же туди, лізь туди, лізь! — немов хлопчисько в якійсь жорстокій грі без правил, де я поводився не так. — Лізь же!»

Тепер, під водою, ми зникли з очей. Обхопивши один одного за шию, ми вертілися, мов два крокодили. Якби хто поглянув згори, він міг би подумати, що то відчайдушно борсаються, пожираючи одна одну, хижі піраньї або шалено колотиться в райдужній нафтово-смолистій воді розхитаний гребний гвинт.

Та й серед тієї потопельної тьми перед очима у мене знову зажеврів манюсінький, як вістря голки, промінчик надії.

Чи це його перше справжнє вбивство, подумалось мені, чи він уже мав на те час? Але ж моя плоть жива, і я так легко не піддамся. Я боюся темряви дужче, ніж він боїться життя. Він напевне це знає. Я маю здолати його.

Це ще треба довести.

Ми борсалися й бились об щось тверде, так що за кожним разом у мене з легенів вихоплювалося повітря. Об лев’ячу клітку. Шренк заштовхував, заганяв мене у відчинені дверці. Я щосили відбивався. Ми сколочували й спінювали воду, і серед тієї білястої водоверті мене раптом пронизала жахлива думка.

0 Господи, я ж уже там! У клітці. Все закінчується тим, з чого й почалося! На світанку Крамлі приїде й побачить… мене! Я махатиму йому рукою з-за ґрат. О Боже…

У легенях у мене наче вогонь буяв. Я крутнувся, намагаючись вирватись зі Шренкових рук. Хотів з останнім подихом крикнути щось страшне йому в обличчя. Хотів…

Аж раптом усе скінчилось.

Шренк послабив свої обійми.

Що сталося? Що? Що?

Він майже пустив мене.

Я схопив його, щоб відштовхнути, але то було однаково, що схопити ляльку, яка втратила здатність ворушити руками. Однаково що тримати мерця, який вискочив з домовини й тепер хоче повернутися назад.

Він здався, подумав я. Розважив усе і здався. Він знає, що має стати останньою жертвою. Знає, що не зможе вбити мене, бо це було б проти його правила.

Він справді так розважив, і я, тримаючи його, побачив примарну білу пляму його обличчя та безпорадний порух плечей, який сказав мені, що я нарешті вільний і можу виплисти в навколишню ніч, до повітря й життя. Я бачив у темній воді його очі, що скорилися жахові, і ось він розтулив рот, роздув ніздрі й випустив із себе моторошні світні бульбашки. А потім глибоко вдихнув чорну воду й поринув глибше — пропаща людина, що прагнула пропасти остаточно.

Я залишив цю безживну ганчір’яну ляльку в клітці, наосліп метнувся до дверець і порвавсь угору, палко благаючи Бога дати мені вічне життя, дати віднайти туман, віднайти Пег, хоч де б вона не була в цьому жахливому проклятому світі.

Я виринув у мряку, що вже перейшла у дощ. Тільки-но я вистромив з води голову, як з уст у мене вихопився голосний крик полегкості й жалю. Моїми устами волали душі всіх загиблих за цей місяць людей, які зовсім не хотіли гинути. До горла підступила нудота, мене вивернуло, і я мало не поринув знов, але сяк-так дістався до берега, виліз із води й сів біля містка чекати.

Я почув, як десь у навколишньому світі зупинилася машина, грюкнули дверцята і хтось побіг. Із-за пелени дощу простяглася довга рука, і великі пальці стисли моє плече. Переді мною наближеним планом виникло обличчя Крамлі, схоже на жабу за склом. Він мав вигляд охопленого жахом батька, що нахиляється над своїм утопленим сином.

— З вами нічого, ви цілі, нічого?

Я, все ще відсапуючись, кивнув головою.

За ним підійшов Генрі, винюхуючи серед дощу небезпечні запахи, але не чуючи їх.

— З ним усе гаразд? — спитав Генрі.

— Живий, — мовив я, і так воно й було. — О Боже, живий.

— А де Гниляк? Я повинен угріти його раз за Фанні.

— Я вже угрів його, Генрі, — сказав я.

І кивнув головою вниз, на лев’ячу клітку, де за ґратами колихався, наче бліде желе, новий привид.

— Крамлі, — сказав я, — у нього повна хатина речових доказів.

— Перевірю.

— Де це ви в біса так довго були? — поцікавивсь я.

— Той проклятущий водій таксі сліпіший за мене, — Генрі намацав ногою бордюр каналу й сів обіч мене. Крамлі сидів з другого боку, і наші ноги звисали, мало не торкаючись темної води. — Ніяк не міг знайти поліційного відділка. Де він там, той бевзь? Треба б і його угріти.

Я хрипко засміявся. Із ніздрів у мене потекла вода.

Крамлі нахилився ближче й оглянув мене.

— У вас ніде нічого не ушкоджено?

Ушкоджено там, де ніхто ніколи не побачить, подумав я. Може, років через десять, якось уночі, воно й дасться взнаки. Сподіваюся, Пег стерпить, як я закричу раз чи два, — хоча б задля того, щоб мати змогу по-материнському втішити мене.

Ось зараз піду до телефону і зв’яжуся із нею. «Пег, — скажу я, — виходь за мене заміж. Сьогодні ж повертайся, негайно. Разом перебиватимемося з хліба на воду, але ж, Боже мій, ми житимем! Виходь за мене нарешті, Пег, і захисти мене від самотності».

І вона скаже «так» і повернеться.

— Ніде нічого, — відповів я Крамлі.

— Це добре, — сказав Крамлі, — а то хто ж би в біса прочитав мій роман, як не ви?

Я засміявся схожим на гавкіт сміхом.

— Ви вже вибачайте, — Крамлі похилив голову, засоромившись власної відвертості.

— Та якого біса… — я схопив його руку й поклав собі на потилицю, показуючи, де мені потерти. — Я ж люблю вас, Краме. І вас, Генрі.

— От чорт… — лагідно мовив Крамлі.

— Хай благословить вас Господь, синку, — сказав сліпий.

Над’їхала ще одна машина. Дощ уже вщухав.

Генрі глибоко втягнув повітря.

— Цей лімузин мені знайомий.

— Боже милий, — сказала Констанс Реттіґан, вистромившись із віконця. — Яке видовище! Чемпіон світу серед марсіян. Найвидатніший у світі сліпий. І незаконнонароджений син Шерлока Голмса.

Ми хто як відповіли їй, надто стомлені, щоб підтримувати розмову.

Констанс вийшла з машини й стала позад мене, дивлячись на воду.

— Усе кінчено? То він?

Ми всі кивнули головами, мов глядачі в якомусь опівнічному театрі, не в змозі відвести очей від темної води каналу, лев’ячої клітки й блідої примари, що колихалась і немов помахувала рукою з-за ґрат.

— Боже, ви ж змокли до рубця, застудитеся на смерть. Хлопця треба роздягти й зігріти. Я заберу його до себе додому, гаразд?

Крамлі кивнув головою.

Я поклав руку йому на плече й міцно стиснув.

— Шампанське спершу, пиво потім? — спитав я.

— До побачення у моїх джунглях, — відповів Крамлі.

— Генрі, — мовила Констанс, — поїдете з нами?

— Хай би ви й не хотіли, а поїду, — сказав Генрі.

Приїхали ще машини; полісмени готувалися лізти у воду й витягати те, що було в клітці; Крамлі попростував до Шренкової оселі; я стояв, увесь тремтячи, поки Констанс і Генрі стягували з мене мокру куртку, а потім допомогли мені залізти в машину, і ми поїхали нічним узбережжям серед зітхань високих нафтових вишок, залишаючи позаду темну, схожу на сарайчик, хатину, де чекали Шпенглер, Чингісхан, Гітлер, Ніцше і кілька десятків старих цукеркових обгорток; залишаючи позаду зачинений на ніч павільйон на трамвайній станції, де завтра знову сидітимуть зневірені старі чоловіки, дожидаючи останніх трамваїв століття.

Дорогою мені привидівся я сам у дванадцять років, що похмурого раннього ранку їхав на велосипеді, розвозячи людям газети. А трохи далі — вже старший, дев’ятнадцятирічний, що брів додому, натикаючись на стовпи, зі слідами губної помади на щоці, сп’янілий від кохання.

І вже перед тим, як ми повернули до арабського форту Констанс, назустріч нам прибережним шосе з ревом промчав інший лімузин. Він майнув повз нас, як блискавка. Невже то я в недалекому майбутньому? І зі мною Пег у вечірній сукні, бо ми повертаємося з танцювальної зали? Але той лімузин промайнув і зник. Майбутньому доведеться почекати.

А коли ми заїхали на піщанистий задвірок Констанс, я відчув просту радість сьогодення і найбільше щастя — жити.

Лімузин поставили на місце, і ми з Констанс чекали тільки на Генрі, коли це сліпий величним помахом звів руку.

— Відступіть убік, а то віддавлю ноги.

Ми відступили.

— Дайте сліпому чоловікові показати вам дорогу.

І він рушив уперед.

Ми залюбки пішли за ним.

Цвинтар для божевільних

Присвячую живим, кого люблю: СІДОВІ СТЕБЕЛУ, який підказав мені, як розплутати мою особисту тайну, й АЛЕКСАНДРІ, дочці моїй, яка після нас прибирала.

І тим, хто вже спочив: ФЕДЕРІКО ФЕЛЛІНІ, РУБЕНОВі МАМУЛЬЄНОВІ, ДЖОРДЖЕВІ ЦУКОРУ, ДЖОНОВІ ГАСТОНУ, БІЛЛОВІ СКОЛЛУ, ФРІЦОВІ ЛЕНҐУ, ДЖЕЙМСОВІ ВОНҐУГАУІ та ДЖОРДЖЕВІ БЕРНСУ, який відкрив мені, що я — письменник, коли мені було чотирнадцять.

А ще РЕЄВІ ГАРРІГОЗЕНОВІ — із причин очевидних.

1

Десь колись жили-були собі два міста в одному місті. Одне з них удалось ясне, а друге — темне. Одне невгамовно товклося цілісінький день, а друге ніколи й нізащо б не зворухнулося. Одне — тепле, ще й сповнене вічномінливого світла. А друге — холодне, ще й привалене брилами, щоб нікуди не втекло. Коли ж сонце щовечора опускалось за «Максимус-Філмс», то місто живих починало нагадувати цвинтар Ґрін-Глейдс, що близенько, через дорогу, котрий якраз і був другим містом — градом небіжчиків.

Коли ж гасло світло й припинявся усякий рух, а вітер, що обдував будівлі студії, прочахав, отоді начебто якась неймовірна печаль-меланхолія розливалася від парадних воріт міста живого по вже посутенілих авеню, добуваючись аж до того високого цегляного муру, який і розводив, одне від одного, оті два міста. І зненацька вулиці сповнювалися чимось таким невимовним, що про нього можна було сказати щось лише перегодом — як про спомин. Адже люди, відходячи до іншого світу, лишають по собі всілякі архітектурні надбудови, які кишать примарами неймовірних подій.

Бо й справді це було найнесамовитіше у світі місто, де могло будь-що трапитися, і таки траплялося будь-що. Десять тисяч смертей відбулося там, а люди, хутенько закопавши небіжчика в землю, зривалися, регочучи, на рівні ноги, аби завдати ті ноги на плечі, — й хода! Геть-геть! Тут підпалювалися цілі квартали, але ніколи вони так і не згоряли. Сирени верещали, поліційні машини мало не перекидалися, огинаючи ріг за рогом… аби тільки полісмени позривали й поховали свої «бляхи», а пожежники — покольдкремили на собі ту свою жовтогарячу пресовану пудру та й порозходилися додому, до своїх бунгало, що ген на околицях, — у той великий і переважно такий нудно-занудний світ.

А тут ще чигали динозаври… Мініатюрні? Лише на мить! Бо ж наступної секунди вони р-раз! — і вже забовваніли, п’ятдесят футів заввишки, над напіводягненими незайманками, а ті — ну верещати, хапаючись за ключі. Саме звідсіля вирушило декілька хрестових походів, аби тільки почіпляти свої обладунки на кілочки та позаховувати списи-піки в крамниці «Західний костюм», що в глухому куті вулиці. Саме тут Генріх Восьмий видав повеління скосити кілька голів. Саме звідси Дракула виблукав во плоті, аби вернутись порохнею. Були тут і зупинки Хресного Шляху, де знову й знову освіжався слід пролитої крові у міру того, як сценаристи стогнали, супроводжуючи Агнця до Голготи, а спини їм тріщали під тягарем дублів за дублями, а кінорежисери їх батожили, а кіномонтажники-фільмочики краяли гострющими, мов бритва, ножами. І саме з отих-о мінаретів муедзини щовечора закликали правовірних мусульман до молитви, у той час як лімузини шурхотіли-шепотіли безликими своїми, але кінськими, силами поза кожнісіньким вікном, а селяни ховали очі, щоб оте не осліпило.

А що все це була чистісінька правда, то й як не повірити, що коли сонце ховалося, те старе-давнє привиддя з’являлося, і виходило так, що перегріте місто прочахало, дедалі дужче нагадуючи омармуровані садові доріжки отам, за муром. А тоді, вже ближче до опівночі, у тому чудному супокої, спричиненому прохолодою, та леготом, та ще промовистим бамканням якихось далеких церковних дзиґарів, обидва міста нарешті єдналися, стаючи одним цілим. І вже нічогісінько й не рухалося, окрім нічного сторожа, що скрадливою ходою хутко опинявся з Індії у Франції, звідтіля потрапляв у канзаські прерії, далі — у брунасто-кам’яничний Нью-Йорк, а далі — на Пікаділлі та на Іспанські Сходи, покриваючи отак-о, за короткі двадцять хвилин, двадцять тисяч миль територіальної неймовірності. І все це — доки його колега по той бік муру позупиняє годинники поміж монументів, поблискає променем ліхтарика по декількох арктичних ангелах, перечитає, мов посвідки, імена на пам’ятниках, а тоді сяде освіжитися опівнічним чайком та всім, що лишилося після котрогось кістоунського «копа».[41] А вже о четвертій ранку, коли сторожі поснуть, обидва міста, гарненько доглянуті-укукоблені, почнуть вичікувати, коли ж то зійде сонце та й освітить і пов’ялі квіти, й ще не добиті негодами надгробки, і слононосну Індію, готову перенаселитися, якщо пан Бог-Режисер теє схвалить, а Акторський Колектив у життя сценічно втілить.

Отож діялося це напередодні Дня Усіх Святих 1954 року.

Геловін.

З усього року — найулюбленіший мій вечір.

Бо якби це було не так, я б нізащо не докотився до такого, аби почати розказувати оцю нову Бувальщину про Два Міста.

І який опір міг я при цьому вчинити, коли холодним різцем щось вистукало мені запросини?

Як міг я не впасти навколінці та, зробивши глибокий вдих, не здмухнути мармурового пороху?

2

Перший з’явився…

Я — зайшов до студії о сьомій того, геловінського ранку.

Й останній пішов звідтіля…

То вже була за якусь хвильку десята, і я робив свій останній, на ніч, обхід, упиваючись тим простим, але неймовірним фактом, що аж оце нарешті я допався до праці в такій місцині, де все чітко визначено. Початки тут були абсолютно гострі, а кінцівки — завше ретельно заокруглені й незворотні. Там, надворі, поза цими знімальними павільйонами, я не надто довіряв повсякденному життю з його жахливими сюрпризами й абияк — стук-грюк, аби з рук — склепаними сюжетами. Отут, блукаючи доріжками на світанку чи у вечоровій сутіні, я міг уявляти, що ось я відкрив студію, а тепер її й зачиняю. Вона належала мені, бо так я сам собі сказав.

Тож я міряв кроками територію, що розкинулася на півмилі вшир, а вглиб занурилась аж на милю, поміж чотирнадцятьма внутрішніми павільйонами звукозапису й десятьма знімальними майданчиками надворі, — я, жертва моєї власної романтичності й шаленої залюбленості у фільми, які панували над життям, коли воно виходило з-під контролю за отими іспанськими зварно-залізними вхідними ворітьми.

Година була вже пізня, але чимало фільмів мали скінчитися, згідно з їхніми графіками, саме під час Геловіну, тож костюмовані вечірки й прощальні гулянки неминуче мусили відбуватися одночасно на різних павільйонах. Із трьох павільйонів звукозапису, з їхніх широко розчахнутих розсувних дверей, лилася гучна музика; звідти долинали співи, хихотання і бахкання шампанових корків. Юрби у фільмових костюмax вітали юрми в геловінсько-чортовинських лахах.

Та я не заходив нікуди, ото хіба тільки усміхнусь чи й засміюсь, мимохіть-мимохідь. Зрештою, коли вже я уявив собі, що вся студія належить мені, то чи де загаюсь, чи й зовсім звідси піду — на все моя воля.

Але, навіть знову поринаючи в сутінь, я відчував у собі якесь тремтіння. Надто вже далеко зайшло, стільки років розвиваючись, моє закохування в кіно. Це було немов поборюкатися з Кінґ-Конґом, що звалився на мене, коли мені було тринадцять, бо я ж так і не виборсався з-під його туші, оглушливого гупання його серця.

Отак і студія: щоранку, хай-но до неї поткнуся, вона так і гуне на мене. Не годинку, та й не дві тратив я, аби виборсатися з-під її чарів, задихати нормально й заходитися коло своєї праці. А смерком знову брав мене той її чар, аж дихати ставало тяжко. Я усвідомлював, що незабаром мені таки доведеться вибратися звідсіль, просто втекти, аби ніколи й нізащо більше не повернутись, а то ж вона, мов той Кінґ-Конґ, щоразу падаючи й придушуючи, одного нечудового дня таки доконає мене.

Я минав якраз кінцевий павільйон, коли останній вибух веселощів та ударного джазу потряс стіни. На велосипеді повз мене промчав помічник оператора, відвозячи повний кошик плівки на трупорозтин до редактора з його бритвою, а вже той/та або врятує фільм, або поховає навіки. А потім — чи в кінотеатри, а чи на полиці, до інших фільмів-мерців, де їх хоч і не поїсть іржа, але порох таки припорошить — на віки вічні.

Церковні дзиґарі на Голлівудських горах вибили десяту. Я крутнувся й звільна закрокував до своєї келії в корпусі сценаристів.

А там, на столі, на мене чигало запрошення — на роль дурня заплішеного.

Не на мармуровій плиті викарбуване, а охайно видрукуване на високоякісному папері для нотаток.

Перечитуючи його, я опустився у своє робоче крісло. Обличчя мені похололо, а рука боролась зі спокусою схопити записку, зіжмакати й викинути геть.

Ось що там було написано:

ПАРК ҐРІН-ҐЛЕЙДС. Геловін.

Сьогодні опівночі.

Середина задвіркового муру.

Р. S. На тебе чекає велике одкровення. Матеріал для щонайпопулярнішого роману чи пречудового сценарію. Не пропусти ж!

Ну, я ніякий не зух. Навіть не думав вчитися водити машину. Не літаю літаками. Жінок боявся аж до двадцяти п’яти літ. Усілякі там височини просто ненавиджу, а Емпайр-Стейт — то чистий жах для мене. У ліфтах завжди нервую. Ескалатори мене кусають. А їжею як перебираю! Перший свій біфштекс спожив аж у двадцять чотири роки, а все дитинство перебивався ну не з хліба на квас, але гамбургерами, сандвічами з шинкою, яйцями та томатним супом.

— Парк Ґрін-Ґлейдс! — вимовив я вголос.

Господоньку (подумалось)! Опівночі? Щоб то я, хлопець, якого забіяки товкли чи не до самого кінця отроцтва, попхався туди опівночі? Хлопчина, котрий зашився під братове плече, коли вперше побачив «Фантома в опері»?

Авжеж, саме я.

— А щоб тобі заціпило! — викрикнув.

І подався на цвинтар. Опівночі.

З

Покидаючи студію, я звернув до Ч (Для чоловіків), це недалечко від Головних воріт, а тоді подався в інший бік. Таке то було місце, яке я навчився обминати: грот підземний, де дзюрчать якісь потаємні води, а хай-но лиш торкнешся дверей, ще не відчинивши їх, як щось там зашурхоче, от мов рак хутенько задки-задки геть. Тож я вже давно застосовую тут таку практику: постою-повагаюсь, прокашляюсь — і тільки тоді легесенько відчиню двері. А як на те й двері кабін усередині того Ч по-різному зачиняються: то зі стуком, то дуже тихо, а то мов із рушниці бабахнуть, от ніби істоти, що цей грот населяють, тікають і за дня, й навіть тепер, о цій пізній годині, розбігаються перепуджено хто куди, через оті пізні вечірки-мізансцени, тож ти потрапляєш до прохолодно-порцелянової тиші, де чути лиш мурмотіння попідземних струменів, якнайшвидше справляєш свою нужду й вискакуєш, навіть рук не помивши, а вже знадвору тільки й почуєш, як знову хитро-повільно прокидається тамтешній рак, як перешіптуються, на весь отвір, від одвірка до одвірка, двері та повертаються домовики-гротовики, кожен на своїй стадії виходу з лихоманки та безладу.

Отож, як уже було сказано, накивав я звідти п’ятами та, загорлавши перед входом до Ж по той бік алеї, аби допевнитися, чи там нікого немає, шаснув туди, а там — прохолодна, біло-чиста керамічна місцина, і жодних тобі темних гротів, і не сипонуть тобі врозтіч усякі-псякі жуки-гротовики, й одна моя нога тільки туди, а друга вже й звідти, і якраз пощастило повитріщатися на полк прусської гвардії, що промарширував на вечірку Десятого павільйону, а от командир їхній порушив шик: миловидий молодик із нордичною чуприною та величезними очима-невиннятами, він, не відаючи, на що зараз наштовхнеться, забіг до Ч.

«Його вже більше ніхто не побачить!» — подумав я і заквапився майже опівнічними вулицями.

Таксі було мені не по кишені, але щоб я сам-один потеліпався опівночі на цвинтар? Це ж усе одно, що скочити самому Вельзевулу в пельку. Тож за три хвилини до призначеного часу таксі й привезло мене до цвинтарних воріт.

Дві нескінченні хвилини я збув, намагаючись злічити всі ті склепи й пам’ятники, що їх накопичив парк Ґрін-Ґлейдс, хоч і знав приблизну цифру: він найняв на мертвяцьку роботу якихось дев’ять тисяч небіжчиків, ще й на повну робочу добу — на цілу вічність.

Протягом п’ятдесяти років небіжчики приносили сюди свій час, від того самого дня, коли двоє підприємців, будівельники Сем Ґрін та Ральф Ґлейд, збанкрутувавши, поскидали свої нікчемні вивіски й поставили перші надгробки.

Збагнувши, що в сукупності їхніх прізвищ таїться чимала комерційна вигода,[42] збанкрутілі творці котеджів просто перетворилися на парк Ґрін-Ґлейдс, де ховали скелети з усіх студійних шаф, що через Дорогу.

Подейкували, буцімто кіномагнати, причетні до тіньових махінацій із нерухомістю, зорудували так, щоб ті двоє панів позакривали свої будівельні фірми. Разом із першим похованням у Ґрін-Ґлейдс у землю лягло й чимало пліток, чуток, провин і застарілих злочинів.

А я цієї хвилини, стискаючи пальцями коліна й скрегочучи зубами, витріщався на ген ту далеку стіну, за якою міг налічити шість безпечних, затишних, чудових знімальних павільйонів, де закінчувались останні геловінські гулянки, де згортались останні вечірки, змовкала музика, й люди, котрі праведні, а котрі й не дуже, розходилися і роз’їжджалися по своїх домівках.

Спостерігаючи, як промені автомобільних фар ковзають по стінах великого павільйону звукозапису, та уявляючи, як люди кажуть одне одному: «Бувайте! На добраніч!» — я несподівано так сильно захотів і собі бути там, із ними, хай і не дуже праведними… і хай би я нікуди звідти й не рушав, адже «нікуди» було краще за оце-о!

Цвинтарні дзиґарі вибили опівніч.

— Ну? — мовив хтось.

Я відчув, як мої очі відірвалися від тієї далекої студійної стіни й прикипіли до зачіски мого таксиста.

Він задивився на цвинтар крізь залізні ґрати воріт, обцмокуючи свої здоровецькі зубища. Відлунки годинникових ударів завмерли, й стало чути, як вітер сіпає ворота, торохкаючи ними.

— І хто ж, — запитав водій, — відчинить ворота?

— Я?! — нажахано вирвалося мені з уст.

— Ти сам сказав! — проголосив таксист.

Спливла довжелезна хвилина, поки я зібрався на силах і спробував смикнути ворота. І як же я зчудувався, коли з’ясував, що вони зовсім не замикані. Тож і розчахнув їх.

Завів я туди таксі — достоту як, бува, старий дід заводить до стайні вкрай змореного й дуже перепудженого коня. Таксі невдоволено щось собі мурмотіло, але таки посувалося вперед, а водій знай бурмотів крізь зуби: «Свят! Свят! Хай щось кинеться до нас, то ти й не думай, що я лишуся на місці!»

— Та ні — це ви не сподівайтеся, що я лишусь! — запевнив його я. — Уперед!

Чимало білих балахонів мріло обабіч посипаної жорствою доріжки. Чую: один дух зітхнув… Але ж то помпують мої власні легені, силкуючись роздмухати бодай якийсь вогник у грудях!

На голову мені впало кілька крапель дощу.

— Боженьку! — прошепотів я. — Як же мені обійтися без парасольки?

Щоразу, коли мені доводилось переглядати старі фільми жахів, я сміявся з того хлопа, який глупої ночі вискакує надвір, наче не знає, що краще пересидіти в хаті. І з тієї жінки сміявся, котра вчиняє так само, лупаючи отими своїми великецькими невинними очима й неодмінно ступаючи на височезних каблуках-стилетах, аби, як доведеться тікати, перечепитися ними через щось і впасти. Одначе ось і я тутечки, пошився в ті самі дурні, а все через якусь безглузду записку, обіцянку-цяцянку.

— О’кей, — сказав водій таксі. — Отут-о я стану — й ані на сантиметр далі!

— Боягуз! — зойкнув я.

— Авжеж! — погодився чолов’яга. — Саме тут я тебе й зачекаю.

Це вже була подолана половина відстані до задвіркового муру, і дощ, косими пасмами умиваючи мені обличчя, заглушував прокльони, що булькотіли в моїй горлянці.

Дяка таксистовим фарам, що я зміг розгледіти драбину, приставлену до задньої стіни цвинтаря, от мов хтось хотів перелізти на задвірки студії «Максимус-Філмс».

Став я під тією драбиною та й задер голову, намагаючись щось назорити крізь холодну мряку.

А там, угорі на драбині, з’явився якийсь чоловік: ніби хоче перелізти через мур?

Але чомусь він так і закляк там, от ніби удар блискавки сфотографував його, зафіксувавши навіки в негативному відбитку на біло-синій емульсії: голова викинута вперед, мов у падучої зірки в незагальмованому польоті, а тіло скорчилось-перегнулось, немов той чоловік прагнув перевалитися через стіну й сторчголов бебехнутися в «Максимус-Філмс».

Одначе він, заклякнувши якось гротескно, так і стирчав там, мов заморожений ляк.

Почав я його гукати, а тоді ураз збагнув, чому він занімів, чому заціпенів.

Той чоловік нагорі чи то вмирав, чи то вже був мертвий.

Гнаний пітьмою, прибрів він сюди, видряпався на драбину й зацілів, уздрівши — що? Щось побачене за межею ошелешило його, злякало на смерть? А чи щось, сховане в студійній темряві, було ще куди гірше?

Дощ уже поливав білі надмогильні пам’ятники мов із відер.

Я легенько струснув драбину.

— Ой Боже! — заволав я.

Бо той стариган так і полетів шкереберть із драбини додолу.

Падаючи, я кинувся вбік, аби тільки воно не на мене.

Гепнувся він десятитонним метеоритом поміж гробівці. Я зірвався на ноги та й став над ним, неспроможний почути ні те громохке гупання в моїх грудях, ні шепотіння дощу, який поливав і брили, і старого, промочивши його до рубця.

Я втопив погляд в обличчя мертвяка.

А він витріщався на мене очима-устрицями.

«І чого ти видивляєшся на мене?» — запитав він самою думкою.

«Бо я, — подумалось мені, — знаю вас!»

Білим каменем було його обличчя.

«Джеймс Чарлз Арбутнот, колишній керівник „Максимус-Філмс“!» — подумав я.

«Так!» — прошепотів небіжчик.

«Але ж, але ж! — вигукнув я по думки. — Коли я бачив вас востаннє, то якраз мчав тринадцятилітнім хлопчаком на роликах повз „Максимус-Філмс“, того самого тижня, коли ви загинули, і дні за днями були засипані світлинами двох автомобілів, що розтрощились об телефонний стовп, жахлива катастрофа, залита кров’ю бруківка, і розплющені тіла, і ще два дні були завалені фотографіями тисяч заплаканих облич на вашому похороні, мільйона квітів, справдешньо-щирих сліз з очей нью-йоркського керівництва, і заплакані очі за двомастами парами чорних окулярів на обличчях акторів — і жодної тобі усмішки. Вас по-справжньому забракло всім. А наостанок іще декілька світлин розтрощених автівок на бульварі Санта-Моніка, тож іще кілька тижнів цього ніяк не могли забути газети, а радіостанції невпинно лили потоки хвали, прощаючи королю те, що він відійшов навіки… І всім тим, Джеймсе Чарлзе Арбутноте, були ви!»

«Та бути цього не може! Неможливо! — мало не закричав я. — То це ви сеї ночі опинилися на мурі? Хто ж вас туди висадив? Щоб ви загинули вдруге? Та невже? Як? Чому?!»

Вдарила блискавка. Гуркнув грім, немовби грюкнули якісь велетенські двері. Дощ заливав небіжчикові обличчя, витворював патьоки штучних сліз на його очах. Дощівка заповнила йому розкритого рота…

Я заверещав, крутнувся і кинувся навтьоки.

Добігаючи до таксі, усвідомив: моє серце лишилося там, із тим тілом!

Та воно мене таки наздогнало. Мов рушничним пострілом, ударило мені в діафрагму й жбурнуло мене на машину.

Таксист чомусь придивлявся до тієї жорстви, що лишилася позад мене і яку періщив дощ.

— Там хтось женеться? — закричав я.

— Ні!

— Хвала Богу! Мерщій звідси!

А двигун здох.

Ми обидва застогнали з відчаю.

0, таки завівся! Зглянувся на наш перепуд.

Непросто це: дати задній хід на швидкості шістдесят миль за годину.

Але ми це втяли.

4

Півночі просидів я, роззираючись по своїй звичайній кімнатчині з її банальною обстановкою… у тому невеличкому затишному котеджику на нормальній вулиці в спокійному кварталі нашого міста. Випив три чашки гарячого какао — й аніскілечки не зігрівся, а знай ковтав дрижаки, спрямовуючи відзняті кадри на стіни.

Люди не помирають двічі, повторював я сам собі. Ну, не міг, ніяк не міг Джеймс Чарлз Арбутнот бути отим чоловіком, що хапав пальцями холодний вітер на тій драбині! Трупи зотлівають, розпадаються. Трупи зникають.

Пригадався мені день 1934-го року, коли Дж. Ч. Арбутнот вийшов з автомобіля перед своєю студією, а я, саме припхавшись туди на роликах, спіткнувся й упав йому в обійми. Сміючись, він притримав мене, тоді підписав книжку, ущипнув мене за щоку й зайшов у приміщення.

А тепер, Святий Боже, святий-кріпкий! Тепер той чоловік, давно пропащий у часі, телепнувся з муру в цвинтарну траву.

Тут я вчув якісь голоси й навіть уздрів заголовки:

ДЖ. Ч. АРБУТНОТ БУВ ПОМЕР, АЛЕ ВОСКРЕС.

— Ні! — заявив я білій стелі, де шепотів дощ і саме падав той чоловік. — То був не він! Це брехня!

«Зачекай-но до світанку!» — застеріг голос.

5

Та світанок нічим мене не розрадив.

Ні радіовісті, ні тебе-новини не знайшли жодного воскреслого мерця.

У газеті було повно авто-мото-трощ і нальотів на наркоманські кипіла, але про Дж. Ч. Арбутнота — нічичирк.

Вийшов я зі свого будинку та й поплентав до гаража, переповненого іграшками, старими науковими журналами та часописами для винахідників, — гаража, де не було автівки, а стояв лише мій старенький велик.

Проїхав я півдороги до студії, поки нарешті схаменувся: як це я наосліп перетнув стільки перехресть, а жодного не пригадаю? Приголомшений і тремтячий, я так і звалився з велосипеда на землю.

Тут вогненно-червоний «родстер» запахтів смаленою гумою й зупинився біля мене.

Водій у кепці з козирком назад побахкав по дроселю. Він дивився на мене крізь вітрове скло своїми різними очима: одне, ясно-блакитне, було нічим не озброєне, а друге ховалось за вдавленим у нього моноклем і блискало на мене заломленим сонячним полум’ям.

— Привіт, ти, дурний сучий синку! — вигукнув він, виказуючи вимовою якісь суто німецькі голосівки.

Я мало не випустив велосипеда з рук. Таж я бачив цей профіль, викарбуваний на старих монетах, коли мені було ще дванадцять. Цей чолов’яга є або воскреслим Цезарем, або якимось верховним німецьким понтифіком періоду Священної Римської імперії. Серце мені так закалатало, аж вибило все повітря з легень.

— Ти що, язика проковтнув? — крикнув водій. — Скажи щось!

— Привіт, — почув я власні слова. — Ти, сам дурний-клятющий сучий сину! Ти ж Фріц Вонґ, чи не так? Народжений у Шанхаї від батька-китайця й матері-австріячки, а вихований у Гонконгу, Бомбеї, Лондоні та в доброму десятку німецьких міст. Хлопчик на побігеньках, потім закрійник, потім сценарист, далі кінематографіст при ОФА,[43] потім — керівник усієї світової кіномережі. Фріц Вонґ, великий режисер, що створив великий німий фільм «Закляття Кавальканті». Той хлопець, що владарював над голлівудськими кінокартинами від 1925-го до 1927-го, і кого викинули за ту сцену в фільмі, де ти зрежисерував сам себе як прусського генерала, що вдихає пахощі спідньої білизни Ґерти Фрьоліх. Той міжнародний режисер, що залетів до Берліна, а потім утік звідти від Гітлера, режисер «Шаленого кохання», «Делірію», «На Місяць і назад»…

На кожен названий фільм його голова оберталася до мене на дюйм, а рот йому все дужче кривила якась гумористично-сатирична посмішка. А монокль заблискотів морзянкою.

Сховане за моноклем, його східне око ледь мерехтіло. Спочатку я був подумав, що його ліве око — то Пекін, а праве — Берлін, але помилився. Саме Схід фокусувався за монокляним побільшенням. Його чоло й щоки височіли твердинею тевтонської зарозумілості, вибудованої на двотисячолітнє панування або ж до розірвання контракту.

— І як же це ви мене обізвали? — вкрай чемно поцікавився він.

— А так, як ви обізвали мене, — ледь промимрив я. — Дурним-клятющим, — уже пошепки, — сучим сином.

Він кивнув головою. Усміхнувся. І широко розчахнув двері автівки.

— Залазь!

— Але ж ми з вами…

— …не знайомі? Невже ти гадаєш, ніби я гасаю скрізь, аби тільки підвозити всіляких без’язиких віслюків-велосипедистів? Гадаєш, я не бачив, як ти підпираєш одвірки по всій студії, удаючи з себе Білого Кролика на прийомі в комісара поліції? А ти ж є отой, — тут він клац пальцями, — байстрюк Едґара Райса Барроуза й «Полководця з Марса»… позашлюбний нащадок Г. Дж. Веллса, правнук Жуля Верна! Клади сюди свого велика! Ми спізнюємось!

Я запхав велосипед у багажник і тільки впав на сидіння, як ми вже помчали — на швидкості п’ятдесят миль за годину.

— Хто його знає! — прокричав Фріц Вонґ крізь хмару вихлипів. — Ми з тобою обидва несповна розуму, гаруючи там, де гаруємо. Але ти щасливчик, бо це все тобі ще подобається.

— А вам — ні? — запитав я.

— Спаси й укріпи! — пробурмотів він. — Так!

Я не міг відвести очей від Фріца Вонґа, як він, перехилившись над кермом, підставляє вітрові своє обличчя.

— Такого пришелепкуватого дитяти, як оце ти, я ще зроду не бачив! — прокричав він. — Ти що, хочеш, аби тебе переїхали? Що з тобою не так? Досі не навчився водити автівку? І що то за велик у тебе? Перший у житті сценарій шкрябаєш чи що? Як це ти скотився до такої милостини? Чом не зачитуєшся Томасом Манном чи Ґьоте?

— Томас Манн і Ґьоте, — спокійно відказав я, — і на копійку не написали б сценарію. От «Смерть у Венеції» — то напевне. «Фауст»? Побийтесь об заклад, але ніц не вийде. Щоб потягло на добрий сценарій? Чи на новелу, от як у мене, візьміть хоч котру з них: сісти на Місяць, та так, щоб вам повірилось? До дідька лисого! Ні! А як це ви водите машину з отим моноклем?

— Не твоє собаче діло! Наосліп воно краще. Як почнеш надто пильно придивлятись до водія, то й сам так заведешся, що захочеш негайно його одколошматити. А покажи-но мені своє обличчя. Ти до мене ставишся схвально?

— Як на мене, ви кумедний тип!

— Господи! Либонь, ти приймеш за Святе Письмо все, що тільки скаже Великий Вонґ! Ну, і як же це воно виходить у тебе, що до водіння машини ніяк не доходить?

Обидва ми перекрикували вітер, що забивав нам очі й роти.

— Письменники не годні стягтися на машину! А ще я бачив, як п’ятеро загинуло, коли мені було п’ятнадцять. Машина розчахнулася об телефонний стовп, а їх на шматки порозривало.

Фріц скоса зиркнув, як я зблід від самого того спомину.

— То було на війну схоже, еге ж? Ну, не такий ти вже й тупень. Чув я, тобі підкинули новий проект у Роя Гольдстрома? Спецефекти? Блискуче. Не знаю, що тут і припустити.

— Та ми з ним друзі ще зі шкільної парти. Я часто спостерігав, як він конструює своїх міні-динозаврів у гаражі. Тоді ми умовилися: виростемо й разом складатимемо страховиськ.

— Та ні! — ревнув Фріц Вонґ супроти вітру. — Насправді це ти на монстрів працюєш. Менні Ляйбер? Ха! Монстр Гіла вимріяв собі павука! Але пильнуй! Попереду бродячий звіринець!

І він кивнув головою на юрбу мисливців на автографи, яка заполонила хідник по той бік вулиці, навпроти студійних воріт.

Глянув я туди, і душа моя враз шу-у з тіла — та до них! Це ж 1934-й рік, і я затересувався до жадібної юрби, що вимахує блокнотами й авторучками, гасає довкола вечірніх прем’єр під «сонячними» прожекторами, чи женеться за Марлен Дітріх до її костюмерної, чи переслідує Кері Ґранта п’ятничного вечора перед боксерським поєдинком на Ліджен-Стедіум, чигає попід ресторанами на Джин Гарлоу, аби отримати ще один тригодинний підобідок, а чи на Клодетту Кольбер, аби вона вийшла, сміючись, опівночі…

Очі мої заковзали по тій шаленій юрбі, і я знов уздрів і бульдога, й пекінеса, і бліді, короткозорі обличчя загублених у минулому безіменних друзів, що чекають не дочекаються перед величним, виконаним у стилі іспанського музею Прадо, фасадом «Максимусу», де вигадливо сплетені залізні ворота — тридцять футів заввишки — ось-ось відчиняться та й загрюкнуться, аж задзвенить-загуде, за кимсь неймовірно препрославленим. Угледів я і самого себе в тому гнізді роззявленоротих голоднющих птахів, що вичікують, аби їх підгодували короткою зустріччю-перестріччю, світлинами зі спалахом магнію, чорнильно підавтографованими блокнотами. А коли в пам’яті моїй щезло сонце й зійшов місяць, побачив, як я на роликах кіть-кіть дев’ять миль до себе додому, по спустілих хідниках, мріючи, як одного чудового дня стану найславетнішим у всьому світі письменником чи ж бодай поденнико-халтурним літератором у «Мусі» при «Найт-Пікчерс».

— Бродячий звіринець? — промурмотів я. — Це так ви їх узиваєте?

— А ось, — мовив Фріц Вонґ, — і їхній зоосад!

І ми ривком проскочили у студійні ворота, за якими тяглися алеї, заповнені всякими прийшлими, статистами й співробітниками. Фріц Вонґ угатив своє авто в зону з написом ПАРКУВАННЯ ЗАБОРОНЕНО.

Я висів з машини й запитав:

— А яка різниця між бродячим звіринцем і зоосадом?

— Отут, на цій території, це — зоосад, де нас утримують за грошовими ґратами. А ті, що там, зовні, це телепні бродячого звіринцю, що нидіють у полоні дурних мрій.

— Колись і я був одним із них, мріючи, як би його перелізти через студійний мур.

— І що — укоїв цю дурню. Тепер ти вже нізащо звідси не втечеш.

— А таки втечу. Я щойно дописав нову збірку новел, а ще створив п’єсу. Моє ім’я запам’ятають.

Фріц блиснув на мене своїм моноклем.

— Не казав би ти цього мені, а то ще перестану тебе зневажати.

— Наскільки я знаю Фріца Вонґа, ця зневага до мене повернеться до вас за якихось тридцять секунд.

Фріц поспостерігав, як я дістаю велика з його машини.

— Гадаю, ти — майже німець!

Я засідлав свого коня.

— Ви мене образили.

— Ти з усіма отак розмовляєш?

— Ні, тільки з Фредеріком Великим, чиї манери я оплакую, а фільми — люблю.

Фріц Вонґ викрутив з ока свого монокля й кинув до нагрудної кишеньки сорочки. От ніби вкинув монету, щоб запустити якийсь внутрішній автомат.

— Якийсь час я стежив за тобою, — признався він. — Коли на мене находило шаленство, я зачитувався твоїми оповідками. Тобі не бракує таланту, але я б його відгранив, навів би лоск. Я оце саме працюю, Боже поможи мені, над безнадійним фільмом про Ісуса Христа, Ірода Антипаса та всіх отих схибнутих святих. Спочатку на фільм кинули дев’ять мільйонів доларів, але дали його режисерові-алкоголіку, що й коляски з дитям не довіз би додому. То й вибрали мене, щоб поховав того трупа. А ти з яких християн будеш?

— Та відпав уже.

— Чудово! Не здивуйся, якщо я посприяю, аби тебе викинули з того твого німого динозаврячого епосу. От якби ти допоміг мені забальзамувати цей фільм християнських жахів, то це стало б для тебе неабияким кроком уперед і вгору. Лазарева засада! Якщо візьмешся за щось безнадійно-провальне й викишкаєш невдачу з кіношних небес — честь тобі й хвала. Дозволь мені поспостерігати й почитати тебе ще кілька днів. Рівно на першу прийди сьогодні до комісаріату. Їж, що я їм, говори, коли до тебе заговорять, тямиш? Ти, талановитий маленький виплодку!

— Так, Unterseebootkapitan,[44] пане великий виплодку!

Коли я натис на педаль, він підштовхнув мене. Не кривдно підштовхнув, а легесенько — поштовх старого любомудра, аби допомогти рушити.

Я не озирнувся.

Боявся, що побачу: він озирнувся на мене.

6

— Святий Боже! — мовив я. — Він змусив мене забути оте жахіття!

Вчорашня ніч. Холодний дощ. Високий мур. Мертве тіло…

Я припаркував велика біля павільйону № 13.

Студійний полісмен, проходячи повз мене, сказав:

— А ви маєте дозвіл там паркуватись? То ніша Сема Шенбродера. Запитайте, де ваша парківка, при вході.

— Дозвіл! — вигукнув я. — Святий стрибучий Ісусе! Для велосипеда?

І, вдаривши велосипедом у великі двостулкові двері, пожбурив його в пітьму.

— Рою?! — гукнув я.

Мені відповіла тиша.

У тій кромішній темряві я роззирнувся на мотлох іграшкового двору Роя Гольдстрома.

Точнісінько такий самий, дрібніший тільки, у моєму гаражику.

Усюди в павільйоні № 13 валялися іграшки трьох Роєвих рочків, книжки його п’ятого року, чарівні конструктори того часу, коли йому було вісім, електрично-експериментальні хімічні набори дев’ятого-десятого років, комічні колекції смужок недільних карикатур з одинадцятого року й зменшені копії Кінґ-Конґа, коли 1933-го року Роєві виповнилося тринадцять і він спромагався дивитися на ту велику мавпу по п’ятдесят разів за два тижні.

Лапи мені засвербіли. Тут були такі запаси десятицентових магнето, гіроскопів, бляшаних потягів і чарівницьких наборів, що інші діти, побачивши ці скарби, скреготали б зубами й мріяли пограбувати крамницю. Лежало там і моє обличчя — «посмертна» маска, яку Рой зняв із мене, намастивши спершу лице вазеліном і наклавши на нього гіпсовий пластир. І скрізь надовкола стояли гіпсові копії великого соколиного профілю самого Роя, плюс іще черепи й повністю одягнені скелети, запхнуті в кутки чи посаджені в плетені крісла… Усе, аби Рой почувався як удома на такій великій сцені, що сюди, крізь космодромні двері, можна було б увіпхнути «Титанік», і лишилося б іще досить місця для всієї старої «залізнобокої» кінноти Кромвеля.

Цілу одну стіну Рой позаліплював оголошеннями завбільшки з афіші й плакатами із «Загубленого світу», «Кінґ-Конґа» й «Кінґ-Конґового сина», а ще — із «Дракули» й «Франкенштейна». У помаранчевих кошиках посеред цього десятицентово-гаражного розпродажу а-ля Вулворт стирчали скульптури Карлоффа й Луґосі. На його письмовому столі стояли три оригінальні динозаври-кульколови — подарунки від творців «Загубленого світу»; гумова плоть цих допотопних звірюк уже давно позлазила з металевих костомах.

Тож павільйон № 13 був просто крамницею іграшок, чарівною шкатулою, магічною скринею, фабрикою витівок та ангаром бульбашкових мрій, посеред якого що день Божий вистоював Рой, махаючи своїми довгими пальцями піаніста на міфічних тварюк, аби їх розворушити, вишептати з їхніх мільярдорічних марень-кимарень.

Тож саме в цей пункт збирача брухту, в цю купу жадоби до механічного сміття, дитячого жадання мати чимбільше цяцьок і шаленої закоханості у величезних ненаситних монстрів, одрубаних голів та розпанаханих тіл — подушечок для негритянського королика Тьху, — саме сюди я вибрав свій шлях і саме сюди й утелющився.

Уся підлога тут була всіяна низько нап’ятими наметами, під якими крилися такі творіння, яких Рой лише згодом-перегодом показав би світові. До жодного з них я не посмів зазирнути.

А посеред усього того розгардіяшу білів своїми кістками скелет, простягаючи мені записку. Ось що вона звіщала:

КАРЛЕ ДЕНГАМЕ!

(Так звали продюсера «Кінґ-Конґа»).

МІСТА ДОПІРУ СТВОРЕНОГО СВІТУ ЛЕЖАТЬ ОТУТ ПІД БРЕЗЕНТОМ, ЧЕКАЮЧИ НА СВОГО ВІДКРИВАЧА. НЕ ЧІПАЙ ЇХ. РОЗШУКАЙ МЕНЕ!

ТОМАС ВУЛФ ПОМИЛЯВСЯ. ТАКИ Є «ВОРОТТЯ ДОДОМУ». ЗВЕРНИ ЛІВОРУЧ БІЛЯ ТЕСЛЯРСЬКИХ ПОВІТОК, ДРУГІ ВХІДНІ ДВЕРІ ПРАВОРУЧ. ТВОЇ ДІДУСІ ТА БАБУСІ ЧЕКАЮТЬ ТАМ НА ТЕБЕ! ПРИЙДИ, ПОГЛЯНЬ! РОЙ.

Я роззирнувся на всі ті брезенти. Відкриття! Так!

Я мчав і думав: «Що він хоче сказати? Мої дідусі-бабусі? Чекають?» Потім пригальмував. Почав глибоко вдихати свіже повітря, що пахтіло дубами, берестками й кленами.

Але ж Рой таки мав слушність!

Таки можна повернутись додому!

Знак на воротях будинку номер два проголошував: ЛІСОВІ РІВНИНИ. Але що ж це, як не Ґрін-Таун — Зелене Місто, де я народився і виріс на хлібові, що цілісіньку зиму сходив на дріжджах за тією пузатою плитою, та на вині, яке бродило наприкінці літа в тому ж запічку, й на циндрі, що сипалася в ту саму плиту, мов які залізні зуби, ще задовго до весни!

Ішов я не хідниками, а моріжками, радесенький, що маю такого друга, як оце Рой, котрий знає про мої давні мрії-сни, ото й запросив їх побачити.

Минув три білі будиночки, де 1931-го мешкали мої друзі, звернув за ріг і закляк приголомшений.

Старенький «бюїк» мого тата стояв припаркований серед пилюги, чекаючи 1933-го року, аби податися на захід. Стояв він собі, спокійнісінько ржавіючи, із пощербленими фарами, облупленим капотом, із радіатором, запакованим, ніби щільниками, міллю, яка туди впіймалася, та жовто-блакитними крильцями метеликів… словом, мозаїкою бозна-скількох сплилих літ.

Я нахилився і тремтливою рукою погладив колючий ворс подушечок заднього сидіння, де ми з братом штурхалися ліктями й горлали один на одного під час наших мандрів через Міссурі, та Канзас, та Оклахому, та…

Та ні, це не татова автівка. Але ж таки його!

Тоді я насмілився підвести погляд угору — аби уздріти дев’яте найбільше чудо світу:

Будиночок моїх бабусі й дідуся, з його ґанком і гойдалкою на тім ґанку, й геранями в рожевих горщиках на поруччі, а скрізь надовкола — папороті, немов зелені водограйчики-поливайчики, і привільний моріжок простелився хутром зеленого кота, а конюшина й кульбаби так щедро його всіяли, що мені закортіло геть поскидати черевики та й помчати по тому клятющому килимкові босоніж! А ще…

Оте-о високе куполовікно, де мені чудово спалося, аби, прокинувшись, охопити поглядом і зелений край, і весь зелений світ.

А на гойдалці літнього ґанку розлігся, тихо пропливаючи то вперед, то назад і згорнувши руки з тими довжелезними пальцями на животі, мій найдорожчий друг…

Рой Гольдстром.

Тихо ковзав він отак уперед-назад, загублений, достоту, як і я, посеред котрогось давнього-прадавнього літа.

Ось Рой укмітив мене й звів свої довгі журавлині руки, а тоді розвів їх на боки, вказуючи і на моріжок, і на дерева, й на самого себе, й на мене.

— О Боже мій милий! — вигукнув він. — Невже ж ми з тобою аж отакі щасливі?

7

Рой Гольдстром від дванадцяти своїх рочків конструював динозаврів. Динозаври, перебуваючи на восьмиміліметровій плівці, ганялись за татом Роя довкола подвір’я і з’їдали його. Згодом, коли Роєві стукнуло двадцять, він пересадив своїх гавриків-динозавриків до невеликих нічних студій і заходився штампувати дешевенькі фільмики про загублені світи, чим і зажив слави. Динозаври ущерть заповнили його життя, аж усі друзі стурбувались і спробували підшукати для нього милу дівчину, яка б мирилася з тими Звірюками. Але ті їхні пошуки тривають і по сьогодні.

Сходячи східцями на ґанок, я пригадував один особливий вечір, коли Рой запросив мене на виставу «Зіґфріда» до Шрайн-Аудиторіуму. «А хто це співає?» — запитав я. «Та до дідька тих співаків! — закричав Рой. — Ми прийшли на Дракона!» Що ж, музика-співи були на висоті. Ну, а Дракон? Зжери тенора! При погашеному світлі…

Місця наші були так високо від дійства — о Боже! — що я спромігся розгледіти лише ліву ніздрю дракона Фафнера! А Рой бачив тільки великі викиди драконячого вогню з димом, які виривалися з невидимого носа тварюки і мали на смерть спалити Зіґфріда.

— Прокляття! — просичав Рой.

Бо загинув саме Фафнер: чарівний меч глибоко увігнався йому в серце. Зіґфрід ревнув свій клич звитяги. Рой зірвався на рівні ноги, кленучи виставу, й вискочив із зали.

Я знайшов його у фойє.

— І то дракон? Грізний Фафнер? Господи Ісусе! Ти це бачив?!

Коли ми вихопилися в ніч, Зіґфрід усе ще верещав про життя, любов і різанину.

— І що — лишилася там публіка? Та самі тобі виплодки! — бушував Рой. — Ще дві години проскніти в тій пастці, де немає Фафнера! І ось він тут, на гойдалці, поколихується тихо-мирно на парадному ґанку, загублений у часі, але таки принесений крізь роки сюди, назад.

— Егей! — щасливо гукнув він. — А що я тобі казав? Будиночок моїх дідуся-бабусі!

— Ні, моїх!

— І твоїх, і моїх!

Рой засміявся, щирим-щасливим сміхом, і простяг мені великий товстий примірник роману «Додому немає вороття».

— Він таки помилився, — тихо мовив Рой.

— Авжеж, — підтакнув я. — О Боже, ми знову вдома!

І затнувся. Бо ж якраз за оцими луками знімальних павільйонів я розгледів той самий високий мур, що розділяв цвинтар і кіностудію.

І той привид — тіло чоловіка на драбині — був там, але я ще не був готовий сказати це другові. Натомість я мовив:

— А як посуваються твої справи з тією Звірюкою? Ти вже знайшов її?

— Тю! Ти скажи, де твоя Тварюка?

Оце такі балачки точилися між нами вже не перший та й не другий день. Мене із Роєм запросили конструювати й копіювати звірів, скидати метеори з відкритого космосу й вичакловувати кровожерливих гуманоїдів із темних лагун, і щоб із пащек їхніх, тих десятицентових ікол, скрапувала клішована смола.

Спершу найняли для цієї справи Роя як технологічно просунутого. Його птеродактилі по-справжньому ширяли в допотопних небесах. А його бронтозаври були горами, що йшли на прощу до Магомета.

А тоді хтось прочитав штук двадцять чи й тридцять моїх «Моторошних бувальщин» — оповідок, які я писав від дванадцяти років, а від двадцяти одного продавав дешевим та охочим до сенсацій журналам. І той хтось найняв мене «настрочити драму» для Роєвих тварюк, від чого я геть сп’янів, мов від надміру кисню, бо ж досі я що тільки не робив: і підплачував, і втирався усіляко в тисяч дев’ять кінострічок, та все ждав-чекав, коли ж то хто-небудь смальне зі стартового пістолета, аби я ошалілим зайцем ускочив до бодай якогось фільму.

— Мені потрібне щось таке, чого ніхто ще досі не бачив! — заявив мені Менні Ляйбер того першого дня. — У трьох вимірах ми бахкаємо чимось у бабцю Землю. Якийсь метеор падає…

— …зовсім близенько від гігантського Аризонського кратера, — підхопив я. — А той кратер там уже мільйон років. Що за привабливе місце, аби туди влучив новий метеор чи астероїд і…

— …і з нього вискакує наша нова жахалка! — вигукнув Менні.

— А ми бачимо це насправді? — засумнівався я.

— Ти що таке верзеш? Ми мусимо це побачити!

— Авжеж — але гляньте на такий фільм, як «Чоловік-леопард»! Там жах виходить із нічних тіней, із невидимих речей. А що ви скажете про «Острів мертвих», коли мертва жінка, кататонічка, прокидається й переконується: вона — в могилі?!

— Радіопостановки! — гаркнув Менні Ляйбер. — Прокляття! Люди хочуть бачити те, що їх лякає…

— Я ж не для суперечки…

— Ото й не сперечайся! — випалив Менні. — Дай такі десять сторінок, що налякали б мене до втрати відчуття власного тіла! Хоч би що він напартолив, — тут Менні тицьнув пальцем у Роя, — ти маєш склеїти все докупи динозаврячим лайном! А зараз — ушивайтесь! І подивіться на себе в дзеркало о третій ранку!

— Сер! — вигукнули ми.

Двері захряснулись.

Вийшовши надвір, на ясне сонечко, ми з Роєм перезирнулися.

— Ти втягнув нас обох іще й у таку файну тарапату, Стенлі!

Усе ще заливаючись реготом, ми припали до роботи.

Я написав десять сторінок, лишивши доволі простору для монстрів. Рой же хляпнув тридцять фунтів мокрої глини на стіл і затанцював надовкіл, то тицяючи туди пальцем, то щось приліплюючи, — сподівався, либонь, що страховисько так і виросте саме собою, мов гігантська бульбашка в доісторичній калабані, а тоді лусне, із сичанням сірчаних випарів, і з того лулусь якраз і вискочить щонайщиріше жахіття.

Рой перечитав мої сторінки.

— А де ж твій Звір? — вигукнув він.

Я бликнув на його руки — порожні, але закаляні криваво-багряним глеєм.

— А твій де? — питаю.

А оце ми саме здибалися з ним за три тижні по тій балачці.

— Слухай, ти, — звертається до мене Рой. — І чого це ти вкляк отам унизу та й витріщився на мене? Підійди сюди, вхопи пампушку, сядь та розкажи щось.

Тож я підійшов, узяв запропонований мені пампух та й собі вмостився на гойдалці, рухаючись навпереміну: то вперед — у майбутнє, то назад — у минуле. Вперед — то ракети й Марс. Назад — то динозаври і ями киплячої смоли.

А навколо — самі тобі безликі Звірюки.

— Як на того, хто зазвичай пробалакує по дев’яносто миль за хвилину, — сказав Рой Гольдстром, — щось ти сьогодні надзвичайно тихий тишко.

— Я переляканий, — вдалось мені видавити з себе.

— Ну, до дідька це, — зупинив Рой нашу машину часу. — Висловся, о могутній!

І я розповів йому.

Вибудував я той мур і приніс ту драбину, й випер на неї того трупа, а ще викликав холодний дощ, а тоді гахнув блискавкою так, аби тіло полетіло додолу. Договоривши й висушивши краплі дощу на своєму лобі, я вручив Роєві оте геловінське запрошення.

Рой уважно його перечитав, а тоді кинув на підлогу ґанку, ще й ногою наступив.

— Це хтось просто заморочку тобі підкинув!

— Воно то так… Але ж… довелося мені поїхати додому й спалити спідню білизну.

Рой підняв запрошення, знову перечитав його, а тоді задивився на цвинтарний мур.

— І навіщо хоч би хто мав тобі оце підкинути?

— Атож. Більшість студійного народу навіть не здогадується, що я працюю тут!

— Але ж, хай йому всячина, вчора і справді був Геловін. Та й жарт який вишуканий: виперти трупа нагору, на драбину! Стривай! А що, коли тобі сказали прийти туди опівночі, а іншим людям — о восьмій, дев’ятій, десятій та одинадцятій? Щоб налякати кожного! Такий варіант мав би сенс.

— Тільки якби спланував усе це ти!

Рой різко обернувся до мене.

— Невже ти й справді припускаєш…?

— Ні. Так. Ні.

— То «так» чи «ні»?

— Пам’ятаєш той Геловін, коли нам було по дев’ятнадцять і ми пішли в «Парамаунт-театр» подивитися Боба Гоупа у виставі «Кіт і канарка», а дівчина, котра сиділа перед нами, заверещала, тож я роззирнувся, а ти сидиш собі у гумовій машкарі упиря на обличчі?

— Було таке! — засміявся Рой.

— А пригадуєш той випадок, як ти зателефонував і повідомив, що стариган Ральф Кортні, наш найліпший друг, помер, тож я маю хутко приїхати? Ти уклав його в своєму домі, хоч то все був жарт, і ти так спланував, щоб посипати Ральфове обличчя білою пудрою і щоб він отак, прикидаючись померлим, лежав, а як я прийду — щоб підвівся? Пам’ятаєш?

— Звісно! — знову засміявся Рой.

— Але я здибав Ральфа на вулиці, й твій жарт не спрацював?

— Авжеж.

Рой похитав головою, пригадуючи свої витівки.

— Так ото ж. І чого тут дивуватися, якщо я подумав, чи то не ти випер того клятого трупа на мур, а мені надіслав цю цидулку?

— Одне тільки тут не сходиться, — заперечив Рой. — У наших розмовах ти вкрай рідко згадував Арбутнота. Ну, хай то я склеїв якось трупа, але як би я змикитив, що ти неодмінно впізнаєш у ньому сердешного режисера? Автором запрошення мав би виявитися хтось такий, хто достеменно знав би, що ти колись давно і справді бачив Арбутнота, чи не так?

— Але ж…

— Це ж безглуздо: виставити тіло на дощ, якщо ти не знаєш, на кого, власне, дивишся. Ти розказував мені про купу й інших людей, котрих ти зустрічав, огинаючись коло студій. Якби я і скомпонував такого трупа, то це мав би бути чи Рудольф Валентіно, чи Лон Чейні, бо цих ти точно розпізнав би. Слушно?

— Слушно, — мляво визнав я. Пильно подивився на Роєве обличчя й швидко відвернувся. — Вибач! Але, хай йому чорт, то й справді був Арбутнот! Я бачив його разів двадцять, коли не більше, у ті, тридцяті роки. На попередніх переглядах. Отут-о, перед самою студією. Він та його спортивні автівки, десь штук дванадцять, та ще три лімузини. А жінок скільки — десятки! І знай сміються. А коли писне автограф, то ще й четвертака втулить у підписану книжку, й лише тоді оддасть. Чверть долара! У тридцять четвертому! За четвертака ти купиш чи молока з солодом, чи великого льодяника, а чи квиток у кіно.

— Оце такий він був чолов’яга? Не дивно, що ти його запам’ятав. А найбільше скільки він тобі давав?

— Одного місяця мені дісталося від нього двадцять п’ять доларів! Я забагатів. А теперечки він похований отам, за муром, куди й мене занесло цієї ночі, розумієш? Навіщо хоч би й кому змушувати мене думати про таке страхіття, ніби його викопали й висадили на драбину? Нащо стільки мороки? Тіло гупнуло, мов сталевий сейф. Висадити його туди — це щонайменше треба взяти двох дужих чоловіків. І навіщо?

Рой надкусив ще одного пампуха.

— І справді — навіщо? Це хіба хтось використовує тебе, щоб звістити про це світ. Ти ж хотів розказати це ще комусь?

— Та міг би…

— Не треба. Ти й зараз надто перепуджений.

— Але ж чого мені боятися? Це тільки якби я мав таке відчуття, що це щось більше за просту витівку, що в цьому криється якесь особливе значення.

Рой, не перестаючи жувати, все дивився на стіну.

— Хай йому! — нарешті мовив він. — А вранці ти хіба не заскочив на цвинтар — глянути, чи труп усе ще лежить на землі? Ні? Як ні, то чом не глянути зараз?

— Ні!

— Таж білий день довкола! Хіба ти такий страхопуд?

— Ні, але…

— Агей, ви! — крикнув на нас хтось обуреним голосом. — Що ви, двоє шалапутів, отам робите?!

Ми з Роєм подивилися туди з висоти ґанку.

Посеред моріжка стовбичив Менні Ляйбер. Трохи далі, на вулиці, стояв припаркований його «роллс-ройс», рівно-розмірено, без ніякого внутрішнього трему, лиш глибоко собі вуркочучи.

— Ви що, поніміли? — знову крикнув Менні.

— У нас тут нарада! — мовби знічев’я пояснив Рой. — Ми хочемо сюди вселитися!

— Ви що? — Менні витріщився на давньовікторіанський будиночок.

— Пречудове робоче місце! — швидко заговорив Рой. — Офіс для нас нагорі, сонячний ґанок, сюди поставити столика, на нього — друкарську машинку…

— Ви ж маєте офіс!

— Ті контори не надихають. А це… — я закивав головою, перехопивши в Роя ініціативу, — надихає! Вам би всіх сценаристів переселити сюди зі Сценарного корпусу! Посадіть Стіва Лонґстріта у той новоорлеанський особнячок, щоб він там написав вам свій фільм про Громадянську війну. А чого варта оця французька буланжері позад нас! Отам би Марселеві Дементону й докінчити свою революцію, га? А он туди, ген по Пікаділлі, посадіть усіх отих новоанглійських писак, хрін їм під ніс!

Менні, з поплямованими червінню щоками, поволі зійшов на ґанок. Озирнувся на студію, на свого «роллса», а тоді зиркнув на нас двох — та таким поглядом, ніби застав нас голих за повіткою, із сигарами в зубах.

— Боже мій! Мало того, що вранці все пішло шкереберть… Так іще тут я маю двох пиріжків, котрі забажали обернути халупину Лідії Пінкгем у сценаристський собор!

— Саме так воно і є! — запевнив його Рой. — Саме на цьому ґанку мені сяйнув задум найстрашнішого мікрофільму за всю історію!

— Досить мені гіпербол! — урвав його Менні. — Матеріальчик мені подай!

— А підкинете нас на своєму «роллсі»? — попросився Рой.

Менні нас підкинув.

Дорогою до павільйону № 13 Менні Ляйбер світив очима тільки вперед і примовляв:

— Я стараюся дати лад цій божевільні, а ви, хлоп’ята, порозсідалися на ґанках і ґав ловите! Де в дідька моє Чудовисько?! Три тижні ждав я…

— Та не щоночі ж, — зазначив я розважливо, — щось страшненьке вискакує з пекельної пітьми! Потрібен час. Дайте нам продихнути, дайте час, аби виманити стареньку потайну самобутність на світло Боже. Ви не турбуйтесь. Рой неодмінно щось витворить із глини. Саме з неї вигулькнуть великі речі. Бачте, поки що ми не виводимо Монстра з тіней, бо…

— Відмовки! — гаркнув Менні, поглядом спопеляючи дорогу. — Я не бачу результату. Даю вам ще три дні! І тоді я хочу побачити Монстра!

— А що, коли, — зненацька випалив я, — Монстр побачить вас?! Боже милий! Що, як ми утнемо все це з погляду самого Звіра? Камера рухається — то ж вона і є Монстр, а люди лякаються камери, і…

Менні бликнув на мене, приплющив одне око й промурмотів:

— Незле. Камера, кажеш?

— Та-ак! Камера виповзає з астероїда… Камера, що є Монстром, перелітає через пустелю, лякаючи отрутозубів, змій і стерв’ятників, здіймаючи куряву…

— Прокляття на мою голову!

Це Менні Ляйбер задивився на ту уявну пустелю.

— І на мою! — радо вигукнув Рой.

— На Камеру ми насадимо намащену лінзу, — квапливо нагромаджував я, — додамо пари, моторошної музики, тіней — і Героя, що безстрашно дивиться в очі Камері, і…

— Що тоді?

— Якщо я це скажу, то воно не напишеться.

— То напиши, напиши це!

Ось ми вже й біля павільйону № 13. Я вискочив, а слова так і ллються з мене.

— О, так! Либонь, краще я напишу дві версії сценарію. Одну для вас. А другу — для себе.

— Дві? — ревнув Менні. — Навіщо?

— Наприкінці тижня я вручу вам їх обидві. Й ви виберете, котра з них та, що вам треба.

Менні підозріливо подивився на мене одним оком, другого не спускаючи з Роя.

— Дурниці! Ти виконаєш найкращу роботу, опрацьовуючи свою ідею!

— Ні. Найклятішу створю для вас. А свою найклятішу — для самого себе. По руках?

— Два Монстри за ціною одного? То й зроби! Давай!

Перед дверми Рой зробив драматичну зупинку.

— А ти готовий до такого? Для двох версій потрібні дві душі, два розуми!

І підніс догори свої прекрасні руки артиста, мов який жрець.

— Та я готовий, хай йому грець. Відчиняй!

Рой розчахнув двері зовнішні, тоді внутрішні, й ми вступили в непроглядну пітьму.

— Світло, чортова душе! — крикнув Менні.

— Постривайте… — прошепотів Рой.

Ми тільки чули, як Рой потемки обережно переступає через невидимі речі.

Менні нервово пересмикнувся.

— Майже готово… — у тому самому тоні мовив Рой через повиту ніччю територію. — А зараз…

Рой увімкнув вітрову машину, на низьких обертах. Спочатку грізно зашепотіло наближення гігантської бурі, несучи на своїх крилах негоду з Андів, шурхотіння снігу з гімалайських верховин, зливу — на Суматру, вихор джунгляний — на Кіліманджаро, гуркіт буруна об азорські узбережжя, зойки первісних птахів, лопотіння кажанячих крил — і все це злито в таку суміш, що творить моторошні сироти на шкірі, а дух твій скидає в пекельну ляду, де…

— Світло! — вигукнув Рой.

Ось воно, світло, й замріло, здіймаючись понад краєвиди Роя Гольдстрома, понад пейзажі такі чужопланетні, що вони рвали тобі серце — й гамували твій жах, а тоді знову потрясали — тінями незліченних зграй лемінгів, які мчали по мікроскопічних дюнах, крихітних пагорбах та мініатюрних горах, утікаючи від лихої долі, що вже нависла над ними, але ще ж не спостигла їх…

Я захоплено роззирався довкола. А Рой знову чудово зчитав мій задум. Він викрав той яскравий і водночас темнющий матеріал, що я накидав на опівнічні екрани камери-обскури своєї голови, й скопіював, і вибудував усе це ще до того, як я спромігся своїми устами випустити усе те на волю. А тепер, ідучи навспак, я використаю оці його мініатюрні реальності, аби вбрати у плоть і кров свій дивовижно-химернющий сценарій. Мій герой уже поривався перебігти цей мікроскопічний край.

Менні Ляйбер тільки витріщався приголомшено.

Динозаврячий край Роя був землею фантомів, покликаних з’явитися у предковічно-штучному світанку.

А оточували цей загублений світ величезні скляні пластини, на яких Рой понамальовував допотопні праліси й болота розпеченої смоли, де тонули його створіння під такими жорстоко розвогненими небесами, як марсіанські заграви, горячи тисячею відтінків червоного.

Я відчув той самий дрож, який пойняв мене ще тоді, у шкільні часи, коли Рой запросив до себе додому, і я охнув, коли він розчахнув гаражні двері, де були ніякі не автівки, а звірі, гнані споконвічною потребою виникати, скакати, шматувати, жувати, літати, верещати — й гинути у всіх наших дитячих ночах.

І тепер, тут, у павільйоні № 13, Роєве обличчя палало понад усім тим мініатюрним континентом, до якого занесло мене й Менні.

Навшпиньки, боячись розтрощити яку-небудь крихітну річ, я перейшов кімнату. Зупинився перед єдиною все ще накритою платформою для скульптур і став, вичікуючи.

Бо ж саме тут мало чаїтися найбільше його Страховисько — звір, якого Рой намислив спорудити ще тоді, у наші двадцяті роки, коли ми були завітали до первісноісторичних зал місцевого природничого музею. Звісно, цей Звір десь ховався у нашому звичному світі — у порохах, ступаючи по скам’янілій деревині, загублений у вугільних шахтах самого Бога ось тутечки, під самісінькими нашими ногами! Вчуйте! О вчуйте отой попідземний гук, первісне його серце та вулканічні легені, що волають, бажаючи вихопитись на волю! Та невже ж Рой так-таки й випустив його на волю?

— Свят-свят… — Менні Ляйбер нахилився над захованим монстром. — Ми побачимо це зараз?

— Так, — відказав Рой. — Це воно.

Менні торкнувся брезенту.

— Стривайте! — застеріг Рой. — Дайте мені ще один день.

— Брехло! — кинув Менні. — Бог свідок: я не вірю, аби там хоч щось було під тим рядном!

Менні ступив два кроки. А Рой зробив три стрибки.

Цієї самої миті задзеленчав телефон павільйону № 13.

Не встиг я ворухнутись, як Менні схопив слухавку.

— Ну? — гаркнув він.

Обличчя його змінилося. Зблідло чи не зблідло, але якось таки змінилося.

— Я це знаю. — Він зробив паузу. — І це знаю. — Ще пауза, й тут обличчя йому побуряковіло. — Уже півгодини тому я знав це! Але хто ти, чорти б тебе побрали, що це мені говориш?

На другому кінці проводу задзинчала оса. Там поклали слухавку.

— Сучий син!

Менні жбурнув слухавку, я її піймав.

— Закутайте мене, хто-небудь, у мокре простирадло! Це божевільня! На чому я зупинився? Ви!

Він показав на обох нас.

— Даю вам два дні — не три. Або ви, всі чорти вам у печінки, добудете мені Звірюку з коробочки — й під юпітери, або ж…

Тут розчахнулися вхідні двері. У потоці сонячного сяйва стояв курдуплик у чорному костюмі — один зі студійних шоферів.

— Що там таке? — ревнув йому Менні.

— Ми пригнали її сюди, а двигун заглух. Оце тільки полагодили.

— То й забирайтеся звідси до дідькової мами!

Менні з піднятими кулаками кинувся на курдупля, але двері вчасно захряснулись, шофер здимів, і босові нічого не лишилось, як крутнутись і вилити весь свій гнів на нас.

— Я матиму ваші остаточні чеки напоготові у п’ятницю, по обіді. Здайте роботу — або ви більше ніколи в мене не працюватимете, ви обидва.

Рой тихо заговорив:

— А оце збережеться за нами? Наше Зелене Місто, Іллінойс, офіси? І тепер, коли ви побачили результати, ми вже ж не «пиріжки» для вас більше?

Менні затримався на мить, аби ще разок споглянути Роїв дивоглядний загублений край — мов хлопчак на феєрверковій фабриці.

— Боже! — видихнув він, забувши на секунду свої проблеми. — Мушу визнати: ти таки втнув це! — й похопився, розсердившись на самого себе, що таки похвалив, і змінив тон. — А зараз припиніть кудкудакати й поворушіться трохи!

І хрясь дверми! Здимів і цей.

А ми з Роєм, загублені в часі й стоячи посеред того нашого первісного пейзажу, витріщились один на одного.

— Усе більше й більше чудес! — мовив нарешті Рой. А тоді спитав: — Ти й справді збираєшся це втнути? Написати дві версії сценарію? Одну для нього, другу — для нас?

— Авжеж! Звісно!

— І як же це в тебе вийде?

— Та хай йому! — сказав я. — П’ятнадцять довгих літ я практикувався, написав сто новел для дешевих журнальчиків за сто тижнів, по одній за тиждень. І ти не віриш, що я напишу два сценарії за два дні? І щоб обидва були блискучі? Покладися на мене!

— О’кей, я вже на тебе й поклався. — А тоді, по довгій паузі, ще запитав: — То ми підемо поглянути?

— Поглянути? На що?

— На той похорон, що ти бачив. У дощ. Через мур. Стривай!

Рой підійшов до великих пневматичних дверей. Я за ним. Ось він відчинив двері. Ми визирнули на вулицю.

Прикрашений вигадливим різьбленням катафалк із кришталевими вікнами якраз від’їздив по студійній алеї, але двигун його бухикав, працюючи з перебоями.

— Закладаюсь, що знаю, куди він прямує! — мовив Рой.

8

Ми зробили об’їзд по Ґауер-стрит на Роєвій пошарпаній бляшанці випуску 1927-го року.

Ми не бачили, як той чорний катафалк заїхав на цвинтар, але коли під’їхали й припаркувалися, то катафалк якраз котився поміж надгробків.

Він обігнав нас, вивозячи на чисте осоння вулиці якусь труну.

Обернувшись, ми поспостерігали, як той чорний лімузин прослизає у ворота, не видавши жодного звуку, бодай десь такого, як полярні видихи плавучої криги Льодовитого океану.

— Уперше в житті бачу, щоб катафалк не завозив труни на цвинтар, а вивозив їх звідтіль. Ми спізнились!

Я крутнувся, аби лиш провести поглядом задок того лімоката чи каталіма: він прямував на схід — назад до студії.

— Спізнились — а на що?

— Побачити твого небіжчика, телепню! Ходімо!

Ми вже доходили до задвіркової стіни цвинтаря, коли Рой зупинився.

— Господи, ось його могила!

Я подивився на той мармур, який здіймався на десять футів вище нас і на який задивився Рой. Там були викарбувані слова:

ДЖ. Ч. АРБУТНОТ, 1884-1934

СПОЧИВАЙ У МИРІ

Була то одна з тих грецьких храмин, де хоронять славетних людей: двері з дерева й бронзи захищала ззовні кована ґратчаста хвіртка.

— Не міг же він вийти звідтіля, чи не так?

— Ні — але щось же було на тій драбині, й ще я впізнав його обличчя. І хтось добре знав, що я впізнаю його обличчя, то й запросив мене приїхати подивитись.

— Помовч. Ходімо краще.

Пішли ми доріжкою.

— Затям: ніхто не повинен бачити, як ми граємо в цю дурну гру.

Ось ми й до муру дійшли. Там, звісно ж, нічого не було.

— Як я й сказав: якщо труп і лежав тут, то ми спізнилися його побачити.

Рой зітхнув і роззирнувся.

— Але ж глянь! Он там!

Я показав на верх муру.

Там усе ще лишалися два сліди від якогось предмета, що був приставлений до горішнього краю.

— Драбина?

— І тут ось, унизу.

Трава біля основи муру, за п’ять футів від нього — належний кут нахилу, — мала дві півдюймові заглибини.

— І ось тут! Бачиш?

Я показав йому й довгу заглибину, де трава була прим’ята падінням чогось важкого.

— Ну й ну, — протягнув Рой. — Схоже, Геловін неабияк розходився.

Рой став навколінці й випростав свої довгі кощаві пальці, щоб виміряти відбиток важкого тіла, яке лише дванадцять годин тому мокло тут під холодним дощем.

Я й собі став уклякнувши біля Роя, але затрусився, дивлячись на ту продовгасту заглибину.

— Я… — сказав я та й затнувся.

Бо поміж нас упала чиясь тінь.

— Добранку!

Над нами стояв денний цвинтарний сторож.

Я кинув швидкий погляд на Роя.

— А це справді та могила, яку ми шукаємо? Спливли роки… Чи…

Сусідній надгробок був засипаний сухим листям. Я зішкрябав порох. Відкрився ледь помітний напис:

СМІТ. НАРОДИВСЯ 1875 — ПОМЕР 1928.

— Ось він! Наш старенький дідусь! — вигукнув Рой. — Помер від запалення легенів, — Рой допоміг мені зішкребти увесь порох. — Я щиро любив його. Він…

— А де ж ваші квіти? — прогув над нами густий голос.

Ми з Роєм так і вклякли.

— Мама несе їх, — сказав Рой. — Ми пішли вперед — розшукати могилу. — Рой глянув через плече. — Та он вона йде!

Денний цвинтарний сторож, чолов’яга вже підтоптаний і вельми підозріливий, з обличчям, дуже схожим на битий негодами надмогильний камінь, подивився в напрямі воріт.

А там і справді йшла жінка з квітами, далеченько ще, біля бульвару Санта-Моніка.

«Хвала Боту!» — подумав я.

Сторож пирхнув, поплямкав своїми яснами, відвернувся та й потюпав геть поміж могил. І то саме вчасно, бо та жінка стала, а тоді звернула в інший бік, геть від нас.

Ми так і підскочили. Рой хап квіти з сусідньої могили.

— Не смій!

— Ще б чого! — І Рой поклав квіти на могилу дідуся Сміта. — Саме на той випадок, якщо сторож вернеться й подивує, що квітів на могилі немає, а ми ж стільки про них патякали. Ходім!

Ми пройшли ярдів п’ятдесят до виходу й стали, вичікуючи і вдаючи, ніби розмовляємо, але висловлюючись вельми скупо. Зрештою Рой торкнув мене за лікоть.

— Тільки обережно! — прошепотів він. — Зиркай лише краєм ока! Він повернувся.

І справді — старий сторож знов опинився під муром, де й досі виднілися довгі заглибини на місці тіла.

Він підвів очі й побачив нас. Я хутенько обійняв Роя за плечі, аби полегшити його печаль за гаданим дідусем.

І тут старий нахилився. Своїми пальцями, мов граблями, він причесав зім’яту траву. Хвилина — і вже й не лишилося слідів того, що щось важке могло впасти сюди з неба вчорашньої ночі, під час жахливої зливи.

— Ну, ти вже повірив? — запитав я Роя.

— Хотів би я знати, — сказав друг, — куди саме поїхав той катаф!

9

Коли ми заїжджали в головні ворота студії, знову вишептався той самий катафалк. Уже порожнем. Мов протяглий осінній вітер, він від’їхав, розвернувся і покотив назад — до Краю Смерті.

— Ісусе Христе! Так я й думав! — вигукнув Рой, незворушно кермуючи, але витріщаючись назад, на спустілу вулицю. — Мені це починає подобатись!

Ми їхали далі в тому напрямі, звідки оце щойно виринув катафалк.

А доріжку, по якій ми їхали, якраз переходив Фріц Вонг, чи то ведучи, а чи женучи невидимий рій солдатів, бурмочучи й лаючись собі під ніс і розтинаючи довколишнє повітря надвоє своїм гострющим профілем із темним беретом на голові. Він єдиний на весь Голлівуд носив берет, кидаючи всім виклик: помічайте ж!

— Фріце! — гукнув я. — Зупинись, Рою!

Фріц підтюпцем наблизився до нас і сперся на автівку, аби пригостити своїм — для мене вже звичним — привітанням.

— Привіт, пришелепкуватий великоїздячий марсіянине! А що то за дивоглядна мавпа біля тебе за кермом?

— Привіт, Фріце, ти, пришелеп… — я затнувся, а тоді сором'язливо відрекомендував друга: — Рой Гольдстром, найбільший у світі винахідник, будівельник і літун на динозаврах!

Монокль Фріца Вонґа блиснув полум’ям. Він пришпилив Роя своїм китайсько-германським позирком і тільки тоді уривисто кивнув головою.

— Усякий друг Пітекантропуса Еректуса — мій друг!

Рой схопив і потряс його руку.

— Мені сподобався ваш останній фільм!

— «Сподобався!» — вигукнув Фріц Вонґ.

— Страшенно сподобався!

— Гаразд, — Фріц перевів погляд на мене. — Які новини по сніданку, з’ївши мишку-побіганку?

— Чи не діялось оце допіру десь коло вас щось дивне?

— Римська фаланга з сорока душ промарширувала отуди. Якась горила, несучи свою голову під пахвою, дременула на павільйон № 10. Гомосексуального художника-постановника викинули з чоловічого туалету. Юда застрайкував, вимагаючи більше срібняків із Галілеї. Ні-ні. Таки нічого дивного, а то б я укмітив.

— А може, тут допіру щось проїхало? — підказав Рой. — Похоронне щось?

— Похоронне! Гадаєте, я б такого не завважив? Але стривайте! — Він блиснув моноклем у напрямі воріт, а тоді назад, у протилежному напрямі. — Підставна особа. Так. Я був засподівався, що то катафалк везе де Мілле й ми побенкетуємо. Он туди поїхало!

— А що, сьогодні знімають похорон?

— Та у всіх нормальних павільйонах! Індички, актори-кататоніки, англійські цвинтарні верховоди, чиї важкі лапи призводять до мертвонароджень китів! Учора що то було? Геловін, еге ж? Ну, то сьогодні автентичний мексиканський День Смерті — Перше листопада! І чого б то «Максимус-Філмс» відставала від решти світу? А де ви, пане Гольдстром, вишукали отаку страхітливу автотрощу?

— Це, — мовив Рой, уподібнюючись Едґарові Кеннеді, який коїть повільне спалення в комедії старигана Гела Роуча, — та машина, з котрої Лорел та Гарді продавали рибу в тому двосерійному фільмі 1930-го року. Відійдіть, сер!

Фріц Вонґ, у захваті від Роя, відскочив убік.

— За годину, марсіянцю! До комісаріату! Будь там!

І ми попихкотіли далі крізь полудневу юрбу. Рой звернув за той ріг, де був напрям на Спринґфілд, Іллінойс, Нижній Мангеттен та Пікаділлі.

— А ти знаєш, куди їдеш? — поцікавився я.

— Чорт, студія — така велика місцина! Тут де хоч можна заховати труп. І хто те помітить? На задвірках, переповнених абіссінцями, греками й чиказькими злодюгами, ти можеш пройти крізь сімдесят бандитських воєн із сорока зграями — і хоч би хто чхнув тобі! Те тіло, друзяко, має перебувати якраз десь отут!

Й аж закуріло за нами, коли ми звертали за останній ріг, прямуючи до Тумстоуна,[45] штат Арізона.

— Гарне найменуваннячко для містечка! — зазначив Рой.

10

Довкола панувала тепла тиша. Стояв полудень. Нас оточували тисячі слідів у задвірковій пилюзі. Декотрі з тих слідів належали Томові Міксу, Гугові Ґібсону й Кенові Мейнарду — залишено їх давно-давно. Я дозволив вітрові продути мою пам’ять, здіймаючи гарячу куряву. Звісно, цих слідів тут не лишилось — порох не тримається купи, і навіть широкі кроки Джона Вейна вже давно розвіялися, достоту як і сліди сандаль Матвія, Марка, Луки й Івана вивітрилися на берегах Галілейського моря — за якихось сто кроків, у павільйоні № 12. Утім, дух коней затримався, і незабаром студійна карета завезе сюди новий вантаж сценаріїв та свіжу порцію шаньок для стрільців-ковбоїв. Я був не проти понасолоджуватися тихою втіхою простих посиденьок отут, посеред маленьких дешевинок старих Лорела й Гарді, видивляючись на паротяг часів Громадянської війни, якого розкочегарювали двічі на рік, аби він зіграв прибуття потяга о 9.10 із Галвестона, а чи повитріщатися на потяг Лінкольнової смерті, що везе його додому, Господи, везе його додому…

Але нарешті я запитав:

— А з чого ти взяв, що труп має бути саме тут?

— Чорт! — Рой копнув дошки підлоги, достоту як Ґері Купер копав колись коров’ячі перепічки. — Ти тільки придивись до цих споруд.

Я й придивився.

За фальшивими фронтонами тут, на Західній території, крилися крамниці паяння-зварювання, музеї старих автомобілів, усілякі рундуки-комірчини, а ще…

— Крамниця теслярських виробів? — мовив я.

Рой кивнув головою і ковзнув у тихий закапелок, аби собака, так би мовити, не на видноті здох.

— Тут майструють труни — тож і труп тут! — Рой із довколишньої старомодної дешевизни раз за разом видобував яку-небудь довгу дошку-шалівку. — Труну повернули сюди, бо тут її виготовили. Ворушись, поки не налетіли індіанці!

Я наздогнав його в прохолодному гроті, де на вішалках теліпалися меблі імперії Наполеона, а трон Юлія Цезаря дожидав, коли ж на нього знову всядеться імператорський давно зотлілий зад.

Я роззирнувся надовкола.

Ніщо ніколи не пропадає, подумалось мені. Усе завжди повертається. Себто, якщо ви бажаєте.

І де ж воно переховується, вичікуючи? Де відроджується? Саме тут, подумалось. О так, саме тут!

У головах чоловіків, які прибувають сюди з кошиками-підобідками, маючи вигляд робітників, а тоді повертаються додому — з виглядом законних мужів чи неправдоподібних коханців.

Але в проміжку між прибуттям-відбуттям?

Побудувати Mississippi Belle,[46] якщо вам забаглося оживити відкриття Нового Орлеана, а чи спорудити колони Берніні на сороковому градусі північної широти. Або ж збудувати заново Емпайр-Стейт, а тоді зарядити енергією досить велику мавпу, щоб на нього видерлась.

Ваша мрія — це їхня копія, і всі ж вони — сини Мікеланджело й Леонардо да Вінчі, батьки вчорашнього, накручені як сини в майбутньому.

І саме цієї миті мій друг Рой похилився в якусь тьмаву печеру за салуном Дикого Заходу, тягнучи й мене за собою, поміж зімітовані фасади Багдада й верхнього Сандускі.

Тиша. Усі порозбігалися на підобідок.

Рой понюхав повітря й тихо засміявся.

— Боже мій, так! Понюхай цей дух! Запах тирси! Ось що вабило мене до нашої з тобою шкільної майстерні. І звуки столярних верстатів, стрічкової пилки. Звучало це так, що ось тут люди роблять щось справжнє! Аж руки мені сіпалися. Глянь осюди!

Рой зупинився біля довгого скляного ящика й задивився на вміщену в ньому красу.

Там красувалася «Баунті» в мініатюрі: двадцять дюймів завдовжки, з усім такелажем, пливе собі уявними морями — двісті довгих літ тому…

— Ходім далі, — тихо мовив Рой. — Торкайся обережно.

Я торкався й чудувався — і навіть забув, чого ми сюди припхалися. Мені хотілося зостатись тут назавжди! Але Рой таки потягнув мене далі.

— Хот-дог! — шепнув він. — Вибирай!

Перед нами громадилася височезна гора трун, гублячись футів за п’ятдесят у теплій пітьмі.

— Навіщо їм так багато трун? — поцікавився я, підходячи з Роєм ближче.

— Аби поховати всіх індичок, яких натворить студія від цього дня й аж до Подяки.

Ми підійшли до похоронного конвеєра.

— Усе це — твоє, — розщедрився Рой. — Вибирай!

— Це не може бути нагорі. Зависоко! І люди ж ледачі. Отже… ось ця!

І я легенько копнув носаком черевика найближчу труну.

— Продовжуй! — підсміювався Рой із мого вагання. — Відкрий її!

— Ти!

Рой нахилився й спробував підняти віко.

— Дідько!

Віко було прицвяховане.

Десь недалечко затутукав клаксон. Ми визирнули надвір.

Надгробковою вулицею саме під’їздила автівка.

— Хутко! — Рой метнувся до стола, гарячково почав нишпорити і знайшов-таки лом та молоток.

— О Боженьку мій! — видихнув я.

Здіймаючи куряву на кінному подвір'ї, під полудневим пекучим сонцем котився «роллс-ройс» Менні Ляйбера.

— Тікаймо!

— Лиш як переконаємось, чи там… Ось!

Останній цвях вискочив із гнізда.

Рой вхопився за віко, зробив глибокий вдих і відкрив труну.

На Західному дворі залунали голоси, під тим палючим сонцем.

— Господи! Та розплющ очі! — вигукнув Рой. — Глянь!

Я ж було заплющив очі, аби знову не відчути того дощу на моєму обличчі. Та ось я розплющив їх.

— Ну? — спитав Рой.

Там був той самий труп: лежав на спині, очі широко розплющені, ніздрі роздуті, зяє роззявлений рот… Але ніякий дощ не переповнював того рота, не лився йому по щоках і підборіддю.

— Арбутнот! — видихнув я.

— Авжеж, — потвердив Рой. — Тепер і я пригадав ті світлини. Боже, яка схожість! Але навіщо треба було хоч би й кому виперти оце, хай що воно є, на драбину? Нащо?

Я почув, як грюкнули двері. За сто кроків від нас Менні Ляйбер уже вийшов зі свого «роллса» на розпашілу пилюгу й тепер зирив у тінь, і надовкола, й понад наші голови.

Я здригнувся.

— Хвилинку! — мовив Рой. Він пирхнув і нахилився.

— Не смій!

— Спокійно! — відказав той і торкнувся трупа.

— Заради Бога, швидше!

— Та ти глянь сюди! — сказав Рой.

Узяв він те тіло й легенько підняв.

— Ну! — тільки видихнув я і спинився.

Адже він підняв оте так легко, мов пакет із пластівцями.

— Ні!

— Та де, достеменно! — Рой труснув «трупом». «Тіло» заторохтіло, мов якесь опудало.

— Ахай я проклятий буду! І глянь-но: на дні труни лежать свинцеві важки, аби дати «трупові» вагу, коли його висадять на драбину! А коли воно впало, то й справді гухнуло, як ти і сказав. Але стережись! Сюди мчать баракуди!

Боковим зором Рой угледів, як із машин повиходили в полудневе сяйво постаті, далекі ще, і згуртувалися довкола Менні.

— Гаразд. Тікаєм!

Рой кинув «тіло», загрюкнув віко й дав драла.

Я кинувся за ним, крізь плутанину меблів, стовпів і муляжних фронтонів.

Подолавши якусь відстань, прошмигнувши в сорок дверей і вихопившись на півмарша ренесансних сходів, ми з Роєм зупинились і, зігнувшись у три погибелі, прислухалися. Десь там, на відстані до ста футів, Менні Ляйбер опинився на тому самому місці, де ще хвилину тому стояли ми. Голос Менні глушив попискування усієї решти. Гадаю, він наказав усім їм заткнутись. Там запала тиша. Певне, якраз відкривали труну з тим факсимільним «тілом».

Рой, здійнявши брови догори, подивився на мене. Неспроможний дихнути, я і собі глянув на нього.

Нараз там скоїлась якась шамотня, залунали вигуки, прокльони. Менні лаявся гучніш за всіх інших. Потім там щось забелькотали, ще побалакали, Менні знову розрепетувався, і фінально гримнуло нарешті віко — труна загрюкнулась остаточно.

Мов рушничний випал, цей грюк вистрелив нами з Роєм, і ми корками, вибитими з пляшки, полетіли геть із того місця — мало не до дідька в зуби. Однак постаралися спуститися вниз східцями якнайтихіш, тоді проскочили в ще добрий десяток дверей і чорним ходом вихопилися на вулицю.

— Чуєш що-небудь? — видихнув Рой, озираючись назад.

— Ні. А ти?

— А чорта лисого. Але вони там точно вибухнули. І не раз, а тричі! А Менні мов сказився! Боже мій, що ж воно діється? Чому стільки галасу через якусь трикляту ляльку, яку я міг би за півгодини склепати, накупивши на два бакен латексу, воску й гіпсу?!

— Пригальмуй, Рою! Нащо нам бігти так, щоб усі це помічали?

Рой хоч і пригальмував, але все одно ступав, мов журавель, широчезними кроками.

— Чуєш, Рою? — заговорив я. — Що, якби вони дізналися, що то ми там були?!

— Не дізнаються. У тім-то й сміхота вся!

«Ну й ну! — подумалося мені. — Невже я бодай коли-небудь знайомив свого найліпшого друга з небіжчиком?»

Ще хвилина, і ми опинились за крамницею біля Роєвого драндулета часів Лорела й Гарді.

Рой сів на водійське місце, осміхаючись аж ніяк не святою усмішкою, ніби оцінюючи й небеса, і кожнісіньку на них хмаринку.

— Залазь! — запросив він мене.

Усередині майстерні вечоровим ревищем засперечалися голоси. Хтось когось проклинав. Ще хтось когось критикував. Хтось кинув: «Так!». Але багато інших загорлали: «Ні!», й невеликий гурт висипав на полудневе світло, мов рій розлючених бджіл.

За хвилину повз нас безголосою бурею просвистів «роллс-ройс» Менні Ляйбера.

Я розгледів у салоні троє устрично-блідих облич, які вживають лиш одне слово: так.

А ще обличчя Менні Ляйбера, буряково-криваве від люті.

Пролітаючи повз нас на своєму «ролсі», він нас укмітив.

Рой замахав йому руками й весело вигукнув: «Привіт!».

— Рою! — крикнув я.

Рой вибухнув реготом, сказав: «І що воно найшло на мене?» — і поїхав геть.

Я задивився на Роя й сам мало не вибухнув. А він смакував вітром в обличчя, вдихаючи й видихаючи його.

— Ти мов блекоти об’ївся! — дорікнув йому я. — Чи ти зовсім без нервів і нічого в світі не боїшся?

— Ну, а чого мені, — приязно заходився розумувати Рой, — лякатися якоїсь склеєної з пап’є-маше ляльки-модельки? Чорт забирай, мені ці Ляйберові психи як маслом по душі. За цей місяць стільки переслухав того його варнякання! А це хтось запхнув йому бомбу в штани? Чудесно!

— Чи не ти часом? — бовкнув я зненацька.

Рой витріщився ошелешено.

— Тебе що — знову поперло на той самий слід? Навіщо мені шити-клеїти якесь недоладне одоробало й лазити опівночі по драбинах?

— А з тих самих резонів, які ти оце допіру висловив. Аби нудьгу свою розвіяти. Позасовувати іншим людям бомби в штани.

— Ні-ні. Хотів би я дорости до такої віри-довіри. А зараз я залюбки проковтнув би якийсь підобідок. Оце бунт коїтиметься на пиці в Менні, коли він знову поткнеться до нас.

— А як ти гадаєш, нас там хтось бачив?

— Та ’кий там біс! І тому я й замахав йому руками. Аби показати, які ми з тобою тупаки-невиннятка! Щось вони там таке затівають-Тож ми повинні невимушено поводитись.

— І коли ж востаннє ми отак поводилися?

Рой тільки реготнув.

Ми проторохтіли поза майстернями, тоді через Мадрид, Рим, Калькутту… а оце вже підкотили до аристократичного району десь у Бронксі.

Рой зиркнув на годинник.

— У тебе ділове побачення. Із Фріцом Вонґом. Тож біжи. Протягом наступної години нас із тобою повинні бачити де завгодно, аби тільки не там.

І кивнув головою на Тумстоун-Надгробок, за двісті ярдів від нас.

— А коли ж, — поцікавився я, — ти почнеш лякатися?

Рой однією рукою помацав кістки своїх ніг.

— Ще не час, — відповів він.

Рой підвіз мене до комісаріату. Я висів із машини й став, задивившись на його обличчя, яке то поважніло, то збитошніло.

— Ідеш на робоче місце? — запитав я.

— Небавом. Тим часом маю виконати кілька доручень.

— Рою! Чи не кортить тобі оце зараз встругнути який-небудь дурний жартик? Вигляд у тебе якийсь далекий та ще й шалений…

— Я просто замислився, — відповів Рой. — Скажи, коли загинув Арбутнот?

— Цього тижня якраз виповниться двадцять років від того дня. Зіткнення двох автівок, троє загиблих. Арбутнот, його бухгалтер Слоун і Слоунова дружина. День за днем — крикливі газетні заголовки. Похорон пишніший, ніж у Валентіно. Ми з друзями стояли біля цвинтаря. Квітів вистачило б на новорічний Парад троянд. Тисяча людей вийшла з церковної відправи, заплакані очі за темними окулярами. Боже, яке лихо! Арбутнота так любили!

— Катастрофа, кажеш?

— Жодного свідка. Можливо, одна автівка їхала заблизько від другої, п’яні верталися додому після студійної вечірки.

— Можливо… — Рой відтягнув горішню губу, скосувавши одним оком на мене. — Але що, коли там було й ще щось? Що, коли аж оце зараз, так запізніло, хтось відкопав щось замовчуване про ту автотрощу й тепер погрожує сипонути смаженими фактами? А то б для чого ще перти того трупа на мур? Із чого та паніка? Навіщо замовчувати, коли нічого приховувати? Боже милий! Ти ж чув, які там лунали голоси оце допіру? Чого б то якийсь небіжчик, що не є небіжчик, труп, що не є труп, мав так розворушити керівництво?

— І листів, певне, було більше, ніж один, — сказав я. — Я отримав одного, та були й інші. Але тільки в мене вистачило дурості податися туди, щоб побачити. А коли я не розголосив того, що побачив, не вибовкав цього сьогодні, то той, хто висадив тіло на мур, мусив чи написати, чи зателефонувати, щоб викликати паніку й відправити катафалк. А той тип, котрий виготовив «тіло» й розіслав листи, засідає собі тут, на студії, й тішиться катавасією, яку сам і спричинив. Навіщо ж… навіщо… навіщо…?

— Тихо, — спокійно мовив Рой. — Тихо! — і завів двигун. — За обідню перерву ми розплутаємо цю дурнувату таємницю. Напусти на себе якнайневинніший вигляд. Зобрази наївність над гороховим супом Луїса Б. Майєра. А я маю піти перевірити, як там мої мініатюрні моделі. Лиш останню крихітну вулицю маю прицвяхувати на належне їй місце, — він глянув на свій годинник. — За дві години мій край динозаврів буде готовий до фотографування. А тоді нам буде потрібен тільки наш величний і преславний Звір! Наше Чудовисько!

Я задивився на Роєве обличчя, яке все ще палало ясним полум’ям.

— А чи не збираєшся ти викрасти оте «тіло» й знову висадити його на цвинтарний мур?

— Таке навіть на думку мені не спадало, — відказав Рой і поїхав собі.

11

Посередині далекого-лівого крила комісаріату стояла невелика платформа, десь до фута заввишки, а на ній виставлені були стіл і два стільці. Мені часто уявлялося, що там мусить сидіти наглядач римської бойової триреми, котрий раз гахне одним молотом, потім гупне другим, аби задати ритм веслярам, котрі, спливаючи потом, прикуті до своїх весел, покірні панічним наказам наглядача, рухали корабель до якогось далекого театрального проходу поміж глядацьких рядів, поки їх переслідували доведені до шаленства театровласники, а на березі вітали юрби скривджених клієнтів.

Але біля того стола я ніколи не бачив римсько-галерного керманича, який мав би керувати хльостою.

То був стіл Менні Ляйбера. Він там засідав, мов що висиджував, длубаючи свою страву, от ніби то були розтяті потрухи голубів Цезаревого віщуна-гаруспіка: серце обмине, а селезінку наштрикне на виделку та так ото й провістить прийдешнє. Бували такі дні, коли він по-ведмежому незграбно совався там зі студійним лікарем Філіпсом, випробовуючи нові фільтри та примочки-припарки у воді, що з-під крана. А іншими днями він обідав тельбухами режисерів-продюсерів чи сценаристів, коли вони понуро поставали перед його ясні очі, згідливо киваючи головами: так, так, мовляв, фільм відстає від графіка! Так, так, вони працюватимуть швидше!

Нікому не хотілося сідати за той стіл. Часто на стільницю лягав не чек, а лиховісний рожевий папірець.

Хоча сьогодні, коли я пірнув до того приміщення й околясом замертвопетлював поміж столами, той Меннін невеличкий поміст ще пустував. Я завмер. Це ж бо вперше я не помітив там ні страв, ні нарядь, ані навіть квітів. Менні ще досі зволікав десь надворі: чи не одчитував сонце, бо воно його скривдило — припекло трохи?

А найдовший у комісаріаті стіл чекав-дожидав його, наповнюючись, але все ще не повний.

Скільки працюю на студію, я ні разу ще не опинявся біля тієї штуки. Як те буває чи не з усіма неофітами, я боявся контактів із жахливо яскравими та страхітливо препрославленими. Коли я ще був хлопчаком, до Лос-Анджелеса приїздив Г. Дж. Веллс зі своїми лекціями, але я не посмів наблизитися до нього, щоб попросити автограф. А коли б я вздрів його просто перед собою, то люто-шалена радість такого побачення вбила би мене на смерть. Схоже почуття я мав і щодо того комісарського стола, де найкращі режисери-продюсери, редактори й сценаристи засідали на своїй Останній Вечері, дожидаючи появи Христа, котрий усе спізнюється. А тут я, побачивши його знову, так і втратив самовладання.

Геть, геть, подалі від того стола зашвидкував я навпригинці, отуди — в найдальший куточок, де ми з Роєм частенько поглинали сандвічі й супи.

— Ой, ні, не втечеш! — розтяв повітря чийсь голос.

Голова моя так і ввігналася в плечі — перископом, що вмить змастився моїм потом.

Фріц Вонґ гаркнув:

— Ти маєш постати ось тутечки, перед столом! Ану марш!

Рикошетом поснував я поміж столами, дивлячись лише на свої туфлі й відчуваючи поруч Фріца Вонґа — його руку на моєму плечі, ладну ось зараз здерти мої еполети.

— Оце, — оголосив Фріц, — наш гість з інших світів, що зовсім близько, за комісаріатом. Я проведу його, щоб сів, де слід.

Легенько натиснувши на мої плечі, він змусив мене сісти.

Тут я нарешті підвів свої очі й окинув поглядом стіл і всіх дванадцятьох засілих там засідателів, а вони втупились у мене.

— А зараз, — оголосив Фріц, — він розповість нам про свої Пошуки Звіра!

Чудовиська…

Відколи розголошено, що ми з Роєм покликані описати, зліпити й породити найнеймовірнішу-найогиднішу за всю історію Голлівуда тварюку, тисячі кинулися нам на поміч у цих вивідках-пшиках. Комусь приверзлося, ніби ми підшукуємо Скарлет О'Хару, ще комусь — ніби Анну Кареніну… Коли ж ні! Чудовисько, чи то Монстр, — а до нього ще й так званий конкурс на винайдення Монстро-Чудовиська — з’явився у «Вераєті» й «Голлівудському Репортері». Наші з Роєм імена вистрибували з кожнісінької статті, я ж вирізував і зберігав кожен такий тупо-німий, мертвонароджений допис. Зливою посипалися світлини від інших студій, агентів і широкої публіки. Квазімоди номер два і три… один по одному виринали біля студійних воріт, а до них іще й чотири оперні фантоми! Вовкулаки просто плавом пливли. Двоюрідних та троюрідних небожат Луґосі й Карлоффа, що переховувалися у павільйоні № 13, зрештою-таки схопили за шкірки й викинули звідтіля геть.

Ми з Роєм немов почулися суддями на конкурсі красунь «Міс Атлантик-Сіті», який недовідомим чином переплив Атлантику й опинився у Дракуло-Трансильванії. Ті напівзвірі, що вечорами облягали павільйони звукозапису, таки варті були, щоб на них подивилися, а от фотографії їхні навряд чи кудись годились. А скінчилося все тим, що ми зрештою попалили всі ті світлини й чорним ходом утекли зі студії.

Отак цілісінький місяць шукався й ніяк не вишуковувався той Чудиськозавр.

А тепер Фріц Вонґ повторив, аби нагадати мені:

— Ну, що там із тим Звіром-Чудовиськом? Поясни!

12

Подивився я на всі ті обличчя та й заблагав:

— Ні! Ні, прошу вас, будьте ласкаві! Ми з Роєм зовсім скоро його зробимо, але щоб саме зараз… — тут я хапливо ковтнув препоганої голлівудської води з-під крана. — Оце ж я вже три тижні спотерігаю за цим вашим столом. Кожен тут весь час сидить тільки на своєму місці. Ім’ярек сидить вище, а ці й ті — нижче, навпроти. Закладаюся: хлопці знизу навіть не знають отих, нагорі. А що, коли б усе тут перемішати? Лишити вільні місця, аби щопівгодини люди могли пограти рипами-схлипами стільців, які звільняються й знову наповнюються? Десь-кудись пересісти, із якимось новеньким зазнайомитись, а не мусити весь час бачити перед себе одні й ті самі набурмосені фізіономії. Вибачте!

— Ти просиш вибачення?! — Фріц хапонув мене за барки й трусонув своїм сміхом. — О’кей, хлоп’ята! Давайте музику стільців, рипи-схлипи! Алле-оп!

Оплески, вітальні вигуки.

І там такі вибухнули загальні веселощі! Усі тисли одне одному руки, ляскали одне одного долонями по спинах, шукали вільні стільці, хоча дехто й вертався на своє колишнє місце. Від усього того я тільки дужче збентежився, чим спровокував ще більше вигуків, реготу й оплесків-поплесків.

— Відтепер нам доведеться щодня запрошувати цього маестро, аби він давав нам уроки суспільної активності й життя, — проголосив Фріц. — Гаразд, співвітчизники! — вигукнув він. — А ліворуч біля вас, юний маестро, сидить Меґґі Ботвін, найкраща редакторка — чикальниця плівок в історії кіна!

— Пастал акало!

Меґґі Ботвін кивнула мені й знову стала дзьобати принесений сюди, на засідання комісаріату, омлет.

Меґґі Ботвін…

Педантична пані, схожа на випростане піаніно й ніби навіть трохи вища свого зросту завдяки тому, як вона сиділа, як підводилася й ходила, а ще — як тримала згорнуті на колінах руки та як поправляла зачіску на маківці, зберігаючи щось від моди Першої світової війни.

Мені пригадалася одна радіопередача, де М. Б. охарактеризувала себе як заклиначку змій.

Як от плівка шелестить, мов сичить, у її руках, зміїться поміж пальців, швидко та ще й хвилясто.

І весь час переглядати, аби потім і ще, й ще раз переглянути.

Це ж нічим не відрізняється, казала вона, від самого життя.

Ось майбутнє налітає на тебе. Й оцю одну-єдину мить, коли вона зблисне, минаючи тебе, ти маєш обернути на приємне, впізнаване й пристойне минуле. Мить за миттю, завтра мигоче таким, яким ти його схопиш. А як не схопиш, не затримаєш, не зліпиш, не руйнуючи при цьому, отієї неперервності митей, то нічого й не лишиш по собі. Твоя мета, її мета, всі наші мети — це сформуватися, відбитися у цих одиничних часточках прийдешнього, а воно ж, хай-но торкнешся його, вже старіє, переноситься у ті вчора, що швидко щезають.

Отак воно було і з плівкою-фільмом.

Із єдиною відмінністю: ти можеш пережити фільм знову — і так часто, як тобі треба. Прокрути майбутнє — хай воно ще раз промчиться поруч, зроби з нього тепер, зроби вчора, а тоді розпочни заново зі своїм завтра.

От яке велике ремесло — бути відповідальним за три збіги часу: за неозоре, невидиме прийдешнє, за звужений фокус теперішнього й за величезне кладовище секунд, хвилин, годин, років, тисячоліть, що проростають засіяним полем, аби тримати перші два.

Ну, а якщо тобі не до вподоби хоч котрась із цих трьох невтримних рік часу?

Тоді хапайся за свої ножиці. Чик! Отак! Полегшало на душі?

Й ось вона сидить тут: якийсь момент — згорнувши руки на колінах, та вже наступної миті піднесе свою невеличку восьмиміліметрову камеру й ну нанизувати обличчя за обличчям тих, котрі обсіли стіл, а руки-пальці її такі спокійні… аж поки та камера нарешті зупинилася, зосередившись на мені.

Я витріщився в те вічко і пригадав той день 1934-го року, коли побачив її за ворітьми студії: вона якраз знімала всіх отих пришелепків, роззявляк, схибнутих на збиранні автографів, — і мене поміж них.

Я мало не крикнув їй: «Ви пам’ятаєте?». Але як би вона запам’ятала?

То я й похнюпився. А камера знай вурчала собі.

Саме в цей момент і з’явився Рой Гольдстром.

Став на порозі комісаріату й ну шукати когось очима. Забачивши мене, не махнув рукою, а люто сіпнув головою. Тоді крутнувся і вийшов надвір. Я зірвався на рівні ноги й чкурнув так прудко, що Фріц Вонґ нізащо б мене не спіймав.

Бачу: Рой щезає в чоловічому туалеті, тож кинувся навздогін. Знайшов його перед білопорцеляновим святилищем — водограєпоклонником перед «Римськими фонтанами» Респіґі. Став поруч, але творчого струменя не видавив: старі труби замерзли за зиму.

— Глянь! Оце я допіру знайшов у павільйоні N 13.

І він поклав на кахляну поличку перед моїми очима аркушик паперу з надрукованим на машинці текстом.

Нарешті народилося Чудовисько!

Сьогодні ввечері в «Браун-Дербі»!

Вайн-стрит. 22:00.

Будьте там! Або втратите все!

— Та невже ти ймеш цьому віру?! — видихнув я.

— Десь як і ти був повірив отій своїй записці та й подався на цей триклятий цвинтар, — Рой задивився на кахляну стіну перед собою. — Такий самий папір і шрифт, як і на твоїй записці? Чи подамся я сьогодні до ресторану «Браун-Дербі»? Та чом би й ні, сто чортів йому в печінки! Трупи на мурах, зниклі драбини, заскороджені відбитки в траві, тіла з пап’є-маше плюс вереск Менні Ляйбера. П’ять хвилин тому я надумався: якщо Менні і всю решту так накрутило те лялькове опудало, то що станеться, якщо воно зненацька пощезне?

— І ти це вкоїв?

— А чом би й ні? — відказав Рой.

Він сховав записку до кишені, тоді видобув із шухляди куткового стола невеличку скриньку й вручив мені.

— Хтось нас використовує. То я надумав і собі когось трохи використати. Візьми, зайди до кабіни й відкрий.

Так я і зробив.

Зачинив за собою двері.

— Не стій там просто так! — гукнув Рой. — Відкрий її!

— Та вже, вже.

Я відкрив скриньку й витріщився всередину.

— Боже мій! — скрикнув я.

— Що ти там бачиш? — допитувався Рой.

— Арбутнота!

— Якраз гарненько-затишненько й умістився в коробочці, еге ж? — мовив Рой.

13

— Що тобі стрелило в голову це вкоїти?

— Коти допитливі. А я ж кіт! — похвалився Рой, проштовхуючись крізь юрбу.

Це ми вже прямували назад, до комісаріату.

Рой ніс ту скриньку під пахвою, а на обличчі — усмішку від вуха й до вуха.

— От послухай, — заговорив він. — Хтось посилає тобі записку. Ти йдеш на цвинтар, знаходиш тіло, але нікому про це не розповідаєш, чим і псуєш усю гру, хоч би яка вона була і хоч би ким затіяна. Тоді лунають дзвінки, студія посилає по тіло катафалк і впадає в паніку, переконавшись у всьому на власні очі. Ну, а я як мав би діяти? Лише виходячи з дикої цікавості. «Що ж це за гра така?» — ставлю я запитання. А відповідь дістану, тільки як зроблю відповідний хід, неначе в шахах, правда ж? Ми з тобою бачили й чули, як Менні та його друзяки зреагували годину тому. То я й подумав: «Треба дослідити, як вони зреагують, якщо, спершу знайшовши тіло, знову його втратять! Певне, ошаліють, гадаючи, хто ж його запопав? А то я!»

Ми зупинилися перед дверима комісаріату.

— Ти ж не зайдеш туди з цією штукою! — вигукнув я.

— Та ти що? Найбезпечніше у світі місце! Ніхто й не запідозрить — не добачить нічого особливого у скриньці, з якою я припхався в самісіньке серце студії. Але майся на бачності, друже, бо за нами стежать, навіть зараз!

— Звідки?! — вигукнув я і крутнувся дзиґою.

— Знав би я, звідки, то на цьому все й скінчилося б. Ходім!

— Та я не голодний.

— Дивно! — зазначив Рой. — Чому ж у мене такий голод, що я коняку зжер би?!

14

Заходячи до комісаріату, я запримітив, що Меннін стіл досі порожній, чекає на нього.

— Клятий дурень! — прошепотів я.

Рой струснув свою скриньку в мене за спиною. Вона зашурхотіла.

— Авжеж, я дурень, — радісно погодився друг. — Ворушись!

Я й рушив до свого місця.

Рой поставив ту особливу скриньку на підлогу, підморгнув мені й сів аж у дальньому кінці стола, зобразивши на своїм обличчі усмішку найневиннішого й найдовершенішого невиннятка.

Фріц люто зиркнув на мене, наче я своєю відсутністю завдав йому особистої образи.

— Увага! — вигукнув він, клацнувши пальцями. — Знайомство продовжується! — тут він повів рукою, показуючи на стіл. — Наступний у нас — Станіслав Ґрок, гример самого Ніколая Леніна! Чоловік, який забальзамував Ленінове тіло, навощив йому обличчя, запарафінив того трупа, аби він пролежав у доброму стані всі ці роки біля кремлівської стіни у Москві, столиці Совєтської Росії!

— Гример Леніна? — перепитав я.

— Його косметолог.

Станіслав Ґрок помахав своєю невеличкою ручкою понад невеличкою головою, що увінчувала його невеличке тільце.

Був він лише трішечки більший за одного із Сінґерових карлів, котрі грали Жувачів у «Чарівникові країни Оз».

— Мені доземно вклоніться! — закликав він. — Ось ти описуєш монстрів. Рой Гольдстром ліпить їх. А я нарум’янив, навощив і начистив найбільшого червоного монстра, давно вже померлого!

— Не дозволяй цьому російському виплодкові забити тобі баки, — порадив мені Фріц. — Придивися краще до стільця, що біля нього!

Порожнє місце.

— Це ж для кого? — запитав я.

Тут хтось кашлянув. Голови повернулися до дверей.

Я затамував віддих.

І сталася Ява Спасителя.

15

Останнім прибув такий блідий чоловік, що крізь його шкіру немовби просвічувало якесь внутрішнє світло. Високий, чи не шість футів і три дюйми, з довгим волоссям і виплеканою бородою, а очі такої приголомшливої ясноти, що породжували відчуття, ніби він бачить твої кістки крізь твою плоть, а в кістках твоїх — твою душу. Коли він минав столи, ножі й виделки завмирали на шляху до напівроззявлених ротів. Аж як він пройшов, лишаючи позад себе смугу тиші, знову почали пробуджуватися звичайні житейські справи. Він не йшов, а ступав-виступав такою розміреною ходою, от ніби на ньому були шати, а не обтріпане пальто та якісь засмальцьовані штани. Кожному столу він давав благословення, але очі його були спрямовані тільки вперед, наче вони бачили якийсь інший світ за цим, нашим. І він дивився на мене, тож я скулився, бо мені годі було збагнути, чому він вирізнив, вибрав саме мене з-поміж усіх цих схвально сприйнятих та усталених талантів. Та ось нарешті він зависочів наді мною, й урочистість його поведінки була така щира, що то вона звела мене на ноги.

Запала тривала мовчанка, коли цей чоловік із красивим обличчям простер свою тонку руку з такими вишукано витонченими пальцями, яких я ще в житті не бачив.

Я простяг свою руку, щоб узяти його. Але та рука обернулася догори, і я побачив посеред зап’ястя слід від колись загнаного туди цвяха. Він і другу руку обернув так само, аби я зміг уздріти подібний рубець посеред лівого зап’ястя. Чоловік усміхнувся, прочитавши мої думки, і спокійно пояснив:

— Люди здебільша гадають, що до хреста були прицвяховані долоні. Але ж ні! Долоні не втримали б ваги тіла. А от зап’ястки, як їх прицвяхувати, можуть утримати. Саме зап’ястки!

Тоді він обернув обидві руки долонями донизу, аби я побачив, де цвяхи вийшли з протилежного боку.

— I.X.! — звернувся до нього Фріц Вонґ. — Це наш гість з іншого світу, наш юний сценаристу галузі наукової фантастики…

— Я знаю, — урвав його вродливий прихідько, а тоді показав на себе й відрекомендувався: — Ісус Христос!

Я ступив крок убік, аби він міг сісти, а тоді бухнувся на своє місце. Тут Фріц Вонґ передав Ісусові невеличкий кошик із хлібом.

— Будь ласка, — попрохав він, — оберни ці буханці на рибу!

Я охнув.

Але І.Х. лише клацнув пальцями й витворив сріблясту рибину — ще й високо її підкинув! Потішений Фріц упіймав її, під загальні смішки та оплески.

Прийшла офіціантка — принесла кілька пляшок якоїсь дешевої браги, спричинивши додаткові вигуки-оплески.

— Це вино, — заявив І.Х., — яке десять секунд тому ще було водою. Пригощайтесь!

Вино поналивали й покуштували.

— Та невже ж… — промимрив я, затинаючись.

Усеньке застілля підвело очі й нашорошило вуха.

— Він цікавиться, — витлумачив моє недомовлене Фріц, — чи й справді тебе так звати, як ти кажеш.

З урочистою граційністю цей височан добув із кишені й підніс мені своє водійське посвідчення. Там було надруковано:

«Ісус Христос. 911 Бічвуд-авеню. Голлівуд.»

Тоді поклав посвідчення назад до кишені, дочекався, доки застілля змовкне, і сказав:

— На студію я прийшов 1927-го року, коли знімали «Ісуса-Царя». Був я тоді теслею отам на задвірках, у тих повітках. То я витесав і відполірував оті три стовпи на Голготі, що й досі там стоять. Тоді відбувалися конкурси в кожному баптистському підвалі й по всіх католицьких закутках країни. Під гаслом: Знайти Христа! Знайшли ж його саме тут. Режисер запитав мене, де я працюю. А в теслярській майстерні. «Боже мій! — вигукнув він. — Дайте я краще роздивлюся це обличчя! Ану причепи собі бороду!» «Зроби так, щоб я був святий Ісус із виду!» — порадив я гримерові. Я повернувся до режисера, вбраний у шати і вінці тернові — у всі ті святі параферналії. Режисер затанцював довкола мене на Голготі й помив мені ноги. Я й незчувся, як айовські баптисти почали вишиковуватися обабіч доріг, коли я, здіймаючи куряву, проїздив у своїй бляшанці зі стягами «ЦАРЯ НЕБЕСНОГО ПРИШЕСТЯ» і «ВПЕРЕД, ДО РАЮ!»

Мандруючи отак по всій країні й святкуючи на мотельних подвір’ях, я десять років тішився популярністю Месії, поки вино й вина корисливості не заплямували мого вбрання. Кому потрібен такий Спаситель, котрий ожіночнює чоловіків? Річ була не в тім, що я ногами підкидав котів чи накручував дружин інших чоловіків, мов десятицентові годинники. Ні, справа була в тому, що я просто був Ним, розумієте?

— Здається, розумію, — лагідно мовив я.

І.Х. виклав перед себе довгі зап’ястя, довгі руки та довгі пальці й сидів десь так, як часто сидять коти, немов запрошуючи світ: прийдіть поклоніться!

— Жінкам здавалося блюзнірством, якщо вони вдихнуть мій віддих. Доторкнутися — жах. Поцілувати — смертельний гріх. А сам акт? Це ж мов стрибнути в киплячу яму, у вічність слизу, по самі твої вуха. Католики — ще так-сяк, а от із квакерами було найгірше. Як поїду по країні інкогніто, то добре, коли раз чи двічі переночую-поснідаю невпізнаний, бо на другий-третій день мене вже й розпізнали. Місяць поголодувавши заради акробаток, я ошалів. Тоді поголився й погазував через усю країну, вганяючи парканні шули в землю та розганяючи паній, мов зграї качок, ліворуч і праворуч. Я клав на лопатки більше дівок, аніж пресвітер — «паровий коток» — на кощавому зануренні навернених у баптизм. І хутко зникав, сподіваючись, що скороспечені проповідники не рахуватимуть, скільки порушених гіменів не відповідає кількості гімнів у псалтирях, бо коли б дорахувалися, то пішли б на мене облавою з дробівками. Я тільки молився, щоб ті панії нізащо не здогадалися, що допіру мали втіху з головним Гостем Останньої Вечері. Коли ж я стьохкувався до нікчемного лопуцька та допивався до ступору, студія підбирала мої мощі, відшкодовувала шерифам за їхні зусилля, уговкувала священиків у Північному Сажі, штат Небраска, щедрими пожертвами на нові хрестильні купелі для новонароджених моїх дитинчат і відтарабанювала мене додому — в якусь келію на студійних задвірках, де мене утримували яко Іоанна Хрестителя — погрозою усікнути обидві мої глави, якщо я вкотре зірву їм останнє рибосмаження в Галілеї та ще одну містичну мандру на Голготу. Лише дві речі зупинили мене: старіння й перетворення прутня на трутня. Відіслали мене до кущистських ліг. А мені кращого й не треба, адже я завжди прагнув до спілок, що в кущах кущаться. Ніколи у світі не було ще такого жонолюба, як оця загублена душа, що перед вами. І я дедалі менше був годен грати І.Х., коли по тисячах провінційних театрів усієї країни рятував душі й жадав десерту. Багато, ох багато літ я втішався не жіночими ногами, а самими пляшками. І як же мені поталанило, що Фріц відродив мене для постановки цього нового фільму з довгими сценами й тоннами гриму. Оце ж так воно. Глава і вірш. Одчитай — і злиняй.

Оплески. Весь стіл ляскав у долоні й вигукував хвалу промовцеві. І.Х., заплющивши очі, кланявся ліворуч і праворуч.

— Добренна бувальщина! — промимрив я.

— Тільки не вір жодному її слову, — застеріг І.Х. Оплески вщухли. Хтось там іще приволікся.

У дальньому кінці столу постав док Філіпс.

— О Боже! — мовив І.Х. дужим, чистим голосом. — Оце вже і Юда об'явився!

Але студійний лікар анічим не виказав, що розчув ці слова.

Він не квапився сідати, доки не зафіксує всіх присутніх своїм неприязним поглядом, у якому прозирав страх перед зустрічами. Цей чоловік нагадував ящірку, яку можна було колись побачити на узліссі первісної пущі: блись оком сюди, блись туди, жахливий страх перед хижим нападом, нюх-нюх повітря, лап-лап кігтиками вітер, сіп-хвись хвостом туди-сюди, а зусібіч сама тобі приреченість, і ніякої надії, сам тільки нервовий відгук, готовність першої-ліпшої миті круть і шусть у хащу. Ось такий його погляд розшукав Роя і чомусь затримався на ньому. Рой сів пряміше, закляк і відповів докові кволою посмішкою.

«Боже мій! — подумав я. — Хтось уздрів, як Рой виходив, скрадаючись, із тією своєю шкатулою! Хтось…»

— Прокажете молитву до їди? — обізвався до нього Фріц. — Молитва хірурга… О Боже! Визволи нас з-під влади лікарів!

Док Філіпс зиркнув десь убік, неначе то просто якась муха зачепила йому носа. Рой відкинувся на спинку свого крісла.

Дива! Сюди припхався док… Там, поза комісаріатом, серед полудневої спекоти, Менні з іншими кількома нікчемами казилися з гніву й досади, розкидаючись ударами на всі боки. А док або втік сюди від усього того, або припхався у пошуках підозрілих. Перше? Чи друге? Я не міг сказати напевне.

Але ж ось він тут стовбичить, док Філіпс, препрославлений лікар усіх студій — від перших, ще кручених ручкою камер до пришестя зойків і вересків у звуці, протримавшись тут увесь цей час, аж до ось цього полудня, коли земля затряслася. Якщо Ґрок був вічно веселий Панч, то док Філіпс був понурий цілитель невиліковних его, тінь на стіні, жахливий вишкір за фасадом попереднього перегляду фільму в кінотеатрі — діагноз хворим фільмам. Схожий на тих футбольних тренерів, котрі, сидячи за боковими лініями звитяжних команд, нізащо не розціплять своїх зубів, якщо вже щось ухвалено. Говорив він не параграфами чи там реченнями, а видертими, вирізаними частинками слів-приписів, записаних стенографією. А поміж його «так» і «ні» залягала лиховісна тиша.

Був він у розквіті своїх вісімнадцяти, коли керівник «Скайларк-Студіос» загнав свій останній м’яч в ямку та й загнувся. Ходила чутка, що він був відплив від каліфорнійських берегів, коли отой славетний видавець викинув не менш славетного режисера за борт, аби той «випадково» втонув. Я бачив світлини з ним на похороні Валентіно, у смертному покої Жанни Еажель, на якихось яхтових перегонах у Сан-Дієґо, де й його возили як щось захисне від сонячного удару, що міг уразити кого-небудь із доброго десятка кіношних великих цабе з Нью-Йорка. Подейкували, буцімто він зумів увести в стан наркощастя цілу плеяду студійних зірок, аби потім успішно зцілити всіх їх у своєму потаємному притулку десь в Аризоні, біля Голок. Обговорювалася й іронічна двозначність назви того містечка. Він дуже рідко обідав у комісаріаті — одним лише поглядом док псував їжу. Собаки обгавкували його, мов пекельного вісника. Немовлята кусали йому лікті, а тоді мучилися з кольками в животику.

Де б тільки він проходив — люди усюди сахалися, кудись відступали.

Та ось док Філіпс зосередив свій полум’яний позирк на нашому гурті. Якась мить — і в декого з присутніх засіпалися м’язи обличчя.

Фріц обернувся до мене.

— Його роботі кінця-краю немає. Забагато немовлят об’явилося — й зарано — позаду павільйону № 5. Серцеві напади в нью-йоркському офісі. Або та акторка в Монако, яку захопив її божевільний коханець-хірург. А він…

Диспептичний лікар обійшов наші крісла ззаду, щось шепнув Станіславові Ґроку, а тоді круть — і зашвидкував геть.

Фріц насупленим поглядом провів дока до дверей, а тоді обернувся, щоб пропекти мене наскрізь своїм моноклем.

— О ти, футуристичний повелителю, що усе бачиш! Повідай нам, що воно в дідька отут-о коїться.

Кров жбухнула мені до щік. Почуття провини замкнуло мені язика в роті. Я похнюпився.

— Музичні стільці! — закричав хтось.

А Ґрок, стоячи й не спускаючи з мене очей, повторив: — Стільці. Стільці!

Усі засміялися, усі зарухалися, чим і приховали моє збентеження.

Коли всі вже порозбігалися в усіх напрямках, я опинився просто перед Станіславом Ґроком — чоловіком, котрий начистив Ленінові чоло й цапину борідку на цілу вічність, а поруч мене став Рой.

Ґрок усміхнувся такою широченною усмішкою, неначе все життя був мені другом.

— Чого це док так заметушився? — спитав я його. — Що воно діється?

— Не звертайте уваги, — відповів Ґрок, спокійно дивлячись на двері комісаріату. — Об одинадцятій ранку студійні задвірки затряслися, немовби туди врізався айсберг. І як забігали шаленці-божевільці, як зачали випомповувати воду! А я радію, коли бачу стількох людей, виведених із рівноваги. Тоді я забуваю свою сумну роботу — перетворювати заляпаних мулякою качок Бронкса на бруклінських лебедів, — тут він замовк, щоб полизькати свій фруктовий салат. — А ви що думаєте? Який такий айсберг врізався в наш любий «Титанік»?

Рой відкинувся на спинку крісла й відповів:

— Щось там сколотилось у теслярні.

Я метнув у Роя лютий погляд. Станіслав Ґрок напружився.

— Ах, так, — звільна зронив він. — Там виникла невеличка проблемка з морською коровою — вирізьбленою з дерева жіночою постаттю, що має попливти на «Баунті».

Я під столом штурх Роя ногою, а він тільки похилився вперед:

— Але ж то запевне не той айсберг, який ви згадали?

— Ах, ні! — засміявся Ґрок. — То не арктичне зіткнення, а перегони аеростатів! І всіх газобалонних продюсерів та побігаїв студійних терміново скликають до кабінету Менні. Когось витурять. А тоді… — Ґрок жестикульнув у напрямі стелі своїми крихітно-ляльковими ручками, — падіння вгору!

— Що-що?

— От викинули чоловіка від «Ворнерів», а впав він нагорі — у «МҐМ». Іншого відфутболили в «МҐМ», а впав він ще вище — у «20-му сторіччі». Отакі падіння вгору! Закон Ісаака Ньютона навпаки! — Тут Ґрок помовчав, усмішкою схвалюючи свій жарт. — Ах! Але ж ви, горопашний сценаристе, нізащо не спроможетеся, коли вас викинуть, упасти вище — тільки нижче! Я ж…

Тут він затнувся, бо…

Я придивлявся до нього десь так, як тридцять років тому вглядався у свого дідуся, навіки померлого у спальні на другому поверсі. Ота щетина на блідо-восковій дідусевій шкірі, оті повіки, які наче погрожували от-от розлупитись і випустити на мене лютий позирк, що сніговою королевою цілісінький людський вік був заморожував мою бабусю у вітальні, — усе-все те кинулося мені у вічі, мов ясний Божий день тієї миті, завдяки оцьому ленінському некрокосметологові, котрий усівся собі навпроти мене чортиком, що допіру вискочив зі своєї коробочки, й по-мишачому гризяв свій фруктовий салат.

— Це ви, — чемно поцікавився він, — придивляєтеся, вишукуючи стібки понад моїми вухами?

— Ні-ні!

— Так-так! — потішено ствердив він. — Бо всі ж так само придивляються! Ось, гляньте!

І він похилився наперед, крутячи головою то ліворуч, то праворуч і демонстративно відтягуючи шкіру вздовж лінії волосяного заросту, а потім на скронях.

— Боже! — вигукнув я. — Яка тонка робота!

— Ба ні! Довершена!

Адже ті тонесенькі рисочки були просто тінями, а якщо й були колись такі стібочки, мов блохи покусали, то все воно давно зажило.

— І це ви?.. — запитав я, не договоривши.

— Чи я сам собі зробив операцію? Вирізав собі власний апендикс? Я десь чи не схожий на ту жінку, котра втекла з Шангрі-Ла й так зморщилася, що обернулася монгольською сливкою!

Ґрок засміявся — й зачарував мене своїм сміхом. І не було ж такої хвилини, аби він не веселився. Так і здавалось: як перестане він сміятися, то зітхне востаннє й помре. Завжди в нього це щасливе дзявкання, ця приклеєна усмішка.

— Що ще? — запитав він, укмітивши, що я придивляюся до його зубів та губ.

— А що є такого смішного, — поцікавився я, — що ви завжди смієтеся?

— Та все на світі! Ви бачили коли-небудь фільм, де головну роль грає Конрад Вейдт?

— «Людина, що сміється»?

Моя обізнаність немов змішала Ґрока з брудякою.

— Та ви брешете! Не може бути, щоб ви його бачили!

— Моя мама була схибнута на фільмах. Вона забирала мене зі школи — у першому, другому, третьому класі — й вела до кінотеатру, щоб я побачив Пікфорда, Чейні, Чапліна. І… Конрада Вейдта! Цигани так покраяли йому рота, що до кінця свого життя він не міг перестати усміхатися. Аж тут він закохується в сліпу дівчину, неспроможну бачити його жахливу усмішку, але зраджує її, та коли принцеса зневажливо його проганяє, він приповзає, плачучи, до своєї сліпої дівчини, й вона втішає його своїми незрячими руками. А ти сидиш на своєму місці в пітьмі «Еліт-Сінема» й плачеш. Кінець.

— Боже мій! — вигукнув Ґрок, майже переставши сміятись. — І що ж ти за таке блискуче-сліпуче дитя! Так! — усміхнувся він. — Я і є той Вейдтів герой, але не цигани викарбували мені ці усмішки. Самогубства, убивства й замахи зробили це. Коли тебе загребли в масовому похованні разом із десятьма тисячами трупів, а ти дерешся нагору крізь блювоту, аби вхопити повітря, бо тебе тільки застрелили, але не вбили. Відтоді я ні разу не торкнувся до м’ясива, бо воно тхне вапняною ямою, трупом і не похованою як слід різаниною. Отож мені тільки й лишаються, — показав він на свій салат, — фрукти. Салати. Хліб, свіже масло та вино. І, за ходом справи, я пришив собі й цю усмішку. Фальшивим ротом борюся з правдивим світом. Перед лицем смерті чом би й не похизуватися оцими зубами, хтивим язиком чи сміхом? До речі, то я відповідальний за те, що ти тут!

— Що я тут?

— Я сказав Менні Ляйберу взяти Роя, твого дружка-тиранозавра. А ще я сказав, що нам потрібен хтось такий, хто писав би так само гарно, як Рой — фантазує. Вуаля! Ось ти й тут!

— Дякую, — поволі проказав я.

Ґрок красувався, мов павич, над своєю стравою, тішачись тим, як я витріщаюсь на його підборіддя, рот, чоло.

— Ви ж капітал могли б нажити на цьому, — сказав я.

— Уже й наживаю, — запевнив той, відтинаючи кружальце ананаса. — Студія платить мені наднормово. Їхні зірки вічно як не одутлі після пиятики, то з довбешками, розбитими об шибки своїх автівок. «Максимус-Філмс» от-от закриється через страх, що я від них піду. Дурниці! Я звідси нізащо не вшиюся. І щорік молодітиму, надрізаючи та зашиваючи, аж поки шкіра моя так напнеться, що коли усміхнусь, то мені очі повилазять! Отак! — і він продемонстрував це. — Бо назад я ніколи вже не повернуся. Ленін вигнав мене з Росії.

— Мертвяк вас вигнав?

Тут до нас перехилився, дослухаючись, страшенно задоволений Фріц Вонґ.

— Ґроку! — лагідно мовив він. — Поясни, як це. Ленін із порожевілими щічками. Ленін із молодечими зубами й усмішкою на вустах. Ленін із новими очима й навіть кришталиками. Ленін без родимки та з підстриженою цапиною борідкою. Ленін, Ленін… Розкажи!

— Усе дуже просто, — відказав Ґрок. — Ленін був покликаний стати чудесним святим, безсмертним у своєму кришталевому гробівці.

— Ну, а Ґрок? Хто це такий? Невже Ґрок нарум’янив Ленінові усмішку, начистив йому обличчя? Ні! Ленін, навіть померши, не переставав омолоджуватись! Висновок? Убити Ґрока!

— То Ґрок і втік! І де ж сьогодні Ґрок? А падає вгору… разом із вами!

На протилежному кінці довгого стола знову забовванів док Філіпс.

До нас він не наблизився, але різким кивком голови показав, аби Ґрок ішов за ним.

А Ґрок неквапно спершу поторкав серветкою свою рожево-пуп’янкову усмішечку, зробив ще ковток холодного молока, тоді схрестив ніж і виделку на своїй тарілці й зліз на підлоту. Ще постояв, подумав, а тоді, вигукнувши: «Ні, це не „Титанік“! Це більше скидається на Озимандію!», — чкурнув із приміщення.

— І чого, — обізвався за мить Рой, — він аж так розпасталакався про морські корови та вирізьблювання з дерева?

— Він молодець! — обізвався Фріц Вонґ. — Конрад Вейдт, лише зменшена копія. Я використаю цього маленького сучого синочка у своєму наступному фільмі.

— А на що він натякнув Озимандією? — запитав я.

16

Протягом другої половини дня Рой раз у раз зазирав у двері мого офісу й розчепірював перед моїм обличчям свої вимащені глиною пальці.

— Пусто! — вигукував він. — Немає Чудовиська!

А я висмикну аркуша з моєї друкарської машинки та й собі крикну:

— Пусто! І в мене немає Чудовиська!

Та нарешті настав вечір, і о десятій ми з Роєм підкотили до «Браун-Дербі».

А поки їхали, я продекламував йому першу половину шелліанської «Озимандії»:

Я стрів мандрівника — й такі слова

Він мовив: «Статуя серед пустині

Стоїть розбита, поряд — голова

Пощерблена, і з уст її донині

Не стерся усміх владної гордині.

Як видно, добре скульптору були

Ті риси знані, що пережили

І руку майстра, й серце, що до зброї

Та ґвалту прагло.»

Понурі тіні промайнули по Роєвому обличчю.

— Дочитай до кінця, — попрохав він.

Я й дочитав:

Нижче — кілька слів:

«Я — Озимандія, я цар царів,

А це — діла мої. Тремтіть, герої!»

Навколо — пустка, та руїни тінь,

Німі уламки статуї старої,

Та безконечна, мертва далечінь.[47]

Коли я замовк, Рой, не озиваючись, проминув дві чи три довгі темні будівлі.

— Розвертайся і катай додому, — сказав я.

— І чого?

— Цей вірш наче складено саме про нашу студію з тим цвинтарем. Мав ти коли-небудь таку кришталеву кулю, що як струснеш її, то всередині здійметься справжня сніговиця? Оце так зараз колотяться в мені мої кісточки.

— Та дурня, — відгукнувся на те Рой.

Я зиркнув на його орлиний профіль, що саме розтинав вечорову пітьму: сповнений такого заповзяття, яким переповнюються начебто лише митці, аби вибудовувати світи, які тільки їм забагнуться, а яка ціна тому буде — байдуже…

Я пригадав, як Кінґ-Конґ, коли нам було тринадцять, звалився з Емпайр-Стейт просто на нас. Коли ж ми підвелися, то стали вже не ті, що були раніше. І ми сказали одне одному, що одного чудового дня опишемо й оживимо десь такого самого великого-величного Звіра, анітрішечки не гіршого за Кінґ-Конґа, а як ні — то тут нам і смерть.

— Звір! Чудовисько! — прошепотів Рой. — Ось ми й приїхали.

І ми підкотили до «Браун-Дербі», ресторанчика, на чиєму даху не красувався щирий коричневий котелок-капелюх «браун-дербі», як на однойменному звесельному закладі на бульварі Вілшир, що за п’ять миль в іншому кутку міста, де дах увінчано таким солідним котелком-дербі, яким не сором було б покрити голову й Богові на Великдень, а чи й будь-котрому студійному великому цабе п’ятничного вечора. Єдине, чим міг похвалитися цей «Браун-Дербі», були 999 карикатурних портретів, що прикрашали всі стіни всередині. А знадвору — майже іспанська гола пустка. Ми хоробро ступили на ту пустопорожність і ввійшли туди, де висіли 999.

Коли ми увійшли, метрдотель ресторану «Браун-Дербі» привітав нас зведеною догори лівою бровою. Колись це був любитель собак, а тепер він полюбив котів. Наш дух був для нього не той.

— Ви ж, звісно, не зарезервували місць? — мляво зронив він.

— Тут у вас? — перепитав Рой. — Та сто разів.

Брижі прокотилися по метровому хутру, але він все-таки впустив нас.

Ресторанчик був майже порожній. Лише за кількома столами сиділи люди, прикінчуючи десерт із коньяком. Офіціанти вже почали класти свіжі серветки й наряддя на деякі столи.

А десь попереду лунав сміх. Ми глянули туди й уздріли трьох жінок, котрі стояли довкола столу, схилившись над чоловіком, який запевне відлічував готівку на оплату пропитого тут вечора. Молодиці заливалися сміхом, примовляючи, що вони постоять надворі та повитріщаються на вітрину, поки він тут покінчить із рахунками, а тоді крутнулись і парфумованим подмухом промчали повз нас із Роєм. А Рой так і вкляк на місці, втопивши погляд у того чоловіка в кабіні.

Станіслав Ґрок!

— Господи! — вигукнув Рой. — Це ви!

— Я?!

Незгасне Ґрокове полум’я вихопилось та й замкнулось.

— І що це ви тут поробляєте? — викрикнув він.

— Нас запрошено.

— Ми тут когось розшукуємо, — додав я.

— А наштовхнулися на мене й жорстоко розчарувались, — зробив висновок Ґрок.

Рой уже задкував, мучачись своїм «Зіґфрідовим синдромом», що так дорого йому обходився. Обіцяли ж бо йому дракона — а підсунули комара. А очей від Ґрока просто не годен відвести…

— І чого ви так видивляєтеся на мене? — шпарко запитав чоловічок.

— Рою! — застеріг я.

Адже видно було, що в Роєвій голові рояться ті самі думки, що і в моїй: це хтось із нами так пожартував. Хтось, знаючи, що Ґрок іноді тут вечеряє, пошив нас у дурні. Аби збити нас із пантелику, а заодно й Ґрока. І все одно Рой не міг відірвати погляду від вух, і носа, й підборіддя цього курдуплика.

— Н-ні, — протяг нарешті Рой. — Ви не підходите.

— На що? Ага! То он воно що! Вирядилися на Великий Пошук?

Кулеметик сміху стиха зататакав у його груденятах, а тоді нарешті вирвався залпом із тоненьких уст.

— Але чого ж ви припхалися до «Браун-Дербі»? Тутешні завсідники — не вашого ляку-шляку. Кошмарні, атож! А я, з цією своєю латаною-перелатаною лапою мавпочки? Кого я міг би перепудити?

— Не потерпайте, — заспокоїв його Рой. — Перепуд прийде згодом, коли я згадаю вас о третій ночі.

Цим усе й владналося. Ґрок розреготався так щиро, як навряд чи ще коли в житті, і помахом руки запросив нас до своєї кабіни.

— Позаяк ви профукали свій вечір, то пийте-наливайтеся!

Ми з Роєм ще раз окинули ресторан нервовими поглядами.

Звіра-Чудовиська не було.

Наливши шампану, Ґрок виголосив за нас тост:

— Хай вам ніколи не приведеться закручувати мертвякові вії, чистити його мертві зуби, ваксувати йому бороду чи відновлювати його понищені пранцями губи!

Тут Ґрок підвівся й глянув на двері, куди випурхнули його молодички.

— Чи ви бачили їхні личка? — Ґрок усміхнувся їм услід. — Мої любки-голубки! А знаєте, чому ці дівчата до нестями закохані в мене й нізащо мене не покинуть? Бо я — високий лама Долини Блакитного Місяця. А втечуть — то мої двері загрюкнуться, а личка їхні похнюпляться. А ще я застеріг їх: я почіпляв тонесенькі дротинки попід їхніми підборіддячками й очицями. Чкурнуть зашвидко, забіжать задалеко — то дротинки напнуться, порвуться, й плоть їхня розпливеться. І замість тридцяти стане їм ураз по сорок два!

— Фафнер! — загарчав Рой. Пальці його так уп’ялися в стільницю, ніби він ось зараз так і зірветься на рівні ноги.

— Що?

— Та друг один, — мовив я. — Ми гадали, що цього вечора побачимо його тут.

— Вечір уже скінчився, — сказав Ґрок. — Але побудьте ще. Прикінчіть мій шампан. Замовте ще, на мій рахунок. Хотіли б ви салату, поки ще не зачинена кухня?

— Я не голодний, — буркнув Рой, із диким блиском розчарування культовою оперою «Зіґфрід» в очах.

— Так! — сказав я.

— Два салати! — кинув Ґрок офіціантові. — Із блакитним сиром?

Рой заплющив очі.

— Так! — мовив я.

Ґрок обернувся до офіціанта й тицьнув тому в руку надмірно великі чайові.

— Зіпсуйте моїх друзів! — побажав він, усміхаючись. А тоді, зиркнувши на двері, куди вицокали його жіночки на своїх понячих копитцях, похитав головою. — Мушу йти. Дощ. І вся та дощівка — на латані-церовані личка моїх дівчаток! Ще розтануть, чого доброго! Бувайте. Арріведерчі!

І хутко зник. Щось прошепотіли, зачиняючись за ним, двері.

— Вшиваймося звідси! Почуваюся дурень дурнем, — сказав Рой.

Він сіпнувся й перекинув свій шампан. Вилаявся — і ну вимочувати серветкою. Я налив йому ще келих і став спостерігати, як він потроху сьорбає та заспокоюється.

А п’ятьма хвилинами пізніше, в тім рестораннім закапелку, воно й сталося.

Головний офіціант саме розгортав екран, запинаючи ним найдальший стіл. Екран вислизнув йому з рук і наполовину знову скрутився, ще й із лунким виляском. Офіціант щось буркнув собі під ніс. А тоді вперед шаснула шамотня з кухонних дверей, де, як я зрозумів, уже кілька секунд стояли якісь чоловік і жінка. Тепер, коли офіціант нарешті налагодив складаний екран, ті двоє виступили на світло й заквапилися, дивлячись тільки вперед на отой екран, до свого столу.

— О Боже мій! — хрипко прошепотів я. — Рою!

Рой підвів погляд.

— Фафнер! — шепнув я йому.

— Та ні, — Рой затнувся, витріщився — й відкинувся на спинку стільця, спостерігаючи квапливе просування тієї пари. — Так!

Хоча то був ніякий не Фафнер, не той міфологічний дракон. Ні, зовсім не жахливий змій крокував від кухні до далекого стола, тримаючи свою даму за руку й тягнучи її за собою.

Це було саме те, що ми з Роєм вишукували стільки довгих тижнів і напружених днів. Це було якраз те, що я міг би набазграти на клаптику паперу чи викладати на машинописному аркуші, а мороз біг би по руці аж до шиї, роблячи з неї крижаного дрижака.

Це було саме те, що шукав Рой щоразу, коли встромляв свої довгі пальці в глину. То була криваво-багряна бульбашка, що здійнялась, паруючи, із первісної багнюки й скомпонувалася в обличчя.

І в цьому обличчі скупчилися всі покалічені, пошрамовані й похоронні обличчя зранених, достріляних та похованих чоловіків у тих десяти тисячах воєн, які скоїлися, відколи розпочалися війни.

То був Квазімодо в старості, їдений-недоїдений довготривалою проказою, на поміч якій прийшов, аби таки доконати чоловіка, ще й рак.

І за тим потворним обличчям крилася душа, якій судилося там цілий вік вікувати.

«Вік вікувати! — подумав я. — І ніколи не вийти на люди!»

Оце ж і було воно, наше Чудовисько.

Але вмить усе це й зникло.

Та я зафотографував те створіння своїми очима, мов клацнув світлину зі спалахом. Заплющив очі — й уздрів те жахливе обличчя, яке обпікало сітківку. Пекло так люто, що аж сльози забриніли мені в очах, переповнюючи очниці, а з горлянки вихопився якийсь мимовільний звук.

То було таке обличчя, в якому втопилися двоє жахливо водянистих очей. Обличчя, на якому ці очі, плаваючи у своєму божевіллі, ніяк не могли знайти собі рятівний берег, а чи порятунок, а чи бодай передих. І вони, ті очі, бачачи, що їм годі торкнутися хоч чогось, що не було б варте догани, вони, яріючи відчаєм, плавали у своїй тюрмі, трималися на поверхні тієї мішанини плоті, відмовляючись потонути, здатися й пощезнути. Існувала лиш одна іскринка останньої надії, що вони, шугаючи то сюди, то туди, можливо, таки набачать ген-ген далеко якийсь порятунок, якийсь натяк на красу в самій собі, якесь одкровення, що не все так погано, як воно здається. Отож ті очі й плавали собі, заякорені в багряно-гарячій лаві понівеченої плоті, у якомусь такому генетичному розтопленні, з якого не вирятуватися жодній душі, хай там якій хоробрій. Тоді як ніздрі час від часу вдихали самі себе, а рана рота волала: Руїна! Мовчки волала — й видихала.

Тієї миті я побачив, як Рой сіпнувся вперед, а тоді сахнувся назад, немов його підстрелили, і хапким, мимовільним рухом поліз до кишені.

І тут той химерний, зруйнований чоловік щез, екран став на своє місце, а Роєва рука видобула з кишені невеличкий блокнот й олівець, поки сам Рой усе ще витріщався на екран, от ніби міг просвітити його рентгенівськими променями, навіть не поглядаючи на свою руку, що і як вона там замальовує. Рой швидко черкав, накидаючи той жах, те страхітливе сновиддя, ту обдерту плоть руїни й відчаю.

Мов Доре задовго до нього, Рой мав швидку мистецьку точність у тих своїх довгих пальцях, що мандрували, літали, схоплювали й перекидали на папір, і потрібен їм був лиш один позирк довкола на лондонські юрмища, а тоді круть вентилем, перевернув пісковий годинник, лійку своєї пам’яті — і рвонуть його пучки-нігті, і замерехтить його олівець, аби кожне око, кожна ніздря, кожен рот, кожна щелепа, кожне обличчя знайшли свої свіжі й повні відбитки на папері, мовби з-під друкарського верстата. За десять секунд Роєва рука, мов павук, кинутий у киплячу воду, перетанцювала й пересіпалася нападами пригадування й відтворення. Одна мить — і блокнотик уже й весь замальований. І Чудовисько, хай ще й не все, не цілком перенесене, ні, але таки опинилося там, у нього!

— Прокляття! — буркнув Рой і шпурнув олівець на стільницю.

Я подивився на східний екран, а тоді перевів погляд на той блискавично начерканий портрет потвори.

Зображене там було наближенням до напівпозитивного й напівнегативного начерку того жахіття, яке було схоплене поглядом за одну коротку мить.

І тепер, коли Чудовисько заховалось за екраном, а метрдотель приймав у нього замовлення, я не годен був одірвати очей од Роевого начерку.

— Майже, — шепнув мені Рой. — Ще б трішечки! Наші пошуки скінчились, юначе.

— Ні.

— Так!

Уже й не знаю, що мене смикнуло зіп’ястись на ноги.

— Добраніч.

— Ти куди ж це? — ошелешено спитав мене Рой.

— Додому.

— І як же ти туди дістанешся? Годину коливатимешся автобусом? Сядь-но.

Роєва рука знову затанцювала по блокноту.

— Припини, — сказав я.

Та йому ці слова були мов з гармати по горобцях.

— Після стількох тижнів чекання? Чортівня якась. Що це напало на тебе?

— Мене зараз так і виверне.

— А мене, думаєш, ні? Гадаєш, мені це до вподоби? — він трішки поміркував. — Еге ж. Я таки виблюю, але спершу доконаю це, — і додав туди ще кошмару та поглибив жах. — Ну, як?

— Тепер я такий переляканий, що далі й нікуди.

— Боїшся, що він вискочить з-за екрана й хап тебе?

— Еге ж!

— Сядь та доїж свій салат. Знаєш, що каже Хічкок, коли його перший художник вивершить усі мізанкадри для сцен фільму? Фільм закінчено? Наш фільм зроблено! Ось цей кінець і є ділу вінець. Фільм у коробці.

— І чого мені так ганебно соромно?

Я важко плюхнувся на стілець, а на ті Роєві шкіци вже й глянути не міг.

— Бо ти не він, а він — не ти. Подякуй Богові та перелічи його милості. Що, як я от просто зараз порву ці начерки й ми подамося звідси геть? Скільки ще місяців доведеться нам із тобою вишукувати щось настільки печальне, настільки жахливе, як оце?

Я мало не вдавився ковтком слини.

— Та вже ніколи не знайдемо.

— Слушно! Цей вечір ніколи не повернеться знову. Тож сиди собі спокійненько, наминай і чекай.

— Я зачекаю, але спокою не матиму — тільки терпітиму жахливий смуток.

Рой подивився мені у вічі.

— Ти бачиш оці мої очі?

— Так.

— І що тобі в них видно?

— Сльози.

— Які є доказом того, що я переживаю не менше за тебе, але нічим зарадити не можу. Холонь помалу, прочахай. Пий.

Він налив іще шампану.

— На смак — гидота, — мовив я.

Рой ще почеркав — і переніс на папір уже все обличчя. То було обличчя цілковитого занепаду, колапсу, от ніби його власник, дух, захований за цим привиддям, пробіг і проплив тисячу миль, а це вже й тоне, от-от зараз і згине. Якщо за тією плоттю й ховалися якісь кістки, то були вони геть потрощені й заново зібрані у формах комах: чужих фасадів, замаскованих руйновищем. Якщо ж за тими кісточками ховався-переховувався якийсь розум, чигаючи в кавернах сітківки й барабанних перетинок, то він відчайдушно волав про власну біду отими косо-кривими вивертами очей.

Та коли їжу зрештою було поставлено й шампан налито перед нашими носами, то ми з Роєм і всілися, катовані вибухами неймовірного реготу, що рикошетив від стінок екрана. Спочатку його супутниця навіть не відгукувалася на ті веселощі, але мало-помалу і її тиха втіха зростала, аж поки й дорівнялася, майже, його гумору. Одначе наприкінці, дарма що його регіт лунав щиро, мов дзвін, її сміх бринів ледь не істерично.

Я цмулив-дудлив, просто наливався, аби тільки втриматися на місці. Коли ж спорожніла пляшка шампану, метрдот приніс іншу й навіть замахав на мене руками, коли я був потягся до свого порожнього гаманця.

— Ґрок! — мовив він, але Рой його й не чув. Аркушик за аркушиком заповнював він свій блокнот, і з плином часу, в міру того як тамтешні заекранні смішки-реготи робилися дедалі гучніші, Роєві начерки ставали все гротесковіші, от ніби самі ті гуки чистої втіхи підживлювали йому пам’ять, ба навіть самі заповнювали сторінку штрихами. Але нарешті та реготня уговкалася. З-за екрана до нас долинула ледь чутна шамотня приготувань до відходу, а метрдот усе ще стояв біля нашого стола.

— Будьте ласкаві, — промимрив він. — Ми мусимо зачинятись. Не заперечуєте?

І кивнув у напрямі дверей, а тоді ступив убік, тягнучи стіл. Рой підвівся, але не відривав очей від того східного екрана.

— Ні, — сказав метрдотель. — Порядок такий, що вийти спочатку маєте ви.

На півдорозі до дверей мені довелось обернутися.

— Рою? — покликав я.

І Рой пішов за мною, але задкуючи, наче виходив із театру, де ще не скінчилася вистава.

Коли ми з Роєм вийшли на вулицю, до хідника якраз підкотило таксі. Вулиця була порожня — лише біля самого бордюру стояв середнього зросту чоловік у довгому верблюжої вовни пальті. Хто він такий, виказував портфель, якого той тримав під лівою пахвою. А портфеля того я ж бачив що день божий кожнісінького літа моїх дитинства та юності перед студіями «Коламбія Пікчерз», «Парамаунт», «МҐМ» і всієї решти. Портфель той був повний чудових портретів Ґарбо, Колмена, Ґейбла, Гарлоу та щоразу і тисяч інших, і кожна робота підписана червоним чорнилом. І все те багатство беріг один схибнутий збирач автографів, уже доволі постарілий. Я завагався, а тоді зупинився.

— Кларенсе? — погукав я.

Чоловік зіщулився, неначе не хотів, аби його впізнавали.

— Але це ж ви, правда? — лагідно запитав я, торкнувшись його ліктя. — Адже ви Кларенс?

Чоловік здригнувся, але хоч голову повернув до мене. Так, те саме обличчя, тільки сірі зморшки та костяна блідість свідчили: постарів.

— Що? — вимовив він.

— Ви пам’ятаєте мене? — допитувався я. — Звісно ж, пам’ятаєте! Я зазвичай гасав довкола Голлівуда з тими трьома шаленими сестричками. Одна з них пошила ті квітчасті гавайські сорочки, які носив Бінґ Кросбі у своїх ранніх фільмах. Влітку 1934 року я щодня опівдні стовбичив перед «Максимусом». І ви теж там бували. Як би міг я це забути? У вас був єдиний ескізний портрет Ґарбо, з підписом…

Але від тих моїх молитовних благань усе ставало тільки гірше. Із кожним вимовленим словом Кларенс тільки все глибше поринав у своє пальто верблюжої вовни.

Він нервово кивнув головою. І нервово зиркнув на двері «Браун-Дербі».

— А що ви тут робите так пізно? — запитав я. — Усі ж порозходилися додому.

— Де вам знати. У мене ж немає іншого заняття, як… — зронив Кларенс.

«Де вам знати». Дуглас Фербенкс, знову оживши, міг з’явитися, прогулюючись бульваром, куди кращий за Брандо. Фред Аллен, і Джек Бенні, й Джордж Бернс могли б ось зараз вийти з-за рогу, прогулюючись від стадіону «Легіон», де саме о цій годині закінчувалися матчі з боксу, а які щасливі юрби, як і ті давні часи, бо ж гарніше було, ніж оцього вечора, а чи будь-котрого вечора в майбутньому…

«У мене ж немає іншого заняття, як…» Авжеж.

— Отакої! — мовив я. — Де вам знати! Та невже ж ви взагалі не пригадуєте мене? Схибнутого? Суперпсиха? Марсіянина?

Кларенсові очі засіпалися, ковзаючи по моєму обличчю: зирк на брови, зирк на носа, зирк на підборіддя… але тільки не на очі.

— Н-ні, — промимрив він.

— На добраніч, — відкланявся я.

— До побачення, — попрощався Кларенс.

Рой повів мене до своєї бляшаної чортопхайки, і ми залізли всередину. Рой нетерпляче зітхав. Тільки посідали, як він вихопив блокнот та олівець і зачаївся, чекаючи.

Кларенс усе ще стояв над брівкою, збоку від таксі, коли двері «Браун-Дербі» відчинилися, а з них вийшло Чудовисько зі своєю Красунею.

Стояв рідкісний теплий вечір, і коли б не це, то навряд чи трапилось би те, що трапилось.

Звір став, на повні груди вдихаючи свіже повітря, вочевидь, переповнений шампаном і забудькуватістю. Якщо цієї хвилини він і усвідомлював, що має обличчя зраненого ветерана бозна-котрої давно програної війни, то нічим цього не виказував. Тримаючи свою даму за руки, він вів її до таксі, щось белькочучи й сміючись. Саме тоді я й укмітив — із того, як вона ступала, як не дивилася ні на що, що…

— Вона сліпа! — сказав я.

— Що? — перепитав Рой.

— Його дама — сліпа. Вона не може його бачити. То й не дивно, що вони здружилися! Він вивозить її на обіди й нізащо не признається, який він насправді!

Рой похилився наперед і придивився до тієї жінки.

— Боже! — мовив він. — Твоя правда. Вона сліпа.

А той чоловік собі сміявся, а та жінка підхоплювала, мавпувала його сміх, мов ошелешена папуга.

І тієї хвилини Кларенс, стоячи до них спиною, але послухавши їхні смішки та зливи слів, звільна обернувся, аби поглянути на ту пару. Приплющивши очі, він іще уважно поприслухався, а тоді неймовірний подив відбився на його обличчі. І якесь слово зірвалося з його вуст.

Чудовисько урвало свій сміх.

Кларенс ступив крок уперед і щось йому сказав. Жінка теж перестала сміятися. Кларенс іще щось спитав. І тут Чудовисько як зціпить кулаки, як крикне! Монстр замахнувся так, ніби хотів забити Кларенса, мов якого кілка, в бруківку.

Кларенс упав на коліно, плачно благаючи.

А Чудовисько нависло над ним, зціплені кулаки йому трусилися, а тіло хиталося вперед-назад, наче ладне от-от впасти.

Кларенс зойкнув, а сліпа жінка, ловлячи руками повітря й чудуючись, щось мовила, і тоді Чудовисько заплющило очі й опустило руки. Кларенс вмить зірвався на рівні ноги й дременув у пітьму. Я мало не вискочив сам, аби погнатись за ним, хоч і сам не тямив, навіщо. А наступної хвилини Чудовисько підсадило свою сліпу обраницю до таксі, й машина, ревнувши, рвонула геть.

Рой натис на стартер, і ми помчали навздогін за ними.

Таксі звернуло праворуч, на Голлівудський бульвар, а нас зупинило червоне світло разом із кількома перехожими. Рой, не вмикаючи передачі й лаючись на всі заставки, загазував, неначе цим міг очистити собі шлях, а коли люди перейшли, рвонув на червоне.

— Рою!

— Перестань називати моє ім’я. Ніхто нас не бачив. Нам не можна його загубити! Боже, як він мені потрібен! Нам слід побачити, куди він приїде! І дізнатися, хто він такий! Ось!

Ми побачили, як далеченько попереду таксі звернуло праворуч біля Ґауера. І там, попереду, все ще біг Кларенс, але не озирнувся на нас, коли ми його перегнали.

Кларенсові руки були порожні. Свій портфель він як випустив на хіднику біля «Дербі», так і лишив його там. І коли ж він похопиться, що загубив портфель? Один лише Бог святий знає…

— Бідолашний Кларенс!

— Чому «бідолашний»? — запитав Рой.

— Бо і його смикнули сюди. А то чого б він опинився на вулиці біля «Браун-Дербі»? Звичайний тобі збіг? Ні, чорта з два! Хтось та сказав йому, щоб прийшов до того ресторану. Боже, тепер він лишився без усіх тих своїх чудових портретів! Рою, нам треба вернутись і підібрати їх, зберегти!

— Нам, — заперечив Рой, — треба мчати тільки вперед.

— Хотів би я знати, — мовив я, — яку записку отримав Кларенс. Які були в ній слова?

— Чиї були в ній слова? — підправив мене Рой.

Рой на Сансеті проскочив іще одне червоне світло, аби тільки наздогнати таксі, що подолало вже половину дороги до бульвару Санта-Моніка.

— Вони прямують до студії! — вигукнув Рой. — Але ж ні…

Бо таксі, добувшись до Санта-Моніки, звернуло ліворуч, минаючи цвинтар.

Слідком за ними пригналися й ми — до Св. Себастьяна, наймізернішої з католицьких церков Лос-Анджелеса. Тут таксі зненацька крутнуло ліворуч, у завулок за самою церквою.

Їхня машина зупинилася, проїхавши якусь сотню метрів по завулку. Загальмував і Рой, підкотивши до краю хідника. Ми побачили, як Монстр завів жінку в невеличку будівлю, що невиразно біліла в темряві. Але він зайшов туди лише на мить. Десь там відчинилися й зачинилися двері, а тоді Чудовисько вернулось до таксі, й воно плавно покотило до наступного рогу, хутко обкрутнулося літерою U й повернулося, їдучи просто на нас. Добре, що наші фари були вимкнені. Таксі блискавкою промайнуло повз нас. Рой лайнувся, бахнув по запаленню, завів двигун, утнув щонайгрубіший свій розворот тією ж літерою U, так що я аж скрикнув, і ось ми вже знову на бульварі Санта-Моніка — встигли саме вчасно, аби побачити, як таксі зупинилося перед Св. Себастьяном і випустило свого пасажира. А той, не озираючись, помчав доріжкою й шаснув до освітленого входу церкви. Таксі поїхало геть.

Рой, вимкнувши фари, припаркував машину в темному куточку під якимсь деревом.

— Рою, що ти?..

— Тихо! — просичав Рой. — Зачаїсь! Зачаїтися — це наше все. Той чолов’яга такий бажаний парафіянин в опівнічній церкві, як оце я — в бурлескному хорі…

Але спливала хвилина за хвилиною, а світло в церкві чогось не гасло.

— Гайну побачу! — мовив Рой.

— Що?

— Гаразд, я пішов!

І вже вискочив із машини, струшуючи з ніг туфлі.

— Вернись! — крикнув я.

Але Рой уже й зник, у самих шкарпетках. То я і собі вискочив, позбувся своєї взуванки і гайда босоніж за ним. Десять секунд — і Рой уже біля церковних дверей. Припали ми до зовнішньої стіни й слухаємо. Почувся голос, то гучніш, то тихіш, то знову залунає.

Голос Чудовиська! Квапливо перелічує якісь лиха, жахливі злочини, страхітливі помилки, гріхи, темніші за мармурові небеса вгорі та внизу.

А голос священика давав йому короткі й незагайні відповіді прощення, провіщення якогось кращого життя, де Чудовисько, якщо не переродиться Красунею, може віднайти якісь невеличкі милі втіхи — через розкаяння.

Шепіт, шепіт, у тих глибинах ночі.

Я заплющив очі, й мені аж заболіло, так хотілося розчути слова.

Шепіт, шепіт. А потім… я аж закляк, не повіривши власним вухам.

Плач. Голосіння — яке тривало й тривало, і чи й скінчиться воно бодай колись?

Той самотній чоловік у церкві, чоловік зі страшним обличчям і схованою за ним загубленою душею виливав свою жахливу печаль, потрясаючи нею і сповідальню, й церкву, і мене. Плач, потім зітхання, а далі знову плач.

Якийсь звук змусив розплющитися мої очі. Потім — тиша, і враз зашамотіло. Хода!

Ми з Роєм підхопились — і навтікача.

Добігли до машини, заскочили.

— Ради Бога! — просичав Рой.

Пригнув мені голову й сам пригнувся. Монстр вихопився з церкви й тепер сам-один перебігав пустельну вулицю.

Опинившись перед цвинтарними ворітьми, він обернувся. Якраз проїздила машина й висвітила його, мов театральним прожектором. Він закляк, перечекав, а тоді й зник — на цвинтарі.

Там, далеко, у церковних дверях промайнула якась тінь, свічки погасли, двері — замкнулися.

Ми з Роєм перезирнулись.

— Боже мій! — мовив я. — Що то за гріхи можуть бути отакі тяжкеленні, щоб треба було виливати їх у такій пізній сповіді? А той плач! Ти ж чув? Чи не здається тобі, що він приходить сюди простити Богові, що той наділив його таким обличчям?

— Таким обличчям! Авжеж, ох, авжеж, — відгукнувся Рой. — Та я повинен дізнатися, що він замислив! Я не можу загубити його!

І Рой знову вискочив із машини.

— Рою!

— Ти не тямиш, тупню? — закричав Рой. — Він — це наш фільм, наш Монстр! Що, як він утече? О Боже!

І Рой дременув через вулицю.

«Дурень! — подумав я. — Що ж це він коїть?»

Але кричати так, щоб до нього докричатися через вулицю та ще глупої ночі, я побоявся. А Рой переліз через цвинтарні ворота й шугонув у тінь, мов у темній воді втопився. Я так різко підскочив на своєму місці в машині, що лупнувся головою об дах, та й упав, лаючись: «От дідько рогатий! Чорти б тебе, Рою, вхопили!»

А що, як до мене зараз під’їде поліційна машина, подумав я, і спитають мене: «Ти що тут намислив?». І що ж я відповім? А чекаю на Роя! Він там, на цвинтарі, за хвильку прийде. «А що, і справді прийде?» Звісно, ось тільки зачекайте хвильку!

І я чекав. П’ять хвилин. Десять.

І тоді, хто б повірив, Рой повернувся назад, але рухаючись так, ніби його оце допіру було електрошоковано.

Непоквапною ходою сновиди переходив він вулицю. Не глянув навіть на свою руку й ручку дверцят, коли відчиняв їх. Сів на переднє сидіння машини та й витріщився через вулицю на цвинтар.

— Рою?

Не чує.

— Що ж ти там оце щойно побачив?

Жодної відповіді.

— Він, чи там воно, вийде на вулицю?

Мовчанка.

— Рою! — я штурх його ліктем. — Та скажи! Що там?

— Він, — мовив Рой.

— Ну?

— Неймовірний, — сказав Рой.

— Можу повірити.

— Та ні. Ти заспокойся. Тепер він мій. І, Господи мій Боже, якого ж Монстра ми створимо, юначе! — Тут він нарешті обернувся до мене, блискаючи очима, неначе фарами, а душа обпалювала йому щоки й рум’янила уста. — Ох, і фільм ми скремсаєм з тобою, друже!

— Справді?

— О! — вигукнув він, й одкровенням спалахнуло його обличчя. — Так!

— 1 це все, що ти можеш сказати? А не те, що діялося там, на цвинтарі? Не те, що ти там побачив? Тільки оці «О! Так!»?

— О! — повторив Рой, знову задивившись через вулицю на цвинтар. — Так.

Погасли вогні й на вимощеному кахлями дворику церкви. Усе там оповила пітьма. Вона ж і вулицю сповила. Пропали відблиски на обличчі мого друга. Нічні тіні на цвинтарі вже мінилися в напрямі світанку.

— Так, — прошепотів Рой.

І повіз нас обох додому.

— У мене аж руки сверблять хутчій допастися до моєї глини! — признався він.

— Ні!

Рой приголомшено обернувся й подивився на мене. Річки вуличного освітлення текли по його обличчю. І схожий він був на когось, хто опинився під водою, кого ані торкнути, ані сягнути, ані врятувати.

— То ти категорично велиш мені не використовувати отого обличчя в нашому фільмі?

— Річ тут не просто в обличчі. Я маю таке передчуття… якщо ти це зробиш — ми пропали! Боже мій, Рою, я боюся по-справжньому. Згадай: хтось написав тобі, щоб ти прийшов побачити його цього ж вечора. Хтось хотів, аби ти його побачив. І Кларенсові хтось також сказав, щоб він прийшов туди цього вечора! Надто швидко все закручується. Ти вдавай, ніби тебе зовсім не було в «Браун-Дербі».

— І як би це в мене вийшло? — здивувався Рой.

І погнав машину ще швидше.

Вітер залітав у віконця, шарпав мені чуб, і повіки, й уста.

Тіні пробігали по Роєвому обличчю, спускалися по його великому орлиному носу і ковзали по його звитяжному ротові. І був то мов рот Ґрока, Чоловіка, що Сміється.

Рой відчув, що я задивився на нього, і спитав:

— Ти вже ненавидиш мене?

— Ні. Тільки чудуюсь, як я міг знати тебе всі ці роки — і все ж таки не знати.

Рой підніс до вікна ліву руку з цілою жменею начерків із «Браун-Дербі». Вони затріпотіли-захляпотіли на завіконному вітрі.

— Відпустити їх?

— Ти ж сам знаєш, і я знаю, що коробочка з чортиком сидить у тебе в голові. Хай відлетять ці геть, так у тебе ж лишиться цілий новий ролик отам, за твоїм лівим оком.

Рой помахав аркушиками.

— Атож. Наступна серія буде вдесятеро краща.

І ті альбомні сторіночки пурхнули назад, у ніч, що гналася за нами.

— Від цього мені аніскілечки не полегшало, — сказав я.

— А мені навпаки — легше. Монстр віднині наш. Він у наших руках.

— Ну, а хто ж його дав нам? Хто послав нас на ті оглядини? Хто стежить за нами й за ним?

Рой простяг руку і вказівцем намалював половину жахливого обличчя на вологій внутрішній поверхні шиби.

— Наразі — просто моя Муза.

Більше жоден з нас не сказав нічого. Усю решту дороги додому ми проїхали в атмосфері холодної мовчанки.

17

О другій ночі задзеленчав телефон.

То Пеґ зателефонувала мені вдосвіта з Коннектикуту.

— Чи в тебе вже немає дружини, на ім’я Пеґ, — закричала моя половинка, — котра поїхала з дому десять днів тому на вчительську конференцію в Гартфорд? Ти чом не дзенькнув мені?

— Я телефонував. Але тебе якраз не було в кімнаті. Я просив переказати, хто дзвонив. Боже, як я хотів би, аби ти вже була вдома!

— Ох ти ж мій дорогенький, — проказала вона звільна, склад за складом. — Варто мені було тільки виїхати з міста, як ти вже тонеш у бурхливих водах. Хочеш, щоби мамуся прилетіла додому?

— Так. Ні. Просто буденний-повсякденний студійний мотлох.

Але я вагався.

— І чого це ти рахуєш до десяти?

— Боже! — тільки й мовив я.

— Тобі не втекти ні від Нього, ні від мене. Ти весь цей час дотримувався дієти як хороший хлопчик? Сходи й укинь пенні в одну з тих шальок, що видають твою вагу у видруку червоним чорнилом, і перешли мені. Агей! — не вгамовувалась вона. — Я це серйозно! То ти хочеш, щоб я негайно прилетіла додому? Завтра?

— Я люблю тебе, Пеґ! — запевнив я. — Повертайся, як ти й планувала.

— Але що, як я тебе не застану вдома? Геловін хіба не скінчився ще?

Ого вже жінки з їхньою інтуїцією!

— Та продовжили на цілий тиждень.

— Я з самого твого голосу це збагнула. Тримайся чимдалі від Цвинтарів.

— І що підказало тобі дати отаку пораду?!

Серце моє так і підскочило переляканим кроликом.

— А ти поклав квіти на могили своїх батьків?

— Забув…

— І як ти міг?

— Ну, принаймні той цвинтар, де вони лежать, кращий.

— Кращий за що?

— За будь-котрий інший — бо там вони.

— Поклади ж квіточку і від мене, — попрохала вона. — Я люблю тебе! До побачення!

Якимсь мугиканням, а тоді й тихим ревінням вона подаленіла по дротах і зникла.

О п’ятій ранку, не бачивши ніякого сонечка, бо ж хмарна обкладинка, насунувши від Тихого, надовго обложила мій дах, я поблимав очима на стелю й підвівся, а тоді знайшов стежечку, дарма що без окулярів, до моєї друкарської машинерії.

Посидів у досвітковій імлі й наклацав заголовок: ПОВЕРНЕННЯ МОНСТРА.

Але… хіба він хоч коли й хоч куди відлучався?

Чи то ж не він рухався скрізь поперед мене, пошепки кличучи: «Швидше! За мною!»?

Тоді надрукував: РОЗДІЛ 1.

«Що ж такого прекрасного є в довершеному Чудовиську? Чому і хлопчаки, й дорослі чоловіки відповідають на його поклики?

Що ж воно там таке, протягом півжиття нашого, вганяє нас у лихоманку — всіма отими Потворами, Гротесками, Монстрами, Почварами, Поторочами?

Й ось воно — божевільне бажання погнатися вслід і таки спіймати в пастку найжахливішу у світі личину!»

Я глибоко вдихнув і набрав Роїв номер. Голос його плавав десь попідводно, далеко-далеко.

Я сказав йому:

— Усе гаразд. Твори, що тільки забажаєш, Рою. Даю згоду.

І, почепивши слухавку, знову повалився на ліжко.

Наступного ранку я стояв перед павільйоном № 13 Роя Гольдстрома й читав оголошення, яке той намазюкав:

ОБЕРЕЖНО. РАДІОАКТИВНІ РОБОТИ.

СКАЖЕНІ ПСИ. ІНФЕКЦІЙНІ ХВОРОБИ.

Приклав вухо до дверей павільйону № 13 й уявив Роя в отій неозорій мовчущій кафедральній темряві, як він музичить на своїй глині, подібний до незграбного павука, спійманого власною любов’ю та породженнями своїх любощів.

— Берись за це, Рою! — прошепотів я. — Піддавайся йому, Чудовисько!

І подався геть, вичікуючи, крізь міста тутешнього світу.

18

А йдучи, я думав: «Боже! Це ж Рой бавить, сповиває того Монстра, якого я боюся! Як же мені позбутися цього дрожу й прийняти Роєве шаленство? І як мені провести це у сценарії? Де його приткнути? У яке містечко, в який мегаполіс — де, хоч би де у всьому світі?»

«Господи, — думав я, ідучи, — тепер я знаю, чому так мало таємниць уписано в американські екранізації. От Англія, з її туманами, дощами, вересовищами, стародавніми будинками, лондонськими привидами, Джеком-Патрачем? Так!»

А Америка? Немає ж бо тут жодної правдивої бувальщини з примарами й величезними собацюрами. Можливо, Новий Орлеан, де вдосталь туманів, дощів та особняків посеред боліт, аби людям обливатися холодним потом та копати могили, тоді як Святі марширують звідтіля геть-геть… А ще Сан-Франциско, де щовечора волають ріжки, застерігаючи від туману: заволає — й завмре…

Можливо, й Лос-Анджелес? Край Чандлера&Каїна. А втім…

Сказати правду, на всю Америку лиш одне є місце, де варто заховати вбивцю чи втратити життя.

«Максимус-Філмс»!

Сміючись, я звернув із головної алеї й побрів поміж добрим десятком задвіркових павільйонів, час від часу дещо собі занотовуючи.

Тут бо ж крилися й Англія, і далекий Вельс, і вересова Шотландія, і дощова Ейре — Ірландія… тут були і руїни стародавніх замків, і гробівці, під чиїми склепіннями знімалися темні фільми, а почвари цілу ніч гасали по струмках на стінах проекційної зали, белькочучи свої штампи, тоді як нічні сторожі проходили, виспівуючи похоронних гімнів або ідучи на старих деміллевських колісницях і поганяючи огирів, закосичених димками…

Отож, це станеться саме сьогодні ввечері, коли фантоми-статисти переб’ють годинники, а туман просочиться, перевалюючи через мур, із моріжкових розбризкувачів, що сиплють холодні краплини на покляклі, зігріті ще денним теплом могили. Будь-котрого вечора тут можна було пройтися Лондоном, аби здибатися з ліхтарником-привидом, чий ліхтар жбухає, мов локомотив: як заверещить на нього, мов цілий форт залізний, та й торохнеться об знімальний павільйон № 12, аби розтопитися-розсипатися сторінками давнього жовтневого випуску «Срібного Екрана».

Отак я блукав собі алеями, вичікуючи, коли ж то сонце закотиться за обрій, а Рой-герой вийде, з руками, закривавленими червоною глиною, та й проголосить народини!

О четвертій годині я почув, як десь далеченько бахнула рушниця.

А то ж не постріл був, а Рой угатив по м’ячикові, по крокетному. І як зачав гамселити його, ганяти туди-сюди по задвірковому лужку павільйону № 7! Лупешив він той м’ячик знову й знову, а тоді нараз закляк, погляд мій зобачивши. Підвів голову, блиснув на мене оком. Ні, не акушера був то погляд, а хижого кровожера-м’ясоїда, який оце щойно вполював жертву та й наситився по саму зав’язку.

— Я утнув це, Господом Богом присягаюсь! — загорлав він. — Упіймав його! Нашого Монстра, Чудисько те твоє — моє! Сьогодні в глині, завтра — у фільмі! Люди спитають: «А хто ж це зробив?» Та ми ж, синку, ми!

Рой ухопив повітря своїми довгими кощавими пальцями й зціпив кулак.

Ошелешений, я поволі ступав попереду.

— Упіймав? — повторив я. — На Бога, Рою, ти ж досі й не розказав! Що ти там побачив, коли погнався за ним отієї ночі?

— У свій час розповім, друже. Бачиш, я півгодини тому скінчив. Хай ти лиш краєм ока глянеш, то на друзки розтрощиш свою друкарську машинку. Я покликав Менні! За двадцять хвилин він навідається до нас. Та як діждати, щоб не з’їхати з глузду? То мусив вийти, побахкати м’ячиками. Ось! — і ще одним могутнім ударом далеко послав крокетний м’ячик. — Зупиніть мене хто-небудь, поки я нікого не вбив!

— Рою, вгамуйся.

— Ні, я нізащо не вгамуюсь. Ми зробимо найбільший фільм жахів за всю історію кіномистецтва. Менні…

— Агей, ви! Що ви, двоє, тут поробляєте? — пролунав чийсь голос.

Повз нас котився Меннін «роллс-ройс», мандрівний білий театр, муркочучи собі стиха під ніс. Обличчя нашого боса вискалилося на нас із невеличкого театрального віконечка.

— Ми зустрічаємось чи ні?!

— А нам пішки тупати чи підвезете?

— Тупайте!

І «роллс» покотив собі далі.

19

Ми непоквапом пішли до павільйону № 13.

Я все спостерігав за Роєм, щоб устежити, чи не прослизне бодай який натяк на те, як він перебув ту свою довгу ніч. Навіть коли ми ще були хлопцями, він нечасто виказував свої справжні почуття. Зазвичай широко розчахне двері свого гаража: на, дивись на останнього динозавра! Тільки як я ахну чи охну, тоді й він дозволить собі щось вигукнути. Якщо мені, бува, сподобається його витвір, то вже йому й байдуже, що про це скаже хоч би хто інший.

— Рою, — мовив я, прошкуючи. — Ти як, окей?

Коли ми підійшли до павільйону № 13, там уже шастав туди-сюди попід дверми Менні Ляйбер, давно закипівши чайником, якого й досі ніхто не вимкнув.

— Де там в дідька ви длялися?! — гаркнув він.

Рой відімкнув двері павільйону № 13, ковзнув досередини й загрюкнув важкі двері перед самим носом Менні.

Той люто вирячився на мене. Я стрибнув наперед і відчинив йому двері.

Ми вступили в ніч.

Хоча й не кромішня то була пітьма, бо все-таки там блимала одна лампочка — якраз над Роєвим укріпленим арматурою стендом для глиняного моделювання, за шістдесят футів через пустельну підлогу — напівмарсіанський пейзаж, але близько до затіненого кратера, що його вибив метеор.

Рой скинув туфлі й пожбурив їх через той пейзаж — неначе був він учитель танців і боявся, коли б не збити деревця завбільшки з мізинчик чи не розбити автівки завбільшки з наперсток.

— Роззувайтесь! — звелів він нам.

— А чорта з два!

Але Менні все-таки роззувся й навшпиньки подибав через ті мініатюрні світи. Від світанку тут чимало чого додалося: нові гори, нові дерева, плюс невідоме оте, що лежало-чекало під вогкою скатертиною, якраз під увімкненою лампочкою.

Ми з Менні притюпали босоніж та й поставали перед тим арматурованим стендом.

— Готові? — Рой висвітлив наші обличчя своїми очима, немов маяковими прожекторами.

— Та так, сто чортяк тобі в печінки! — і Менні вхопив край вогкого рушника.

Та Рой ударом відбив його руку.

— Ні! — сказав він. — Я сам!

Менні, спалахнувши гнівом, відсахнувся.

І Рой підняв те вологе укривало, наче завісу перед найбільшою у світі виставою.

— Не Красуня й Чудовисько, — вигукнув він, — а Чудовисько Прекрасне!

Ми з Менні Ляйбером тільки ахнули.

Рой таки не збрехав. Це й справді була найгарніша з усіх його робіт: сама довершеність, що ковзнула на землю з якогось космічного корабля, який лишив позаду бозна-скільки світлових літ… мисливець з опівнічно-міжзоряних стежин… самітний мрійник, схований за жахливою, страхітливою, моторошно-разючою машкарою…

Монстр. Чудовисько.

Той самотній чоловік за східним екраном ресторану «Браун-Дербі», як він сміявся — от ніби сто ночей тому!

Те створіння, що тікало з опівнічних вулиць, аби шаснути на цвинтар і залишитися там, поміж білих гробівців.

— О Боже! Рою! — очі мені наповнилися слізьми. Це було так разюче, так шокувало, немов оце допіру Монстр вийшов із пітьми й відкрив своє пошматоване обличчя нічному повітрю. — О Боже…

Рой із шаленою любов’ю задивився на свій чудесний витвір. Але ось повільно, страх як повільно він обернувся, щоб глянути на Менні Ляйбера.

Менні, якого ми побачили, приголомшив нас обох.

Обличчя його було білим сиром. Очі його дико вертілися в очницях. У горлі йому щось кавкало, от ніби його душили дротом. Руками він дряпав собі груди, наче серце його враз зупинилось.

— Що ж це ти накоїв! — вереснув він. — Господи! Боже мій, Ісусе Христе! Що це? Витівка? Лихий жарт? Накрий його! Тебе звільнено!

І Менні жбурнув той вологий рушник у глиняне Чудовисько.

— Це шибениця!

Рухаючись якось механічно, мов здеревілий, Рой накрив ту глиняну голову.

— Я ж не зробив…

— Ти таки зробив! І що? Ти хочеш, щоб оце пішло на екран? Гидесний покруч! Спаковуй свої манатки! Забирайся геть! — Менні заплющив очі, здригаючись. — Зараз мені!

— Ви ж вимагали цього! — запротестував Рой.

— Ну, а зараз я вимагаю, щоб ти це знищив!

— Мою найкращу, найбільшу працю! Подивіться на неї, хай вам чорт! Вона прекрасна! І вона моя!

— Ні! Вона належить студії! На смітник це! Фільм видерто з планів. Ви обидва звільнені. Я хочу, щоб за годину тут було чисто. Ворушіться!

— Чому, — тихо спитав Рой, — у вас така перебільшена реакція?

— Перебільшена? — здивувався Менні.

І мов плугом поорав по сцені босими ногами, тримаючи туфлі під пахвою, трощачи мініатюрні будиночки й розкидаючи іграшкові вантажівки.

Перед самим порогом він зупинився, вдихнув повітря й люто глипнув на мене.

— Тебе не звільнено! Тобі дадуть нове завдання. А той сучий син… хай котиться під..!

Двері відчинилися, впустили величний струмінь готично-катедрального світла й загрюкнулися, лишивши мені споглядати Роєве падіння, його поразку.

— Боже мій, що ж це ми наробили! І якого це він дідька? — закричав я — Роєві, собі, червоноглиняному бюстові Монстра, відкритого й продемонстрованого Звіра. — Якого?!

Рой тремтів.

— Боже! Пів мого життя я працював, аби створити щось чудове. Я вправлявся, вдосконалювався, чекав, дивився — і от нарешті я побачив щось воістину справжнє. І воно вийшло, вилупилося-виліпилося з моїх пучок — о Боже, яке ж воно вийшло! Та й що ж воно таке, оця штука з розпроклятої глини? Як воно так сталося, що воно вродилось, а мене вбито?

Рой весь аж трусився. Він замахнувся кулаками, а кого вдарити? Окинув поглядом своїх доісторичних тварючок і зробив усеохопний порух, от ніби хотів обійняти й захистити їх.

— Я повернусь! — він хрипко крикнув їм і видибав за двері.

— Рою!

Я подався слідом за ним, а він ступав наче наосліп. Надвечірнє сонце все ще пражило, й ми рухалися мов у вогняній річці.

— Куди ти?

— А Бог його зна куди! Але ти лишайся тут. Яке пуття буде з того, як ще й тебе викинуть за шкірки? Це ж твоя перша робота. І ти застерігав мене тієї ночі… Тепер я знаю: то була напасть, напад якоїсь хвороби, але звідки? Чому? Я сховаюся десь тут на задвірках, аби ввечері прослизнути й вирятувати моїх дружбанів!

І кинув сповнений туги погляд на зачинені двері, за якими зосталися неприкаяні й дорогі його серцю тварючки.

— Я допоможу тобі, — сказав я.

— Ні. Не треба, щоб тебе зі мною бачили. А то ще подумають, ніби то ти наштовхнув мене на цю витівку.

— Рою! Менні мав такий лютий вигляд, наче вбити тебе хотів! Я покличу свого друга-детектива, Крамлі. Може, він якось допоможе! Ось, на тобі номер його телефону, — і я швидко нашкрябав цифри на якомусь зіжмаканому папірці. — Сховайся. Зателефонуй мені ввечері.

Рой Гольдстром заскочив до свого драндулета фірми «Лорел&Гарді» й погазував на задвірки зі швидкістю десять миль за годину.

— Вітаю! — обізвався хтось недалечко. — Тебе, дурний, Богом проклятий сучий синку!

Я обернувся на голос. Посеред сусідньої доріжки стояв Фріц Вонг.

— Я все кричав на них, тож вони нарешті й настановили тебе, щоб ти переписав отой нікудишній фільмчик, «Бога й Галілею». Менні оце щойно переїхав мене своїм «роллсом». Як заверещить! І викричав на мене оцю твою нову роботку. Отож…

— А є в тому сценарії які монстри? — тремким голосом поцікавився я.

— Тільки Ірод Антипас. Ляйбер хоче тебе побачити.

І потягнув мене до Ляйберового офісу.

— Зачекайте! — попрохав я.

Бо я задивився, через Фріцове плече, на далекий кінець головної студійної алеї і на ту застудійну вулицю, де що божий день, неначе й довіку так буде, збиралася юрба, тичба, де товкся отой звіринець.

— Ідіоте! — мовив мені Фріц. — Куди тебе несе?

— Оце допіру я бачив, як звільнили Роя, — відказав я, не зупиняючись. — А зараз я хочу, щоб його знову взяли на роботу!

— Dummkopf![48] — кинув Фріц, доганяючи мене. — Менні хоче бачити тебе негайно!

— Так, негайно плюс п’ять хвилин.

Опинившись за студійними ворітьми, я глянув через вулицю.

«Чи ж там ти, Кларенсе?» — подумки запитав я.

20

А вони й справді там стовбичили.

Дурні. Намахані. Ідіоти.

Отой натовп кінопоклонників, закоханих у святині студій.

Надто схожі на тих опівнічних волоцюг, що колись, бува, прихоплять і мене потинятися попід стадіоном «Голлівуд-Ліджен», де відбувалися боксерські бої, аби хоч краєчком ока побачити, як по-спринтерськи промайне через юрбу Кері Ґрант, чи як Мей Вест пров’юниться крізь натовп безкостим пернатим удавом, а чи Ґраучо скрадатиметься поруч Джонні Вайсмюллера, котрий тягає за собою Лупе Велеса, мов шкуру леопардову…

Телепні-пришелепки, і я поміж них, усі з великими фотоальбомами, поплямованими руками й невеличкими картками, де щось там нашкрябано. Пентюхи, які вистоювали щасливо, до останнього рубчика промоклі, на прем’єрі «Дам» чи «Фліртової прогулянки», а в той час Депресія тривала й тривала — і це попри Рузвельтові запевнення, що не може ж вона тривати вічно та що знову настануть щасливі деньки.

Горгони, шакали, демони, біси-наркомани, пропащі душі.

Колись-то і я був одним із них.

А тепер ось вони. Моя родина.

Поміж них таки заціліло кілька облич із тих днів, коли я тішився, ховаючись у їхній тіні.

Двадцять літ минуло, Боженьку мій, а Шарлотта зі своєю мамою все ще там вистоюють! Вони поховали Шарлоттиного тата 1930-го року та й укоренилися перед шістьма студіями і десятьма ресторанами. Сплив цілий людський вік, а її Ма все ще тут, дарма що вісімдесят років, така стійка та практична, мов нащадок бурлаків Вітчизняної, а поруч — Шарлотта, тендітна, мов квітонька, у свої п’ятдесят, і такою начебто й завжди була. Обидві ж вони ошуканки. Обидві — кипучки-шипучки за своїми усмішками з носорогослонокості.

Та я видивлявся Кларенса в тому чудернацько-мертвотному похоронному букеті: бо ж Кларенс був найшаленіший з усіх: тягати оті величезні двадцятифунтові портфелі від студії до студії! Червона шкіра для «Парамаунта», чорна — для «РКО», зелена — для «Ворнер-Бразерс».

Кларенс, байдуже, літо чи зима, закушканий в оте своє пальто верблюжої вовни, у кишенях якого були нанизані ручки, блокноти й мініатюрні фотокамери. Тільки в найспекотніпгі дні таки сповзало з нього оте всеогортальне пальто. І тоді Кларенс нагадував черепаху, котра позбулася свого панцера й запанікувала, беззахисна, перед життям.

Я перейшов вулицю та й став перед натовпом.

— Привіт, Шарлотто! — мовив я. — Салют, Ма!

Обидві жінки витріщилися на мене спантеличено.

— Це ж я, — сказав я. — Невже не пригадуєте? Двадцять років тому. Я товкся тут. Космос. Ракети. Час…?

Тут Шарлотта охнула й махнула рукою до рота. І схитнулася наперед, от ніби мала впасти з краю хідника на вулицю.

— Ма! — вигукнула вона. — Та це ж… той самий… Схибнутий!

— Таки Схибнутий, — стиха засміявся я.

Світельце спалахнуло в очах Ма.

— Ой, дива твої, Господи, — вона торкнула рукою мій лікоть. — Бідолашечка ти. І що ж ти тут поробляєш? Досі призбируєш..?

— Та ні, — знехотя сказав я. — Працюю тут.

— Де?

Я кивнув головою через плече.

— Там? — вигукнула, не вірячи, Шарлотта.

— У кімнаті листів? — запитала Ма.

— Ні, — мені запалахкотіли щоки. — Можна сказати… у сценарному цеху.

— Ти в мімеографічних сценаріях?

— Ой, ради Бога, Ма! — на Шарлоттиному обличчі сяйнув здогад. — Ти хочеш сказати, що пишеш, так? Сценарії для фільмів?

Це стало істинним одкровенням. Усі обличчя, які оточували Шарлотту й Ма, загорілися.

— Ой, Боженьку мій! — скрикнула Шарлоттина мама. — Та не може цього бути!

— Але так воно і є, — майже прошепотів я. — Роблю фільм разом із Фріцом Вонґом. «Цезар і Христос».

Запала тривала приголомшлива мовчанка. Потім зашаргали підошви. Заворушилися губи.

— А можна… — обізвався хтось, — нам…

Але договорила за всіх Шарлотта:

— Твій автограф! Будь ласка!

— Та я…

Але всі руки, що були довкола, вже простяглися до мене з авторучками й картками.

Палаючи від сорому, я взяв Шарлоттину картку й писнув своє ім’я. Ма критично зиркнула зизим оком: догори дриґом.

— То й назву картини допиши, над якою працюєш, — сказала Ма. — «Христос і Цезар».

— І ще допиши Схибнутий після свого прізвища! — підказала Шарлотта.

Я дописав: Схибнутий.

Почуваючись абсолютно заплішеним дурнем, я стояв у стічній канаві, а всі ті сумні-загублені-химородні косували на мене, розгадуючи, хто ж я такий.

Аби приховати своє збентеження, я запитав:

— А де Кларенс?

Шарлотта й Ма вражено ахнули.

— Ти пам’ятаєш Кларенса?

— А хто ж би забув Кларенса, із тими його портфелями та пальтом верблюжим! — сказав я, шкрябаючи черговий автограф.

— Він ще й досі не телефонував, — відрізала Ма.

— Не телефонував? — підвів я голову.

— Та десь о цій-о порі він і дзвонить на той телефон, що через дорогу, аби спитати, чи прибув такий-то, а чи вже поїхав, отакі речі, — пояснила Шарлотта. — Так він виграє час. Лягає спати пізно, бо зазвичай опівночі ходить перед ресторанами.

— Знаю! — я зробив розчерк останнього підпису, аж розпашівши від неприпустимого піднесення. Але я все ще не смів поглянути у вічі своїм новим прихильникам, які усміхалися мені, от ніби я допіру одним скоком добувся в Л.-А. із Галілеї.

Тут задзеленчав телефон по той бік вулиці.

— Оце й телефонує Кларенс! — пояснила Ма.

— Вибачте… — Шарлотта вже й рушила туди.

— Будьте ласкаві, — торкнув я її ліктя. — Стільки років не спілкувався. Зробимо сюрприз? — і дивлюся то на Шарлотту, то на Ма, і знов на Шарлотту. — Добре?

— О так, гаразд, — буркнула Ма.

— То й біжіть! — сказала Шарлотта.

Телефон усе ще дзеленчав. Я підбіг і схопив слухавку.

— Кларенс? — запитав я.

— А це хто? — вигукнув він, умить насторожившись.

Я спробував пояснити більш-менш докладно, але зрештою назвався давньою метафорою: «Схибнутий».

Та Кларенса це аж ніяк не задовольнило.

— А де там Шарлотта чи Ма? Я хворий.

«Хворий? Чи зненацька наляканий, мов Рой?» — подумав я.

— Кларенсе! — звернувся я. — А яка ваша адреса?

— Нащо це вам?!

— Ну, дайте хоч свій номер телефону…

— Нікому не даю! Бо мене пограбують! Мої світлини. Мої скарби!

— Кларенсе, — благав я його. — То ж я учора ввечері був біля «Браун-Дербі».

Мовчанка.

— Кларенсе? — спитав я. — Мені потрібна ваша допомога, щоб ідентифікувати декого.

Я міг би заприсягтися, що почув по телефону, як по-заячому закалатало його серце. Почув навіть, як його очі альбіноса крутяться у своїх орбітах.

— Кларенсе! — благав я. — Будьте ласкаві! Запишіть моє ім’я і номер телефону, — я продиктував йому це й те. — Зателефонуйте чи напишіть на студію. Учора ввечері я бачив, як той чоловік мало не вдарив вас. Чому? Хто ж…

Клац. Гмммм…

Кларенс, хоч би звідки він телефонував, відімкнувся.

Мов сновида, я перейшов вулицю назад.

— Кларенс не приїде сюди.

— Та що це ви? — звинувачувальним тоном сказала Шарлотта. — Він щодня тут буває!

— І що такого ви йому наговорили?! — Шарлоттина мама зиркнула на мене своїм лихішим, лівим, оком.

— Він захворів.

Захворів, як ото Рой, подумав я. І як сам я захворів.

— А чи хто-небудь знає, де він мешкає?

Усі похитали головами.

— Я гадаю, ви могли б податися слідом за ним та й побачити! — Шарлотта замовкла й сама до себе засміялась. — Маю на увазі…

— А я бачила, — втрутилась якась інша жінка, — як він одного разу їхав на Бічвуд. Один із тих дворів-бунґало…

— А прізвище якесь він має?

Ні. Як і вся решта за всі ці роки. Ніякого прізвища.

— Прокляття, — пошепки лайнувся я.

— Якщо вже зайшла мова про прізвища, — Шарлоттина мама подивилася на картку, що я підписав. — То як буде ваше…?

Я назвав їй по літерах.

— У фільмах не спрацює, — пирхнула Ма. — Маєте вибрати собі нове прізвище а чи прізвисько.

— Та звіть мене просто Схибнутим, — сказав я, рушаючи геть від них. — Бувайте! Шарлотто, Ма…

— До побачення, Схибнутий! — попрощалися жінки.

21

Фріц чекав мене на сходах біля офісу Менні Ляйбера.

— Там, усередині, вони ладні тебе з’їсти! — вигукнув він. — Що в тебе не заладилось?!

— Та побалакав із ґарґульями.

— І невже вони знову спустилися з Нотр-Даму? Хутко заходь!

— І для чого б то? Ще годину тому ми з Роєм перебували на Евересті. А тепер він провалився у пекло, а я загруз у Галілеї разом із вами. Може, поясните?

— Ну, ти вмієш прихиляти людей до себе, — сказав Фріц. — Бо хто ж його знає: можливо, у Менні мати померла? А чи його кохана прийняла кілька не тих чи зайвих пігулок? Закреп? Щось із товстою кишкою? Розсуди сам. Роя викинули. Отож ми з тобою шість років клепатимемо комедії Нашої Банди. Та зайди вже!

І ми увійшли до офісу Менні Ляйбера.

Господар кабінету стояв, спостерігаючи за нами своєю потилицею.

Стовбичив він посеред великої та геть білої кімнати: білі стіни, білий килим, білі меблі й величезний білісінький стіл, а на ньому нічого — крім такого ж білого телефону. Якась чиста сніговиця натхнення з руки котрогось снігом засліпленого митця, абсолютно вивершений дизайн укомплектування.

А позаду того письмового стола красувалося велике дзеркало, тож, сидячи за столом і глянувши через плече, господар міг побачити себе за роботою. І лиш одне вікно на всю ту кімнату. Виходило ж воно на задвірковий студійний мур, що височів менше ніж за тридцять футів, і дарувало панорамний вид на цвинтар. Я просто не міг очей відірвати.

Але Менні Ляйбер прокашлявся. Усе ще стоячи спиною до нас, бос запитав:

— Він ушився?

Я спокійно кивнув головою його напруженим плечам.

Менні вловив мій кивок і полегшено видихнув.

— Його ім’я більше ніколи тут не згадуватиметься. Його тут ніколи не було.

Я зачекав, поки Менні обернеться й піде колами довкруж мене, притлумлюючи в собі бурхання пристрасті, аби не вибухнути. Його обличчя було мішаниною сіпань. Його очі відмовлялися рухатись у гармонії з бровами, а чи то брови — з його ротом, а чи голова не хотіла прокручуватися на шиї. Він крокував, маючи геть розбалансований вигляд, от ніби першої-ліпшої миті міг розлетітися на друзки. Тут він завважив, що Фріц Вонґ спостерігає за нами, і став біля нього, немов провокуючи того на лютий вибух.

А мудрий Фріц зробив ту саму річ, котру, як я помітив, він чинив, коли світ надто реально насувався на нього. Він викрутив свій монокль і засунув його до нагрудної кишеньки. Це скидалося на тонкий маневр відвертання від себе надмірної уваги, таке собі витончене ухиляння. Разом із тим своїм моноклем він запхнув до кишеньки й самого Менні.

Менні Ляйбер знову закрокував — і заговорив. Я ледь чутно прошепотів:

— Так — але що ми зробимо з Метеорним Кратером?!

Фріц застережливо сіпнув у моєму напрямі головою: «Заткайся!».

— Отже! — Менні удав, ніби нічого не почув. — Наша наступна проблема, головна наша проблема полягає в тому… що ми не маємо кінцівки до «Христа й Галілеї».

— Тобі це повторити? — з убивчою чемністю запитав мене Фріц.

— Немає кінцівки! — вигукнув я. — А до Біблії ви зазирали?

— Та Біблій нам вистачає! Але наш сценарист не міг учитати дрібнюсінького шрифту на кубкові Діксі. Я бачив ту твою повість «Есквайр». Це схоже на «Еклезіаста».

— На «Йова», — промимрив я.

— Заткайся. Що нам потрібне, так це…

— Матвій, Марко, Лука — і я!

Менні Ляйбер пирхнув.

— Відколи це автори-початківці стали відкидати найбільшу роботу сторіччя? Нам сценарій потрібен на вчора, аби Фріц міг поновити зйомки. Пиши гарно — й одного чудового дня заволодієш усім цим!

І широкий помах рукою.

Я задивився туди, понад цвинтарем. Стояв ясний день, але невидимий дощ мив надгробні камені.

— Боже! — прошепотів я. — Сподіваюся, що не…

Це його дістало. Менні Ляйбер сполотнів. Він знову перенісся у павільйон № 13, у ту пітьму, разом зі мною, Роєм і глиняним Чудовиськом.

Він мовчки вибіг до вбиральні. Грюкнули двері.

Ми з Фріцом обмінялися поглядами. Менні блював за дверима.

— Gott![49] — видихнув Фріц. — І чом я не послухався Ґерінга?

За хвилину Менні Ляйбер повернувся, заточуючись, тоді роззирнувся довкола, ніби дивуючись, що все тут і досі стоїть на місці, підійшов до телефону, набрав номер, сказав: «Зайдіть сюди!» — і попрямував до дверей.

Я зупинив його біля порога.

— Стосовно павільйону № 13…

Менні Ляйбер приклав руку до рота, наче от-от міг виблювати знову. Очі його розширилися.

— Я знаю, що ви збираєтеся там усе прибрати, — швидко заговорив я. — Але в тому павільйоні лишається багато моїх речей. А я хотів би решту дня проговорити з Фріцом про Галілею та Ірода. Могли б ви не чіпати всього того мотлоху до завтра, аби я міг прийти завтра вранці й забрати свої речі? Потім ви могли б усе інше очистити.

Менні поводив очима, обдумуючи. Потім, усе так само прикриваючи рота рукою, він сіпнув головою: так, мовляв, і крутнувся, опинившись перед високим, худим, блідим чоловіком, котрий саме заходив до приміщення. Вони порозмовляли пошепки, а тоді Менні, без будь-яких «до побачень», вийшов. Той блідий височан був І. В. В. Гоуп, один із оцінювачів кіновиробництва.

Він подивився на мене, помовчав, а тоді, трохи ніяково, сказав:

— Здається, ах, ми не маємо кінцівки для нашого фільму.

— А до Біблії ви зазирали? — водно промовили ми з Фріцом.

22

Звіринець розбігся, хідник перед студією спорожнів. Шарлотта, Ма і вся решта подалися до інших студій та інших ресторанів. Цих фанатів, розсіяних по всьому Голлівуду, мало бути десь понад три десятки. І хтось із них таки запевне знав прізвище Кларенса.

Фріц одвіз мене додому.

Дорогою він сказав мені:

— Заглянь до відділення для рукавичок. Оту скляну скриньку. Відкрий!

Я відкрив невеличку чорну скриньку. Там, у шістьох охайних оксамитових келишках-гніздечках, виблискували шість кришталевих моноклів.

— То мій багаж, — похвалився Фріц. — То все, що я зберіг і прихопив, тікаючи до Америки, коли на мене гунуло оте пекло, вкупі з моїми ненаситними череслами й талантом.

— А він ого який великий!

— Перестань! — і Фріц чухронув мені мій черепочок. — Тільки лайся, маленький виплодку! Я тобі показую їх, — тиць пальцем у моноклі, — аби переконати, що не все втрачено. Усі коти, а в їхньому числі й Рой, приземляються на всі свої чотири лапи. А що там є ще, у тому, для рукавичок?

Там я ще знайшов товстий мімеографічний сценарій.

— Перечитай його, не здіймаючи рук до неба, і ти станеш чоловіком, сину мій. Кіплінґом! Давай. Завтра, о другій тридцять, зайди до комісаріату. Поговоримо. А потім, перегодом, я прокручу тобі чорновий варіант «Ісуса в юдолі» або «Отче, навіщо ти мене полишив?». Ja?[50]

Я висів з автівки перед моїм домом.

— Sieg Heil![51] — вигукнув я на прощання.

— Оце вже на щось схоже! — похвалив мене Фріц і поїхав собі, залишивши мене на таку порожню й тиху домівку, що я тільки й подумав: «Крамлі!».

Коли сіло сонце, я сів на ровера та й погнав до Венеції.

23

Я не люблю гасати велосипедом поночі, але хотів бути певним, що ніхто не ушнипився слідом за мною.

До того ж мені потрібен був час на обдумування, що та як сказати своєму другові-нишпорці. Щось на взір: Допоможи! Врятуй Роя! Зроби так, щоб його знову взяли на роботу! Розв’яжи таємницю Чудовиська!

Від тих дум я мало не повернув назад, додому.

Уяв чулися мені тяжкі зітхання Крамлі, який вислуховує мою неймовірну розповідь, здіймаючи руки до небес, та посьорбує пиво, аби запити свою зневагу до цілковитої відсутності у мене реальних, чітких, викуваних зі шведської криці фактів-шпичаків.

Я припаркував велик до паркану перед чолом його невеличкого, захованого в тернах, мисливського бунґало за милю від океану й пішов через гайок африканських бузків стежкою, якою ще вчора — відчувалося! — гуляли такі тваринки, як окапі.

Тільки я підніс руку, щоб постукати, як двері перед моїм носом розчахнулися.

Із пітьми виткнувся кулак, а в тому кулаці — відкрита бляшанка пінявого пива. Чоловіка, котрий тримав її, я так і не розгледів. Тільки схопив пиво. І рука зникла. Лише чиясь хода помалу подаленіла, стихаючи.

Я тричі сьорбнув, аби набратися снаги й увійти.

Дім був порожній.

А сад — ні.

Елмо Крамлі, із капелюхом продавця бананів на голові, сидів під якимсь колючим кущем і, втупившись у пиво у своїй засмаглій руці, мовчки його пив.

Телефон на подовженому проводі стояв на плетеному столі біля правого ліктя господаря. Стомлено й невідривно дивлячись тепер на мене з-під свого білого тропічно-мисливського шолома, Крамлі набрав чийсь номер.

Хтось йому відповів. Крамлі мовив у слухавку: «Ще одна мігрень. Прошу відпустки на лікування. Побачимось за три дні, гаразд? Гаразд». І поклав слухавку.

— Як я здогадуюся, той твій головний біль — це я?

— Щоразу, як ти приблукаєш… так і беру триденну відпустку на лікування.

Він кивнув. Я сів. Він пішов і постояв на узліссі своїх приватних джунглів, де сурмили слони, а небачені-невидимі пурхання велетенських джмелів, колібрі й фламінго вимерли задовго до того, як десь там у майбутньому екологи оголосять їх вимерлими.

— І де ти в дідька, — вибухнув Крамлі, — пропадав?

— Одружився, — пояснив я.

Крамлі обміркував це, пирхнув, підійшов і, поклавши руку на моє плече, поцілував мене в тім’ячко.

— Прийнято!

І, сміючись, пішов притягнути цілий ящик пива.

Ми сиділи, поїдаючи хот-доґи, у невеличкому плетеному бельведерчику в кінці його саду.

— О’кей, синку, — мовив він нарешті. — Твій старенький татусь тужив тут за тобою. Але молодик між простирадел не має вух. Давня японська приказка. Та я знав: одного чудового дня ти повернешся.

— Пробачаєш мені? — запитав я, переповнений почуттями.

— Друзі не пробачають — вони просто забувають. Умасти собі горлечко оцим напоєм. А що Пег — чудова дружина?

— Уже рік як побрались, а перша наша битва за гроші ще попереду, — я зашарівся. — Забирає собі майже все. Але моя платня на студії зросла — до ста п’ятдесяти на тиждень.

— Ого! Це ж на десять баксів більше, ніж заробляю я!

— Але це тільки на півтора місяця. А там і незчуюсь, як знову стану писати для «Дешевої сенсації».

— І писати ліпоту прекрасну… Я тут, як міг, тримався, терпів твою мовчанку…

— А ти отримав вітальну листівку «З Днем батька!»? — швидко запитав я.

Він опустив голову й просяяв.

— Так! А хай тобі… — Крамлі випростався. — Але, напевне, тебе привело сюди щось більше за родинні почуття, правда?

— Люди помирають, Крамлі.

— Ото завів своєї! — вигукнув детектив.

— Ну, майже помирають, — уточнив я. — Або ж вертаються з могил, тільки не по-справжньому воскреслі, а в вигляді зроблених із пап’є-маше ляльок…

— Держи її, Ньюте! — вигукнув Крамлі й кинувся в будинок, а тоді повернувся із пляшкою джину. І того джину почав доливати собі в пиво, а я заговорив шпаркіше. Ось у його кенійсько-тропічному задвірку запрацювала розбризкувальна система, залунали голоси звірів зі степу-вельду, птахів із глибин джунглів. Нарешті я розповів про всі події від Геловіну й до останніх годин. І замовк.

Крамлі тяжко зітхнув.

— Отже, Роя Гольдстрома вигнали за те, що він виліпив погруддя з глини. Невже обличчя Монсіра-Чудовиська було аж таке жахливе?

— Так!

— Естетика. Оця-от стара нишпорка нічим тут не зарадить!

— Ти мусиш! В ось ці хвилини Рой усе ще ховається в студії, вичікуючи слушної нагоди, аби повиносити всі свої доісторичні моделі. Ціна їм — на тисячі. Але ж Рой перебуває там незаконно. Чи міг би ти допомогти мені допетрати, що все це в біса означає? Допомогти Роєві поновитися на роботі?

— Господи Ісусе! — зітхнув детектив.

— Атож, — мовив я. — Якщо вони застукають Роя за винесенням речей, то один Бог святий відає, що йому буде!

— Прокляття, — буркнув Крамлі. Тоді ще долив джину до пива. — А ти знаєш, що то за тип такий, котрий бенкетував у «Браун-Дербі»?

— Ні.

— А маєш якісь міркування щодо того, хто міг би його знати?

— Священик церкви Святого Себастьяна.

І я розповів детективу про ту опівнічну сповідь, про голос, що тоді промовляв-плакав, і про тихі відгуки святого отця.

— Нічого це не дає. Анічогісінько, — Крамлі похитав головою. — Священики або не знають, або нізащо не викажуть імені. Якщо я увійду туди з такими розпитами, мене за дві хвилини витурять звідти. Хто ще?

— Метрдотель «Дербі» може знати. А ще того вечора, біля «Дербі», його був упізнав один чоловік. Його я знав ще відтоді, як хлопчаком гасав біля студій на роликах. Його ім’я Кларенс. Я спробував розпитати людей, яке в нього прізвище, але…

— Розпитуй далі. Якщо йому відомо, ким є Чудовисько, то це дасть нам якусь зачіпку. Боже, яка німота. Роя вигнали, тебе перекинули на іншу роботу — і все через якийсь глиняний бюст. Надмірна реакція. Бунти. І що, весь цей галас зчинився через оту ляльку на драбині?

— Саме так.

— А мені подумалось, — зітхнув Крамлі, — коли я побачив тебе на порозі, що це ж ти повернувся у моє життя й ощасливиш мене.

— Я тебе не ощасливив?

— Ой ні, хай тобі всячина, — тут голос його зм’якшився. — Воно то чортівня, звісно. Але мені так хотілося б, щоб ти лишив ту купу кінських кізяків десь там, а не заносив сюди.

Він покосував на місяць, що саме сходив над його садом, і сказав:

— Хлопче, ох, хлопче… Ти таки заінтригував мене, — а тоді додав: — Ця справа тхне шантажем!

— Шантажем!?

— Ну, а навіщо тоді весь цей клопіт: писати записки, провокувати таких невинняток, як ти з Роєм, висаджувати муляжі на драбини та під’юджувати вас відтворити образ Чудовиська, якщо це не веде до чогось? Яка користь від паніки, якщо тобі за це не посиплються гроші? Має ж бути більше записок, більше листів, чи не так?

— Інших записок я не бачив.

— Авжеж, бо тебе обрано як знаряддя, як засіб усе розворушити. А ти промовчав, не зчинив галасу. Ну, то це мав зробити хтось інший. Б’юсь об заклад: цього вечора десь вирине вимагацька записка приблизно такого змісту: «Двісті тисяч, неміченими п’ятдесятками, вбережуть вас від нових появ воскреслих трупів на мурах!». Отож… розкажи мені про студію! — попросив насамкінець Крамлі.

— «Максимус»? Та найуспішніша студія, за всю історію кінематографу. І досі лишається такою. «Вераєті» подала заголовком їхній прибуток за останній місяць. П’ятдесят мільйонів чистими. Жодної іншої студії і близько не видно.

— І то правдиві цифри?

— Ну, хай на якихось п’ять мільйонів менше, та все одно виходить справжнє казкове багатство.

— А якісь великі проблеми були нещодавно, скандали там, сум’яття, збурення? Може, ти знаєш: якийсь фільм зняли з виробництва, когось іще викинули?

— Та все тихо-стабільно, протягом багатьох місяців.

— Тоді саме воно й має бути. Вигода, себто! Коли все йде як по маслу, а тоді — ой! Щось скоїлось! Наче й не дуже значне, а всіх налякало. Хтось подумав: «О Боже мій! Одного чоловіка щось виперло на мур!» Щось воно нечисте діється поруч… Щось-десь таке підкилимне, якась там собака зарита… — Крамлі засміявся. — Глибоко закопано. Арбутнот? Ти гадаєш, хтось викопав якийсь давній страшенно брудний скандал, що про нього і не чував ніхто, й погрожує студії, не надто тонко, виливаючи той бруд на видноту?

— І який такий скандал, та ще й двадцятирічної давності, міг би змусити студію думати, нібито його розкриття призведе до її руїни?

— Коли б ми покопалися в каналізації досить довго, то й дізналися б. Тільки от біда, що скакати в каналізацію — не моє хобі. А Арбутнот, поки жив, був чистий на руку?

— Коли порівнювати його з іншими керівниками студій? Запевне. Був він одинак і водився з дівчатами — чого ще сподіватися від старого парубка — а всі ж його коханочки були милі вершниці з Санта-Барбари, містечково-сільського типу, гарненькі-розумненькі, душ двічі на день приймали. Ніякого тобі бруду.

Крамлі знову зітхнув, от ніби йому підсунули краплені карти й він ладен був згорнути руки на грудях і вийти з гри.

— Ну, а що то була за автотроща, в якій постраждав Арбутнот? То й справді була звичайна вулична пригода?

— Я бачив світлини в новинах.

— До біса світлини! — Крамлі задивився на свої домашні джунглі, оцінюючи, наскільки густа від них тінь. — Що, коли та аварія насправді не була аварією? Що, коли то було, скажімо, убивство? Можливо, усі там були смертельно п’яні — і тут тобі й смерть?

— Вони тоді якраз щойно випорснули з великого алкогольного купелю в студії. Оце стільки й потрапило до газет.

— Оце й рознюхай, — міркував Крамлі. — Велике цабе студійне, багате, мов Крез, за невпинного розбухання прибутків «Максимусу», й воно, те цабе, одуріле від сам-жене-з-трьома-гичками, починає гратися в стук-грюк з іншою автівкою, Слоуна, рикошетом одлітає від нього й лулусь у телефонний стовп. А це ж не та новина, яку б ви хотіли тицьнути на першу шпальту. Фондовий ринок пірне заглибоко. Інвестори тю-тю. Фільми загнуться. Юнак зі срібним чубом гупнеться додолу зі свого п’єдесталу, і так далі, й таке інше, отож слід зробити так, щоб усе було шито-крито. А теперечки, коли стільки часу спливло, хтось із учасників тих подій, а чи хтось такий, кому цього року відкрилися ті давні факти, заходився потрясати студію, погрожуючи розповісти більше, ніж відкрили зрежисовані фотографійки та гальмівні сліди. Або що, як…?

— Що як?

— …то була ніяка не аварія, і не п’яні дурощі, котрі вгатили їх одразу в самісіньке пекло? Що, коли хтось навмисне призвів їх до цього?

— Вбивство?! — вигукнув я.

— А чом би й ні? Студійні боси, отакі ви-и-исоко поставлені, отакі ши-и-ироко розрекламовані, неминуче наживають собі купу ворогів. А побігаї, котрі довкола них крутяться, зрештою починають думати, як би когось на гілляку, та вигадувати всякі інші лихі каверзи. Хто того року був у «Максимусі» другий по лінії влади?

— Менні Ляйбер? Але ж цей і мухи не скривдить. Тільки побулькає трохи та зразу й вичахне.

— А ти підсунь йому вигоду з убитої мухи та підкинь дровець йому в пічку. Наразі це ж він стоїть на чолі студії, чи не так? Ото ж бо! Проштрикнув пару шин, послабив кілька шворнів — і бах! Уся студія падає тобі до ніг — на всю решту життя!

— Звучить вельми логічно.

— Та коли б ми знайшли того типа, котрий теє вкоїв, то він би й нам це довів. О’кей, була гульня. А що ще?

— Я гадаю, нам би переглянути старі місцеві газети двадцятирічної давності: мо’, знайдуться ті докази, яких бракує? А ще, коли б ти якось початував, посновигав довкола студії. Не мозолячи, себто, нікому очей.

— З оцією моєю плоскостопістю? Здається, я знаю студійного охоронця. Давно колись працював у «Метро». То він мене впустить — і ні пари з уст. Що ще?

Дав я йому список. Теслярня. Цвинтарний мур. І той котеджик Зеленого Міста, де ми з Роєм планували працювати і де Рой міг переховуватися нині.

— Рой досі чатує там, вичікує, щоб викрасти своїх тварючок. А ще ж, Краме, якщо правда усе те, що ти розказуєш про витівки з автівками, про замахи та вбивства, то нам треба негайно викишкати звідтіля Роя. Якщо студійці прийдуть цього вечора у павільйон № 13 і знайдуть коробку, в якій Рой сховав оте тіло з пап’є-маше після того, як був його викрав, то вони не знаю що йому зроблять!

Крамлі гмукнув.

— То ти, виходить, просиш не просто поновити Роя на роботі, а навіть урятувати йому життя, еге ж?

— Не кажи так!

— Чом і ні? Ти ж оце зненацька опинився посеред ігрового поля, у ролі гравця, котрий подає м’яч, і гасаєш, щоб відбивати биткою м’ячі та промахуватися по них. І як я в дідька спіймаю твого Роя? Блукаючи довкола павільйонів із сачком для метеликів та якоюсь котячою приманкою? А ще ж твої дружки-студійці знають Роя, а я — ні. Вони ж його злапають задовго до того, як я виберуся зі свого хліва для бичків-третячків. Дай мені хоч один факт, аби я мав із чого почати!

— Чудовисько! Чи то Монстр! Якщо ми дошукаємося, хто він такий, то, може, й дізнаємось, чому вигнано Роя ніби лиш за те, що виліпив те погруддя з глини.

— Атож, атож. А ще що? Про Чудовисько…

— Ми з Роєм бачили, як воно подалося на цвинтар. Рой угнався за ним, але не схотів розповісти, що там побачив та чого можна сподіватися від того Чудовиська. Може… саме те Чудовисько й виставило отой дублікат Арбутнота з пап’є-маше на цвинтарній стіні… та й розіслало записки, щоб шантажувати людей!

— Ну, ти зараз забажаєш позривати усі зірки з неба! — Крамлі енергійно, обіруч, потер свою лису голову. — І Чудисько тобі ідентифікуй, і розпитай його, де воно поцупило ту драбину та як виготовило з пап’є-маше достеменного Арбутнотового трупа! Ну й ну!

Крамлі аж розпашівся. Та й гайнув до кухні — піднести більше пива.

Попили ми. А він задивився на мене поглядом, сповненим батьківської любові.

І я сказав:

— Чорт, я й забув навіть спитати, як твій роман…

— «Неси, вітре, від смерті!»?

— Але ж я давав тобі інший заголовок!

— Твій заголовок занадто добрий. То я тобі його й повертаю. А «Неси, вітре, від смерті!» вийде друком на тому тижні.

Я так і підскочив та й ухопив детектива за руки.

— Краме!! О Боже! Ти утнув це! А шампан якийсь у тебе знайдеться?

Ми обидва позазирали до його льодовні, мов дві сороки в кістку.

— А як сколотити разом пиво й джин твоїм блендером фірми «Варінґ», чи не вийде з того якесь «шампунське»?

— Чом не спробувати?

І ми спробували — й покуштували.

24

І тут задзеленчав телефон.

— Це тобі, — мовив Крамлі.

— Дяка Богові! — я схопив слухавку. — Рою!

— Я не хочу жити, — сказав Рой. — О Боже, як це жахливо. Дістанься сюди, поки я не збожеволів. Павільйон № 13!

І відімкнувся.

— Крамлі! — зойкнув я.

Крамлі повів мене до своєї автівки.

Ми поїхали через місто. Я не годен був розціпити зуби, щоб хоч слово мовити. І так стис собі коліна, аж потерпли без кровообігу литки.

Біля студійних воріт я сказав Крамлі:

— Не чекай на мене. Зателефоную за годину та й розкажу тобі…

Рушив я і бухнувся у хвіртку. Знайшов телефонну кабіну біля павільйону № 13 і замовив таксі — щоб мене ждало за павільйоном № 9, за добрих сто кроків від тринадцятого. І тільки тоді зайшов у двері павільйону № 13.

Й опинився посеред пітьми та хаосу.

25

Я побачив сто чи й більше речей, що спустошили мені душу.

Ближче до порога на підлозі павільйону валялися порозкидані, чиїмсь нападом шаленства, знівечені-потрощені машкари, плавали виламані ребра й вилиці-скивиці Фантома-Чудовиська.

А трохи далі — війна, руїна, повергнуті у свій власний порох.

Роєві павучі містечка й жучі мегаполіси були втоптані в грішну землю. Його звірів попатрано, голови їм повідривано, усіх їх почавлено й поховано у їхній власній пластиковій плоті.

Я йшов крізь румовища, розкидані так, ніби якесь нічне бомбардування зливою впало та вкрай знищило ті мініатюрні дахи, башточки й ліліпутські статуеточки. Якийсь подібний до Ґарґантюа Атила погромив тутешній Рим.

А велику Александрійську бібліотеку насправді не спалено: її крихітні книжечки, мов крильця колібрі, геть покрили дюни, неначе якісь замети-перемети. Димував зруйнований Париж. Лондону випустили кишки. Гігантський Наполеон навіки сплющив Москву, розтоптавши її своїми лапацюрами. Одне слово: п’ять років праці по чотирнадцять годин на день, по сім днів на тиждень, пропали — і за який час? За п’ять хвилин!

«Рою! — подумав я. — Ти нізащо не повинен це побачити!»

Але він таки побачив.

Проходячи через бойовиська програних битв і розметані села, я уздрів якусь тінь на далекій стіні.

То була тінь із кінофільму «Привид в Опері», яку я побачив п’ятирічним. У тому фільмі якісь балерини, крутячись, заклякли, витріщившись на щось, заверещали й кинулися врозтіч. Бо там, підвішене на колосниках, мов мішок із піском, ледь колихалося тіло нічного сторожа. Відтоді я так і не забув того фільму, тієї сцени, балерин і повішеника — там, високо в сутіні. Й тепер, у далекому північному краї цього павільйону звукозапису, коливався якийсь предмет на довгій мотузці, мов на павучій нитці. Він відкидав величезну, у двадцять футів, тінь на порожню стіну, достоту як і в тій сцені зі старої кінокартини-жахалки.

— О ні! — прошепотів я. — Цього не може бути!

Але воно було.

Я уявив, як сюди зайшов Рой, як жахнувся й закричав, який убивчий відчай пойняв його, а потім — лють, і новий відчай: утопитися й перемогти! Після того дзвінка мені… А потім — шалені пошуки мотузки, шворки, дроту й, нарешті, зашморг — і супокій, погойдування… Він ніяк не міг вижити без своїх дивно-химерних комариків-кліщиків, без тих своїх улюбленців, своїх захоплень. Був він уже задорослий, аби якось у всьому цьому перебудуватись.

— Рою! — прошепотів я. — Не може ж бути, щоб це був ти! Ти завжди хотів жити…

Але Роєве тіло звільна оберталося, високо в тих сутінках. «Моїх тварючок побито!» — промовляло воно.

Та вони ж ніколи не були живі!

«Ну, то й я, — прошепотів Рой, — і я не жив ніколи».

— Рою! — мовив я. — Невже ти залишив би мене самого в цім світі?

«Можливо…»

— Але невже ти допустив би, щоб хтось тебе повісив?

«Чом ні…»

— Але, якщо так, чому ж ти досі тут висиш? Чом тебе досі не зняли?

А це означає…

…що загинув ти лише допіру! Тебе ще не знайшли. І я перший побачив тебе мертвого!

Мені до болю кортіло торкнутися його ступні, його коліна, аби тільки впевнитися, що то Рой! У голові мені промайнули думки про того чоловіка з пап’є-маше у труні.

Поволі, дюйм за дюймом, я простягав свою руку… і тут…

Біля його стола височіла платформа для скульптур, на якій стояла запнута його остання й найбільша робота: Монстр, Чудовисько з опівнічного «Дербі», Створіння, що забігало до церков поза муром і через вулицю.

А хтось узяв молоток і завдав погруддю добрий десяток недобрих ударів. Обличчя, голова, череп — усе воно було розбите, потрощене, так що зостався лише безформний горб.

— Святий Боже! — прошепотів я.

Невже саме це й стало останнім ударом, що вверг Роя в самогубство?

А чи той руйнівник був заховався й чигав у сутіні, й зненацька завдав Роєві, котрий стояв приголомшений посеред своїх поруйнованих міст, підступного удару, а тоді взяв і тільки підвісив уже бездиханне тіло?

Я затремтів. І зупинився.

Бо вчув, як широко розчахнулися двері павільйону.

Я скинув своє взуття й навшпиньки шаснув у тінь, сховався.

26

То з’явився хірурго-медико-лікар, опівнічний артист-абортист, заштрикувач, вигнаний із кола верховних жерців.

Док Філіпс проплив до освітленої далекої частини сцени, роззирнувся, уздрів руйновище, а тоді знайшов повішене тіло й лише кивнув головою, от ніби такі смерті що не день трапляються. І посунув уперед, підгилюючи носаками свого взуття зруйновані міста, наче то було просто якесь сміття, недоречний тут мотлох.

Побачивши це, я мало не вдавився прокльоном. Тоді затулив долонею рот і сіпнувся назад, у густішу тінь.

Потім я став дивитися у щілину в простінку.

Лікар заціпенів. Мов заєць посеред лісової просіки, він пороззирався надовкола крізь свої окуляри у сталевій оправі, а що очей йому було замало, то ще й запринюхувався. Вуха йому навіть начебто сіпалися обабіч поголеного черепа. А тоді він труснув головою. І зачовгав далі, відкидаючи Париж набік і підфутболюючи Лондон. Ось він і добувся до того повішеного жахіття…

У його руці блиснув скальпель. Тоді він схопив валізу, відкрив її й підсунув під повішене тіло, далі схопив стілець, ступив на нього й різонув мотузку над Роєвою шиєю.

Страшно гупнуло, коли Рой ударився об дно валізи.

Своє страждання я притлумив кашлем. І закляк, упевнений, що цього разу він таки розчув і зараз прийде, з тією холодною сталевою посмішкою в руці. Я затамував віддих.

Док зіскочив на підлогу й нахилився оглянути тіло.

Тут ізнову розчахнулися зовнішні двері. Залунали кроки, голоси.

То прийшли прибиральники, й чи то був призначений для них час, а чи він покликав їх прибрати негайно — я не знав.

Док загрюкнув валізу.

Я закусив свої кісточки, а пальці запхнув собі в рот, аби затлумити страшні прориви мого відчаю.

Клацнули замки валізи. Док зажестикулював.

Я відсахнувся, коли бригада робітників пройшлася павільйоном із мітлами та лопатами, аби повимітати й повикидати афінські брили, александрійські бібліотеки та всі бомбейські храми Крішни у сміттєвий контейнер.

Двадцять хвилин пішло на те, щоб підчистити й вивезти працю всього життя Роя Гольдстрома, прихопивши, на рипучому візку, ще й валізу, в якій, зігнуте й невидиме, лежало тіло мого друга.

Коли ж двері загрюкнулися востаннє, я викрикнув усю свою муку, все горе — супроти ночі, смерті, клятого лікаря, тих чоловіків, що подалися геть. Зціпивши кулаки, я кинувся бити повітря — й закляк, засліплений слізьми. Аж коли я простояв отак довгу часину, трусячись і ридаючи, я раптом уздрів якусь неймовірну річ.

Там, притулений до північної стіни павільйону, стояв стіс обернених один до одного дверних фасадів, достоту оті всі підвіконня й двері, в які ми з Роєм були пірнали напередодні.

А посередині перших дверей тулилася якась маленька, але знайома скринька. От ніби хтось там її просто випадково забув. Але я зрозумів: то подарунок мені.

Рою!

Я кинувся наперед — і став, задивившись униз, і таки торкнувся скриньки. Шеп-шелеп.

Хоч би що там лежало, всередині, воно шелепало.

Чи ж там лежиш ти, тіло, що так тихо шелестіло там, на мурі, в дощ?

Шеп-шелеп-анімурмур.

Прокляття! І думка: чи ж я тебе коли здихаюсь?

Я хап скриньку та ноги на плечі — і драла.

Але добіг до вхідних дверей і став як укопаний.

Заплющившись, утер рота й тільки тоді поволі відчинив двері. Ген там, уже далеченько по алеї, прибиральники саме звертали за ріг — до теслярні й великого залізного крематорію.

Док Філіпс, ідучи слідом за ними, на мигах давав указівки.

Я здригнувся. Якби я прибув сюди на п’ять хвилин пізніше, то підгодився б якраз на той момент, коли він знайшов Роєве тіло та зруйновані світові столиці. І тоді й моє тіло опинилося б у тій валізі, разом із Роєвим!

Моє таксі чекало за павільйоном № 9.

Поруч — телефонна будка. Я упхався туди, вкинув монету, набрав поліцію. Обізвався голос: «Так? Алло, так, алло, так!»

А я тільки п’яно хитався в будці, витріщившись на слухавку, мов на дохлу гадюку в моїй руці.

І що я міг сказати? Що павільйон звукозапису очищено й він тепер порожній? Що крематорій, либонь, уже й розкочегарили, і, поки прибудуть патрульні машини зі своїми сиренами, анічим поліція тут уже не зарадить?

А далі що? Я лишаюся тут сам-один, без зброї, без захисту, без доказів?

Мене виженуть, а то й уб’ють — і перекинуть через отой мур, на вічний спочинок?

Ні!

Я зойкнув. Хтось загупав по мені молотком, аж череп мій обернувся червоною глиною, битою-рваною, мов та плоть Чудовиська. Хитаючись, я зробив спробу вибратися на волю, але мене відкинуло назад, і я мусив душити свій власний переляк у закритій труні, але ніяк не міг розбити її скляне віко…

Тут двері телефонної кабіни розчахнулись.

— Ви не туди відкривали! — сказав мій таксист.

Я якось пришелепкувато засміявся і дозволив йому вивести мене з будки.

— А там ви щось забули.

І виніс мені скриньку, яка була впала на підлогу будки.

Шеп-шелеп-шелеп.

— О, так! — сказав я. — Він!

Коли ми виїздили зі студії, я ліг на заднє сидіння. А коли добулися до рогу першої вулиці за межами студії, водій запитав:

— Куди зараз повертати?

— Ліворуч, — сказав я і вгородив зуби в тил зап’ястя. А водій задивився у своє дзеркало заднього огляду.

— Боже! — мовив він. — У вас жахливий вигляд. Ви захворіли? Будете блювати?

Я похитав головою.

— Хтось помер? — здогадався водій.

— Помер, так.

— Оце вже Західна авеню. Їдем на північ?

— На південь.

До Роєвого помешкання треба ще трохи проїхати від П’ятдесят четвертої. А що далі? Потрапивши туди, чи не вчую я духу докового одеколону, що висітиме у вітальні, мов яка невидима гардина? А його посіпаки, там, у темному коридорі, носячи речі, чи не чигатимуть отам вони, аби й мене винести геть, неначе поламану меблину?

Я трусився і їхав, чудуючись, чи подорослішаю хоч коли. Дослухався до внутрішнього голосу й почув…

Брязкіт розбитого скла.

Батьки мої померли вже давно, і смерті їхні були начебто легкі.

Але Рой? Я навіть уявити собі ніколи не міг отакий крижаний душ страху, стільки горя, що легко й втопитися в ньому.

Тепер вже мені було страшно й потикатися на студію. Та ошаліла архітектура всіх отих країн, склепаних докупи, падала тепер на мене, щоб розчавити. Я вже уявляв собі, що кожна південна плантація, кожна мансарда в Іллінойсі заповнені родичами-маніяками й розбитими дзеркалами, а в кожнісінькій комірчині висять чиїсь замордовані друзі.

На підлозі таксі лежав той опівнічний дарунок, іграшкова скринька, в якій умістилося оте тіло з пап’є-маше та ошаліле від смерті обличчя.

Шелеп-телеп-шелеп.

Удар грому струснув мені груди.

— Ні, шофере! — гукнув я. — Зверніть отут-о. До океану. До моря.

Коли Крамлі відчинив свої парадні двері, то уважно подивився на моє обличчя, а тоді заквапився до телефону.

— Зробіть мені відпустку за станом здоров’я на п'ять днів! — попрохав він.

Повернувся він із повною склянкою горілки, але знайшов мене вже в саду. Я сидів, роблячи глибокі вдихи доброго солоного повітря й намагаючись побачити зорі, але на берег сунуло забагато туману. Крамлі глянув на скриньку в мене на колінах, узяв мою руку, втиснув у неї ту горілку й змусив її випити.

— Випий це, — тихо мовив він, — а тоді покладемо тебе в ліжко. Поговоримо вранці. А що це таке?

— Заховай її, — сказав я. — Якщо хтось довідається, що вона тут, ми обидва можемо зникнути.

— Але що ж там?

— Смерть — так я гадаю.

Крамлі взяв ту скриньку. Її вміст заворушився, зателепав і зашепотів.

Детектив підняв накривку й зазирнув досередини. Звідтіля на нього витріщилася якась химерна штука з пап’є-маше.

— То це і є колишній керівник студії «Максимус», правда? — запитав Крамлі.

— Так.

Крамлі ще з хвилину повдивлявся в те обличчя, а тоді спокійно кивнув головою.

— Таки смерть, власною персоною.

Він закрив скриньку. Силою своєї ваги копія чоловіка змістилася й прошепотіла-прошелепала щось наче «спи».

«Ні! — подумки запротестував я. — Не примушуй мене!»

27

Уранці ми порозмовляли.

28

Опівдні Крамлі висадив мене перед Роєвим будинком, що стоїть між Західною та П’ятдесят четвертою вулицями. Він уважно оглянув моє обличчя.

— Як тебе звати?

— Я відмовляюсь називати себе.

— Хочеш, щоб я зачекав на тебе?

— Ти їдь собі. Що швидше облазиш студію і вивідаєш, що її до чого, то краще. Принаймні нас не повинні бачити разом. Маєш мій список орієнтирів і карту?

— Усе тут! — Крамлі постукав себе по лобі.

— Будь там за годину. Будиночок моєї бабусі. Нагорі.

— Добра старенька бабуся.

— Крамлі?

— Так?

— Я люблю тебе.

— Цим ти не піднесешся до раю.

— Що так, то так, — мовив я. — Але цим я перенісся через ніч.

— Н. В.[52] — кинув Крамлі й поїхав геть.

Я увійшов досередини.

Моє вчорашнє лихе передчуття справдилося.

Якщо Роєві мініатюрні міста спустошено, а його Чудовисько потрощено до первісного стану кривавої глини…

У коридорі стояв міцний дух докового одеколону…

Двері до Роєвого помешкання були прочинені.

Й усе було винесене з оселі.

— Боже мій! — прошепотів я, ставши посеред його кімнати й роззираючись надовкола. — Совєтська Росія. Переписування історії.

Адже Рой перестав бути особою. По всіх бібліотеках, сьогодні ж увечері, повиривають із книжок певні сторінки, аби ім’я Роя Гольдстрома зникло навіки, а невеселі чутки щоб розвіялися, мов якісь плоди хворої уяви. Його просто не було!

Не лишилося жодної книжки, жодної картини, жодного стола, жодного папірця у сміттєвому кошику. Забрали навіть рулончик туалетного паперу з ванної. Аптечка — гола матінка Габард.[53] Зникли туфлі з-під ліжка. Пощезла постіль. І друкарська машинка. Порожні комірчини. Ані динозаврів, ані навіть малюнків їхніх…

Кілька годин тому помешкання пропилосмочили, вишкребли, а тоді ще й натерли підлогу високоякісним воском.

Люте шаленство було охопило павільйон № 13, понищивши Роєві Вавилон, Ассирію, Абу-Симбел.

Не менш люте шаленство чистоти вимело з цієї оселі й останню порошинку пам’яті про нього, найменший подих його життя.

— Боже мій! Який жах! — промовив чийсь голосу мене за спиною.

На порозі стояв якийсь молодик. На ньому була художницька роба, вельми потерта-обтріпана, а пальці й ліва щока були вимащені фарбою. Чуб на голові начебто давно нечесаний, а в очах світилася якась тваринна дикість, мов у тих звірят, які діють тільки в пітьмі, й лише якесь лихо викишкає їх із лігва на світанку.

— Вам краще не затримуватися тут. Вони можуть повернутись.

— Стривайте, — мовив я. — Здається, я вас знаю… Роїв друг… Том…

— Шипвей. Краще втікайте звідси. То були якісь божевільці. Ходіть за мною!

Слідом за Томом Шипвеєм я вийшов зі спустілого помешкання.

Том відімкнув свої двері двома наборами ключів.

— На старт! Готові? Марш!

Я заскочив досередини.

Том захряснув двері й притулився до них спиною.

— Хазяйка! Не можна, щоб вона все це побачила!

— Побачила?! — я розглянувся надовкіл.

Ми опинилися у підводних апартаментах субмарини капітана Немо: його каюти, машинні зали…

— Святий Боже! — вигукнув я.

Том Шипвей[54] просяяв.

— Правда, мило?

— Та це просто неймовірно!

— Я знав, що це вам сподобається. Рой давав мені читати ваші повісті. Марс. Атлантида. І те, що ви написали про Жуля Верна. Чудово, еге ж?

Він показував, а я все ходив, дивився, торкався. Великі, обшиті червоним оксамитом вікторіанські крісла, оббиті спижовими цвяхами й прикручені до трюмної підлоги. Зі стелі звисав теж спижовий осяйний перископ. Посеред кают-компанії — орган із величезними трубами. А за ним — вікно, перетворене на овальний субмаринний ілюмінатор, за яким плавала велика й маленька барвиста тропічна риба.

— Подивіться! — припрошував Том Шипвей. — Сміліш!

То я й, нахилившись, припав до перископа.

— Він працює! — вигукнув я. — Ми під водою! Чи тільки так здається. Ви самі це все зробили? То ви геній!

— Ага.

— А… чи знає ваша господиня, що ви отак переробили її житло?

— Якби знала, то вбила б мене. Я ще жодного разу не впустив її до себе.

Шипвей натис якусь кнопку на стіні.

Зовні, у зеленому морі, зарухалися тіні.

Ось замріла проекція якогось павукоподібного гіганта: ворушить мацаками, немов хоче щось сказати на мигах!

— Восьминіг! Супротивник капітана Немо! Я приголомшений!

— Авжеж, звісно! Але присядьте. Що це діється? Де Рой? І чого ті зайди вдерлися до нього, немов пси динго, й подалися геть, мов ті гієни?

— Рой? О, так, — і знову тягар усього того страшного лиха вдарив мене. Я важко плюхнувся на стілець. — Боже мій, так. Що тут скоїлося вчора ввечері?

Шипвей тихо зарухався по кімнаті, імітуючи те, що міг пригадати.

— Чи ви бачили коли Ріка Орсатті, як він колись давно шастав по Л.-А.? Того бандюгу?

— Він водив банду…

— Так. Давно колись я бачив, у сутінках, у центрі міста, як вони зайшли з вулиці, шестеро чоловіків у чорному, а один вів їх, і рухалися вони, мов дресировані пацюки, вбрані чи то в шкіру, чи то в шовк, усі в похоронному кольорі, чуби намащені й зачесані назад, а обличчя — білі, мов сметана. Ні, більше схожі на видр, на чорних видр. Німотні, ковзькі, подібні до гадюк, небезпечні, ворожі, мов хмари чорного диму з димаря. Ну, щось таке було і вчора ввечері. І такий міцний парфум, що попід дверми проник до мене…

Док Філіпс!

— …і я визирнув, а вони, ті великі чорні пацюки каналізаційні, носять, тягають у хол теки, динозаврів, картини, бюсти, статуетки, світлини. Повитріщалися й на мене з кутиків своїх очиць. То я замкнувся і далі спостерігав у вічко, як вони гасають туди-сюди в чорних туфлях на гумовій підошві. Потім перестало шептатись. Я відчинив двері — хол уже порожній, лише вдарила потужна хвиля того клятого одеколону. Що, ті хлопи вбили Роя?

Мене пересмикнуло.

— Що наштовхнуло вас на таку думку?

— Та виглядали вони, наче працівники похоронного бюро. От і все. І якщо вони знищили Роєве помешкання, то чом би їм не поховати й самого Роя? Агей! — Шипвей став, задивившись на моє обличчя. — Я не те хотів сказати, але… ну… невже Рой…?

— Загинув? Так. Ні. Можливо. Але як міг загинути хтось такий живий, як Рой!

І я розповів йому про павільйон № 13, про знищені міста, про повішене тіло.

— Рой нізащо б такого не вкоїв!

— А мо’, хтось укоїв це йому?

— Рой нізащо не здався б на милість хоч би й яким сучим синам! Чорт! — сльоза скотилася по щоці Тома Шипвея. — Хто-хто, а я добре знаю Роя! То ж він допоміг мені збудувати першу субмарину. Он вона!

На стіні висів мініатюрний «Наутілус», тридцять дюймів завдовжки, мрія студента художньої школи.

— Ну ніяк не може ж бути, щоб Рой — та загинув! Правда ж?

І тут задзеленчав телефон, у котрійсь каюті капітана Немо.

Шипвей схопив величезну мушлю. Я мимохіть засміявся, але зразу ж схаменувся.

— Так? — мовив він у ту мушлю, а тоді запитав: — Хто це?

Я не втерпів — вихопив мушляний телефон із його руки й закричав у нього — крик до життя… А тоді заслухався, як хтось там, дуже далеко, дихає на другому кінці дроту.

— Рою!

Клац! І мовчанка. Тільки гудок: гуммммм…

Я люто струснув телефон, ловлячи ротом повітря.

— То був Рой? — спитав Шипвей.

— Його дихання.

— А хай йому! Як можна розпізнати людину за її диханням! І звідки б він?

Я кинув слухавку й став над телефоном, заплющивши очі. А тоді схопив слухавку й почав крутити диск навспак.

— І як вона працює, ця клята штука? — закричав я.

— А кому ви телефонуєте?

— Таксі хочу викликати.

— Куди вам? Я одвезу!

— Та до чорта в зуби! Іллінойс, Зелене Місто.

— Але ж туди дві тисячі миль!

— Ну, то, — кладучи слухавку, мовив я, геть ошелешений, — їдьмо!

29

Том Шипвей підвіз мене до студії.

Було десь по другій, коли я пробіг Зеленим Містечком. А його геть усе перефарбували в біле — немовби для того, щоб я походив тут, стукаючи у двері та зазираючи в затулені мережаними гардинами вікна. Легіт розносив квітковий пилок, коли я звернув на хідник, що вів до будиночка моїх давно померлих дідуся-бабусі. Коли я рушив східцями на ґанок, якісь птахи злетіли з гребеня даху.

Сльози затуманили мені зір, коли я постукав у вхідні двері з кольорового скла.

Довго ніхто не озивався. Я збагнув, що вчинив не так, як слід. Коли хлопці кличуть хлопців до гри, то не в двері стукають. Тож я зійшов на подвір’я, знайшов невеликий крем’яшок і добряче влупив ним по причілковій стіні.

Тиша. Дім німував собі, осяяний листопадовим сонцем.

— Що це? — спитав я високе вікно. — Справді всі вимерли?

І тоді вхідні двері відчинилися. А за ними стояла, визираючи, чиясь тінь.

— Та невже?! — скрикнув я. Коли відчинилися й скляні двері, я саме заспотикався через ґанок. — Та невже?! — крикнув я знову й опинився в обіймах Елмо Крамлі.

— Авжеж, — мовив він, не випускаючи мене з рук. — Якщо ти шукав мене, а не когось іншого.

Я белькотав щось незрозуміле, поки він заводив мене в дім. Потім він зачинив двері.

— Агей, не переймайся так! — сказав він, трясучи мене за лікті.

Я ледве міг його розгледіти крізь затуманені скельця своїх окулярів.

— А що ти тут робиш?

— Ну, ти ж сказав мені. Щоб я походив скрізь, пороздивлявся, а тоді й зустрів тебе тут, правда ж? Ні, ти вже й забув. Що ти в дідька маєш у цьому закапелку пристойного?

Крамлі попорпався у холодильнику й приніс мені тістечко з арахісовим маслом і склянку молока. Я всівся, жуючи та ковтаючи, знов і знов примовляючи:

— Дякую, що ти прийшов!

— Заткайся! — звелів мені Крамлі. — Бачу, ти чисто звівся на пси. Що ми робимо далі? Припустімо, що все воно о’кей. Ніхто не знає, що ти бачив Роєве тіло, а чи те, що, на твою думку, було його тілом, чи ж не так? Що там у тебе в планах?

— Вважається, що я маю негайно доповісти про новий проект. Мене перевели. Фільму про Чудовисько більше немає. Тепер я працюю на Фріца та Ісуса.

Крамлі засміявся.

— Отак би той фільм і назвали. І ти хочеш, аби я тут ще потинявся, як затурканий турист?

— Знайди його, Крамлі! Якщо я дозволю собі по-справжньому повірити, що Рой згинув, то з глузду з’їду! Якщо ж Рой не загинув, то він переляканий і десь-якось переховується. Ти маєш налякати його ще дужче, аби він вискочив зі свого сховку, а то ж його ще по-справжньому вб’ють до дідькової матері. Або, або… він і справді вже мертвий, а отже, хтось його та вбив, чи ж не так? Тоді виходить, що й убивця перебуває десь отутечки. Тоді ти знайди його вбивцю. Того типа, що розтрощив голову Чудовиська, розбив той червоноглиняний череп, а тоді спіткнувся об зомлілого Роя та й підвісив його, щоб той помер. Так чи так, Крамлі: або знайди Роя, поки його не вбили, або, якщо він уже неживий, знайди того клятого вбивцю.

— Якийсь це пекельний вибір.

— Прозондуй якісь агенції автографозбирачів, добре? Мо’, бодай в одному з них знають Кларенса, його прізвище й адресу. Отже, Кларенс. А тоді спробуй розговорити «Браун-Дербі». Той метрдот не стане говорити з такими хлопцями, як оце я. А він таки мусить знати, ким насправді є оте Чудовисько. Десь поміж ним і Кларенсом ми можемо викрити таємницю того вбивства — а чи такого вбивства, яке може статися будь-котрої хвилини!

— Ну, є хоч такі ниточки, — мовив Крамлі стишеним голосом, сподіваючись, що й я далі говоритиму тихіше.

— Ось хоча б оце, — сказав я. — Відучора хтось живе в цьому будиночку. Тут є сміття, якого не лишали по собі ні Рой, ні я, поки ми тут разом працювали. — Я відчинив дверцята міні-холодильника. — Шоколадні плитки. Ну, хто поклав би шоколад у холодильник?

— Ти! — пирхнув Крамлі.

Я мусив засміятись. І зачинив холодильничок.

— Так, чорт забирай, це я поклав. Але ж він сказав, що сховається десь інде. Можливо, чом ні, він так і вчинив? Ну, то як?

— О’кей, — Крамлі ступив до скляних дверей. — То що ж я шукаю?

— А такого вели-и-икого недоладного крикливого журавля заввишки шість футів і три дюйми, в якого теліпаються до-о-овгі ручиська з до-о-овгими кощавими пальцями, а на фізіономії стирчить великий орлиний ніс, а над скронями — ранні залисини, а краватки в нього ніколи не гармонують із сорочками, а сорочки — зі штанами, і… — тут я затнувся.

— Вибач, що зачепив болюче, — мовив Крамлі, вручаючи мені носову хустинку. — Висякайся.

30

Наступної хвилини я вже покидав сільську місцевість горішнього Іллінойсу, а також — будиночок моїх дідуся-бабусі.

Ідучи, минув павільйон № 13. Він був замиканий на три замки і запломбований. Зупинившись, я уявив собі, як то воно було Роєві зайти й побачити, як невідомий маніяк узяв і розтрощив підстави для його, Роя, існування.

«Рою! — подумки заблагав я. — Повернись! Понавиліплюй іще гарніших Чудовиськ і живи вічно!»

І саме цієї миті повз мене промчала фаланга римських легіонерів, двічі пробігла, ще й лічачи кроки та сміючись. То була наче бистра річка шоломів із золотисто-багряними плюмажами. Таж гвардія самого Цезаря ніколи не красувалася краще й не рухалася швидше. А як вони пробігали, в око мені впав останній гвардієць. Довжелезні його ноги сіпалися, а лікті хляпали. А те, що схоже було на орлиний дзьоб, орало вітер. Я аж здушено скрикнув.

Загін забіг за ріг.

Я метнувся на те перехрестя.

«Невже Рой?!» — подумалося мені.

Але не міг же я закричати й тим самим дати людям навздогад, що в їхніх лавах бігає й один несосвітенний дурень.

«Клятий ти пришелепку!» — ледь прошепотів я.

«Ахай тобі всячина!» — промимрив, заходячи у двері комісаріату.

— Дурило! — кинув я Фріцові, що розсівся за столом, де зазвичай збирав свої наради, а наразі допивав уже шосту чашку кави.

— Досить лестощів! — вигукнув напівтевтонець. — Сідай! У нас тепер найбільша проблема та, що з нашого фільму вирізали Юду Іскаріота!

— Юду?! Його вигнали з роботи?

— Остання чутка про нього, яка дійшла до мене, така: він нализався у «Ла-Джоллі» й катався на канатці.

— О Боже мій.

І тут я вибухнув по-справжньому. Нестримні землетруси веселощів так і проривалися на волю з моїх грудей.

Я уздрів, як Юда катається на солоних вітрах, як Рой гасає в римській фаланзі, а тоді — й самого себе, до рубця промоклого під зливою, саме в той момент, коли оте тіло полетіло з муру, а тоді знову Юду, як він, п’яний до нестями, високо літає, несений вітрами понад «Ла-Джоллою»…

Той мій моторошно-розвеселий гавкіт стривожив Фріца. Подумавши, чи не вдавився я тим своїм кудкудаканням, він затупав кулаком мені в плечі.

— Що з тобою?

— Та нічого! — видихнув я. — І все на світі!

Тут і стихло останнє моє гик-гик.

Бо явився сам Христос во плоті, шелепаючи одіннями своїми.

— О Іроде Антипасе! — возгласив він до Фріца. — Ти покликав мене на суд?

Цей актор, високий, мов із картини Ель Ґреко знятий і переслідуваний сірчаними блискавицями та грозовими хмарами теж ніби з полотен ель-ґрековських, поволі опустився в крісло, не подивившись навіть, чи ж точно туди влучає. Його сідання було актом віри. Коли ж його невидиме оку тіло куди треба сіло, він задоволено усміхнувся, пишаючись точністю свого прицілу.

Офіціантка тут же поставила перед ним блюдце з лососем без підливи й келих червоного вина.

І.Х., заплющивши очі, відкусив дрібку риби й почав жувати.

— Старий режисер, новий сценарист, — нарешті обізвався він. — Ви покликали мене порадитися щодо Біблії? То питайте. Я знаю її всю.

— Хвала Богу, що хоч хтось її знає, — сказав Фріц. — Більшу частину нашого фільму зняв по той бік моря один суперпретензійний режисер, котрий ну ніяк не міг його змонтувати у монтажному павільйоні. Меґґі Ботвін у демонстраційній кімнаті № 4. Ти прийди туди за годину, — кольнув він мене своїм моноклем, — бо маєш побачити всю цю кораблетрощу. Христос ходив по мокру аки по суху, але як перебрести навпрошки такі глибокі гівняки? І.Х., улий трохи мирри в несвячене вухо цього типа! — Тут він торкнувся мого плеча. — А ти, дитино, розв’яжи проблему відсутнього Юди, приточи кінцівку до фільму, аби натовп нас не потовк, вимагаючи назад свої кревні, потрачені на квитки, гроші.

Грюкнули двері.

І я лишився сам-один перед яснозорим небесно-блакитно-понад’єрусалимним поглядом І.Х.

Він незворушно жував свою рибу.

— Я бачу, — нарешті заговорив він, — що ти чудуєшся, чому я тут. Я — християнин. А ще хто? Я — старий шкарбун. Спокійно уживаюся з Мойсеєм, Магометом і всіма пророками. Я не обтяжую себе думками про це — я є це.

— Отже, ви завжди були Христом?

І.Х. укмітив мою щирість і пожував ще трохи.

— Чи є я Христос? Ну, це щось наче надягнути зручне одіння на все своє життя й більш ніколи вже не перевдягатися, завжди без клопоту. Коли я задивляюсь на свої стигмати, то думаю: «Так». Коли я ранок за ранком не голюся, то моя борода править мені за самоствердження. Я вже не годен уявити якесь інше життя. О, багато літ тому я, звісна річ, був допитливий, — іще відкусив, пожував. — Перепробував усе на світі. Ходив до преподобного Вайолета Ґрінера, що на бульварі Креншоу. А храм Аґабеґ?

— Я був там!

— Великі шоумени, еге ж? Сеанси, бубни. Та ніяк не могли взяти. Ще був у Норвела. Як він, досі діє?

— Авжеж! Як він блимає тими своїми великими коров’ячими очиськами! А як ті гарні його хлопчики збирають гроші бубнами!

— Мова твоя звучить геть як моя! Астрологія? Нумерологія? Святі Трясуни? Ото кумедія!

— Та й до Трясунів ходив.

— Подобається тобі їхня боротьба в грязюці? А балакання всякими мовами?

— Ага! Ну, а що скажете про Негритянську Баптистську Церкву, що на Центральній авеню? Хор Гола Джонсона стрибо-співає по неділях. Просто землетрус!

— Туди тебе до біса, хлопче! Та ти ж геть по моїх стопах ступаєш! Як це ти встиг побувати по всіх цих святих місцях?

— Шукав відповідей на кляті питання!

— А зачитуєшся Талмудом? Кораном?

— Ці запізно прибилися до мого життя.

— Дозволь я скажу тобі, що й справді припізнилося…

Я пирхнув.

— Книга Мормона!?

— Правильно, свята акулко!

— Коли мені стукнуло двадцять, я втрапив до гурту мормонського Малого театру. Й Ейнджел Мороні мене приспала!

І.Х. аж ревнув та лясь долонями по своїх стигматах.

— Свята нудота! А що ти скажеш про Еме Семпл МакФерсон?!

— Шкільні друзяки підбили мене вискочити на сцену — вона тебе, мовляв, «спасе»! Я й вибіг і вкляк навколінці. А вона лясь мене долонею подобі! Та як закричить: «Господи, спаси цього грішника! Слава, слава, алілуя!» Хитаючись, я зліз якось зі сцени та й упав друзям в обійми.

— Чорт! — лайнувся І.Х. — Еме мене спасала двічі! А потім і поховали її. Влітку сорок четвертого? У тій великій бронзовій труні? Шістнадцятеро коней та ще й один бульдозер перли ту труну до цвинтаря нагору. Хлопче! Таж Еме була відростила собі ніби-крила, але в натуральну величину. І я й досі ходжу до її храму, заради старої ностальгії. Боже, як мені її бракує. Вона ж зворушувала мене, мов сам Ісус, у тому її причандаллю на Зелені Святки. Чудо з чудес!

— А тепер ви опинилися тут, — сказав я, — Христом на повну ставку в «Максимусі». Починаючи від золотих днів за Арбутнота.

— Арбутнота? — І.Х. аж спохмурнів, пригадуючи. Він відсунув своє блюдце. — Ану ж бо, випробуй мене. Попитай! Старий Заповіт. Новий.

— «Книга Рут».

Він дві хвилини розповідав «Рут».

— «Еклезіаст»?

— Я всього його прочитаю!

І таки прочитав, усього.

«Од Іоанна»?

— Яка велич! Остання Вечеря після Останньої Вечері!

— Що? — не повірив я своїм вухам.

— Забудькуватий ти християнине! Таж Остання Вечеря не була останньою насправді. Була то «Передостання Вечеря»! Кількома днями після Розп’яття й поховання Ісуса Симон, званий Петром, разом з іншими учнями, пережив чудо я рибами на Тіверіадському озері. З берега вони помітили якесь тьмяне світло. Коли наблизилися, то побачили чоловіка, котрий стояв і смажив рибу на деревному вугіллі. Вони заговорили до нього й переконалися, що то Христос, і він мовив їм, показуючи на рибу: «Візьміть цієї риби й нагодуйте братів своїх. Візьміть моє послання й понесіть його по містах усього світу, проповідуючи при цьому прощення гріхів».

— Ахай мене грім поб’є! — вигукнув я.

— Чудово, правда? — мовив І.Х. — Спочатку Передостання Вечеря — та, котру зобразив да Вінчі, а тоді вже й Зовсім Остання Кінцева Вечеря: спожиття риби, спеченої на деревному вугіллі на пісках біля Тіверіадського озера, після чого Христос відійшов, аби навіки зостатися в їхній крові, у серцях, головах і душах. Кінець казанню.

І.Х. вклонився й додав:

— Іди й перепиши євангелія, а особливо — Іоанна! Не своє тобі даю, а тільки твоє приймаю! Мерщій — а то зараз і заберу моє благословення!

— І це ви вже й поблагословили мене?

— Та весь час, поки ми з тобою розмовляли, я тебе й благословляв, сину мій! Увесь час. Іди ж!

31

Я уткнув голову в демонстраційну кімнату № 4 й запитав:

— Де Юда?

— Оце ж і є наш пароль! — вигукнув Фріц Вонґ. — Ось тобі три мартіні! Пий!

— Не люблю мартіні, — заявив я. — Але хай там як, а я маю вилучити це зі системи моїх звичок. Міс Ботвін!

— Меґґі, — тихо тішачись і тримаючи свою камеру на колінах, виправила вона мене.

— Я за стільки років так багато начувся про вас, а захоплювався вами все життя. Наразі тільки й маю сказати, що радий цій нагоді попрацювати з…

— Так, так, — мило урвала вона мене. — Але ви помиляєтеся. Я зовсім не геній. Я… як ви називаєте тих жуків, що гасають по ставках, вишукуючи дрібніших комах?

— Плавунці?

— Плавунці! Ти думаєш, що ті кляті жучки потопляться, а вони рухаються собі по тонесенькій плівці на поверхні води. Поверхневий натяг. Вони так розподіляють свою вагу, так витягують свої ручки-ніжки, щоб нізащо не зруйнувати плівки поверхневого натягу. Ну, і якщо це не я, то що ж тоді? Я розподіляю свою вагу, випростую всі чотири кінцівки, аби не порвати плівки, по якій катаюся. Я ще не потонула — не зникла з поля зору. Але я не найкраща й ніяке не чадо, мені просто віддавна таланить. Але я дякую вам, хлопче, за комплімент, тож вище голову, як велить вам Фріц! Оці мартіні. Зараз ви переконаєтеся, що жодних чудес я не робила з матеріалом, що прокрутиться за мить, — вона обернула свій тонкий профіль і тихо гукнула комусь у демонстраційній кімнаті: — Джиммі? Давай!

Світло померкло, екран задзумів, розсунулись завіси. Необроблена зйомка замерехтіла на полотні, у музичному, не дописаному ще супроводі Міклоша Роси. Це останнє мені сподобалося.

Плівка розкручувалась, а я час від часу зиркав на Фріца й Меґґі. Вони скидалися на людей, котрі підскакують на диких, необ’їжджених конях. Та я чинив так само, притиснутий до спинки стільця припливною хвилею образів.

Моя рука покрадьки схопила одне мартіні.

— Молодець! — пошепки похвалив Фріц.

Коли демонстрація скінчилася й блиснуло світло, ми трохи посиділи мовчки.

— А як це так, — запитав я нарешті, — що стільки нового метражу ви відзняли в сутінках чи навіть поночі?

— Мені нестерпна реальність, — Фріців монокль люто блиснув на порожній екран. — Наразі половина графіка цього фільму — це захід сонця. Ну, й надвечір уже зламано хребта дневі. Коли заходить сонце, я з великим полегшенням зітхаю: пережито ще один день! Щоночі я працюю до другої: тоді не треба стикатися з реальними людьми, з реальним освітленням. Два роки тому я поставив собі контактні лінзи. Та й викинув їх у вікно! Чому? Бо почав бачити пори на людських обличчях, та й на власному теж. Місячні кратери. Віспини. Дідько! Ви подивіться мої останні фільми. Там немає залитих сонцем людей. «Опівнічна пані». «Довга пітьма». «Убивства о третій ранку». «Смерть удосвіта». А зараз, дитинко, що ти скажеш про цю Богом прокляту індичку галілейську — про «Христа в саду», «Цезаря на дереві»?

Меґгі Ботвін зневірено заворушилася в тінях і відкрила свою ручну камеру.

Я прокашлявся.

— Чи повинна моя оповідь запаперити всі дірки цього сценарію?

— Прикрити Цезареві зад? Так!

Фріц Вонґ засміявся і всім поналивав напоїв.

А Меґгі Ботвін додала:

— А ще ми посилаємо вас до Менні Ляйбера — поговорити з ним про Юду.

— Навіщо!!?

— Єврейський Лев, — сказав Фріц, — мусить насолодитися плоттю Іллінойського Баптиста. Можливо, він тебе й вислухає, поки висмикуватиме твої ніжки.

Я вихилив свій другий келих.

— Маю сказати йому, — видихнув я, — що все воно не таке вже й нікудишнє.

Тут щось завуркотіло.

Це камера Меґґі Ботвін сфокусувалася на моменті початкового мого сп’яніння.

— І це ви скрізь носитеся зі своєю камерою?

— Атож, — відповіла вона. — За сорок років не було жодного такого дня, щоб я не засильцювала якої мишки з-поміж могутніх. Вони не посміють викинути мене. Я можу начикати дев’ять годин участі отих клятих пришелепків у парадах і влаштувати прем’єрний показ на Ґроменовій «Китайщині». Цікаво? Прийдіть подивіться!

Фріц наповнив мені келих.

— Готовий закритися.

Я випив.

А камера знай собі вурчала.

32

Менні Ляйбер сидів на краєчку свого стола й відтинав голову великій сигарі одним із тих стодоларових золотих дангілських сигарорізів. Він скривився, дивлячись, як я, увійшовши, обходжу офіс, вивчаючи кілька виставлених тут дуже низьких диванів.

— Щось не так?

— Ці софи, — сказав я, — такі низькі, що як сядеш, то вже й не встанеш.

І сів. Опинившись на висоті одного фута від підлоги, я тепер дивився вгору на Менні Ляйбера, що височів, наче цезар, який засідлав світ мов коняку.

Закректавши, я звівся на ноги й почав збирати подушки. Поклав їх три штуки одну на одну й сам сів зверху.

— Що ти в дідька тут витворяєш?

Менні зісковзнув на підлогу зі свого стола.

— Та хочу, розмовляючи з вами, дивитися вам у вічі. А то в цих ямах можна й в’язи скрутити.

Менні Ляйбер аж скипів, куснув свою сигару й знову видерся-всівся на крайчику свого стола.

— Ну, то що? — гаркнув він.

— Щойно Фріц показав мені грубий монтаж свого фільму, — сказав я. — І там немає Юди Іскаріота. Хто його вбив?

— Що-о!?

— Без Юди немає ж Христа. Чому Юда раптом став невидимим його учнем?

Це вперше я побачив, як невеличкий задок Менні Ляйбера засовався по скляній стільниці. Він смокнув свою нерозкурену сигару, блиснувши на мене зизим оком, та так і лишив її нерозкурену.

— Я наказав вирізати Юду! Я не хочу випустити антисемітський фільм!

— Як? — вибухнув я, зірвавшись на рівні ноги. — Але ж фільм цей має вийти на екрани до Пасхи, чи не так? І за той тиждень його подивиться мільйон баптистів. Його подивляться чи не два мільйони лютеран.

— Та певне.

— І десять мільйонів католиків?

— Так!

— Два унітаріїв?

— Два…?

— І як вони видибають на Пасхальну неділю, то так і спитають: «Хто вирізав Юду Іскаріота з фільму?». А їм скажуть: «А Менні Ляйбер вирізав!»

Запала довга мовчанка. Менні Ляйбер кинув свою незапалену сигару. Пришпилюючи мене до софи крижаним поглядом, він потягся рукою до білого телефону.

Набрав три студійні цифри, зачекав, сказав:

— Білл?

І, зробивши глибокий вдих, звелів:

— Поверніть Юду Іскаріота на зйомки!

Сповненим ненависті поглядом він дивився, як я розношу ті три подушки на їхні законні місця.

— І це все, про що ти приходив говорити?

— Поки що, — відповів я, крутнувши ручку дверей.

— А ти щось чув про свого друга, Роя Гольдстрома? — зненацька спитав він.

— Я гадав, ви знаєте! — сказав я — і затнувся.

«Обережно!» — подумалося.

— Той придурок десь просто завіявся, — швидко сказав я. — Забрав усі речі зі свого помешкання й виїхав з міста. Дурень заплішений. Віднині він мені не друг. Він — разом із тим його глиняним Чудовиськом!

Менні Ляйбер пильно подивився на мене.

— То хай собі й котиться під три чорти. Працювати з Вонґом тобі краще сподобається.

— Авжеж. Фріц та Ісус.

— Що?

— Ісус і Фріц.

І я вийшов.

33

Поволі, нога за ногою, я повертався до будиночка моїх дідуся-бабусі, загубленого десь у минулому.

— А ти певен, що то Рой пробіг годину тому?

— Де в дідька те знаття? Так, ні, можливо. Немає в мене зв’язку-послідовності. Ті випиті мартіні, серед дня, це ж не для мене. А ще ж… — я підніс догори сценарій, — маю вирізати звідси два фунти, а додати — лиш три крихти. На поміч!

Тут я помітив, що Крамлі тримає в руці записник.

— Що там?

— Обдзвонив три автографні агенції. Усі вони знають Кларенса…

— Чудово!

— Ні, не так. Усі кажуть одне й те саме. Параноїк. Нікому не дає ні прізвища, ні номера телефону, ні адреси. Усім їм сказав, що боїться. Але не пограбування, ні, а що його вб’ють. А тоді вже й пограбують. П’ять тисяч фотографій, шість тисяч автографів — на такому скарбі він і сидить. Тож, можливо, тієї ночі він не впізнав Чудовиська, але злякався, що Чудовисько впізнало його, що воно знає, де він мешкає, і може прийти, щоб розправитися з ним.

— Ні-ні, це не узгоджується.

— Кларенс, на прізвище ім’ярек, завжди, як сказали мені люди з тих агенцій, брав лише готівку, платив готівкою. Жодних чеків — тож ніяк не вистежити його цим шляхом. Ніколи не користувався послугами пошти. Регулярно з’являвся, щоб домовитися про справи, а тоді зникав на цілі місяці. Глухий кут. І з «Браун-Дербі» також глухо. Підходив я мило-лагідно, але метрдот кинув слухавку. Вибач, хлопче. Гей…!

Саме цієї миті, мов за графіком, знову вигулькнула, хоча ще далеченько, та сама римська фаланга. Легіонери наближалися, весело вигукуючи та лаючись. Забувши про обачність і затамувавши віддих, я вихилився у вікно.

А Крамлі спитав:

— Чи ж це та сама ватага, про якути розповідав, що начебто і Рой з ними?

— Еге ж.

— А наразі він теж із ними?

— Щось не бачу його…

Тут Крамлі як вибухне.

— А хай йому сто дідьків у печінки! І чого тому клятому висікаці гасати, мов якому придурку, довкола студії? Чом він не втече з міста, не вшиється звідси під три чорти?! Чого він наче приклеєний до цієї пастки? Аби тут його й уколошкали?! Сто раз міг би вжe втекти, так ні ж: засів тутечки й накликає біду ще й на тебе, і на мене! Чому?!

— Помста! — сказав я. — За всі скоєні вбивства.

— Які ще вбивства?!

— А всіх тих тварючок, найдорожчих його друзяк.

— Дурня.

— Послухай, Краме. Як довго ти вже поживаєш у своїй хаті, в тутешній Венеції? Якихось двадцять-двадцять п’ять років? Насадив і ті живоплоти, кожну деревинку, і кожен кущик, і моріжок засіяв, збудував на задвірках оту тростинову хижку, поставив там звукове обладнання, влаштував дощування, та й ще багато чого насадив-насіяв: і бамбуків, й орхідей, та броскви, та цитрини, та абрикос… А що, якби я оце вдерся туди котроїсь ночі та все понівечив, повирубував дерева, витоптав твої троянди, спалив хижку, повикидав звукові установки на вулицю… що б ти тоді зробив?

Крамлі задумався над цією паралеллю й весь аж побуряковів.

— Тут точнісінько так само, — спокійно провадив я. — Навряд чи Рой хоч коли одружиться. А оце ж допіру всіх його діток, усе його життя взяли та й втоптали в порох. Убили все, що він усеньке своє життя любив. Тож цілком можливо, що він тільки тому прикипів до цієї місцини, аби відшкодувати оті смерті, аби спробувати, як оце й ми з тобою намагаємось, розшукати те Чудовисько і вбити його. Та навіть коли б я сам був Роєм, атож, то теж лишився б на місці, сховався і все шукав би того вбивцю, аби і його поховати вкупі з тими, кого він понищив.

— Мої лимонові дерева, га? — мовив Крамлі, задивившись у напрямку моря. — Мої орхідеї, мій дощовий праліс? Щоб хтось їх повирубував, повиривав? Ну-ну.

Фаланга пробігла внизу, скупана в прощально-вечоровому осонні, й пірнула в блакитні тіні.

Але з ними не було високого-цибатого вояка, того журавля-курлики.

Гупання сандалій та гуки вщухли.

— Їдьмо додому, — сказав Крамлі.

Опівночі зненацька здійнявся дужий вітер, засвистав, продираючись крізь крамлінський африканський сад.

Крамлі пильно подивився на мене.

— Я відчуваю: щось насувається.

І воно насунулось.

— «Браун-Дербі»! — приголомшено вигукнув я. — Боже мій, і чом я не додумався до цього досі? Того вечора Кларенс панічно втік геть. Так нестямно тікав, що й портфель свій згубив! І лишився той його портфель лежати біля дверей «Браун-Дербі». Хтось же та мав його підібрати. Може бути, що портфель і досі там лежить, чекаючи, поки Кларенс заспокоїться і насмілиться підкрастись і забрати свою згубу. А в тому портфелі має ж бути і його адреса!

— Добра зачіпка, — похвалив мене Крамлі. — Понишпорю цим слідом.

Знову прогув нічний вітер, вельми сумним зітханням промчавши поміж цитрин і помаранчів.

— А ще…

— Ще?

— Та знову той самий «Браун-Дербі». Їхній метрдот навряд чи стане розмовляти з нами, але я знаю декого, хто щотижня, роками, там обідав, ще як я був дитям…

— О Боже! — зітхнув Крамлі. — Реттіґан! Вона ж тебе живцем згамає.

— Моя любов захистить мене!

— Господи! Її б у мішок та й удобрити всю долину Сан-Фернандо.

— Ну, то дружба вбереже. Ти ж нічим мені не зашкодиш, правда?

— І не розраховуй на таке.

— Ми мусимо чимсь тут зарадити. Рой ховається — у такому небезпечному місці. Якщо його виявлять, хоч би й хто, він — труп.

— Та й ти, — докинув Крамлі, — якщо надто вже захопишся роллю нишпорки-любителя. Але година пізня. Опівніч.

— А Констанс якраз прокидається!

— Трансильванський час? Дідько! — Крамлі зробив глибокий вдих. — То я підвезу тебе?

Десь у саду впала з невидимого дерева бросквина. Гуп!

— Так! — сказав я.

34

— На світанку, — напучувально мовив мені Крамлі, — як запищиш на висоті сопрано, не телефонуй.

І поїхав собі.

Дім Констанс, як і завжди, був узірцем довершеності, білим святилищем жевріючи на лінії узбережжя. Усі двері й вікна розчахнуті навстіж. У величезній білій-білесенькій світлиці грала музика — щось зі старого Бенні Гудмена.

Я подався понад водою, як і тисячу ночей робив досі, пантруючи океан. Десь вона мала тут бути недалечко, плаваючи з дельфінами наввипередки й передражнюючи мову тюленів.

Зазирнув до поверху-вітальні, закиданого чи не п’ятьма десятками цирково-яскравих подушок, де на чисто білих стінах, від пізньої ночі й до світанку, відбувалися вистави тіней — демонструвалися давні її фільми, зняті за тих часів, коли мене ще й не було на світі.

Я обернувся до моря, бо об берег ударилася хвиля, важча за всі попередні…

Аби виплеснути, мов із килима, кинутого Цезареві під ноги…

Констанс Реттіґан.

Вона вибрела з хвилі, мов тюлениця вистрибнула, з косами майже тієї самої барви, гладенькими-брунатними, водою причесаними, а маленьке її тіло неначе посипане порошком мускатного горіха й вимащене корицевою олією. Всі осінні відтіночки були на ній: на спритних ніжках та шалених ручках, зап’ястках, пальцях. Її очі полискували лукаво-мудро-веселим брунатом. Її усміхнені уста — немовби соком горіховим змащені. Була вона неначе пустотливо-жваве листопадове створіння, холодним морем виплеснуте, але таке гаряче на дотик, мов оце тільки вихоплені з вогню каштани.

— Сучий сину! — вигукнула вона. — Це ти!

— Дочко Нілу! Це ти!

Вона кинулася на мене, мов собачка, аби всією своєю вільгістю обдарувати когось іншого, схопила мене за вуха, обцілувала чоло, ніс і рот, а тоді обкрутнулася кружка, аби всю себе показати.

— Я гола, як звичайно.

— Я це помітив, Констанціє.

— А ти не змінився: дивишся на мої брови, а не на пипки.

— Ти теж не змінилася. І пипки тверді, як поглянути.

— Незле для нічної плавчині, колишньої п’ятдесятишестирічної кінокоролеви, еге ж? Ходім!

І шаснула по піску до будинку. Поки я дійшов до її басейну, господиня вже й винесла сир, крекери та шампан.

— Боже мій! — мовила вона, відкорковуючи пляшку. — Сто літ не бачилися. Але я знала: колись ти таки повернешся. Як шлюб? Уже не в крові у тебе? Готовий завести коханку?

— Ні. Дякую.

Ми випили.

— Ти бачився з Крамлі протягом останніх восьми годин?

— Крамлі?

— У тебе на обличчі написано. Хтось загинув?

— Та хтось двадцять років тому, в «Максимус-Філмс».

— Арбутнот! — скрикнула Констанс. Спалах інтуїції.

Тінь промайнула її обличчям. Господиня схопила купальний халат, укуталася, зненацька дуже змалівши, — справжня тобі дівчинка, котра відвернулась, аби зором пробігтися по берегу, от ніби там були не пісок і приплив, а сам лише відплив проминулих літ.

— Арбутнот, — промурмотіла вона. — Боже, який красень! Який творець! — помовчала трохи. — Я рада, що він помер, — додала.

— Не зовсім… — я затнувся.

Бо Констанс крутнулася, мов підстрелена.

— Ні! — вигукнула вона.

— Ні, не сам він. А якась подобизна, котру виперли на мур, аби налякати мене, а тепер і тебе!

Сльози полегшення бризнули їй із очей. Вона хапнула ротом повітря, мов щойно отримала удар у живіт.

— А хай тобі всячина! Ходімо в дім, — запросила вона. — Візьми горілки.

Я приніс горілку, склянку. Подивився, як вона зробила два чималі ковтки. І враз я протверезів навіки, бо стомився спостерігати, як люди впиваються, стомився боятися, коли западає ніч.

Неспроможний придумати, що б його ще сказати, я пішов до басейну, роззувся, скинув шкарпетки, закотив штани й опустив ноги у воду, задивившись униз і чекаючи.

Нарешті Констанс прийшла і вмостилася поруч.

— Ти повернулася, — мовив я.

— Вибач, — кинула вона. — Давні спомини ніяк не відімруть.

— Немов те правічне пекло, — сказав я, тепер уже й собі задивившись уздовж узбережжя. — На цьому тижні паніка охопила студію. І чого всім розбігатися, мов тарганам, забачивши воскову ляльку під дощем, яка схожа з лиця на Арбутнота?

— Оце таке сталося?

І я розповів їй усю решту, як і нишпорці Крамлі був розказав, а скінчив рестораном «Браун-Дербі» й тим, що мені потрібно, аби вона сходила туди зі мною. Коли я змовк, Констанс, зблідла ще дужче, прикінчила другу склянку горілки.

— Хотів би я знати, чим саме хтось хоче мене налякати! — сказав я. — Хто написав ту записку, аби виманити мене на цвинтар, так щоб я відрекомендував фальшивого Арбутнота світові, який цього чекає? Але я не роздзвонив по студії, що натрапив на ту ляльку, й тоді вони знайшли її та спробували заховати, майже подурівши від страху. Невже пам’ять про Арбутнота аж така жахлива навіть тепер, коли стільки спливло часу після його смерті?

— Так, — Констанс поклала свою тремку руку на моє зап’ястя, — О, так!

— Ну, й що ж воно таке? Шантаж? Хтось пише Менні Ляйберові й вимагає грошей, а як ні — то ще інші записки викриють минуле студії, Арбутнотове життя? Викриють що? Можливо, знайшовся якийсь утрачений ролик плівки двадцятирічної давності про ту ніч, коли загинув Арбутнот? І та плівка, знята в ніч інциденту, якщо її оприлюднити, спалить Константинополь, Токіо, Берлін і всі-всі студійні задвірки?

— Так! — голос Констанс долинав ніби з якихось давніх літ. — Забирайся звідтіля негайно. Тікай! Тобі ніколи не снився величезний чорний двотонний бульдог, що примчав уночі й пожирає тебе? Один мій друг мав колись такий сон. І той великий чорний бульдог таки зжер його. Ми назвали його Друга світова війна. Він загинув. Я не хочу, щоб і ти загинув.

— Констанс, я не можу піти звідтіля. Якщо Рой ще живий…

— Ти ж цього навіть не знаєш.

— …то я заберу його звідти й допоможу повернутися на роботу, бо тільки такий вчинок буде правильний. Я повинен так учинити. Усе це якось так нечесно.

— Ти зайди у воду, позмагайся з акулами — і краще порозумієшся з ними, ніж із… Невже ти й справді, після всього, що допіру мені розповів, хочеш повернутися на «Максимус»? Боже мій! Ти знаєш, коли востаннє я там була? Того надвечір’я, коли ховали Арбутнота.

Цим вона мене притопила. А тоді кинула навздогін якоря.

— То був кінець світу. Я ще ніколи не бачила, щоби стільки людей захворіло й померло в одному місці. От ніби я стала свідком зруйнування й падіння Статуї Свободи. Чорт. Він був горою Рашмор після землетрусу. У сорок разів більший, дужчий, вищий за Кона, Занука, Ворнера й Талберґа, разом узятих. Коли загрюкнули віко на його труні в тім гробівці за муром, тріщини зазміїлись аж туди на гору, де падав напис «ГОЛЛІВУД». Це ніби Рузвельт помер задовго до судженої йому смерті.

Констанс змовкла, бо вчула, як тяжко я задихав.

І тоді продовжила:

— Послухай мене! Я ж бо ще не вижила з розуму. Чи знаєш ти, що Шекспір і Сервантес померли одного й того самого дня? Помізкуй! Це мов усі ліси на світі вирізали, аби весь час бушували бурі і не вщухали грози. Антарктика тане, ридаючи. Христос волає своїми ранами. Бог затамував віддих. Цезареві легіони, оці десять мільйонів привидів, повстають із мертвих, а очі в них — закривавлені Амазонки. Це я написала здуру, в шістнадцять років, коли довідалася, що Джульєтта і Дон Кіхот загинули одного й того самого дня, й проплакала цілу ніч. Ти — єдиний, хто почув ці дурні рядки. Ну, оце так воно було, коли загинув Арбутнот. Мені знову стало шістнадцять, і я плакала безперестанку, й не годна була писати всяку базгранину. Там були і місяць, і всі планети, Санчо Панса, Росінант та Офелія. Половина жінок на тому похороні були його коханками. Фан-клуб полюбовниць, а ще небоги, кузини й намахані тітоньки. Коли ми розплющили свої очі того дня, то було наче друге затоплення Джонстауна. Боже, я все доганяю. Чула, вони досі тримають в офісі Арбутнотове крісло? Чи ж відтоді сідав у нього бодай хто такий, щоб і зад, і розум якраз підходили?

Я подумав про гузенький огузок Менні Ляйбера. А Констанція ще сказала:

— Один тільки Бог знає, як вижила студія. Можливо, завдяки Найвищій Раді Мудреців та ще порадам небіжчиків. Не смійся. Це ж Голлівуд, тут уважно дослухаються до прогнозів для Левів, Дів і Тельців, а перед ухваленням рішень пильно обминають усякі тріщинки. Яка ж вона тепер, студія? Влаштуй мені великий тур. Хай бабця унюшить чотири вітри у п’ятдесяти п’яти містах, поміряє температуру керівних маніяків, а тоді вже й до метрдотеля «Браун-Дербі» можна. Колись я була переспала з ним разок, дев’яносто літ тому. Чи ж згадає він стару відьмочку з Венеціанського узбережжя — чи дозволить попити чаю разом із вашим Чудовиськом?

— Аби що йому сказати?

Набігла довга хвиля, потім пробігла берегом коротка.

— Я скажу йому, — заплющила вона очі, — щоб перестало лякати мого почесного байстрючка, який пише про майбутнє й любить динозаврів.

— Так, — мовив я, — будь така ласкава.

35

Напочатку був туман.

Подібний до Великої Китайської стіни, він сунув берегом, і краєм, і горами о шостій ранку.

Заговорили мої ранкові голоси.

Я облазив вітальню Констанції, намагаючись вишукати свої окуляри десь під слонячим стадом подушок, але махнув на це рукою та й подибав туди-сюди, щоб налапати бодай якусь портативну друкарську машинку. А тоді засів виклацувати наосліп якісь слова, аби покінчити з «Антипасом та Месією».

То й справді було Чудо Риби.

І Симон, ще званий Петром, підплив до берега й застав того Духа біля багаття з деревного вугілля, на якому смажилася риба, і ту рибу належало роздарувати, а потім понести у світи слово спасіння, аби запанувало добро… й ті учні там, у лагідній юрбі, а тоді настала й остання година, наблизилося Вознесіння, пролунали слова прощання, яким судилося протриматися понад дві тисячі років, аби їх не забули і на Марсі й понесли в космольотах далі, до Альфи Центавра.

А коли Слова виповзали з моєї машинки, я більше не міг їх бачити, тож упритул підносив до підсліпуватих своїх вільгих очей, і тут Констанс дельфінихою випорснула з моря, ще одне чудо, вбране в рідкісну плоть, і через моє плече прочитала написане, й видала сумно-щасливий вигук, і зашамотала мене, мов яке цуценятко, радіючи моєму тріумфу.

Я зателефонував Фріцові.

— Де це ти в дідька запропав! — закричав той.

— Заткайся, — я йому лагідно.

І вголос прочитав йому, що написав.

І рибу покладено, щоб засмажилася на деревному вугіллі, й вітер роздмухував полум’я, аж іскри, мов огненні світлячки, розліталися понад пісками, і Христос промовляв, а учні його слухали, а коли засірів світанок, сліди Христові, мов оті яскраві огненні іскри, вітер поніс понад пісками, й він відійшов, а учні порозходилися по всіх куточках світу, і вітри порозмітали й їхні стежки, і не стало й слідів їхніх ніг, і Новий День істинно розпочався — коли скінчився фільм.

Там, на іншому кінці дроту, німував Фріц.

Нарешті він прошепотів:

— Ну й… су… чий… син… ти.

І запитав:

— А коли ти це занесеш?

— За три години.

— Припхайся сюди за дві! — закричав Фріц. — І я розцілую тебе у всі чотири твої щоки. А зараз я розменнію Менні й розіроджу Ірода!

Я поклав слухавку, і тут-таки й задзеленчало.

Це телефонував Крамлі.

— Як твій Бальзак — усе ще Оноре? — поцікавився він. — Чи ти вже став великою Гемінґвеєвою рибиною, що здохла під пірсом, а чайки вже й очистили їй усі кісточки?

— Краме, — зітхнув я.

— Я ще зробив дзвінки, — похвалився детектив. — Але хай ми навіть вишукаємо всі потрібні тобі дані, знайдемо Кларенса, ідентифікуємо потворного з лиця чолов’ягу з «Браун-Дербі», то як нам поділитися усім цим із твоїм другом, схожим на недоладного птаха? Як ми йому це скажем, коли він гасає довкола студії в позичених тогах? І, головне, як висмикнемо його з цього пекла? Чи я маю змайструвати величезний сачок, мов на якого гігантського метелика?

— Краме, — тільки й повторив я.

— Гаразд, гаразд. Маємо і добрі вісті, й кепські. Я задумався про той портфель, що, як ти розповів, твій давній приятель Кларенс загубив біля «Браун-Дербі». Тож я зателефонував у «Дербі» і сказав, що загубив портфель. І пані сказала: «Авжеж, містере Сопвіз, він у нас!»

Сопвіз! Ось воно, Кларенсове прізвище.

— На жаль, так я їй сказав, я, здається, не поклав у портфель своєї адреси. «Адреса тут є, — сказала пані. — 1788 Бічвуд?» Так, підтвердив я. Зараз я по нього й приїду.

— Крамлі! Ти геній!

— Не зовсім. Цієї миті я телефоную з кабіни «Браун-Дербі».

— І? — я відчув, як серце мені впало.

— Портфель пропав. Комусь іще спала на думку та сама блискуча ідея, що й нам. І хтось випередив мене. Ця пані описала його. Судячи з твоїх описів, то був не Кларенс. Коли вона спитала, хто він такий, чолов’яга просто вийшов із тим портфелем. Їй прикро, але з того мало пуття.

— О Боже мій! — вигукнув я. — Це означає, що їм тепер відома Кларенсова адреса.

— Ти хочеш, щоб я поїхав і переказав йому це все?

— Ні, ні. Його схопить серцевий напад. Він боїться й мене, але поїду я. Застережу, щоб десь сховався. Боже, що завгодно може статись. 1788 Бічвуд?

— Точно.

— Краме, ти — сама спритність.

— Завжди такий був, — сказав детектив. — Завжди. Ще мушу поділитися з тобою дивною вістю: люди з Венеціанського відділку ще годину тому сподівалися побачити мене на роботі. Судовий слідчий зателефонував, щоб сповістити, що клієнт не може чекати. Тож ти, поки я працюю, допомагай. Хто ще на студії може знати те, що ми хочемо винишпорити? Себто хтось такий, кому можна довіритись? Хто пережив усю історію студії?

— Ботвін! — вихопилось у мене. Я аж закліпав очима, вражений власною відповіддю.

Меґґі з її мініатюрною вуркотливою камерою! Вона день за днем, рік за роком ловила світ, яким він прокручувався повз неї.

— Ботвін? — перепитав Крамлі. — Підсипся, розпитай. А тим часом, гуляко…

— Так?

— Стережи свої тили!

— Вони в безпеці.

Я поклав слухавку й покликав:

— Реттіґан?

— Я вже завела машину, — сказала Констанс. — Вона чекає на алеї.

36

Уже надвечір ми хвацько мчали до студії. Прихопивши з собою три пляшки шампану, Констанс щасливо лаялася на кожному перехресті, схилившись над кермом, подібна до тих собачок, які люблять вітер.

— Східці! — кричала вона.

Ми з ревом летіли просто посередині бульвару Ларчмонт, засідлавши розділову рису.

— Та що ж це ти робиш?! — закричав я.

— Колись тут були тролейбусні лінії обабіч вулиці. А посередині стриміла довга шерега підпор електричної лінії. Гарольд Ллойд шастав сюди-туди, снуючи поміж тих стовпів, ось так!

Констанс крутнула ліворуч.

— І так! І ось так!

Так ми об’їхали добрих півдесятка привидів давно знесених стовпів, от ніби нас переслідував фантомний тролейбус.

— Реттіґан! — мовив я.

Вона побачила моє серйозне обличчя.

— Бічвуд-авеню? — перепитала.

Була вже четверта година надвечір’я. По авеню, у північному напрямі, сунула остання пошта дня. Я кивнув Констанції, вона припаркувалась під самим носом у поштаря, який пихкотів у промінні тихого надвечірнього сонця. Той чоловік привітав мене, мов якого товариша, ще одного туриста з Айови, вельми шанобливо поводячись із усяким поштовим мотлохом, котрий слід вивантажити під кожними дверми.

Усе, що я хотів зробити, перш ніж постукати в Кларенсові двері, це перевірити його прізвище й адресу. Але ж той поштар белькотав без угаву. Розказав мені, як Кларенс ходить та бігає, як у того всякчас тремтять губи. Вуха нервово сіпаються вгору-вниз, мов у зайця. Очі — більмуваті.

Поштар штурхнув мене пакою пошти, сміючись:

— Черствий різдвяний пиріг десятирічної давності! Біжить до дверей свого бунгало в тому пальті верблюжої вовни, а-ля Адольф Менджу взірця 1927 року, коли ми, хлопчаки, бігали проходами поміж глядацьких рядів, аби підглянути, що там, коли затягувалися сцени якоїсь нудоти. Атож. Старий Кларенс. Якось-то я сказав йому: «Буу!» — то він захряснув двері перед моїм носом. Б’юсь об заклад: він і душ приймає в тому пальті, бо боїться глянути на себе голого. Ви ж до того страхопуда Кларенса? То не стукайте надто сильно…

Я нарешті одкараскався від нього. Хутко звернув на розі Вілла-Віста-Кортс прямісінько до номера 1788.

Спочатку я не стукав у двері, а пошкрябав нігтем по невеличких шибках. Їх було дев’ять. Ззаду нависав карниз, то мені годі було розгледіти, що там, у приміщенні. Не дочекавшись відгуку, я вже ледь гучніше постукав вказівцем.

Уявилося мені, ніби я чую, як у помешканні, за цими шибками, гупає заяче серце Кларенса.

— Кларенсе! — гукнув я. Зачекав. — Я ж знаю — ви вдома!

І знову мені причулося ніби якесь-чиєсь прискорення пульсу.

— Озвіться до мене, хай вам абищо! — закричав я нарешті. — Озвіться, поки не пізно! Ви ж знаєте, хто це. Студія, чорти б її взяли! Кларенсе! Якщо я можу знайти вас, то й вони можуть до вас добратись!

«Вони»? І хто ж «вони» такі, про кого це я?

Я загрюкав у двері обома кулаками. Одна з шибок тріснула.

— Кларенсе! Ваш портфель! Ви загубили його біля «Браун-Дербі»!

Це подіяло. Я перестав грюкати, бо розчув якийсь звук: чи щось промекало, чи хтось скрикнув, затуливши собі рот рукою. Забряжчав один замок. Потім забряжчали другий і третій.

Нарешті двері ледь-ледь прочинилися, утримувані мідяним ланцюжком.

Кларенсове зацьковане обличчя визирнуло на мене мов із якогось довжелезного тунелю років; воно було і близько, і водночас далеко, що мені здалося: то сама луна голосу долинає до мене.

— Де? — благально спитав він. — Де?

— Він був у «Браун-Дербі», — сказав я присоромлено. — І хтось його викрав.

— Викрав? — сльози бризнули йому з очей. — Мій портфель!? О Боже! — заголосив він. — Це ви мені таке зробили!

— Ні-ні, послухайте…

— Якщо вони спробують до мене вдертись, я накладу на себе руки. Вони не повинні захопити їх!

І він затуманеним поглядом озирнувся на всі свої теки, складені, я як бачив, горою, на свої книжкові шафи й на стіни, завішані підписаними портретами.

«Мої тварючки, — казав Рой на своєму власному похороні, — мої любі, дорогесенькі мої!»

«Мої прекрасні! — мовби промовляв Кларенс. — Душа моя, моє життя!»

— Я не хочу помирати! — мовив, уже оплакуючи себе, Кларенс і зачинив двері.

— Кларенсе! — зробив я останню спробу. — Хто вони такі? Коли б я знав, то, можливо, врятував би вас! Кларенсе!

У протилежному кутку двора шаргнула штора.

В іншому бунґало прочинилися двері.

Що лишалося мені, виснаженому, робити? Я тільки тихо, майже пошепки, проказав:

— До побачення…

Поплентав я назад, до автівки. Констанс сиділа, задивившись на Голлівудські пагорби й намагаючись утішитися гарною погодою.

— І що там за шум учинився? — поцікавилася вона.

— Та два пришелепки: один — Кларенс, а другий — Рой, — я плюхнувся на сидіння поруч неї. — О’кей, завези мене на фабрику пришелепків.

Констанс дала повний газ, і за хвильку ми вже опинилися перед студійними ворітьми.

— О Боже! — видихнула Констанс, глянувши вгору. — Ненавиджу лікарні.

— Лікарні?!

— Ці приміщення переповнені недіагностованими хворобами. Тисячі діток зачато й навіть народжено в отому кишлі. Такий затишний притулок, де анемічним роблять переливання жадібності. А отой герб над ворітьми? Лев із перебитою спиною стоїть на задніх лапах. А далі: сліпий цап без тестикул. Ще далі: Соломон розтинає надвоє живе дитя. Ласкаво просимо до моргу Ґрін-Ґлейдс!

Це мов дзбан крижаної води вилили мені за комір.

Моя перепустка дозволила нам заїхати на територію студії. Жодних конфеті. Чи бодай духових оркестрів.

— А чом ти не сказала тому копові, хто ти така?

— А ти бачив його обличчя? Та він народився ж чи не того самого дня, коли я покинула студію заради свого чернецтва! Скажи: «Реттіґан» — і звукову доріжку мов корова язиком злизала. Ось поглянь!

І вона показала на склепіння з кіноплівок саме там, де ми звертали вбік.

— Могила моя! Двадцять фільмових коробок в одному склепі! Фільми, що віддали Богові душу в Пасадені, привезені назад із бірками на великих пальцях ніг. Отаке воно!

Ми загальмували посеред Зеленого Міста, штат Іллінойс.

Я вискочив на перші сходинки ґанку й простяг їй руку.

— Дім моїх дідуся й бабусі. Ласкаво прошу!

Констанс дозволила, щоб її витягли на ґанок і посадили на гойдалку, аби потішитися тим гойда-гойда-гойдаша.

— Боже мій! — видихнула вона. — Це вже скільки літ, що я не літала на гойдалці! Ти, сучий сину, — прошепотіла вона. — Що ж ти робиш із цією старою панею?

— А хай тобі. Я й не знав, що крокодили можуть плакати по-справжньому.

Та вона невідпорно дивилася на мене.

— Ти справжній клінічний випадок. Невже ти й справді віриш у всі ті свої побрехеньки, що пишеш? Марс у дві тисячі першому. Іллінойс — у двадцять восьмому?

— Авжеж.

— Господи Ісусе. Уявляю, яке то щастя — бути в твоїй шкурі, отаким до біса наївним. То ти вже ніколи й не змінюйся, — Констанс схопила мене за руку. — Ми, дурні кляті пророки, циніки, монстри, ми сміємося з тебе, але ти нам потрібен. А то Мерлін помре, або тесля, котрий струже Круглий Стіл, склепає його косо-криво, аби живо, або майстер змастить обладунок не мастилом, а котячою сечею. Живи вічно! Обіцяєш?

Тут у будиночку задзеленчав телефон.

Ми з Констанс так і підскочили. Я забіг досередини, схопив слухавку.

— Так? — вичекав мить. — Алло?

Але було тільки чути, як дме вітер — височенько десь.

Шкіра у мене на потилиці вигнулася, мов гусениця, а тоді й опала.

— Рой?

У слухавці лише гудів вітер, а ще десь рипіли-скрипіли дерев’яні конструкції.

Інстинктивно я задивився на небо.

Он там, за сто ярдів. Нотр-Дам. Зі своїми вежами-близнятами, статуями святих, ґарґульями.

Там, на тих вежах, і справді гуляв вітер. Високо здіймалася курява, тріпотів червоний прапор робітників.

— Це студійна лінія? — запитав я. — Ти й справді там, де, як мені здається, перебуваєш?

Ген-ген, на самісінькій верхівці, одна з тих ґарґулій начебто… зворухнулася.

«Ох, Рою! — подумалося мені. — Якщо це справді ти, забудь про помсту! Тікай геть!»

Але вітер ущух, і дихання в слухавці припинилося, й зв’язок урвався.

Я кинув слухавку й задивився на ті вежі. А Констанс, простеживши мій погляд, і собі стала розглядати ті самі вежі, де заколобродив новий вітер, скидаючи пилюжних чортів додолу й заносячи їх десь подалі.

— Ну, досить уже дурощів!

Констанс повернулася назад, на ґанок, але знову задивилася на Нотр-Дам.

— Та що воно в дідька там діється! — закричала вона.

— Тсс! — мовив я.

37

Фріц порядкував далеченько, посеред крутняви статистів: горланив, кудись показував, здіймав ногами куряву. Під пахвою мав нагайку для верхової їзди, хоча я ні разу не бачив, щоб він кого шмагонув нею. Усі камери, три їх, були вже готові, націлені, а режисерські помічники по-новому розставляли статистів понад вузькою вулицею, що вела на майдан, де міг з’явитися й Христос — десь між цією хвилиною та світанком. І саме серед цього шарварку Фріц назорив мене з Констанс, допіру прибулих, і щось показав на мигах своєму секретареві. Той миттю прискочив до нас, я вручив йому свої п’ять сторінок сценарію, і секретар тільки замиготів крізь юрбу.

Я невідривно спостерігав, як Фріц, стоячи спиною до мене, гортає сценарій. Зненацька голова його зігнулася, мов від удару в потилицю. Спливла довга хвилина, поки Фріц нарешті обернувся і, не ловлячи мого погляду, схопив свій ріг. Крикнув. Умить запала тиша.

— Усі будьте спокійні! Хто може сісти — сядьте. Інші — стійте вільно. До завтра Христос прийде і піде геть. І ось як ми бачитимемо його, коли скінчимо й будемо розходитися додому. Послухайте!

І він зачитав сторінки моєї останньої сцени, слово в слово, сторінка за сторінкою, спокійним, але виразним голосом, і хоч би тобі хто відвернувся чи ногою ворухнув. Мені не вірилося, що це діється насправді. Усі мої слова про світанкове море й чудо з рибою, про дивний блідий образ Христа на березі й про рибу, що смажилася на деревному вугіллі, та як вітер розносив ті гарячі іскри, та як учні тихо, із заплющеними очима, слухали… та як кров Спасителя, коли він неголосно проказував прощальні слова, падала з ран на його зап’ястях на те вугілля, на якому готувалася Найостанніша, після Останньої, Вечеря.

І нарешті Фріц проказав останні мої слова.

Тихий пошепт леготом пролинув по юрбі, скупченню артистів і статистів, по фаланзі, й знову запала тиша, коли Фріц нарешті пішов крізь натовп і опинився поруч мене, а я ж на ту хвилину був напівсліпий від хвилювання.

Фріц вражено витріщився на Констанс, різко кивнув їй, а тоді завмер на мить і, нарешті, викрутив монокль зі свого ока, взяв мою правицю й поклав ту лінзу, мов яку нагороду чи медаль, мені на долоню. І стулив на моноклі мої пальці.

— Сьогодні ввечері, — тихо сказав він, — прийди до мене на розмову.

Це був наказ, була команда і це було благословення.

І він подибав геть. Я тільки дивився йому вслід, міцно стискаючи той монокль у тремкому кулаці. Дійшовши до середини мовчазної юрби, він схопив свій ріг і закричав:

— Гаразд, робіть уже щось!

Констанс узяла мене за руку й повела геть.

38

Їдучи поволі до «Браун-Дербі», Констанс задивилася на повиті сутінню вулиці й сказала:

— Боже мій! І ти віриш у все це, правда? А як? Чому?

— Усе просто, — відповів я. — Коли я чогось не роблю, то я того чогось не люблю або в нього не вірю. Якщо ти запропонуєш мені написати, скажімо, фільм про проституцію чи алкоголізм, то я просто не зможу цього зробити. Я не купую повій і не розумію п’яниць. Я роблю те, що люблю. Наразі, хвала Богові, це Христос у Галілеї на світанку свого відходу, це прощальні сліди його стіп на березі. Я не надто стійкий християнин, та коли я знайшов ту сцену в Іоанна — чи то І.Х. знайшов її для мене — то я й пропав для всього іншого. Як я міг не написати цього?

— Еге ж.

Констанс так витріщилася на мене, що мені довелося сховати голову в плечі та нагадати їй, показавши вперед пальцем, що вона все ще веде машину.

— Хай йому всячина. Констанс! Я не ганяюсь за грошима. Якби ти запропонувала мені «Війну і мир», я б відмовився. Що, Толстой нікуди не годиться? Та ні ж бо. Просто я його не розумію. Я — вбогий. Але принаймні усвідомлюю, що не спроможуся на цей сценарій, бо не закоханий у цей твір. Найнявши мене для такої праці, ти тільки викинеш гроші на вітер. Кінець лекції. А ось, — сказав я, — і «Браун-Дербі»!

Ми ж його проскочили, тож мусили вертатися назад.

Вечір виявився нікудишній. «Браун-Дербі» майже пустував, а там далі, в закапелку, не видно було східного екрана.

— Прокляття! — буркнув я.

Бо мої очі встигли побачити альков ліворуч. А в алькові був іще менший телефонний куточок, куди надходили дзвінки зарезервувати столик. Там на столику світилася невеличка лампа для читання, і на тім столику, ймовірно, ще кілька годин тому лежав альбом зі світлинами Кларенса Сопвіза.

Лежав там, чекаючи на когось такого, хто прийде викрасти його, знайти Кларенсову адресу й…

«Боже мій! — подумав я. — Ні!»

— Хлопчику, — сказала мені Констанс, — давай замовимо тобі щось випити!

Метрдотель саме подавав рахунок своїм останнім клієнтам. Око в його потилиці вчуло нас, і він обернувся. Коли він уздрів Констанс, його обличчя спалахнуло радістю. Але ось він укмітив і мене, і та його радість де й поділася. Зрештою, я означав недобрі вісті. Це ж я був на вулиці того вечора, коли Кларенс підійшов до Чудовиська.

Метрдотель знов усміхнувся і метнувся через залу, щоб мене знешкодити, але зголодніло заходився обціловувати кожен пальчик Констанс. Вона ж засміялася, відкинувшись назад.

— Немає ж сенсу, Рікардо. Я давно-давно розпродала свої персні!

— То ви пам’ятаєте мене? — вражено запитав він.

— Рікардо Лопес, відомий також як Сем Кан?

— Але ж — хто тоді була Констанс Реттіґан?

— А я спалила своє свідоцтво разом зі своїми трусиками, — тут Констанс показала на мене: — А це…

— Я знаю, знаю, — Лопес навіть не глянув на мене.

Констанс засміялася знову, бо він усе ще тримав її руку.

— Рікардо працював рятувальником при плавальному басейні в «МҐМ». То щодня добра сотня дівчат топилася, аби він відпомповував їх, повертаючи до життя. Веди ж нас, Рікардо!

Нас посадили за столик. Я не міг одвести очей від задньої стіни ресторану. Лопес перехопив мій погляд і мало не зламав коркотяга, яким саме відкорковував пляшку.

— Я був тільки глядачем, — тихо мовив я.

— Так, так, — промурмотів він, наливаючи трішечки дамі, щоб продебатувала. — То інший, дурило, був вискочив.

— Вино чудове, — похвалила Констанс, — як і ти.

Рікардо Лопес збентежився. І мало не засміявся диким сміхом.

— А хто був той інший, дурило? — поцікавилася Констанс, скориставшись перевагою свого становища.

— Та нічого особливого, — Лопес спробував пригадати свій давній розлад травлення. — Крики, мало до бійки не дійшло. До мого найкращого клієнта причепився якийсь вуличний жебрак.

«Ах, Боже мій! — подумав я. — Бідолашний Кларенс, котрий усе своє життя жебрав, випрошуючи світла рамп і слави».

— До твого найкращого клієнта, мій любий Рікардо? — невинно закліпала очима Констанс.

Рікардо задивився на тилову стіну, де згорнутим стояв той самий східний екран.

— Я розорився. Хоч сядь та й плач. А ми ж були такі обачні. Роками. Завжди він приходив пізно. Чекав у кухні, поки я перевірю, чи немає в ресторані когось такого, хто був би йому знайомий. Нелегко таке влаштувати, еге ж? Зрештою, де мені знати всіх його знайомців, правда ж? Але тепер, через якусь дурну помилку, через якогось ідіота, що трапився йому на вулиці, мій Великий Клієнт уже навряд чи коли повернеться. Знайде собі інший ресторан, безлюдніший, що закривається ще пізніше.

— А той Великий Клієнт… — Констанс підсунула Рікардові запасний келих, показуючи, щоб він і собі налив, — має якесь ім’я?

— Ніякого, — Рікардо налив собі, все ще минаючи увагою мій келих. — Та я ніколи й не цікавився. Багато років він приходив, принаймні хоч раз на місяць, розплачуючись готівкою за найдобірніші страви, за найкращі вина. Але за всі ці роки ми з ним обмінювалися від сили трьома десятками слів за вечір. Він мовчки проглядав меню, пальцем показував, чого бажає, і все за екраном. Потім вони — він зі своєю дамою — розмовляли, пили й сміялися. Себто, якщо з ним була супутниця. Дивні дами. Самотні жінки…

— Сліпі, — кинув я.

Лопес стрельнув у мене поглядом.

— Можливо. Чи й гірше.

— А що може бути гірше?

Лопес глянув на своє вино й на порожній стілець поруч.

— Сядь, — сказала Констанс.

Лопес нервово окинув очима порожній ресторан. І нарешті сів, поволі покуштував вино й кивнув головою.

— Стражденні — буде точніше слово, — мовив Лопес. — Ті його жінки. Чудні. Сумні. Зранені? Так, зранені люди, які не могли сміятися. А він їх змушував. От ніби щоб зцілити своє власне мовчазне й жахливе життя, він мусить звеселяти інших, доводити їх до якоїсь особливої радості. Доводив, що життя — це жарт! Уявити тільки! Доводити таке. І тоді сміх, і він виходять у ніч зі своєю дамою, котра не має чи очей, чи рота, чи й розуму — все ще уявляючи, ніби вони пізнали радість, — аби сісти в таксі, лімузин, і щораз іншої компанії, і все оплачуючи готівкою, жодних кредитів, жодних ідентифікацій, і тоді їхали вони геть, у мовчання. Я ніколи не чув жодного слова з їхніх розмов. Якщо, бувало, він визирне й побачить мене за п’ятнадцять футів від екрана — то біда! Мої чайові? Лише десять центів! Тож наступного разу я вже не підійду до них ближче, ніж на тридцять футів. І які тоді чайові? Двісті доларів. Ох, що тут і казати! Сумні справи…

Зненацька порив вітру струснув зовнішні двері ресторану. Ми заклякли. Двері розчахнулись і задрижали, силкуючись зачинитися знову, й таки зачинилися.

Рікардо завмер. Від дверей він перевів погляд на мене, от ніби то я спричинився до цієї порожнечі — та ще нічний вітер.

— Ой, прокляття, прокляття, прокляття, — забурмотів він стиха. — Згинув він.

— Чудовисько?

Рікардо витріщився на мене.

— Це так ви його називаєте? Ну, що ж…

Констанс кивнула на мій келих. Рікардо стенув плечима й налив мені на дюйм.

— Чому цей чоловік такий важливий для вас, що ви вдерлися сюди, аби зруйнувати моє життя? До цього останнього тижня я був багатий.

Констанс негайно намацала гаманець у себе в пелені. Її рука мишкою прослизнула до стільця праворуч і щось там лишила. Рікардо помітив це й похитав головою.

— Ах, ні, тільки не від тебе, люба Констанціє. Так, він зробив мене багатим. Але колись, багато років тому, ти зробила мене найщасливішим чоловіком на світі.

Рука моєї супутниці поплескала його руку, очі їй заблищали. Лопес підвівся й на якісь дві хвилини зник у кухні. Ми попивали наше вино й чекали, спостерігаючи, як вітер розчахує вхідні двері і як тоді вони шепочуть ночі: «Зачинено!». Коли Лопес повернувся, він обвів поглядом порожні столи й стільці, от ніби вони могли критично поставитися до його кепських манер — що він сідає біля клієнтів. Він обережно поклав перед нами невеличку світлину. Поки ми її розглядали, Лопес допивав своє вино.

— Знято дорожньою камерою торік. Один із наших кухарчуків надумався розважити своїх друзяк — придурок, правда ж? Два знімки за три секунди. Вони впали на підлогу. Чудовисько, як ви його називаєте, знищив ту камеру і порвав один знімок, гадаючи, що то була єдина світлина, а тоді вдарив нашого офіціанта, якого я тут-таки й звільнив. Як відшкодування ми запропонували клієнтові безоплатну вечерю й останню пляшку нашого найкращого вина. Усе залагодили. Але згодом я знайшов другу світлину під столом, куди вона залетіла, коли той чоловік горлав і бився. Як жаль, правда?

Констанс плакала.

— Оце такий він із лиця?

— О Боже! — мовив я. — Так.

Рікардо кивнув головою.

— Мені часто кортіло спитати його: «Пане, і навіщо вам життя? Чи сняться вам кошмарні сни, що ви вродливий? Хто ваша жінка? Чим ви заробляєте на прожиття, і чи воно життя — оте прожиття?» Але я ні разу нічого такого не спитав. Я тільки дивився на його руки, подавав хліб, наливав вино. Але бували такі вечори, коли він змушував мене подивитися йому в обличчя. Даючи мені чайові, чекав, щоб я підвів очі. А тоді посміхався тією посмішкою, що схожа на поріз бритвою. Чи ви бачили такі бійки, коли один із бійців чикає супротивника ножем, а рана розверзається, мов кривавий рот? Рот того бідолашного монстра дякував мені за вино, поки руки підносили чайові так високо, аби я неодмінно побачив його очі, ув’язнені в тій бійні обличчя, — очі, що мучилися, прагнучи вирватися на волю, і тонули у відчаї.

Рікардо закліпав очима й сховав фото до кишені.

Констанс утопила погляд у те місце на скатертині, де ще допіру лежала світлина.

— Я приїхала, щоб переконатися, чи знала того чоловіка. Хвала Богові — ні. Але, можливо, упізнаю його з голосу? Якогось іншого вечора?..

Рікардо пирхнув.

— Ні-ні. Усе зруйновано. Через одного дурного фана надворі перед дверми тієї ночі. За всі роки — єдиний раз, така здибанка, перестріч. Бо ж зазвичай о такій пізній порі на вулиці нікогісінько. І більше ніколи, я певен, він не повернеться. А мені доведеться переїхати до меншого помешкання. Пробачте такий егоїзм. Нелегко розпрощатися з двістідоларовими чайовими.

Констанс висякалася в хустинку, підвелася, схопила Лопесову руку й щось туди тицьнула.

— І не пручайся! — наполягла вона. — Чудесний то був рік, двадцять восьмий. Час, коли я платила вродливому джиґоло. Лиши! — Він саме намагався вкласти гроші назад, у її пальці. — Кінець сеансу!

Рікардо тільки похитав головою та міцно притулив її руку до своєї щоки.

— Чи ж була та Ла-Джолла, і море, й чудова година?

— Плавання в бурунах щодня!

— Ах, так, юні тіла, теплий бурун…

Рікардо обцілував кожен її пальчик.

— А смак-аромат починається з ліктя! — сказала Констанс.

Рікардо видав такий смішок, мовби гавкнув. Констанс легенько вщипнула його за щоку й кинулася до дверей. Я ледве встиг їх відчинити перед нею.

Тоді я обернувся й задивився на той альков із маленькою лампою, письмовим столиком і картотечним бюрком.

Лопес простежив мій погляд і собі подивився туди.

Але Кларенсів портфель пропав — розтав у тій ночі, опинився в руках не тих людей.

«Хто ж тепер захистить Кларенса? — зчудувався я. — Хто врятує його від пітьми й подарує йому життя — хоча б до ранку?

Я? Нікчемний слабак, чию руку здолала двоюрідна сестричка, поклала на стіл?

Крамлі? Чи ж смію я попросити його, аби простирчав цілу ніч перед Кларенсовим бунгало? Піти й прокричати в Кларенсові двері? Ти пропав! Рятуйся! Утікай!»

Я не зателефонував Крамлі. І не поїхав кричати перед ґанком Кларенсового бунґало. Кивком голови я попрощався з Рікардо Лопесом і вийшов у ніч. Надворі плакала Констанс.

— Їдьмо звідси — хоч до чорта в зуби! — сказала вона.

Вона втирала очі непідхожою для цього діла шовковою хустинкою.

— Той клятий Рікардо. Змусив мене почутися старою. І та клята світлина того бідолашного безнадійного чоловіка.

— Так, те обличчя… — сказав я. І додав: — Сопвіз.

Адже Констанс стояла саме на тому місці, де кілька вечорів тому стояв Кларенс Сопвіз.

— Сопвіз? — спитала вона.

39

Ведучи машину, Констанс розтинала вітер своїм голосом:

— Життя — мов спідня білизна. Його теж слід міняти двічі на день. Цей вечір скінчився, і я хочу його забути.

Вона витрусила рештки сліз з очей, ще й зиркнула вбік, щоб побачити, як вони дощиком відлітають геть.

— Оце так я й забуваю. Отак позбуваюся пам’яті. Бачиш, як легко?

— Ні.

— А ти бачив тих дівуль, котрі мешкали на горішньому поверсі будинку, де й ти проживав кілька років тому? Як після великої гульні в ніч на суботу вони викидали свої нові сукні з даху, аби всім довести, які вони багаті, що їм начхати, що завтра ще кращі куплять? Яка велика омана: поскидали з себе та й повикидали сукні, а тоді стоять, гладкими чи худими сідницями світячи, о третій ранку на даху та й видивляються на цілий сад суконь, як вони шовковими пелюстками летять за вітром, падаючи на безлюдні двори та вулиці. Правда?

— Так!

— Оце ж і я така. Цей вечір, «Браун-Дербі», того бідолашного сучого сина — усе це, разом із моїми слізьми, я викидаю геть!

— Цей вечір ще не сплив. І ти не могла забути оте обличчя. Впізнала ти Чудовисько чи ні?

— Господи Ісусе. Ми з тобою опинилися на межі першого справді великого бою важковаговиків. Відступись!

— То ти таки впізнала його?

— Його неможливо розпізнати.

— Він має очі. А очі не змінюються.

— Відступись! — верескнула вона.

— О’кей, — буркнув я. — Відступився.

— Ото ж бо, — і ще чимало сліз полетіло крихітними кометками геть. — Тепер я знову тебе люблю, — вона розцвіла усмішкою, яку роздмухував вітер; потік повітря, перевалюючись через вітрове скло, і так і сяк то упорядковував, то куйовдив їй коси, даруючи обом нам ніби якусь холодну купіль.

А від тієї усмішки немов усі кісточки в моєму тілі порозсипалися. «Боже, — подумав я, — та невже ж вона всякчас перемагала, щодня, всеньке своє життя, отими своїми устами, та ще тими зубами, та ще й отими великими удавано-невинними очима?»

— Атож! — засміялася Констанс, прочитавши мої думки. — І глянь сюди! — сказала ще.

Вона різко зупинилася перед студійними ворітьми. І на довгу хвильку задивилася вгору.

— Ах, Боже мій, — мовила вона нарешті. — Ніяка це не лікарня. Це місцина, куди приходять великі, завбільшки зі слона, ідеї, аби тут померти. Такий собі цвинтар для божевільних.

— Цвинтар отам, за муром, Констанс.

— Ні. Спочатку ти помираєш отут, а там — то вже наприкінці й остаточно. А поміж тим і цим… — вона обіруч стисла свої скроні, от ніби щоб голова їй не розлетілася на шматки. — Божевілля. Не заходь туди, хлопчику.

— Та чому?

Констанс повільно підвелася й стала над кермом, аби викричати накипіле воротам, усе ще не відчиненим, і нічним вікнам, закритим віконницями, і чистим стінам, яким на все начхати.

— Найперше вони зводять тебе з розуму. А тоді, як уже довели тебе до повного одуріння, починають переслідувати: за те, що базікаєш опівдні, а ввечері, як заходить сонце, впадаєш в істерику. Беззубий вовкулака-перевертень виє на місяць, що сходить.

Коли ж ти сягнеш якраз моменту щирого божевілля, тебе виженуть з роботи й поширять чутку, буцім ти нерозважлива, нетовариська й позбавлена уяви особа. На всі студії розповсюдять туалетний папір із видрукованим на ньому твоїм ім’ям, аби великі, сходячи на папський престіл, могли виспівувати твої ініціали.

Коли ж ти помреш, вони трястимуть тебе, аж поки розбудять, аби вбити ще раз. Тоді вивісять твого трупа на Поганій Скелі, в О’кей-Оборі чи у Версалі, на задвірку № 10, замаринують тебе у величезному слоїку, мов муляжного ембріона в низькопробно-кровожерному фільмі, куплять тобі щонайдешевший склеп через дорогу навприсядки, викарбують, неодмінно з помилками, твоє ім’я-прізвище на надгробку та й заплачуть крокодилячими слізьми. А тоді й останнє безчестя: ніхто не пам’ятає твого імені у всіх кінокартинах, де ти знявся/знялася у найкращі свої літа. Хто згадає сценаристів «Ребекки»? Хто згадає авторку «Звіяних вітром»? Хто допоміг Веллсові стати Кейном? Спитай хоч кого на вулиці. Таж люди, хай їм всячина, не знають навіть, хто був президентом, коли адміністрацію очолював Гувер!

Отож маємо те, що маємо. Забуто день після попереднього перегляду твого фільму. Боїшся поїхати до батьків у проміжку між двома фільмами. Хто коли чував про сценариста, що побував у Парижі, Римі чи в Лондоні? Усі до всцикання бояться кудись помандрувати, аби великі цабе їх раптом не позабували. Аби їх не позабували? Таж ті великі, сто чортів їм у печінки, ніколи їх і не знали. Понабирають ім’яреків. Дайте мені як там його. Ім’я над заголовком? Власник кіностудії? Достеменно. Режисер? Можливо. Затямте: «Десять Заповідей» створив де Мілль, а не Мойсей. А «Великого Ґетсбі» Ф. Скотта Фіцджеральда? Викуріть у чоловічому туалеті. Винюшіть своїм укритим виразками носом. Хочете, щоб ваше ім’я набрали великими літерами? То вбийте коханця вашої дружини і скотіться східцями з його тілом. Оце ж таке воно, кажу тобі, мерехтіння срібного екрана. Затям: ти — це порожній проміжок перед кожним наступним клацанням проектора. Чи ти завважив усі ті стовпи зі склепіннями за задвірковою стіною студії? А то щоб допомогти стрибунам у висоту перескочити до кам’яного кар’єру. Божевільні дурисвіти наймають і виганяють їх, десять центів за сто їхніх процентів. Їх можна мати-наймати, бо вони люблять кіно, а от ми — ні. Ось що наділяє нас владою. Доведіть їх до пияцтва, а тоді — хап пляшку, викличте катафалк, позичте лопату. Оце ж я й кажу: що таке «Максимус-Філмс»? Цвинтар. А для кого? Та для божевільних, для кого ж бо ще!

Виголосивши свою промову, Констанс так і лишилася стояти, от ніби стіни студії мали цієї ж миті й опасти, мов припливна хвиля.

— Ото не ходи туди! — ще раз застерегла вона.

Тут ми розчули якісь тихі оплески.

То нічний полісмен, стоячи за орнаментом іспансько-залізного плетива, плескав у долоні й усміхався.

— Я тільки на хвильку туди, Констанс, — попросився я. — Ще покручуся тут який місяць та й подамся на південь — роман свій дописувати.

— А можна й мені з тобою? Ще б одну мандрівочку до Мехікалі, Калексіко, південніш Сан-Дієґо, майже до Ермосільйо… купання при місяці голяка… Ха, ні! Ти ж будеш у своїх обстріпаних шортах!

— Хотів би я, Кон-стан-ці-я! Але ж там будемо тільки ми з Пег, себто Пеґ зі мною.

— Ну то що ж, хай йому дідько. Поцілуй мене хоч зараз — разі гаразд!

Я завагався, тож вона мене так цмокнула, що цим поцілунком могла б розігріти автономну опалювальну систему цілого будинку.

Ворота відчинилися перед нами.

Двоє божевільних сновид опівночі, ми й заїхали на той «цвинтар».

Коли ми під’їхали до просторого майдану, переповненого товкотнечею легіонерів та купців, до нас великими стрибками прискочив Фріц Вонґ.

— У Бога в душу!.. Ми тут усі налаштувалися на твою сцену. А того п’яничку баптисто-унітарія корова язиком злизала! Чи ж відомо тобі, де він заліг, заховався, той сучий син?

— А ви телефонували Еме Семпл МакФерсон?

— Та вона ж упокоїлася!

— Ну, то до Святих Трясунів. Або до універсалістів Менлі Пі Голла. Або ще…

— Боже мій! — ревнув Фріц. — Та вже ж опівніч! І всі ці заклади зачинені.

— А Голготу обнишпорили? — підказав я. — Він туди вчащає.

— Голготу! — бурею метнувся від нас Фріц. — Обнишпорте Голготу! Гетсиманію! — Фріц заблагав до зірок. — Боже, навіщо нам цей затруєний Манішевіц? Хто-небудь! Збігайте позичте два мільйони сарани для завтрашньої кари єгипетської!

Кілька асистентів так і метнулися — хто куди. То й я рушив геть, коли це Констанс хап мене за лікоть.

Очі ж мої саме шастали фасадом Нотр-Даму.

Констанс угледіла, куди я задивився.

— Не лізь туди, нагору! — прошепотіла вона.

— Таж чудова місцина для І.Х.!

— Там, нагорі, є сам лише фасад, а тилової стіни немає. Перечепишся через щось — і гупнеш, мов один із тих каменів, які отой горбань жбурляв у юрбу.

— Так то ж у фільмі, Констанс!

— А ти що думаєш, це — справжнє?

Констанс затремтіла. Я затужив за старою Реттіґан, котра весь час сміялася.

— Я оце тільки-но щось там завважила, на дзвіниці.

— Можливо, то І.Х.? — припустив я. — Поки вся решта обшукує Гелготу, чом би мені не глянути, що воно там таке?

— А я думала, ти боїшся висот.

Я невідривно спостерігав, як тіні шугають нотр-дамським фасадом.

— Клятий дурню. То й лізь. Зніми Ісуса звідтіля, — промимрила Констанс, — поки він не обернувся ґарґульєю. Врятуй Ісуса!

— Він врятований!

Віддалившись на сто футів, я озирнувся. Констанс уже гріла руки над багаттям римських легіонерів.

40

Перед самим Нотр-Дамом я завагався, боячись двох речей: як увійти туди та як видертися нагору. А тоді вражено обернувся, щоб краще принюхатися. Зробив глибший вдих, потім видихнув.

— Гарне мені горе! Ладан! І дим від свічок! Хтось тут побував — І.Х.?

Я пройшов до приміщення й зупинився.

Десь там, високо, на риштованні, рухалося щось масивне.

Я примружив очі, вглядаючись у щілини поміж брезентами, планками, клеєною фанерою фронтонів, тінями ґарґулій, силкуючись розгледіти, чи й справді бодай щось ворушиться там, у тій кафедральній пітьмі.

І думав: «А хто ж палив ладан — воскурював фіміам? І як давно вітер загасив свічки?»

Порох, тонкий пил сіявся аж ген згори.

«І.Х.? — подумав я. — Якщо ти впадеш, то хто спасе Спасителя?»

Якась мовчанка відповідала моїй мовчанці.

Отже…

Боже число, один страхопуд має видертися нагору, щабель за щаблем, усе вище крізь темряву, потерпаючи, що ось зараз гримнуть оті великі дзвони й скинуть мене у смертельне падіння. Я міцно заплющив очі й поліз.

На вершині Нотр-Даму я довго стояв, намагаючись притримати серце руками, аби не калатало так дуже, вже шкодуючи й кленучи себе за те, що виперся так високо, й бажаючи опинитися внизу, де широка лава римлян, добре освітлених і напомпованих пивом, бурхливо котилася, усмішками вітаючи Реттіґан, королеву-гостю.

Якщо я зараз упаду звідси й загину, думалося мені, то ніхто з них нічого й не розчує.

— І.Х.! — тихо гукнув я в пітьму.

Тиша.

Ось я обійшов довгу смугу фанери. Хтось таки сидів там, освітлений зоряним сяйвом, невиразна проява, що звісила свої ноги з різьбленого кафедрального фасаду: достеменно там, де півжиття тому був сидів той калічний дзвонар.

Чудовисько!

Воно дивилося на місто, на мільйон вогнів, що простяглися на чотириста квадратних миль.

«І як ти сюди добулося? — подумки чудувався я. — Як утрапило сюди? Прослизнуло повз сторожа біля воріт? А чи… перелізло через стіну?! Так! Драбина й цвинтарний мур!»

І почув я удари молотка. Почув, як тягнуть тіло. Як загрюкнулося віко скрині. Спалахнув сірник… Заревів крематорій…

Я затамував дихання. Чудовисько обернулося й витріщилося на мене.

Тут я спіткнувся і мало не впав із карниза. Але вхопився за одну з ґарґулій.

Чудовисько вмить зірвалося на рівні ноги.

Його рука вхопила мою руку.

На один подих ми захиталися на карнизі собору. Я вичитав із його очей страх переді мною. А Звір вичитав із моїх — страх перед ним.

Потім він відсмикнув свою руку, от ніби щось її несподівано обпекло. Хутко позадкував від мене. Напівзігнуті, поставали ми один проти одного.

Я дивився у те страхітливе обличчя, у ті очі — вічно ув’язнені в цій їхній паніці; видивлявся на покраяний рот — і думав: «Чому? Чом ти не дозволив мені впасти? Або чом не зіштовхнув? Це ж ти приходив із молотком, хіба ні? Це ж ти прийшов, щоб знайти і розтрощити жахливу глиняну голову, яку виліпив Рой? Тільки ти здатен на такі дикі вчинки! Чому ж ти врятував мене? Чому я лишився живий?»

Жодної відповіді не могло бути. Щось забряжчало внизу. Хтось там ліз нагору по драбині.

Чудовисько видало великий гучний шепіт:

— Ні!

І втекло через високий ґанок. Його ноги затупотіли по розхляпаних дошках. Пил посипався вниз, у ту соборну пітьму.

Чути було: той хтось усе ще лізе нагору. Слідом за Чудовиськом я подався до іншої, дальшої драбини. Востаннє озирнулося воно на мене. Його очі! Що? Що ж там було такого з його очима?

А були вони і такі, й не такі, і нажахані, й примирливі, на одну мить зосереджені, а на іншу — якісь збентежені. Ось його рука майнула в темному повітрі. Якусь мить я думав: зараз воно гукне, крикне, заверещить на мене. Але тільки чудний здушений видих зірвався з його уст. А далі я розчув чап-чалап униз по драбині: крок за кроком Чудовисько віддалялося від цього горішнього нереального світу до ще жахливіш нереального світу долішнього.

Спотикаючись, я подався слідом. Ногами я збивав порох і тиньк. Усе це сипалося, мов пісок, крізь такий собі велетенський пісочний годинник, накопичуючись там, далеко внизу, біля хрестильниці. Планки під моїми ногами торохтіли й хиталися. Вітер хляпав довкола мене всією соборною парусиною, от ніби велика пташина зграя лопотіла крильми, летючи у вирій, і з кожним кроком мене стрясало, мов що хотіло струснути мене додолу, і з кожним таким струсом чи то крик переляку, чи проклін виривався мені крізь зуби. «Боже мій! — думав я. — Я і він, той монстр, на одній драбині, тікаємо — а від кого?»

Я зиркнув угору. Ґарґульї розтали в пітьмі. Лишився я сам-один. Поночі спускаюсь та й міркую: «А що, як воно чигає на мене там, долі?»

Я так і похолов. Глянув униз.

«Якщо зірвусь і впаду, — подумалося, — то летітиму додолу з рік, поки не вдарюся об підлогу!» Якому святому помолитися б? Тільки одного-єдиного святого я знав. Тож його ім’я й зірвалося з моїх уст:

— Крамлі!

«Міцно тримайся! — мовив мені Крамлі, десь зі свого далекого далека. — Зроби шість глибоких вдихів!»

Усмоктав я скількись того повітря, але видихатися назад, із мого рота, воно чогось не хотіло. Геть прибитий, я глипнув на вогні Лос-Анджелеса, як гарно розпросторилися вони на ті свої чотириста квадратних миль світла й транспорту, і всі ж ті люди отам-о такі гарні, і так їх багато-пребагато, та жодного немає ось тутечки, аби допомогти мені спуститися… А вогні! Вулиці за вулицями, море світла!

І десь далеко-далеко, на самому краєчку світа, привидівся мені довгий темний приплив, як він накочується на недосяжний берег.

— Тіла… в буруні… — прошепотіла Констанс.

І це допомогло мені. Я заквапився вниз і знай рухався, із заплющеними очима, більш не позираючи у ту безодню, аж поки не ступив на підлогу, а там став чекати, що ось зараз на мене накинеться Чудовисько і схопить своїми ручиськами, аби вбити — не врятувати.

Але ніякого Чудовиська там не було. Тільки порожня хрестильниця, що зібрала з півпінти соборної порохні, та погаслі свічки, та ще дух ладану.

Востаннє подивився я нагору, на Нотр-Дам, репрезентований самим фасадом. Хоч би хто був той, хто ліз туди, мав вже досі й вилізти на дах.

Далеко звідси, за півконтиненту, юрба на Голготі розгулялася, мов футбольна команда на суботній вечірці.

«І.Х.! — подумав я. — Якщо ти не тут, то де?»

41

Ті, кого послано обшукати Голготу-Кальварію, шукали не дуже добре. Вони як прийшли сюди, так і пішли собі, й пагорб стояв безлюдний під зорями. Тут порядкував вітер, ганяючи порох поперед себе та довкола основ тих трьох хрестів, які, у своєму панівному становищі, почувалися так, ніби то саме навколо них і розбудувалася студія.

Я підбіг до підніжжя центрального хреста. Стояла така пітьма, що я нічого не міг розгледіти там нагорі. Тільки одблисками доходило сюди якесь світло з того далека, де Ірод Антипас правив, де Фріц Вонґ шалів-марив, а римляни марширували, великою пивною хмарою, від Гримерних до Судового майдану.

Хитаючись, торкнувся я хреста й гукнув наосліп:

— І.Х.!

Тиша.

Погукав знову, тремким голосом.

Повз мене тихо прошурхотіло невеличке перекотиполе.

— І.X.! — майже зарепетував я.

І тут нарешті зійшов до мене глас із небес.

— Нікого під таким іменем немає ні на цій вулиці, ні на цьому пагорбі, ані на цьому хресті, — сумовито промимрив голос із пітьми.

— Та хоч би хто ти був, а злізь сюди, хай тобі абищо!

Я облапував хрест, вишукуючи якихось щаблів чи приступок та жахаючись пітьми надовкола.

— І як ти туди видерся?

— Є там драбина, і мене тут не прицвяховано. Просто тримаюсь за кілочки, та є ще якась підпірка для ніг. Тут, нагорі, так тихо-мирно. Іноді я тут постую-пісникую по дев’ять годин, за гріхи мої.

— І.Х.! — знову загукав я. — Я тут не встою. Мені страшно! Що ти там робиш?

— Спокутую всі свої сінники, свої пух та пір’я, в яких тільки качався-викачувавсяя, — мовив небесний голос І.Х. — Чи ж ти бачиш, скільки того пір’я падає додолу, мов сніг? Щодня, як тут одпрацюю, я йду на сповідь. Десять тисяч жінок маю відмолити. Подаю на сповіді всі точні мірки, де в котрої які сідниці чи перса, які в неї стогни-стогони, аж у панотця закипає під пахвами! Ну, хай я лазив вище шовкових панчіх, то хай і в духівника мого пульс так зачастить, щоб він аж комірця того свого кільцевого рвонув і розірвав. Ну, хай там як, а наразі я отут вишу і ніякої води не сколочу. Стережу ніч, а вона — мене.

— Вона й мене стереже, І.Х. Я боюсь темнот на алеях і в Нотр-Дамі, де я оце допіру лазив.

— Обходь те місце десятою дорогою! — несподівано люто мовив І.Х.

— А чому? Ти дивився на соборні вежі цього вечора? Бачив там щось?

— Ти просто не потикайся туди. Там небезпечно.

«Та вже й сам знаю», — подумав я. І запитав, зненацька роззирнувшись надовкола:

— А що ще ти бачиш, І.Х., за дня чи вночі, там нагорі?

I.X. швидко зиркнув десь туди, в густі тіні.

— А що, — притишено запитав він, — можна побачити в порожній студії, о такій пізній порі?

— Багато чого!

— Авжеж! — І.Х. крутнув головою на південь, на північ і знову назад. — Таки багато чого!

— А в ніч на Геловін, — понесло мене, — тобі не довелося бачити… — я кивнув головою на північ, якихось п’ятдесят ярдів од Голготи, — драбину на мурі? І чоловіка, котрий дерся туди?

І.Х. задивився на мур.

— Злива була тої ночі. — І.Х. підвів обличчя до неба, мов щоб відчути оту грозу. — Хто ж такий безклепкий, щоб полізти туди в грозу?

— А ти?

— Ні, — заперечив І.Х. — Мене навіть тут немає, цієї хвилини!

Він простер свої руки, вхопився за рамена, похилив голову й заплющив очі.

— І.Х.! — гукнув я. — Тебе дожидають у павільйоні № 7!

— Хай собі дожидають.

— А Христос прийшов саме вчасно, трясця тобі в печінки! Бо світ покликав. І Він явився!

— І ти віриш у все те патякання?

— Так! — Мене аж самого вразило, з якою пристрастю я вибухнув цим словом, щоб дійшло до його увінчаної терновим вінцем голови.

— Ну й дурень.

— Ні, я не дурень! — Спробував уявити, що сказав би Фріц, якби опинився тут, поруч, але ж на оцьому місці стояв тільки я сам-один, тож довелося мені сказати більше: — Це ж ми самі явилися, І.Х.! Ми, вбогі, дурні людські створіння. Але воно байдуже, хто явився: чи Христос, а чи ми самі. Світ, чи то Бог, потребував нас, щоб ми побачили світ і пізнали його. От ми й явилися! Але ж ми змішалися, забули, які ми невіри, то й не могли пробачити самим собі, що накоїли отакого безладу. Тож і явився Христос, після нас, аби сказати те, що ми й самі знати мали б: пробачайте! Робіть далі свою роботу. Отож Христова ява — то просто ми, тільки знову й знову. І ми продовжували являтися дві тисячі років, усе більше й більше нас, переважно потребуючи прощення самим нам. Та я б закляк навіки, якби не міг прощати самому собі всі ті дурні витівки, що я коїв у житті. Й оцієї хвилі ти висиш, почепившись отам, на дереві, сам себе ненавидячи, авжеж, ти там теліпаєшся, прицвяхований до хреста, лише тому, що ти сам себе жалієш, лише тому, що ти — свиноголовий дурний трагідраматичний ледачий гольтіпака! Тож злазь мені зараз-таки додолу, поки я не видерся туди до тебе та не поодкушував твої брудні кісточки!

Залунало щось таке, ніби зграя тюленів розгавкалася поночі. І.Х., закинувши голову назад, хапав повітря, аби мати чим висміятися.

— Ну й спічуху ти штурхонув, дарма що страхопуд!

— Та не бійся мене, пане-добродію! Себе самого бійся, Ісусе, св. Христе!

Тут якась ніби одинока крапля дощу впала мені на щоку.

Ні, не дощ. Я торкнув щоку пальцем, лизнув пучку. Солона.

А І.Х. нагорі, похилившись, витріщався на мене вниз.

— Боже! — він був по-справжньому приголомшений. — Ти справді вболіваєш!

— Свята правда. Та якщо я піду звідси, то сюди примчить Фріц Вонґ, із нагайкою!

— Пхе, дуже я боюся його явлення. Боюся тільки твого відходу.

— Ну, то й злазь! Хоча б заради мене.

— Заради тебе!? — стиха вигукнув він.

— Ти ж тамечки, високо. Скажи, що бачиш ти у павільйоні № 7?

— Наче вогонь горить. Таки так.

— То там вугілля горить, І.Х. — Я простяг руку, щоб дотягтися до основи хреста й, лагідно посуваючи руку вгору, сягнути отієї постаті, яка висіла там, задерши голову догори. — І ніч уже спливала, й човен уже підпливав до берега — до того чуда з рибою, і Симон, званий Петром, а з ним і Хома, і Марк, і Лука, й уся решта підійшли до вогнища, де смажилася риба. І це…

— …була Вечеря після Останньої Вечері, — домимрив за мене І.Х., мовби звертаючись до сузір’їв небесних. І я побачив плече Оріона над його плечем. — Ти зробив це!?

Він зворухнувся. А я провадив тихо:

— І навіть більше! Я вже маю істинне закінчення для тебе, такого досі ще не знімав ніхто. Вознесіння.

— Цього ніхто не втне, — пробурмотів І.Х.

— Послухай!

І я сказав:

— Коли вже час приспів для Відходу, Христос торкається по черзі кожного свого учня й тоді відходить понад берегом, геть від камери. Поставте камеру низько, на пісок, і глядачеві здаватиметься, ніби Спаситель береться нагору, на довгий пологий схил. А вже коли сходить сонце, і Христос рухається до небокраю, пісок спалахує ілюзією видимості. Неначе магістралі чи пустелі, де повітря розпадається міражами, постають і падають уявні міста. Ну, а коли Христос уже майже дійшов до вершини піщаної дюни, повітря завібрує спекою. Його постать плавиться, розсипається на атоми. І Христос уже й відійшов. Сліди, що він лишив у піску, вітер піском і засипає. Оце і є твоє друге Вознесіння, яке відбувається після Вечері, що після Останньої Вечері. Його учні плачуть і розходяться хто куди — по всіх містах світу, аби проповідувати прощення гріха. А коли розпочинається ще один, наступний новий день, тоді і їхні сліди замітає світанковий вітер. КІНЕЦЬ.

Затамувавши віддих і притлумивши серце, я чекав.

І.Х. зачекав і собі, а тоді, чудуючись, мовив тихо:

— Я спускаюся додолу.

42

Висока заграва жбухала з виставлених наперед дверей очікування, а за ними — і статисти, й риба смажиться на деревному вугіллі, й Шалений Фріц аж підскакує, і всі ждуть.

Коли ми з І.Х. підійшли, там, де починається алея, стояла якась жінка. Стояла силуетом проти світла, сама лише темна постать.

Забачивши нас, вона кинулася вперед, а тоді вклякла, упізнавши І.Х.

— Добра підлива! — мовив І.Х. — Це ж та жінка, Реттіґан!

Очі Констанс заметалися — від І.Х. до мене, тоді знову на І.Х. — майже несамовито.

— Що ж мені тепер робити? — запитала вона.

— Що…?

— Це був такий шалений вечір. Ще лиш годину тому я плакала над якоюсь жахливою світлиною, а тепер… — вона втопила погляд в І.Х., й очі її стали вільною хвилею, — після того, як я всеньке життя мріяла зустріти вас. І ось ви тут, переді мною!

Вагота власних слів змусила Констанс поволі опуститися навколінці.

— Благослови мене, Ісусе! — прошепотіла вона.

І.Х. відсахнувся, от ніби злякався, що накликав постання з мертвих.

— Устань, жінко! — заволав він.

— Благослови мене, Ісусе! — не відступалася Констанс. І додала, майже сама собі: — О Господи, мені знову сім рочків, і на мені біла сукенка до першого мого причастя, і це великодня неділя, і світ сьогодні такий хороший… а завтра й споганіє.

— Устань, молодице, — уже м’якше мовив І.Х.

Але вона ані руш — тільки очі заплющила, чекаючи.

Уста її повторили, пантомімою:

— Благослови мене.

І нарешті І.Х. поволі, змушений прийняти й лагідно приймаючи, простер руку й поклав їй на голову. Від того легкого доторку знову з очей її полилися сльози, а вуста затремтіли. Ось її руки злетіли вгору, аби ще на мить затримати дотик його рук до її голови.

— Благословляю тебе, дитя, — тихо мовив І.Х.

А я, споглядаючи Констанс Реттіґан, яка стояла навколінці, подумав: «О іронії цього пропащого світу! Вина католички плюс акторське перегравання ролі…».

Констанс підвелася й, усе ще з приплющеними очима, обернулася до світла, а тоді рушила до вогнища розжевреного вугілля.

Ми не могли не піти слідом за нею.

А там зібралася велика юрба. Усі статисти, які діяли в інших сценах того самого вечора, але раніше, плюс студійне керівництво та всілякі пришийхвости. Коли ми вже підходили, Констанс одійшла набік, із граційністю людини, що тільки допіру скинула сорок фунтів. Я почудувався, як довго ще вона лишатиметься маленькою дівчинкою.

Але тут, ступивши у коло світла, я помітив за ямою з вугіллям, через павільйон широкого неба, Менні Ляйбера, дока Філіпса й Ґрока. Усі вони так дружно втупилися в мене, аж я відсахнувся, злякавшись, чи не забагато взяв на себе, розшукавши Месію, спасши Спасителя й тим самим підкоротивши бюджет, виділений на цей вечір.

Очі Менні були сповнені сумніву й недовіри, докові — діючої трутизни, а Ґрокові — алкоголизнею доброго бренді. Чи не прибули вони сюди тільки для того, щоб побачити Христа й мене засмаженими на рожні? Так чи інак, а І.Х. твердо простував до краю вогняної ями, Фріц, оклигуючи від якогось свого нещодавнього нападу, короткозоро бликнув на нього й закричав:

— Більш-менш вчасно! А ми вже збиралися відкласти наш пікнік на потім. Монокль!

А хоч би хто зворухнувся. Усі тільки водили очима навсібіч.

— Монокль! — знову крикнув Фріц.

Аж тут до мене дійшло, що це ж він вимагає від мене повернення тієї лінзи, яку так великодушно вручив мені кілька годин тому.

Я кинувся вперед, тицьнув того монокля йому в простягнуту долоню й відскочив назад, а Фріц тут-таки й увігнав той пристрій собі в око, мов яку секретну зброю. Полум’яним позирком мало не спопеливши І.Х., він набрав повні груди повітря.

— І ви називаєте це Христом? Та це ж викапаний Мафусаїл! Негайно накладіть на нього тонну млинцешкіри барви тридцятитрирічного віку та підловіть йому рибальським гачком лінію щелепи. Святий стрибучий Ісусе! Пора нам перерватися на перекус. Скільки промашок, стільки й відстрочок. І як ти посмів пришвендяти отак пізно? І за кого в дідька ти себе маєш?

— За Христа, — відказав І.Х. із належною скромністю. — То ви ж цього не забудьте!

— Та заберіть його нарешті звідсіля! Загримуйте! Перерва на обід! За годину щоб усі сюди! — прокричав Фріц і знову шпурнув монокль, мою медаль, мені в руки та й став, гірко задивившись на розжеврене вугілля, от ніби ладнався стрибнути туди й самоспалитись.

І весь цей час за всім стежила вовча зграя з потойбіччя за ямою: Менні лічив утрачені долари, в міру того як кожна хвилина падала сніговицею паперових грошей на спалення, а добрий док, зціпивши кулаки в кишенях, як тільки міг тамував сверблячку застосувати свій скальпель, а косметолог-ленінець усміхався, як і завжди, своєю перманентною усмішкою Конрада Вейдта, викарбованою в блідій-тонесенькій, мов шкірка дині, плоті довкола його підборіддя. Ото тільки й добра, що вони відвели свій сукупний погляд від мене, аби втопити його, жахливо-невідворотного й осудливо-вердиктного, в І.Х.

От ніби розстрільна команда вдарилася в нескінченну стрілянину.

I.X. хитався-коливався, мов від удару.

Ґрокові асистенти-гримери вже й підступили до І.Х., аби повести його геть, коли це…

Сталася подія.

Щось тихесенько засичало — от ніби одна-єдина крапля доїду впала на багаття.

Усі ми подивилися вниз… а тоді вгору…

На І.Х., який простер свої руки над жаром. Він зацікавлено розглядав свої зап’ястя.

Вони кровоточили.

— О Боже мій! — сказала Констанс. — Та зробіть щось!

— А що? — вигукнув Фріц.

— Зніміть сцену, — спокійно порадив І.Х.

— Ні, чорта з два! — гаркнув Фріц. — Таж Іоан Хреститель, з відтятою головою, мав ліпший вигляд, ніж оце ти маєш!

— Ну, тоді, — І.Х. кивнув головою туди, де стояли Станіслав Ґрок і док Філіпс, достоту веселий Панч і темний Апокаліпсис, — тоді, — сказав І.Х., — дозвольте їм зашити це й перев’язати — до моменту, коли ми будемо готові.

— І як у вас це виходить? — запитала Констанс, не зводячи очей із його зап’ясть.

— Відповідно до тексту. А ти, — сказав мені І.Х., — піди зроби щось корисне.

— І забери з собою оту жінку! — звелів Фріц. — Бо я її не знаю.

— Ба ні, таки знаєте, — заперечила Констанс. — Лагуна-Біч, четверте липня 1926 року.

— То було в іншій країні, в інший час! — загрюкнув Фріц невидимі двері.

— Так, — мовила Констанс і трохи помовчала. Млинець упав на сковорідку. — Таки було.

Док Філіпс підійшов до лівого зап’ястя І.Х. Ґрок — до правого.

І.Х. волів не дивитися на них, бо задивився на туман високо в небі.

Потім він обернув свої зап’ястя догори й так тримав їх, аби вони могли бачити, як його життя скрапує з тих свіжих стигматів.

— Обережно! — мовив він.

Я вийшов з освітленого кола. Маленька дівчинка пішла слідом за мною, мало-помалу знову стаючи жінкою.

43

— Куди ти зараз? — спитала мене Констанс.

— Я? А назад у часі. Я ж бо знаю, хто крутить звукомонтажний апарат — мувіолу. А що робити тобі? Ось тутечки є кава й дещо на зуб. Посидь. Я хутко повернусь.

— Як не знайдеш мене тут, — сказала Констанс, умостившись за надвірним столиком для статистів і крутячи в руках пампушку, — то пошукай біля чоловічого спортзалу.

Самотою пірнув я в пітьму. Утікав від місць, куди всі тиснуться, де всі чогось шукають. Націлився я на таку місцину на території кіностудії, куди мене досі ще ні разу не заносило. Там зберігалися давно минулі дні. Ховався там зафільмований дух Арбутнота й, можливо, навіть я — хлопчак, котрий опівдні тиняється по студійних закапелках.

Отак я йшов.

І зненацька пошкодував, що лишив позаду те, що зосталося від сміху Констанс Реттіґан.

Пізнього вечора кіностудія розмовляє сама з собою. Якщо ви підете отими темними алеями повз будівлі, де редакторські кімнати на горішніх поверхах шепочуться, та ревуть, та горланять, та перемовляються-перебазікуються — до другої, чи й третьої, чи навіть до четвертої ранку, — то розчуєте, як у повітрі повз вас пролітають колісниці, чи як вітер жене пісок по занечищеній духами пустелі Бо Джеста, чи як курсує туди-сюди транспорт на Єлисейських полях, з усіма французькими клаксонами та лайливими вигуками, чи як Ніагара звергається зі студійних веж у кіноплівкові склепіння, чи як Барні Олдфілд, під час останньої втечі, жене свого перегонового автомобіля довкола Індіанаполіса під крики безликих юрб, а вже як пройдете трохи далі в тій пітьмі, то там хтось якраз спускає з ланцюга псів війни, й ви вчуєте, як трояндовими пуп’янками розпукуються Цезареві рани під його тогою, чи як Черчіль гвалтує повітря звуковими хвилями, десь тоді, як Баскервільська Собака валує понад вересовищами, а люди-сови невтомно трудяться протягом цих тінявих годин, бо віддають перевагу мувіолам і метеликовому мерехтінню екрана, й широкоплановому коханню, а не людям, котрі застрягли опівдні, мов на мілину сіли, ошелешені дійсністю, що там, за цими стінами. Це ж бо затяжне запівнічне зіткнення похованих голосів і втраченої музики, спійманих у часовій хмарі поміж будівлями й випущених із високих розчахнутих дверей чи вікон тоді, коли тіні режисерів-монтажерів зависають на блідих стелях, схилившись над закляттями. Тільки на світанку стишуються ті голоси й завмирає музика, бо тоді ті, які усміхаються з ножами в руках, вирушають нарешті додому, аби не зіткнутися з першим транспортом реалістів, який посиплеться о шостій ранку. І лиш як вкотре заходитиме сонце, знову пробудяться оті голоси й музика забринить ніжними акордами або зареве-заголосить какофоніями, коли світлячкове світельце з мувіольних екранів поплине по обличчях спостерігачів, запалюючи їм очі й підказуючи наявність бритв у їхніх піднятих пальцях…

Саме отакою алеєю з будівель, звуків та музичних мотивів я поспішав цієї хвилини, нічим не переслідуваний і задивлений угору, тоді як Гітлер скаженів, тікаючи зі сходу, а совєтське військо співало, навсупереч тихим високим нічним вітрам, на захід.

Я став, аж гойднувшись за інерцією, і витріщився на… редакторську кімнату Меґґі Ботвін. Двері були розчахнуті.

— Меґґі! — гукнув я.

Тиша.

Східцями вийшов я на ґанок, прямуючи до миготливо-світлячкового світла, де, затинаючись, скрекотала мувіола, а на високій стелі блимали тіні.

Довгу мить я стояв і дивився з ночі на те єдине в цілому світі місце, де життя крають на шматочки, складають докупи, а тоді знову розшматовують. Де ти не раз і не два переробляєш життя, аж поки не зробиш його як треба. Позираючи на маленький екранчик мувіоли, обертаєшся до підвісного двигуна й квапишся уперед разом із тим люто-ляскотливим клацанням, поки плівка протискається, пролазить, завмирає, щось змальовує… та й мчить далі. Як повитріщаєшся з півдня в мувіолу, в тім підземнім мороці, то вже майже й повіриш, що, хай-но ступиш крок за ці межі, життя так само собою й переробиться на краще, відмовиться від своїх безглуздих незлагод і пообіцяє, що надалі поводитиметься як слід. Попрацюєш кілька годин із мувіолою — і додасться тобі оптимізму, бо тут ти можеш переробити свої дурощі, повідтинати їм ніжки. Хоча з часом виробляється спокуса більше ніколи не виходити на світло дня.

І ось я, стоячи отут, перед дверима Меґґі Ботвін, маючи подих ночі за плечима, а попереду — її прохолодну печеру, що чекає, спостерігаю цю дивовижну жінку, котра схилилася над своєю машиною і, мов швачка, зшиває докупи світла й тіні, а плівка посувається собі далі поміж її тонких пальців.

Я пошкрябав її двері-екран.

Меґґі відірвала очі від свого яскравого джерела бажань, насупилася, намагаючись розгледіти, хто там, крізь якесь вічко, а тоді радісно зойкнула.

— Неймовірно! За сорок років оце вперше сюди завітав сценарист. Можна подумати, що тим клятим дурням цікаво, як я їх підстригаю чи вкорочую їм шви. Стривайте!

Вона відімкнула екран і втягла мене досередини. Мов сновида, я ступив у царину мувіоли й глянув униз.

Меґґі влаштувала мені іспит.

— Пам’ятаєте його?

— Еріх фон Штрогайм! — видихнув я. — Фільм, знятий тут двадцять першого року. Втрачений.

— Я знайшла його!

— А студія знає?

— Хто, оці торгаші? Ні! Вони ж ніколи не цінували того, що мають!

— І ви маєте цілий фільм?

— Авжеж! Як я помру, він дістанеться Музеєві сучасного мистецтва. Гляньте!

Меґґі Ботвін торкнула проектор, прикріплений до її мувіоли, так, щоб він кидав картинку на стіну. Фон Штрогайм, набундючений, із піднятим коміром, на тлі дерев’яної панелі.

Меґґі вийняла фон Штрогайма й приготувалася поставити інший короткометражний фільм.

Коли ж вона відхилилася, мене мов що штовхнуло вперед: я укмітив невеличку яскраво-зелену коробку, що, несхожа на всю решту, лежала на столику поміж інших коробок.

Друкованої наліпки на ній не було, а тільки чорнильний малюнок дуже маленького динозаврика.

Меґґі перехопила мій погляд.

— Що?

— Як давно у вас оцей фільм?

— Хочете побачити? Це тестовий варіант, його три дні тому підкинув для опрацювання ваш приятель Рой.

— 1 ви його проглянули?

— А ви ще ні? Уся студія завзялася вигнати його. А за що? Хоч би слово хто кинув. У тій коробці лише тридцять секунд. Але я в житті не бачила кращих секунд. Перевершує «Дракулу» з «Франкенштейном». Та що в дідька мені відомо?

Серце моє закалатало, коли торохнула плівка у коробці, яку я запихав до кишені свого піджака.

— Милий хлопець, той Рой, — Меґґі запустила нову плівку до своєї мувіоли. — Дайте мені щітку, і я почищу йому туфлі. Ну, а що далі? Чи бажаєте ви побачити єдину існуючу нечіпану копію «Пом’ятих пелюсток»? Вирізані частини «Цирку»? Цензурований рулон із «Жаданої небезпеки» Гарольда Ллойда? Я ж…

Тут Меґґі Ботвін затнулася, впившись своїм кіношним минулим і моєю цілковитою увагою.

— Авжеж, я гадаю, вам можна довіритися, — і помовчала мить. — Оце вже я розпащекувалася. А ви ж не для того прийшли, аби вислуховувати, як одна стара курка вихваляється своїми знесеними сорок літ тому яйцями. Як це так вийшло, що ви перший сценарист, котрий за стільки часу піднявся цими східцями?

«Арбутнот, Кларенс, Рой і Чудовисько», — подумав я. Але сказати цього не міг.

— Яка кицька вам язика відкусила? Та я зачекаю. На чому ж я зупинилася? Ага!

Меґґі Ботвін відсунула двері величезної шафи. Там на п’яти полицях умістилося щонайменше сорок коробок із фільмами, із наквецяними заголовками на обідках.

Одну з тих коробок вона тицьнула мені в руки. Я прочитав величезні літери заголовка: «Шалені юнаки».

— Та ні! Подивіться на менший шрифт на маленькій наліпці з пласкої сторони! — сказала Меґґі.

— «Нетерпимість»!

— Мій власний, непочиканий варіант, — сміючись, похвалилася Меґґі Ботвін. — Я ж допомагала Ґріффітові. Багато викинули класного матеріалу. А я взяла й самотужки вдрукувала вирізане назад. Отож це — єдина повна версія «Нетерпимості». А ще ось це!

Давлячись сміхом, мов дівчинка на святкуванні дня народження, Меґґі висмикувала й викладала: «Сироти бурі»… «Лондон запівніч»…

— Я помічникувала на зйомках цих фільмів чи ще якось там допомагала. А глупої ночі вдруковувала вирізане назад — лиш для самої себе! Ви готові? Ось!

І всунула мені в руки бляшанку з написом: «Жадоба».

— Навіть у самого Штрогайма немає його двадцятигодинної версії!

— А чом інші редактори не додумались до такого?

— Бо вони дурні курчата, а я — розумна зозуля! — проспівала Меґґі Ботвін. — Дочекаюсь наступного року та й здам усе це до музею, з актом передачі майна. Звісно, студії позиватимуться. Але ці фільми ще сорок років побудуть у безпеці.

Рулончик за рулончиком прокручувалися переді мною, а я, приголомшений, сидів у пітьмі.

— Боже мій, — тільки й примовляв я, — і як це ви перехитрували всіх тих сучих синів?

— Легко! — запевнила Меґґі, з такою твердою чесністю, мов генерал, котрий вишиковує свої війська. — Вони гнобили режисерів, сценаристів — усіх. Але їм треба було мати бодай одного когось, хто б із мітлою-лопатою підчищав слідом за ними після того, як вони потопталися по первісному матеріалові. Ось чому вони, викидаючи мрії всіх на смітник, ніколи не контролювали мене. Вони просто гадали, що любові має бути досить. І, Боже, вони й справді любили! Мейєр, Ворнери, Ґолдфіш/Ґолдвін їли фільми, спали з фільмами. Та цього було замало. Я ж їх умовляла, сперечалася з ними, боролась, грюкала дверми. Вони прибігали перепросити, знаючи, що я люблю цю справу дужче, ніж вони. Я програла не менше боїв, ніж виграла, і тому вирішила: виграю їх усі! Одну по одній я рятувала вирізані сцени. Хоча й не всі. Більшість картин заслуговують лише на освистування. Але п’ять-шість разів на рік трапляється таке, що чи сценарист напише щось геніальне, чи Любіч додасть свій «штришок», і таке я беру та й ховаю. Отож я з року в рік…

— …рятувала шедеври!

Меґґі засміялася.

— Не треба перебільшень. Просто добрі фільми, декотрі смішні, декотрі — витискання сліз. І всі вони наразі тут. Ви — оточений ними, — спокійно сказала Меґґі.

Я дозволив собі просякнути ними, відчути їхні «душі», а тоді проковтнув гіркий клубок.

— Запустіть мувіолу! — попрохав я. — Ніяк не хочеться йти додому.

— О’кей, — Меґґі повідчиняла ще більше розсувних дверей над своєю головою. — Ви голодні? То призволяйтесь!

Я глянув і побачив:

«Марш часу», 21 червня 1933 р.

«Марш часу», 20 червня 1930 р.

«Марш часу», 4 липня 1930 р.

— Ні! — мовив я.

Меґґі завмерла у напівжесті.

— У 1930-му році не було жодного «Маршу часу», — сказав я.

— Влучання в «дев’ятку»! Цей хлопець — справжній експерт!

— І це ж ніякі не рулончики з «Часом», — додав я. — Це тільки обкладинка. А для чого?

— Це мої власні домашні фільми, зняті восьмиміліметровою камерою, збільшені до тридцяти п’яти міліметрів і сховані за заголовками «Маршу часу».

Я насилу стримав себе, щоб не кинутися вперед.

— То ви маєте всю зафільмовану історію студії?

— Власне, 1923, 1927 і 1930-х років! Ф. Скотт Фіццжеральд, п’яний у комісаріаті. Дж. Б. Шоу того дня, коли він реквізував цю місцину. Лон Чейні у складаному будиночку того вечора, коли він показав братам Вестморам, як змінювати обличчя! Місяць потому й помер. Дивовижно щирий чоловік. Вільям Фолкнер, п’яний, але чемно-сумний сценарист, не вміє торгуватися. Старі фільми. Стара історія. Вибирайте!

Мої очі поблукали й зупинилися. Я почув, як вирвалося повітря з моїх ніздрів.

15 жовтня 1934 р. За два тижні до загибелі Арбутнота, керівника студії.

— Оце!

Повагавшись мить, Меґґі витягла і вставила фільм у мувіолу. Запустила машину.

Ми побачили парадний вхід до «Максимус-Філмс», жовтневого надвечір’я 1934-го року. Двері зачинені, але за склом видно якісь тіні. Й тут двері відчинились, вийшло двоє чи й троє людей. Посередині виступав високий огрядний чоловік, що сміявся, заплющивши очі й закинувши голову назад, а плечі йому аж тряслися від веселощів. Він був такий щасливий, що очі аж звузилися до тонких щілинок. І він робив глибокий вдих — чи не останній такий у своєму житті.

— Ви знаєте його? — запитала Меґґі.

Я задивився у цю невеличку напівтемну, напівосвітлену печерку, видовбану в землі.

— Арбутнот.

Я доторкнувся до скла, як ото доторкуються до кришталевої кулі, але читав я не майбутнє, а самі лише минулі дні-роки, позбавлені барв.

— Арбутнот. Загинув того самого місяця, коли ви зняли цей фільм.

Меґґі прокрутила трохи назад і знову пустила показ. Ось знову вийшли, сміючись, троє чоловіків, і розвеселений Арбутнот закривлявся в камеру, того давно забутого й неймовірно щасливого полудня.

Меґґі добачила щось на моєму обличчі.

— Ну, що там у вас? Виплюньте!

— На цьому тижні я його бачив.

— Дурниці. Накурилися тих чудних сигар?

Меґґі провела ще три рамки. Арбутнот задер голову до майже дощового неба.

Тепер Арбутнот гукав когось, махав комусь руками, але кому — лишилось поза кадром.

Я скористався нагодою.

— Бачив його на цвинтарі, в ніч на Геловін. Там було опудало з пап’є-маше й дроту, яке мало його обличчя.

Тепер завиднів Арбутнотів «дуйзенберґ» біля хідника. Арбутнот потис руки Менні й Ґрокові, обіцяючи їм щасливі літа. Меґґі дивилася не на мене, а тільки на темно-світлі картинки, що мов через скакалку скакали внизу.

— Не вірте нічому в Геловінську ніч.

— Але й інші люди бачили. Дехто не на жарт перелякався. Менні й інші кілька днів мов по мінному полю ходили.

— Та дурниці, а що ж іще, — пирхнула Меґґі. — Що ще новенького? Ви, мабуть, завважили, що я сиджу або в кінопроекційній, або тут, нагорі, де повітря таке розріджене, що в них, поки видеруться сюди, кров із носа потече. Ось чому мені більше до вподоби божевільний Фріц. Він знімає до опівночі, а я редагую до світанку. Потім ми впадаємо в зимову сплячку. А як довга зима закінчується — щодня о п’ятій вечора, — ми встаємо, призначаючи собі початок робочого вечора на момент заходу сонця. Раз чи двічі на тиждень, як і ви, либонь, помітили, ходимо на прощу до комісаріату, аби засвідчити Менні Ляйберові, що ми ще живі.

— А він справжній керівник студії?

— А хто ж іще?

— Не знаю. Просто мене в Ляйберовім офісі охоплює чудне відчуття. Меблі стоять мов неторкані. Письмовий стіл завжди чистий. Посеред стільниці великий білий телефон, а за столом крісло, удвічі ширше Менніного заду. Якби він сів у нього, то став би схожий на Чарлі МакКарті.

— Він і справді поводиться як найнятий помічник, — чи не так? Як на мене, то це через телефон. Усі гадають, нібито фільми робляться в Голлівуді. Ні-ні. Той телефон — це пряма лінія до Нью-Йорка й до тих павуків. Вони обплели своїм павутинням усю країну та й ловлять тут мух. Самі вони ніколи не приїздять на захід. Бояться, коли б ми не роздивилися, що всі вони — пігмеї, завбільшки з Адольфа Цукора.

— Біда в тім, — сказав я, — що то я стояв під драбиною на цвинтарі, а на драбині був той манекен, чи то лялька, і йшов дощ.

Рука Меґґі Ботвін сіпнулася на ручці мувіоли. Арбутнот надто швидко замахав руками комусь через вулицю. Камера спанорамила на створінь із якогось іншого світу — на непричесану юрбу збирачів автографів. Ось камера вихопила їхні обличчя.

— Хвилинку! — скрикнув я. — Отам-о!

Меґґі насадила ще дві рамки, аби наблизити образ тринадцятирічного хлопчака на роликах.

Я торкнувся до того образу якимсь дивно-любовним дотиком.

— То ви? Та не може бути! — не повірила Меґґі Ботвін.

— Авжеж, я! Простий-давній-домашній оклецьок — я!

Меґґі Ботвін окинула мене швидким поглядом, а тоді перенеслася на двадцять років назад у часі, до котрогось жовтневого надвечір’я, коли небо супилося, погрожуючи дощем.

Еге ж, отой телепень із телепнів, дурень дурнем, із маніяків маніяк, зі схибнутих — схибняк, вічно з незнайденою рівновагою на своїх роликах, приречений падати перед усім, що пересувається, включно з перехожими жінками.

Вона прокрутила назад. І знову Арбутнот замахав мені, невидимому, руками, якогось там осіннього надвечір’я.

— Арбутнот, — тихо мовила вона, — і ви… майже разом?

— Той чоловік на драбині в дощ? О так!

Меґґі зітхнула й крутнула далі свою мувіолу. Арбутнот сів у свою машину й поїхав геть — до автотрощі, лише за кілька коротких тижнів.

Я спостерігав, як від’їздить та машина — десь як і я-молодший по той бік вулиці, того року, мабуть, спостерігав.

— Повторюйте за мною, — тихо сказала мені Меґґі Ботвін. — Ні на якій драбині, ні в який дощ нікого не було, і вас там не було.

— …там не було, — промимрив я.

Тут очі Меґґі звузилися.

— А хто отой кумедний дивак біля вас, у великому пальті верблюжої вовни, з розкудовченою чуприною та величезним фотоальбомом у руках?

— Кларенс, — відповів я і додав: — Хотів би я знати, чи оце зараз, уночі він… чи ще живий?

Задзеленчав телефон.

То телефонував Фріц, у вкрай істеричному стані.

— Негайно сюди! Стигмати І.Х. досі не закрилися. Маємо скінчити, поки він не сплив кров’ю на смерть!

Поїхали ми до павільйону.

І.Х. чекав на краю довгої ями, повної вугілля. Побачивши мене, він заплющив свої гарні очі, усміхнувся й показав зап’ястя.

— Ця кров із вигляду майже справжня! — вигукнула Меґґі.

— Ви майже змогли це сказати, — мовив я.

Ґрок ізнову заходився ліпити млинці на обличчя Месії. Коли Ґрок потицяв квачиком, наносячи останні пудринки на заплющені повіки І.Х., а тоді відступив на крок, звитяжно-усміхнено милуючись своїм шедевром, І.Х. і справді наче помолодшав років на тридцять.

Я дивився на обличчя І.Х., безжурне біля того вугільного жару, а тим часом якийсь забарний темний ніби сироп спливав із його зап’ясть на долоні. «Божевілля! — подумав я. — Таж він помре ще до кінця зйомок!»

Але… чом би й не накрутити цим прибутку від фільму? Знову збиралася кіношна юрба. Ось док Філіпс підплигав до І.Х. — перевірити, чи ще діється святий кровоцід, і ствердно кивнув головою Менні Ляйберові, мовляв, так! Є ще життя в цих святих руках, іще сочиться з них якийсь сік, тож зафільмуйте це!

— Готові? — крикнув Фріц.

Ґрок відступився назад, ближче до вугляного вітру, і став поміж двох статисток у вбранні весталок. Док стовбичив, мов вовк на задніх лапах, затиснувши язик поміж зубами, а очі його так і шугали-стрибали парно то сюди, то туди.

«Док? — подумав я. — Чи Ґрок? А чи вдвох вони діють як справжні керівники студії? І то вони засідають у Менніному кріслі?»

Менні ж витріщався на вогнище, тужливо бажаючи пройтися по ньому та й довести цим подвигом, що саме він є Король.

А І.Х. сидів собі самотою посеред них, далеко віддалившись у глибінь самого себе, і таке гарне було його бліде обличчя, що жаль просто рвав мені серце. Його тонкі вуста ворушилися, повторюючи, щоб краще пам’яталися, ті гарні слова, що Іоанн дав мені, аби я передав їх йому — для проповіді того вечора.

Але перед самою проповіддю І.Х. підвів свій погляд, ковзнув ним по містах студійного світу, а тоді вгору по фасаду Нотр-Даму й до самих вершечків його веж. І я задивився туди разом із ним, а тоді швидко зиркнув убік, аби побачити…

Як Ґрок припав своїми очима до собору. І так само й док Філіпс. А Менні поміж них двох, переносячи свою увагу з одного на другого, тоді на І.Х., нарешті, туди, нагору, куди й з нас дехто дивився, поміж ґарґулій…

Де хоч би що ворухнулося.

А чи І.Х. уздрів якийсь зачаєний рух, поданий знак?

І.Х. таки вгледів щось. Інші помітили. А я побачив тільки світло й тінь на чолі з фальшивого мармуру.

Невже Чудовисько й досі чигає там? І йому видко звідтіля яму розжевреного вугілля? Чи ж воно вчує Христові слова й так розчулиться, що прийде сюди сказати нам погоду на цей останній тиждень і заспокоїти наші серця?

— Тиша! — гаркнув Фріц.

Тиша й запала.

— Почали… — прошепотів Фріц.

І зрештою о п’ятій тридцять ранку, за п’ять хвилин до світання, ми таки зафільмували Останню Вечерю після Останньої Вечері.

44

Вугілля роздмухали, кинули на нього свіжу рибу, й коли перше світельце зарожевіло зі сходу над Лос-Анджелесом, І.Х. поволі розплющив свої очі — з виразом такого спочуття, що неодмінно мало заспокоїти й закоханих у нього, і зрадників його, дати їм підтримку, адже він сховав свої рани й подався геть берегом, і це буде знято перегодом, за кілька днів, у якійсь іншій частині Каліфорнії; і сонце встало, і сцену бездоганно викінчили, й очі всіх присутніх у зовнішньому павільйоні були вільгі від сліз, і на довгу хвилю запала тиша, яку порушив нарешті І.Х, Обернувшись, він, зі сльозами на очах, вигукнув:

— Чи ж хоч хто-небудь крикне: «Стоп!»?

— Стоп. Вимкніть камеру, — тихо мовив Фріц.

— А ви щойно нажили собі ворога, — сказала мені Меґгі Ботвін, стоячи поруч.

Я розглянувся по павільйону. Менні Ляйбер спопеляв мене вогненним позирком. Потім він крутнувся і подибав геть.

— Будьте обережні! — застерегла мене Меґґі. — За останні сорок вісім годин ви припустилися кількох помилок. І знову ввели до фільму Юду. Розв’язали проблему з кінцівкою картини. Розшукали І.Х. і привели його назад, на павільйон. Непростимо!

— О Боже мій! — зітхнув я.

І.Х. ішов геть, розтинаючи юрбу статистів і не дожидаючи похвали. Я наздогнав його.

«Куди ви?» — запитав я подумки.

«Відпочити трохи», — відказав він так само мовчки.

Я подивився на його зап’ястя. Кровотеча припинилася.

Коли дійшли до студійного перехрестя, І.Х. узяв мої руки у свої й задивився десь на задвірки:

— Юначе…?

— Так?

— Оте, про що ми з тобою балакали? Дощ? І чоловік на драбині?

— Так!?

— Я бачив його, — повідомив І.Х.

— Боже мій! І.Х.! І який же він із лиця? Як…

— Тсс! — закінчив він замість мене, приклавши вказівця до своїх супокійних уст.

І подався на свою Голготу.

Уже по світанку відвезла мене Констанс додому.

Начебто ніде не видно було підозрілих авт зі шпигами, що чигали б на моїй вулиці.

Констанс дуже вже гучно й уліжно прощалася зі мною перед моїми вхідними дверми.

— Констанс! Сусіди ж!

— Сусідоньки! Це ж моя дівчинка-коханочка! — вона цмокала мене так лунко, аж годинник мій зупинився. — Б’юсь об заклад: твоя дружина так тебе не обціловує!

— Я мав би померти півроку тому!

— Потримай себе там, де слід, поки я загрюкну дверцята!

Я хап себе та й тримаюсь. А вона загрюкнулася і поїхала геть. І майже тієї самої миті на мене наринула самотність. От ніби навіки зникло кудись Різдво.

У ліжку я подумав: «І.Х.! Хай тобі абищо! І чом не зміг ти сказати мені більше?»

А ще: «Кларенсе! Дочекайся мене!

Я повернусь!

Остання спроба!»

45

Опівдні я поїхав на Бічвуд-авеню.

Кларенс не дочекався.

Я переконався в цьому, коли мусив натиснути на ледь прочинені двері його помешкання в бунґало. Сніговиці подертих паперів, пошматованих книжок і порізаних картин підпирали двері. Це було вельми схоже на масове вбивство у павільйоні № 13, де повсюди валялися потрощені-потоптані Роєві динозаври.

— Кларенсе?

Я розширив дверну щілину.

То був кошмар геолога.

Під ногами лежала товстенна, з фут, верства листів, записок, які мали підписи Роберта Тейлора, і Бессі Лав, й Енн Гардінґ, від 1935-го й далі в глиб часу. І то був лише горішній шар.

А ще нижче, розсипані по лискучій ковдрі, лежали тисячі світлин — Кларенсових знімків Ела Джонсона, Джона Ґарфілда, Лоуела Шермана й мадам Шуман-Гайнк. Десять тисяч облич витріщалися на мене. Більшість їх перемерла.

Під іще кількома верствами лежали книжки автографів, історії кінофільмів, афіші доброї сотні кінокартин, починаючи з Бронко Біллі Андерсона й Чапліна і, уривчастою метушнею, далі крізь ті роки, коли букет лілій, відомий як Сестри Ґіш, блякнув на екранах, аби доводити імігрантські серця до сліз. І, нарешті, під «Конґом», «Загубленим світом», «Смійся, клоуне, смійся», під усіма павучими королями, напудреними балеринами та загубленими містами я побачив…

Черевик.

Той черевик належав ступні. Ступня, викручена, належала кісточці. Кісточка — нозі. І так далі, все вище по тілу, аж поки я побачив обличчя — останньої істерії. То був Кларенс, якого жбурнули на підлогу й закидали стома тисячами каліграфічних текстів, утопили в потоках стародавньої реклами й ілюстрованих пристрастей, які могли б зламати й знищити його, якби він не впав додолу вже мертвий.

Його вигляд підказував, що він міг померти від раптової зупинки серця. Найпростіше пояснення причини смерті. Очі були широко розплющені, як на фото зі спалахом, рот роззявлений, мов заклякле запитання: «Що ви робите з моєю краваткою? З моєю горлянкою? З моїм серцем?! Хто ви?»

Десь я читав, що, коли гине смертельно поранена людина, її сітківка фотографує вбивцю. Якби ту сітківку виокремити й занурити в фотоемульсію, з пітьми постало б лице кілера.

Кларенсові дико розплющені очі благали, щоб їхню сітківку вилучили. У кожному його оці закарбувалося обличчя вбивці.

Я стояв і тільки витріщався посеред того потопу мотлоху. Забагато! Кожна тека була розсипана, сотні світлин пожмакано. Афіші позривано зі стін, книжкові шафи потрощено. Кларенсові кишені вивернуто. Жоден грабіжник ніколи не доходив до такого звірячого бешкету.

Кларенс, який боявся загинути під колесами машини й завжди чекав на зелене світло, аж поки ніде не буде видно жодного авто, аби він міг безпечно перенести через вулицю своїх щирих друзів, свої улюблені альбоми славетних облич.

Кларенс.

Я оглядівся, без надії сподіваючись знайти бодай якусь зачіпку, аби зберегти її для Крамлі.

Шухляди Кларенсового письмового стола були висмикнуті, а їхній вміст розсипано.

На стінах лишилося кілька світлин. Мої очі поблукали й зупинилися на одній із них.

Ісус Христос на задвірку Голготи.

Світлина підписана: «Кларенсові. МИР від одного-єдиного І.Х.».

Я вийняв її з рамки і запхнув собі до кишені.

Й обернувся, щоб утекти. Серце моє закалатало, коли я уздрів останнє. І схопив.

Коробку сірників із «Браун-Дербі».

Щось іще?

«А я? — обізвався Кларенс, геть задубілий. — Мені допоможи!»

«Ох, Кларенсе! — подумав я. — Коли б я тільки міг!»

Моє серце так гупало в грудях, що я боявся, аби його хто не почув. І вивалився з дверей назовні.

Побіг, геть від будинку.

«Не біжи!». Я зупинився.

Як побачать, що ти біжиш, то вийде, що це ти вбив людину! Іди поволі, постій. Виблюй. Я спробував, але зринули тільки сухі корчі й давні спогади.

Вибух. 1929.

Біля мого будинку з розтрощеної автівки викинувся чоловік, волаючи: «Я не хочу помирати!»

І я стою на ґанку, зі мною тітка, притисла мою голову до своїх грудей, щоб я не чув.

Чи коли мені було п’ятнадцять. Автівка розтрощена об телефонний стовп, люди розбиваються об стіни, пожежні гідранти, картинка-загадка роздертих тіл і розкиданої плоті…

Або ще…

Вигоріла машина, звугліла постать сидить гротесково випростана за кермом, спокійна всередині своєї руїни, вугільної машкари, спалені пальці прикипіли до керма…

Або ще…

Зненацька мене роздушили книги, та фотографії, та підписані картки…

Бредучи безбач, я наштовхнувся на стіну й навпомацки став просуватися безлюдною вулицею, дякуючи Богові за безлюдність, аж поки налапав те, що видалося мені телефонною будкою, і дві хвилини порпався в кишенях, вишукуючи п’ятицентовик, що весь час там лежав. Укинув його в щілину, набрав номер.

І саме тоді, коли я набирав Крамлі, з’явилися чоловіки з мітлами. Повз мене промчали два студійні фургони й старий пошарпаний «Лінкольн» — прямуючи до Бічвуд-авеню. Ось, на розі, звернули до Кларенсового будинку. Уже сам їхній вигляд змусив мене зібгатися гармошкою в тій будці. Чоловік, котрий сидів у «Лінкольні», був чи не док Філіпс, але я так силкувався сховатись, опускаючись навколішки, що й не міг би сказати напевне.

— Дай я вгадаю, — промовив голос Крамлі зі слухавки. — Хтось справді помер?

— Звідки ти знаєш?

— Заспокойся. Коли я прибуду туди, чи не буде вже запізно, бо знищать усі речові докази? Де ти? — Я сказав йому, де. — Там є близенько ірландська пивничка. Зайди, посидь. Я не хочу, щоб ти стирчав надворі, на видноті, якщо все так погано, як ти кажеш. Сам ти живий-здоровий?

— Я вмираю…

— Не смій! Чим я заповню мої дні, як тебе не стане?

За півгодини Крамлі знайшов мене застряглого у дверях тієї ірландської пивнички й подивився на мене з виразом глибокого відчаю та батьківської любові, і любов та заступила відчай на його обличчі, мов ото хмари пролітають понад літнім краєвидом.

— Ну, — буркнув він, — то де ж тіло?

Двері Кларенсового бунґало стояли прочинені, от ніби хто навмисне лишив їх незамкненими.

Ми їх штовхнули.

І стали посеред Кларенсового помешкання.

Воно було спустошене, але не таке порожнє, як була Роєва оселя.

Усі книжки знову були в книжкових шафах, підлога чиста, ніяких подертих листів. Навіть заведені в рамці великі світлини, більшість їх, знову висіли на своїх стінах.

— О’кей, — мовив Крамлі. — А де ж увесь той мотлох, про який ти казав?

— Стривай!

Я відкрив одну шухлядку з картотеки, що мала чотири верстви. Там лежали пожмакані й подерті світлини.

Відкрив шість картотек, аби довести Крамлі, що розказане йому не було моїм маренням.

Кожна картотека була напхом напхана перетоптаними, знівеченими листами.

Тільки однієї речі бракувало.

Тіла, Кларенсового.

Крамлі втупився в мене.

— Вір мені! — сказав я. — Він лежав точнісінько на тому місці, де стоїш ти.

Крамлі переступив через невидиме тіло. Він, за моїм прикладом, перебрав іще деякі картотеки, аби тільки вгледіти подерті картки, потовчені молотком чи дрючком світлини, розсовані чимдалі від очей. Тяжко, мов молотом по ковадлу вдарив, він зітхнув і похитав головою.

— Можливо, десь-колись, — мовив він, — ти втелющишся, хай і здуру, в щось таке, що клеїтиметься купи. А наразі що? Тіла немає, то що я можу вдіяти тут? Звідкіля нам знати, чи не поїхав він у відпустку?

— Він ніколи вже не повернеться.

— І хто це каже? Хочеш зайти до найближчого відділку й написати заяву? Ну, прийдуть, глянуть на понищені матеріали в картотеках, здвигнуть плечима, скажуть, що на одного божевільного стало менше в голлівудській психушці, поділяться своєю думкою з господарем помешкання і…

— З господарем? — мовив чийсь голос позаду нас.

На порозі стояв старий чоловік.

— Де ж Кларенс? — запитав він.

Тут я заговорив, швидко-швидко й недоладно. Набелькотав усячини і про 1934-й, і про 1935-й роки, та як я гасав на своїх роликах, а за мною гнався В. К. Філдс, маніяк із ціпком, та як Джін Гарлоу поцілувала мене в щічку біля ресторану «Вандом». Як від того поцілунку ролики повипивалися з гнізд і не бажали мене возити, отож я й пошкандибав додому, осліплий до транспорту, оглухлий до своїх дружків.

— Гаразд, гаразд, я зрозумів! — старий лютим поглядом оглянув кімнату. — На злодіїв ви не схожі. Але ж Кларенс так живе, ніби жадібна до фотографій юрба от-от накинеться на нього й зґвалтує. Отож…

Тут Крамлі вручив йому свою візитівку. Старий, тільки глипнувши на неї, так і зціпив свої вставні щелепи.

— Не хочу я клопоту на свою голову! — запхикав він.

— Не турбуйтесь. Кларенс боявся, тому й покликав нас. Ми й прийшли.

Крамлі роззирнувся надовкола.

— Хай Сопвіз зателефонує мені. О’кей?

Старий скривився, розглядаючи візитівку.

— Венеціанська поліція? То коли ж вони все там у себе почистять?

— Що?

— Ті їхні канали! Сміття! Ох і канали…

Крамлі спрямував мене на вихід.

— Я цим займуся.

— Чим? — зчудувався старий.

— Каналами, — відказав Крамлі. — Сміттям.

— О так! — мовив старий.

І ми пішли геть.

46

Ми поставали на хіднику й задивилися на той будинок, наче боялися, коли б він не з’їхав, мов який корабель, по стапелях у море.

Крамлі не дивився на мене.

— Усе той самий перекособочений зв’язок. Ти невдаха, бо ти бачив тіло. Я невдаха, бо не бачив його. Ані сюди, ані туди. Може, нам постояти отут та й дочекатися, поки повернеться Кларенс?

— Мертвий?

— А ти що, хочеш написати заяву про зникнення особи? Із чим ми можемо тепер працювати?

— Із двома речами. Хтось перетоптав Роєвих мініатюрних звірючок і зруйнував його глиняну скульптуру. А хтось інший підчистив потрощене. Далі: хтось чи злякав Кларенса на смерть, а чи задушив його. І знову хтось інший усе прибрав. Отже, діють дві групи чи дві особи: одна нищить, а друга привозить ящики, мітли й пилосмоки. Наразі я тільки одне можу придумати: Чудовисько перелізло через мур, перепсувало всю Роєву творчість і втекло собі, лишивши комусь іншому знайти накоєне й підчистити або заховати. І тут те саме. Чудовисько злізло з Нотр-Даму…

— Злізло?

— Я був зіткнувся з ним, лице в лице.

Крамлі уперше трішечки зблід.

— Таж ти пропадеш ні за цапову душу, хай тобі абищо! Обходь такі місця десятими дорогами. І, коли вже про теє мова, то чого нам стовбичити отут серед білого дня й ляси точити? Що, коли ті прибиральники ще повернуться?

— А й правда.

І я закрокував.

— Тебе підвезти?

— Тут лиш один квартал до студії.

— Ну, а я в центр, до газетного моргу. Там має знайтися щось таке про Арбутнота й 1934-й рік, чого ми не знаємо. Хочеш, щоб я і Кларенса пошукав, поки ще у твоїй справі?

— Ох, Краме! — сказав я, обертаючись до нього. — Сам знаєш, як і я знаю, що вони вже й спалили його на жар, і навіть останні жаринки перепалили на попіл. І що нам — пролізти десь туди й перетрусити клінкери на задвірках крематорію? Я пройдуся до Гетсиманського саду.

— Там безпечно?

— Безпечніш, ніж на Голготі.

— То побудь там. Зателефонуй мені.

— Ти почуєш мене й через усе місто, — запевнив я, — навіть без телефону.

47

Але спочатку я пригальмував на Голготі.

Усі три хрести стояли порожнем.

— І.Х.! — прошепотів я, торкаючись його світлини, складеної у моїй кишені, й зненацька до мене дійшло, що вже скількись часу за мною повзе якась багата присутність.

Я озирнувся на той наплив Менніної імли — на його сіро-тінявий китайсько-похоронний «роллс-ройс», що скрадався слідкома за мною. Чув, як машина дихає, всмоктуючи задніми дверцятами, своїми гумовими яснами, довколишнє повітря та безгучно й широко видихаючи іншими дверцятами вже своє-внугрішнє-охолоджене. Не набагато більший за ескімоський книш, Менні Ляйбер визирнув зі своєї елегантської льодовні.

— Гей, ви! — гукнув він мене.

Паркий то був день. Я уткнув голову до охолодженого «роллс-ройсівського» салону й освіжив обличчя, а заодно й поліпшив свою розумову спроможність.

— Маю для вас новину. — Я бачив, як конденсується Меннін віддих у штучно озимленому повітрі. — Ми зачиняємо студію на два дні. Загальне прибирання. Свіже пофарбування. Робота стук-грюк.

— А як же таке можна? Витрати…

— Усім ці дні будуть оплачені як повністю відпрацьовані. Давно вже треба було зробити цю косметику. Тож ми зачиняємось…

«А навіщо? — подумав я. — Аби всіх прибрати з території! Бо вони чи знають, чи здогадуються, що Рой живий, то хтось і звелів їм розшукати та вбити його?»

— Нічого дурнішого я зроду не чув! — сказав я.

Бо вирішив: груба, образлива відповідь буде найкраща. Ніхто тебе ні в чому не запідозрить, якщо ти, своєю чергою, покажеш себе настільки дурним, аби когось образити.

— І кому спала на думку така дурна ідея? — запитав я.

— Ви що це? — вигукнув Менні, сахаючись назад, у свою льодовню. Його дихання перетворювалось на морозні струмені в охолодженім повітрі. — Моя ідея!

— Та ні, ви не такі дурні, — розвивав я думку. — Самі ви нізащо б такого не вкоїли. Надто вже ви цінуєте гроші. Хтось наказав вам це зробити? Хтось згори?

— Нікого наді мною немає! — заперечив Менні, але очі його ковзнули десь набік, а рот двозначно скривився.

— Ви ж цілком усвідомлюєте, що це влетить вам у півмільйона за тиждень?

— Атож, — ухильно відказав Менні.

— То це має бути Нью-Йорк! — перейшов я на інших. — Ті карли на телефоні з Мангеттена. Ошалілі мавпи. Вам лише два дні зосталося, аби вивершити «Цезаря й Христа». Що, як І.Х. знову загуляє, поки ви будете перефарбовувати павільйони?..

— Та яма з деревним вугіллям була в нього остання. Ми викидаємо його з нашої Біблії. Ви викидаєте. Ну, і ще одне: зразу ж, як тільки студія відкриється знову, ви повертаєтеся до роботи над фільмом «Мерці галопують швидко».

Ці його слова не тільки впали морозом мені на обличчя — мороз продер мене й по спині.

— Без Роя Гольдстрома не втнути цього, — я вирішив грати ще прямішого й наївнішого співрозмовника. — А Рой загинув.

— Що-о? — Менні похилився вперед, але швидко поновив самовладання й скосував на мене очима. — Чому ви це кажете?

— Він наклав на себе руки, — мовив я.

Менні зробився ще підозріливіший. Я уявив, як він вислуховує звіт дока Філіпса: Рой повісився у павільйоні № 13, його зняли, відвезли візком, спалили.

А я провадив, якнайнаївніш:

— Ви й досі зберігаєте всіх його тварючок під замком у павільйоні № 13?

— Е… так, — збрехав Менні.

— Рой не здатен жити без своїх Звірів. А позавчора я навідався до його помешкання. Воно геть порожнє. Хтось викрав усі інші Роєві камери та мініатюри. І без них Роєві нема життя. А ще він не втік би просто так. Ні слова не сказавши мені, після двадцяти років дружби. Отож Рой, хай йому всячина, загинув.

Менні вдивлявся в моє обличчя, аби переконатися, чи можна мені вірити. Я ж зобразив якомога сумніший вираз.

— Знайдіть його, — нарешті сказав Менні, не кліпнувши й оком.

— Я ж вам сказав…

— Знайдіть його, — повторив Менні, — а то вилетите звідси на своєму гузні й довіку не знайдете роботи на жодній іншій студії. Той клятий придурок не згинув. Його бачили вчора на студії — можливо, огинався довкола Тринадцятого, аби проникнути й забрати своїх триклятих монстриків. Скажіть йому: все прощено. Він повертається на підвищену платню. Пора нам визнати, що помилились і що потребуємо його. Знайдіть його — і вам також підвищимо платню. О’кей?

— А чи означає це, що Рой матиме право використати те обличчя, ту голову, яку він виліпив із глини?

Менні зблід.

— На Бога, ні! Зробимо нові пошуки. Подамо оголошення про конкурс.

— Я не думаю, що Рой повернеться, якщо не матиме змоги створити своє Чудовисько.

— Повернеться, якщо знає, що для нього краще.

«Аби його вбили десь за годину по тому, як він натисне на кнопку секундоміра?» — подумав я.

— Ні, — мовив я. — Він таки справді помер — навіки.

Тож я загнав усі цвяхи в Роєву труну, сподіваючись, що Менні повірить — і не закриє студії, аби таки знайти його. Дурна ідея. Але ж несамовиті люди завжди бувають дурні.

— Знайдіть його, — вкотре повторив Менні й відкинувся на спинку сидіння, аби остаточно заморозити повітря своїм мовчанням.

Я зачинив дверцята того морозильника. «Ролс» поплинув собі далі в пошепті своїх викидів, як ото розтає холодна посмішка.

Тремтячи, рушив я Великим Туром. Перейшов Зелене Містечко, потім Нью-Йорк, далі — до єгипетського Сфінкса, а звідтіля приблукав до римського Форуму. Самі лише мухи дзинчали на вхідних дверях котеджика моїх дідуся й бабусі. Сам лише порох курився поміж Сфінксових лап.

Я постояв перед великою брилою, яку прикотили й поставили перед гробом Христовим.

І підійшов я до скелі — сховати своє обличчя.

— Рою! — прошепотів я.

Брила затремтіла від мого дотику.

А скеля вигукнула: «Не схованка я!»

«Боже мій! Рою! — подумав я. — Нарешті ти став потрібний їм — бодай на десять секунд, перш ніж вони втопчуть тебе в глей».

А брила мовчала. Вихровий біс вивіркою шугнув через псевдо-фронтон невадського містечка й улігся ген на волі, мов спраглий котяра, бува, хитро вляжеться на ніч біля жолоба старого коня.

Тут чийсь глас долинув до мене з небес:

— Злецьке місце! Сюди ходи!

Я зиркнув на інший пагорб, за якусь сотню кроків від мене. Він затуляв міський небокрай — хвилястий моріг штучної трави, що зеленіла у всі пори року.

І там стояв чоловік із бородою, а вітер маяв його білим одіянням.

— І.Х.! — спотикаючись, кинувся я на той пагорб, хапаючи ротом повітря.

— Як тобі це подобається? — спитав І.Х., підтягуючи мене на останні кілька ярдів і всміхаючись поважною, сумною усмішкою. — Гора Проповіді! Хочеш послухати Нагірну Проповідь?

— Ніколи, І.Х.!

— І як воно так сталося, що всі ті люди дві тисячі років тому спокійно собі стояли й слухали?

— Годинників не було в них, І.Х.!

— Та ні, — він уважно подивився на небо. — Тільки сонце рухалося повільніш, і всі на світі дні належали людям, щоб вони говорили потрібні речі.

Я кивнув. А в горлянці моїй застрягло одне ім’я: Кларенс.

— Сядь, сину. — Поблизу лежав великий валун, й І.Х. сів на нього, а я пастушком присів біля його ніг. Дивлячись на мене згори вниз, майже лагідно, він признався: — Сьогодні я не пив.

— Чудово!

— Бувають отакі дні, як цей. Господи, я пробув тут більшу частину дня, тішачись хмарами, бажаючи жити вічно — через останній вечір, ті слова й через тебе.

Мабуть, він відчув, як я ковтнув гіркий клубок, бо подивився вниз і торкнувся моєї голови.

— Ой-ой! — мовив він. — Ти хочеш сказати щось таке, що змусить мене упитися знову?

— Сподіваюсь, ні, І.Х. Я про вашого друга Кларенса.

Він одсмикнув руку, немов обпікся.

Хмара закрила небо, й бризнув навдивовижу дрібний дощик — абсолютне чудо посеред залитого сонцем дня. Я й не подумав ховатися від дощу, навіть не зворухнувся, а І.Х. тільки підвів обличчя, аби дістати чимбільше прохолоди.

— Кларенс, — пробурмотів він. — Я знав його цілу вічність. Він був тут, коли ми ще мали справжніх індіанців. Кларенс був попереду, хлопчак років дев’яти-десяти, не більше, зі своїми великими чотирма очима, та білявою чуприною, та ясним обличчям, та зі своєю великою книгою малюнків чи світлин, які годилося піднести комусь на підпис. Він був тут на світанку того дня, коли я прибув, й опівночі він тут був, коли я їхав геть. Я ж був одним із Чотирьох Вершників Апокаліпсису!

— Смертю?

— Шкеребертю! — засміявся І.Х. — Смертю. Високою на кощавих моїх сідницях, на моєму кістяку-румаку.

Й І.Х., а за ним і я, задивився в небо: чи й досі ще там скаче учвал його Смерть?

Дощик ущух. І.Х. утер обличчя і повів далі:

— Кларенс… Сердешний дурень, залежний, самітний, безживний, безжонний сучий син. Ні дружини, ні коханки, ні дітей, ні друзів, ні собак, ні свиней, ні фоток із дівчатами, ні м’яза, ні м’яса. Нуль! Навіть шортів, жокейських, не носить! Цілісіньке літечко підмітає вулиці своїми довгими ногавицями! Кларенс. Боже мій…

Тут нарешті мої уста ворухнулися.

— А Кларенс озивався якось до тебе… останнім часом?

— Та вчора телефонував…

— О котрій годині?

— О четвертій тридцять. І чого б то?

«Зразу по тому, як я постукав до нього в двері!» — подумалось.

— Щось він белькотав, був сам не свій. «Усьому кінець! — сказав він. — Вони прийдуть по мене. І не повчай мене!» — верещав він. Аж кров мені похолола. Послухати його, то виходило, ніби вигнали десять тисяч статистів, сорок режисерів наклали на себе руки, дев’яносто дев’ять зірочок зґвалтовано, заплющені очі, спати пора. I прокричав мені такі останні слова: «Допоможи! Врятуй мене!» А я — хто ж я такий? Ісус на мотузку, Христос на прив’язку. Як я можу комусь допомогти, коли я — причина хвороби, а не ліки від неї? То я й сказав Кларенсові прийняти дві пігулки аспірину й перетелефонувати мені вранці. А мав би примчати до нього. От ти — примчав би, якби опинився на моєму місці?

А мені згадався Кларенс, як він лежав, немов начинка того величезного короваю, закиданий, верства на верстві, книжками, картками й світлинами, заклеєний нашаруваннями істеричного поту.

І.Х. побачив, як трясеться моя голова.

— Що, він пропав? І ти, — додав він, — наскочив на його тіло?

Я кивнув.

— І це не була природна смерть?

Я похитав головою.

— Кларенс!

То був такий крик, що струснув би звірів польових і пастухів би побудив. То був початок проповіді про пітьму.

І.Х. зірвався на рівні ноги, закинувши назад голову. Сльози бризнули йому з очей.

— …Кларенс…

І він пішов-пішов, заплющивши очі, схилом у долину, геть від загублених проповідей, до іншого пагорба — Голготи, де дожидав його хрест. Я за ним.

— Навряд чи ти маєш дещо з собою? — крокуючи, запитав І.Х. — Щось алкогольне, бражку? Дідько! Мав бути такий гарний день! Кларенсе, ти ідіот!

Ось ми підійшли до того хреста, й І.Х. пошукав із тильного боку та, гірко, але полегшено пирхнувши, дістав торбинку, що видавала булькотливі звуки.

— Кров Христова у коричневій торбі, в пляшці без маркування. І до якого ж пункту церемонії ми підійшли? — він добряче приклався, потім приклався й ще. — Що ж мені робити зараз? Видертися нагору, прицвяхуватися й чекати на них?

— Них?!

— Боже! Хлопче! Та це ж питання часу! І тоді продірявлять мені зап’ястки, й моя балістика мене й повісить! Кларенс загинув! А як?

— Задушений під купою своїх фотографій.

І.Х. закляк.

— А хто тобі це сказав?

— Та я сам бачив, І.Х., але нікому не говорив. Щось він знав, і його вбили. А що тобі відомо?

— Нічого! — І.Х. страшно потряс головою. — Ні!

— Два вечори тому Кларенс упізнав одного чоловіка біля ресторану «Браун-Дербі». І той чоловік замахнувся на нього кулаками! Кларенс утік! Чому?

— І не намагайся довідатись! — мовив І.Х. — Забудь. Я не хочу ще й тебе потягти за собою. Нині я нічого не можу вдіяти — лише чекати… — голос І.Х. урвався. — Тепер, коли вбито Кларенса, вони швидко додумаються, що то я підмовив його податися до «Браун-Дербі»…

— Невже це ти послав його!?

«Та й мене? — запитав я подумки. — Ти й мені написав, щоб я прийшов туди!?»

— Хто ж це, І.Х.? Вони — хто ці вони?! Люди гинуть на студії. І мій друг Рой чи не згинув!

— Рой? — І.Х; помовчав, наче хотів щось приховати. — Згинув? То йому поталанило. Переховується? Немає сенсу! Вони спопадуть його. Як оце мене. Роками я знав забагато.

— Як давно?

— Навіщо це тобі?

— Бо і я можу загинути. Нещодавно я перечепився об щось, але будь я проклятий, коли знаю, що воно таке. І Рой об щось перечепився та й згинув або ж десь переховується. Боже мій! Хтось убив Кларенса за те, що й він об щось спіткнувся. Це лише питання часу, поки вони вирахують, що я, хай йому всячина, здається, знав Кларенса занадто вже добре, та й уб’ють мене, так, задля певності. А хай йому! І.Х.! Менні зачиняє студію на два дні. Щоб усе прибрати, перефарбувати. О Боже, ні! Це заради Роя! Подумай тільки! Десятки тисяч доларів викидають на вітер, аби тільки розшукані одного шаленого пришелепка, чий єдиний злочин полягає в тому, що він жив десять мільйонів років тому та що здуру виліпив одне глиняне погруддя, ціна якому — його голова. Чому Рой так багато для них важить? Чому, як і Кларенс, він має загинути? А ти. Того вечора. Ти казав, що перебував високо на Голготі. Й ти бачив мур, драбину, тіло на драбині. Чи ж розгледів ти обличчя того тіла?

— Задалеко то було, — тремким голосом відказав І.Х.

— А обличчя того чоловіка, котрий висадив тіло на драбину?

— Уже було темно…

— Було то Чудовисько?

— Було що?

— Чоловік із розчавленим обличчям рожевого воску й заплилим правим оком і жахливим ротом? То він випхав те лялькове тіло на драбину, аби налякати студію, налякати тебе, мене та й шантажувати якось всіх, хтозна з якої причини? Якщо я маю померти, І.Х., то чому не можна мені знати: а чому? Назви те Чудовисько, І.Х.!

— І тим самим штовхнути тебе в смерть? Ні!

Тут із-за задвіркового рогу виїхала вантажівка. Вона промчала повз Голготу, здіймаючи куряву й голосячи своїм клаксоном.

— Дивись, куди прешся, придурку! — крикнув я.

Вантажівка покуріла собі.

А за нею погнався І.Х.

Чоловік, на тридцять років старший за мене, біг отак прудко. Чудасія! І.Х. мчав риссю, хляпаючи довгим одінням на запилюженому вітрі, от ніби розганявся, щоб злетіти й, ширяючи, вибелькотати небесам якусь нісенітницю.

«Не вганяй так за Кларенсом!» — мало не закричав йому я.

«Дурне це діло, — ще подумав я. — Кларенс уже надто далеко. Нізащо не наздогнати!!»

48

Фріц чекав на мене, сидячи з Меґґі в проекційній кімнаті № 10.

— Де тебе нечиста носить? — насипався на мене. — А знаєш, що ще? Тепер у нас немає середини фільму!

Це було таки добре: плести якісь нісенітниці, варнякати пустопорожню сміхоту, аби відвести божевілля, що наростало в мені. «Боже! — думав я. — Таж робити фільми — це все одно, що кохатися з ґарґульями». Прокинешся — а ти приліпився до спини мармурового кошмару, та й думаєш: «Що ж це я тут роблю? Розказую брехні, кривляюсь. Аби зробити фільм, на який побіжать двадцять мільйонів людей — або стільки ж від нього тікатимуть».

І все це коять якісь прибацані поторочі у проекційних кімнатах, шалено фантазуючи про персонажів, яких і на світі ніколи не було.

Отож, як воно файно сховатися від усього отут, із Фріцом та Меґґі, вигукуючи дурниці й клеючи дурнів!

Але ні дурниці, ні нісенітниці мені не зарадили.

О четвертій тридцять я вибачився й шаснув до Ч. Там, у блюварії, я втратив рожеву барву своїх щік. Блюварій. Так усі сценаристи прозивають кімнати відпочинку після того, як режисери-продюсери напхали їх своїми великими ідеями-гидеями.

Я спробував повернути обличчю його забарвлення, натираючи щоки милом та миючи їх холодною водою. П’ять хвилин схилявся я над мийницею, відпускаючи в каналізацію свої печаль і тривогу. Коли вже пішли сухі корчі, я вкотре умився й подибав, хитаючись, назад, до Меґґі з Фріцом, дякуючи проекційній за її тьмяне освітлення.

— Слухай, ти! — звернувся до мене Фріц. — Одну тільки сценочку зміни, а тоді вже й решту легко скрутиш докупи. Під час обіду я показав Ляйберові твою найостаннішу вечерю. Ну, а тепер, каже він, через отой твій такий високоякісний, Богом проклятий, фінал нам доведеться перезняти дещо з попереднього матеріалу, а то фільм надто вже скидається на дохлу гадюку з живим хвостом. Сам він тобі нізащо цього не скаже, бо, коли він тебе розхвалював, це звучало так, ніби він підобідує своїми власними тельбухами — чи то твої потрошки лигає з каструлі. Обзивав він тебе такими словами, якими я не послуговуюсь, але зрештою наказав: змусьте того виплодка переробити сцени дев’яту, чотирнадцяту, дев’ятнадцяту, двадцять п’яту й тридцяту. Поскачи в класи: перепиши й перезніми. Отож якщо ми перезнімемо кожну другу-третю сцену, то, можливо, й ошукаємо глядача, і він подумає, що ми й справді спродукували один цілий напівгарний фільм.

Я відчув, як моя колишня природна барва розрум’янює обличчя.

— Це завелика робота для сценариста-початківця! — вигукнув я. — Де взяти на це час?

— Усе слід зробити за наступні три дні! Ми затримуємо акторський колектив. І я закличу сюди Анонімних Алкоголіків, щоб невідступно побули з І.Х. протягом тих сімдесяти двох годин. Бо ж тепер я вже знаю, де він переховується…

Я тільки мовчки витріщився на них — не стало мені духу признатися, що то ж я налякав І.Х., чим і прогнав його зі знімального павільйону.

— Здається, я накоїв чимало біди цього тижня, — видавив я зрештою з себе.

— Постривай, Сісіфе! — Фріц нахилився, щоб поплескати мене по плечу. — Поки я прикочу тобі більшу брилу, аби ти викотив її на отой Богом проклятий пагорб. Ти ж не єврей? То й не переймайся виною, — і тицьнув мені сторінки. — Пиши, перепиши. Пере-пиши!

— А ви певні, що Менні хоче приставити мене до цього діла?

— Він би радше прив’язав тебе поміж двох коней та й розстріляв із гармати, але ж це життя. Спочатку ненавидиш трішки, потім — дужче.

— А як бути з «Мерцями, що галопують швидко»? Він хоче, щоб я повернувся до цієї роботи!

— А коли він сказав це тобі? — Фріц аж на ноги звівся.

— Півгодини тому.

— Але ж йому цього не втнути без…

— Слушно —…без Роя. А Рой пропав. І Менні хоче, щоб я розшукав його. А ще студію зачиняють на сорок вісім годин, аби перебудувати й перефарбувати те, що перефарбування не потребує.

— Телепні. Віслюки пришелепкуваті. Ніхто нічого мені не каже. Ну, зрештою, для цієї праці студія нам і не потрібна. Можемо переписати Ісуса в мене вдома.

Тут задзеленчав телефон. Фріц так схопив слухавку, мов хотів її розчавити, а тоді кинув мені.

Телефонували з храму «Анґелус» Еме Семпл МакФерсон.

— Перепрошую, пане, — заговорив, ледве стримуючись, жіночий голос. — Але чи ви не знаєте часом такого чоловіка, що називає себе «І.Х.»?

— І.Х.?

Фріц хапонув слухавку з моїх рук. А я загарбав її знову. Тож стали ми слухати обидва, приклавши по одному вуху до єдиного слухового кінця.

— Стверджує, ніби він — Дух Христа, відродженого й заново розкаяного…

— Дайте-но я скажу! — закричав інший голос, уже чоловічий. — Із вами розмовляє преподобний отець Кемпо! Ви знаєте цього страхітливого Антихриста? Ми б могли викликати поліцію, але якщо газети прокричать, ніби з нашої церкви викинули Ісуса, ну, то це ж!.. Тож ви маєте тридцять хвилин, аби прибути й врятувати цього єретика від гніву Божого! І мого!

Слухавка випала з моєї руки.

— Христос воскрес! — простогнав я до Фріца.

49

Моє таксі під’їхало до храму «Анґелус» саме тієї хвилини, коли останні відсталі учні з кількох класів останньої Біблії виходили через численні двері на вулицю.

Преподобний Кемпо був надворі. Заламуючи свої руки іржавої барви, він так метався туди-сюди, немов до спини йому була прив’язана динамітна шашка.

— Хвала Богу! — закричав він, кинувшись до нас. І зупинився, раптом злякавшись. — Це ви будете юний друг отого створіння, що вдерлося до нас, правда?

— I.X.?

— I.X.! Яка злочинна мерзота! Так, I.X.!

— Я його друг.

— Як жаль. То ходім, хутчій!

І він, схопивши мене за лікоть, потягнув до дверей і далі, проходом головної аудиторії. Там уже нікого не було. Десь ізгори линуло додолу тихе шурхотіння пір’я — там тріпотіли ангельські крила. Хтось випробовував звукову систему з кількома небесними мурмотіннями.

— А де ж…? — почав я і затнувся.

Бо там, у самому центрі сцени, на яскравому двадцятичотирикаратному престолі Божому, возсідав І.Х.

Сидів він випростано, поглядом очей пронизуючи стіни церкви, а руки поклавши, долонями догори, на бильця трону.

— I.X.!

Я метнувся по проходу й знову зупинився.

Бо свіжа кров цебеніла з кожного стигмата його оголених зап’ясть.

— Ну й страшний же він! Просто жахливий! Геть звідси! — закричав преподобний з-за моєї спини.

— А це християнська церква? — запитав я.

— Як ви смієте сумніватись!

— А чи не здається вам, що ось такої хвилини, — чудуючись, питав я далі, — і сам Христос, у такому випадку, міг би виявити милосердя?

— Милосердя!? — вигукнув преподобний. — Він удерся в нашу відправу, горлаючи: «Я — істинний Христос! І я боюсь за своє життя. Дорогу!» Він вибіг на сцену, щоб показати свої рани. Міг би й роздягтися з таким самим успіхом. Дарувати йому прощення? Та ж він усіх збаламутив, мало не бунт учинив. Паства розбіглася і хтозна, чи й повернеться коли знову. Якщо вони порозказують сусідам, якщо сюди плавом попливуть газетярі, ви розумієте, що то буде? Він же на посміховисько нас виставив. Цей ваш друг!

— Мій друг…

Та голосові моєму забракло наснаги, коли я виліз на поміст і став біля тієї пародії на шекспірівського лицедія.

— І.Х.! — покликав я, мов через безодню.

Очі І.Х., утоплені у вічність, блимнули й зосередилися.

— Ой, привіт, юначе! — обізвався він. — Що тут діється?

— Діється?! — обурився я. — Таж ти тут щойно пройшовся, мов пекельних який!

— Ой, ні-ні! — І.Х. нараз усвідомив, де перебуває, і примирливо підніс руки догори. Він так витріщився, мовби хтось підкинув йому двох тарантулів. — А що, мене знову батожили? За мною ішли? Я помер. Захисти мене! А пляшку ти приніс?

Я поплескав по кишенях, от ніби всякчас ношуся з такими знадобами, й похитав головою. Тоді обернувся до преподобного, а той, знову вибухнувши звинуваченнями, шаснув за престіл і тицьнув мені пляшчину якогось червоного вина.

І.Х. так і кинувся до пляшки, але я схопив її обіруч і відвів на недосяжну для нього відстань, як принаду.

— Ходи за мною. Тоді й корок виймемо.

— Як ти смієш пащекувати з самим Христом!

— А як ви смієте називати себе Христом! — закричав преподобний.

І.Х. випростався.

— Я, пане, не смію. Я є Христос!

Він підхопився, у смілій спробі показати свою вищість, але так і гримнувся долічерева, а тоді покотився по східцях.

Преподобний аж застогнав, от ніби людовбій спонукав його серце, а вже воно спонукало його зціпити кулаки.

Я підвів І.Х. та, вимахуючи пляшкою перед ним, безпечно провів через церкву аж надвір.

Таксі все ще стояло там. Перш ніж залізти до салону, І.Х. обернувся до преподобного, який стояв на порозі, випромінюючи обличчям люту ненависть.

І.Х. підніс догори свої закривавлені лабети.

— Святиня! Так? Святиня?

— Навіть пекло, сер, — криком відповів йому преподобний, — не прийме вас!

Грюк!

Я уявив собі, як усередині храму тисяча визволених ангельських крил ретельно просіває занечищене повітря.

І.Х. незграбно вліз до салону, схопив пляшку, а тоді похилився вперед і шепнув водієві:

— Гетсиманія!

І ми поїхали. Водій краєчком ока зазирав до свого путівника.

— Гетсиманія! — пробурмотів він. — Це вулиця? Бульвар такий? Чи урочище яке?

50

— Навіть хрест не є безпечним місцем, навіть на хресті ти в небезпеці! — мимрив І.Х., їдучи містом, а очима прикипівши до своїх зранених зап’ястків так, ніби хтось чужий наклав їх йому на руки. — І до чого це котиться світ? — іще мовив він, видивляючись на будинки, що пропливали повз його очі.

— Невже й Христос був депресивний маніяк, як оце я? — запитав він.

— Ні, — не надто переконливо відповів я. — Не пришелепок. Але поруч тебе шелепають щелепами стільки достойних людей. І що завело тебе отуди?

— За мною гналися! Мене переслідують! А я ж Світло Світу. — Але ці останні слова він вимовив із гіркою іронією. — Господи Ісусе, хотів би я не знати аж так багато!

— Розкажи мені. Вилий душу.

— Тоді й за тобою поженуться! Кларенс… — пробурмотів він. — А Кларенс не так швидко бігав, щоб утекти, еге ж?

— Та я теж знав Кларенса, — сказав я. — Ще багато років тому…

Цим я ще дужче налякав I.X.

— Нікому про це! Ані пари з уст! І я ж нікому…

Пихкаючи, І.X. видудлив половину вина й підморгнув мені:

— Ось вона, матінка моя!

— Ні, пане, І.Х.! Ти повинен розповісти мені, хоча б на той випадок…

— Якщо я не переживу цієї ночі? Та я й не хочу пережити! Але ж і не хочу, щоб ми згинули з тобою обидва. Ти такий милий пришелепочок. Прийдіте до мене, маленькі діти! І ти, о Боже, тут як тут!

Він іще хильнув та й стер усмішку з обличчя.

Ми зупинилися на півдорозі. І.Х. поривався вискочити по джин. Я замахнувся на нього кулаком і сам купив пляшку джину.

Таксі урочисто запливло до студії й загальмувало біля будиночка моїх бабусі-дідуся.

— Та що це? — запротестував І.Х. — Із вигляду воно достеменно як Негритянсько-Баптистська церква на Центральній авеню! Сюди я ні ногою! Не чорнюк я і не баптист. Просто Христос — та ще й єврей! Скажи йому, куди треба їхати!

Тож надвечір таксі зупинилося під Голготою. І.Х. задивився на своє рідне-старе сідало.

— Чи ж істинний це хрест? — стенув він плечима. — Та такий самий істинний, як я істинний Ісус.

Я теж задивився на хрест.

— Ну, це ж не хованка тобі, І.Х. Тепер уже всі знають, куди ти вчащаєш. Ми повинні підшукати тобі якесь справді секретне місце, де б ти пересидів якийсь час, бо, можливо, ще будуть якісь перезйомки.

— Ти не розумієш, — сказав І.Х. — Для мене що Рай, що Пекло — все однаково закрито. І знайдуть мене де завгодно: чи в норі щурячій, чи в бегемота на гузні. Голгота плюс вино — оце єдина моя місцина. А зараз геть ноги з моєї тоги!

Він залив вино, яке лишалося в пляшці, у свою горлянку та й посунув нагору схилом.

— Хвала Богу, я покінчив з усіма своїми найголовнішими сценами, — мовив І.Х. — Усьому кінець, синку, — І.Х. взяв мої руки у свої. Наразі він був якийсь незмірно супокійний, після того, як злітав у небеса й падав у безодні, а це вже усталився десь-поміж. — Я не повинен був утікати. А тебе ніхто не мав би бачити, як ти оце розмовляєш зі мною. Вони принесуть іще молотків та цвяхів, і ти зіграєш роль злодюги ліворуч від мене. А чи Юди. Прийдуть із мотузом — і вже ти й Іскаріот.

Він відвернувся й поклав руки на хрестові рамена, а ще поставив одну ногу на невеличку приступку збоку.

— Можна, я ще останнє тебе спитаю? — сказав я. — Ти знаєш Чудовисько?

— Боже, я ж був там тієї ночі, коли воно вродилося.

— Вродилося?

— Та вродилося, хай йому чорт! Чи ти не розчув?

— Поясни, І.Х.! Я маю знати!

— І загинути за знання, телепню! — гнув своєї І.Х. — Чому ти так хочеш померти? Ісус спасе, еге ж? Але ж якщо я Ісус, і я пропащий, то й усі ви пропащі разом зі мною! Глянь на Кларенса, виплодка того сердешного. Ті типи, котрі вгробили його, метаються, очманілі зі страху. Вони настрашені, то й панікують, а коли вони панікують, то й ненавидять. Чи ж ти відаєш бодай щось про справжню ненависть, юначе? То оце ж вона і є, а не любительські вечірки. Це не час для добрих манер. Хтось сказав: «Убити!» То вже й убили. А ти блукаєш довкола зі своїми дурними-наївними уявленнями про людей. Боже мій! Ти й не знатимеш справдешньої суки, поки вона не вкусить тебе, а чи справдешнього вбивці, поки він не штрикне тебе ножем. І помреш, а помираючи, скажеш: «Ох, оце так воно й буває!» Але буде вже запізно. Тож послухайся старого Ісуса, дурню.

— Зручний дурень, корисний ідіот. Так казав Ленін.

— Ленін?! Щось ти таки тямиш. У такий час, як оцей, коли я кричу тобі: «Ніагарський водоспад перед тобою!» — де твоя рятівна діжка? А ти стриб із урвища без парашута. Ленін?! Ха! Де тут найближча божевільня?

І.Х. трусився, допиваючи вино.

— Корисний, — зробив він ковток, — ідіот. Ось послухай, — сказав він, бо його вже розібрало. — Востаннє кажу — більш не повторю. Огинатимешся тут, біля мене, то тут тебе й розтопчуть. Як знатимеш, що я знаю… то поховають тебе в десятьох різних могилках по той бік муру. На десять частин розпанахають і в кожну труну по частинці вкинуть. Були б живі твої мама й тато — і їх би спалили. І дружину твою…

Я обіруч схопився за лікті. І.Х. схаменувся.

— Вибач. Але ж і вразливий ти який. Боже, я все ще тверезий. Я сказав: «заврливий». Коли твоя половинка повернеться?

— Незабаром.

І пролунало це, мов похоронний гонг серед білого дня.

Незабаром.

— Тоді вислухай останню книгу Йова. Усе скінчено. Вони не зупиняться, поки не перенищать усіх. На цьому тижні ситуація вийшла з-під їхнього контролю. Оте тіло, яке ти бачив на мурі. Його висадили туди, щоб…

— …шантажувати студію? — запитував я Крамлі. — Так бояться Арбутнота, через стільки літ?

— До смерті нажахані! Часами небіжчики, котрі вилежуються по своїх могилах, мають більшу силу, ніж живі люди, які понад ними ходять. Он Наполеон: помер півтораста років тому, а досі живе — у двох сотнях книжок! Вулиці, навіть немовлят називають його ім’ям! Усе втратив, а втративши — виграв! Гітлер? Десять тисяч років ошиватиметься довкола. Муссоліні? Та скільки ми житимем, висітиме догори дриґом на тій заправній станції! Навіть Ісус… — тут він оглянув свої стигмати. — Я таки незлецько справувався. Але зараз маю знову померти. Тільки ж хай мене краще шість разів гвинтом скрутять від цієї неділі, якщо я ще й отаке молоде-зелене, як ти, прихоплю із собою. Ну, я заткнувся. Є ще одна плящина?

Я показав джин.

Він його так і хапонув.

— А зараз підсади-но мене на мій хрест, а сам ушивайся геть із цього пекла!

— Не можу я покинути тебе тут, І.Х.

— А більш мене ніде й покинути, як тільки отут.

Він вицмулив мало не всю пінту.

— Та це ж смертельна доза! — запротестував я.

— Смертельна вона для болю, хлопчику. Бо коли прийдуть мене схопити, навіть отутечки мене не буде.

І.Х. поліз вище.

Я зашкрябав нігтями потріскану деревину хреста, а тоді, задерши голову догори, замолотив по хресту кулаками.

— Прокляття! І.Х.! Дідько! Якщо це остання твоя ніч на землі, то чи ж ти хоч очистився?

Він сповільнив своє сходження.

— Що?

— Ти коли востаннє сповідався? — вибухнув я. — Коли, коли?

Голова його сіпнулася з півдня на північ, так що обличчям він обернувся до цвинтарного муру й того, що далі за ним.

— Де ж? — допитувався я, сам собі дивуючись. — То де ж ти сповідався?

Обличчя його, мов загіпнотизоване, несхитно дивилося тільки на північ, тож це спонукало і мене підскочити і, хапаючись за кілочки-приступки, й собі подертися нагору, налапуючи ногами опертя.

— Ти що ж це витворяєш? — закричав на мене І.Х. — Це мій тут прихисток!

— Віднині не тільки твій: там, там і отут-о!

Я обкрутнувся так, що опинився в нього за спиною, тож йому довелося обернутись, аби прокричати:

— Ану злізь! Додолу!

— То де ж ти сповідався, І.Х.?

Він витріщався на мене, але очі його так і косували на північ. Тоді я я скривив свій зір і задивився понад довгою протяглістю хрестового рамена, де могли бути прицвяховані рука, зап’ястя й долоня.

— Боже! Оце ж воно! — вихопилось у мене.

Бо там, вишикувані в одну лінію, мов у прицілі рушниці, видніли і мур, і те місце на мурі, куди висаджена була та лялька з воску й пап’є-маше, і, трохи далі через кам’яний луг, чоло й очікувальні двері церкви Св. Себастьяна!

— Так! — видихнув я. — Дякую, І.Х.!

— Та злізь туди до…

— Злажу, злажу, — і я відвів очі від цвинтарного муру, але вже після того, як укмітив: його обличчя знову обернулося до краю небіжчиків і церкви за цвинтарем.

Я почав спускатись на землю.

— То куди ж ти? — запитав І.Х.

— А туди, куди мав би податися ще кілька днів тому…

— Куди ти сіпаєшся, дурний пришелепку! Обходь ту церкву десятою дорогою! Там небезпечно!

— У церкві небезпечно? — я перестав злазити й задивився вгору.

— Тільки не в тій церкві, ні-ні! Стоїть вона аж по той бік цвинтаря, а глупої ночі буває відчинена для всякого дурня заплішеного, хто тільки туди поткнеться!

— І воно туди забігає, еге ж?

— Воно?

— Пекло! — я затрусився. — Перш ніж сховатися на ніч на цвинтарі, Чудовисько ходить туди сповідатися, правда?

— А туди тебе к бісу! — вереснув І.Х. — Оце вже ти й достеменно пропав! — він заплющив очі, застогнав і почав остаточно укукоблюватися на тому темному крижі посеред смерку й насування ночі. — Давай, вперед! Хочеш страху? Бажаєш жаху? То й піди та послухай: ото справдешня сповідь! Сховайся, і коли він нарешті прийде — пізно, ой в дідька пізно! — і ти його наслухаєшся, то душа твоя скорчиться, зморщиться, згорить і згине!

Від тих його слів я так міцно вчепився в стовп, аж скалки повпивалися мені в долоні.

— І.Х.? Ти ж усе знаєш, чи не так? То скажи мені, Христом-Богом тебе заклинаю, I.X.! Скажи, поки ще не пізно. Ти ж знаєш, навіщо те тіло випхали на мур! Чи не Чудовисько виперло його туди, аби всіх залякати? І, зрештою, хто воно, те Чудовисько? Скажи мені. Скажи!

— Бідолашне ти невиннятко, прицуцькуватий сучий синочку. О Боже мій, синку! — І.Х. задивився згори на мене. — Ти лізеш у пащеку смерті й сам не тямиш, чому.

І він простер свої руки на боки, одну на північ, другу на південь, а тоді обхопив ті рамена, мов полетіти зібрався. Натомість лише порожня пляшка впала додолу й розбилася в мене під ногами.

— Бідолашний любий сучий син! — прошепотів він небесам.

Я пустився руками й ногами, щоб останні два фути пролетіти в повітрі. Коли мої підошви ударилися об землю, я гукнув його востаннє, смертельно стомлений:

— І.Х.?

— Іди вже — до чорта в зуби, — сумно поблагословив він. — Бо я вже й сам достеменно не відаю, де той рай…

Тут я зачув гурчання машин і якісь людські голоси неподалік.

— Тікай! — шепнув І.Х. з неба.

Та я не мав сил бігти. Тож просто поплентав геть.

51

Я здибав дока Філіпса, який саме виходив із Нотр-Даму. В руці у нього був пластиковий пакет, і мав док вигляд одного з тих прибиральників, котрі блукають громадськими парками, наштрикуючи сміття на палицю із цвяхом і скидаючи в пакети, аби потім непотріб спалити. Він вражено витріщився на мене, бо я вже ступив однією ногою на сходинку, от ніби зібрався до собору на месу.

— Ну-ну! — сказав він якось надто квапливо й сердечно. — Ось той хлопець, що вчить Христа, як ходити по мокру аки по суху, та поновлює Юду Іскаріота в злочинній схемі!

— То не я, — заперечив я. — А чотири апостоли. Я тільки підхопив їхні сандалі та й слідком за ними.

— І що ж це ви тут робите? — у лоб запитав він, шастаючи очима вгору-вниз по моєму тілу, а пальцями вибиваючи по пакету якийсь ритм. Я вчув ладан — і його одеколон.

Тут я вирішив розперезатись.

— Захід сонця. Найкращий час підстерегти здобич. Боже, як я люблю це місце! Планую колись зробити його своєю власністю. Не потерпайте: вас я лишу на роботі. Коли ж я цим заволодію, то позношу офіси, і хай усі живуть справжньою історією. Хай Менні працює на Десятій авеню, Нью-Йорк, там! А Фріца туди — в Берлін! Собі ж візьму Зелене Містечко. А що для Роя? Якщо він, дурило, бодай колись повернеться. Для нього збудуємо динозаврячу ферму. Я запущу дикі проекти! Замість сорока фільмів на рік я даватиму по дванадцять, зате всі — шедеври! Настановлю Меґґі Ботвін віце-президентом студії, вона ж такий блискучий спеціаліст! І поверну Луїса Б. Майєра з відставки. А ще…

І тут запал мій вичерпався.

Док Філіпс стояв із відпалою спідньою щелепою, от ніби я тицьнув йому в руку гранату з видертим загвіздком.

— А що, хтось проти того, аби я зайшов до Нотр-Даму? Я хотів би вилізти нагору й прикинутися, ніби я — Квазімодо. Там безпечно?

— Ні! — надто хутко заперечив док, кружляючи довкола мене, мов пес навколо пожежного гідранта. — Там небезпечно. Ми все ремонтуємо. А всю цю озію плануємо знести.

Тут він крутнувся і відійшов від мене.

— Дурень! Ти з глузду з’їхав! — крикнув він мені й зник у дверях собору.

Секунд десять я стояв, дивлячись на відчинені двері, а тоді враз так і похолов увесь.

Бо розчув, як там, усередині, щось мов буркнуло, потім застогнало, а тоді мов який кабель чи мотуз зашаргав-заторохтів об стіни.

— Док?!

Я зайшов у двері, але нічого в приміщенні не розгледів.

— Док?

Якась тінь мчала нагору, у висоти собору. От ніби десь туди, у сутінь, підіймали великий мішок із піском.

Це нагадало мені, як Роєве тіло погойдувалося над павільйоном № 13.

— Док!?

Пропав чоловік.

Я задивився в тій сутіні на щось схоже на підошви його туфлів, що поковзом рухалися все вище й вище.

— Док!

І тут воно сталося.

Згори щось гупнуло об підлогу собору.

Одна чорна туфля-мокасин.

— Господи Ісусе! — заволав я.

Тоді трохи позадкував і вздрів якусь довгу тінь, котру щось підіймало на соборні небеса.

— Док? — мовив я.

52

— Лови!

Крамлі кинув десятидоларову банкноту моєму таксистові, той посигналив клаксоном на прощання й поїхав геть.

— Геть як у кіно! — сказав Крамлі. — Хлопці-молодці шпурляють на таксі банкноти й не отримують ані цента решти. А їм за це: «Дякую!». Господи Ісусе! — мовив Крамлі, вгледівшись у моє обличчя. — Прийми! Оце прийми, всередину!

І вручив мені пиво.

Я випив і розповів Крамлі про собор, про дока Філіпса та як я почув щось схоже на крик і побачив тінь, що ковзала серед тіней. І про той єдиний чорний мокасин, що впав згори на запилюжену підлогу собору.

— Я щось бачив. Але хто б сказав мені, що саме? — закінчив я свою розповідь. — Студія зачиняється на ремонт. Я мав дока за негідника. Але хтось з інших негідників убив його. А тіла досі немає. Бідолаха док. І що це я кажу? Він же мені зовсім не подобався!

— Боже Всемогутній! — сказав Крамлі. — Ти приніс кросворд із «Нью Йорк Таймз», коли сам знаєш: мені до снаги тільки «Дейлі Ньюз». Ти тягаєш у мій дім мертві тіла, мов кіт, що хвалиться впольованими пацюками. Крими-Рими — й жодної рими. Перший-ліпший адвокат викине тебе у вікно. Перший-ліпший суддя розчерепить тобі голову своїм молотком. Психіатри відмовляться надати тобі привілей шокової терапії. Ти міг би промчати по Голлівудському бульвару, розкидаючи копчені оселедці, й тебе не посміли б затримати за засмічення міста.

— Атож, — понуро-приречено визнав я, впадаючи в депресію.

Тут задзеленчав телефон.

Крамлі передав слухавку мені.

Чийсь голос сказав:

— Шукають його тутечки, шукають його тамечки, розшукують скрізь того паскудника. Чи він на небі, чи ж він у пеклі…

— Ото клятий невловний Вогничок! — заволав я.

І випустив слухавку з руки, от ніби її вибухом яким вирвало. А тоді знову її й схопив.

— Де ти? — закричав я.

Гуммм… дзззз…

Крамлі приклав слухавку до свого вуха й похитав головою.

— Рой? — спитав він.

Я кивнув, мало не падаючи.

Зубами вгризся у найближчу кісточку, намагаючись вимурувати мур у своїй голові перед тим, що насувалося.

Бризнули з очей сльози.

— Він живий, він і справді живий!

— Заспокойся, — Крамлі тицьнув іще якийсь напій мені в руку. — Нахили голову.

Я схилився, щоб він міг помасажувати мені потилицю. Сльози потекли й закрапали з кінчика мого носа.

— Він живий. Хвала Богу.

— А чого ж він не телефонував раніше?

— Мо’, він боявся, — нічого не бачачи, я говорив у підлогу. — Я ж сказав: вони закриваються, беруть студію на замок. Мо’, він хотів, щоб я думав, що він загинув, аби я так говорив, і тоді б мене не чіпали. А ще може бути, що йому більше за нас відомо про Чудовисько.

Тут я сіпнув головою.

— Очі заплющ, — Крамлі досі працював над моєю потилицею. — Рота закрий.

— Боже мій! Він у пастці, йому не вирватись! Або він і не хоче втекти. Ховається. Ми повинні врятувати його!

— Врятуй мою с…ку! — відказав Крамлі. — А в якому ж там він місті? У Бостоні чи на задвірках? В Уганді, на сороковому градусі північної широти? У театрі Форда? Нас там просто застрелять. Там дев’яносто дев’ять чортових хованок, де він може залягти, а ми з тобою бігаймо довкола, мов прибацані пацани, та викликаймо його йодлями тірольськими: «Вийди! Вийди!» Аби тут-таки його й пришили? Іди сам гасай галала кругом студії!

— Страхопуд Крам.

— І хто б казав!

— Ти мені карк зламаєш!

— Ага, дійшло!

Похиливши голову, я дозволяв йому товкти і м’яти всі свої сухожилля та м’язи, відчуваючи, як вони перетворюються на тепле желе. Попри стьмяніння в голові я все-таки запитав:

— Ну, і що?

— Та дай мені обмізкувати все це! Прокляття якесь.

Крамлі здавив мою потилицю.

— Тільки без паніки, — пробурмотів він. — Якщо Рой засів там, на території, то ми повинні роздягати всю ту кляту цибулину шар за шаром, аби розшукати його в належному місці й у слушний момент. Ніякого галасу! А то нас накриє лавина.

Тепер руки Крамлі вже лагідніше м’яли мені поза вухами, по-отецьки.

— Уся ця шарпанина, схоже, якось пов’язана зі страхом студії перед Арбутнотом.

— Арбутнот, — замислено протяг Крамлі. — Я хочу оглянути його гробницю. Можливо, там і знайдеться якась ниточка до цієї таємниці. Ти певен, що він і досі там?

Я випростався і втопив погляд у детектива.

— Ти хочеш сказати: хто лежить у могилі Гранта?

— Так-так, як у тому давньому жарті. Бо ж звідкіля нам знати, чи генерал Грант усе ще лежить там?

— Ми таки й не знаємо. Двічі грабіжники-гробіжники викрадали Лінкольнове тіло. Сімдесят років тому вони були притарабанили його аж до цвинтарних воріт, де їх і накрили.

— Ну, то як?

— Можливо…

— Можливо?! — обурено крикнув Крамлі. — Боже, я відрощу собі більшу чуприну, аби мати що виривати! То ми йдемо перевірити Арбутнотову гробницю?

— Ну…

— Ти мені не «нукай», сто чортів тобі в печінки! — Крамлі люто зашкрябав по своїй лисині, спопеляючи мене очима. — Ти ж мені всі вуха прокричав, що той чоловік на драбині, в ту зливу, був Арбутнот. «Можливо!» Чом не може так бути, що хтось щось пронюхав про вбивство та й викрав тіло, аби отримати речовий доказ? Чом ні? Можливо, сталася та автотроща не через п’янство, а через смерть за кермом. Отож той, хоч би хто він був, хто зробив розтин тіла за двадцять років по загибелі, дістав собі доказ, яким можна шантажувати. Лишалося тільки виготовити фальшиве тіло, аби лякати ним студію та й гребти гроші лопатою.

— Краме, це чисте жахіття.

— Ба ні! Логічні міркування, побудова теорії, підбиття підсумків. І є лиш єдиний спосіб переконатися. — Крамлі втопив вогненний погляд у свій годинник. — Цього ж вечора. Постукаємо в Арбутнотові двері. Переконаємося, чи він удома, а чи хтось його звідтіля поцупив, аби вичитувати з його тельбухів призвістки й так налякати Цезареві напівбожевільні легіони, аби вони кинулися проливати кров.

А я задумався, як нам бути з цвинтарем. Нарешті промовив:

— Немає сенсу потикатися туди, не прихопивши з собою справжнього детектива, аби він усе перевірив.

— Справжнього детектива? — Крамлі аж відсахнувся на крок.

— Пса, що бачить носом.

— Що бачить носом? — Крамлі уважно вглядався в моє обличчя. — І чи не мешкає цей пес біля Темпл-і-Фіґероа? На четвертому поверсі?

— Посеред опівнічного цвинтаря, хоч би що ти бачив, тобі потрібен ніс. А в нього добрячий носяра.

— Ти про Генрі? Про найвеличнішого на світі сліпця?

— Яким він завжди й був, — запевнив я Крамлі.

53

Був я став перед Крамліними дверима, й вони відчинилися.

Був я став на узбережжі Констанції Реттіґан — і вона вийшла з моря.

А наразі я обережно ступав по голій підлозі старого помешкання, де колись жив, вимріюючи своє майбутнє зі стелі й не маючи жодного цента в кишенях, а в моїй портативній машинці «Сміт-Корона» стирчав чистий аркуш, вичікуючи, що ж я в нього вдрукую.

Став я перед Генріними дверима й відчув, як часто-часто забилося серце, адже ось тут, піді мною, була кімната, де померла моя люба Фанні, й оце вперше я сюди повернувся, відколи спливли ті довгі сумні дні, як навіки покидали мене добрі друзі.

Я постукав у двері.

До мене долинуло шкрябання ціпка, і хтось там приглушено прокашлявся. Зарипіли мостини.

Я почув, як Генрі вперся невидющим своїм чорним обличчям у внутрішню дверну панель.

— Я знаю, хто так стукає, — промурмотів він.

Я постукав удруге.

— Ахай йому!

Двері широко розчахнулися. Сліпі Генріні очі втупилися в пустку.

— Дай я глибоко вдихну!

Я видихнув, Генрі вдихнув.

— Святий Боже! — голос Генрі затремтів, мов полум’я свічки на легенькому леготі. — М’ятна гумка. Ти!

— Це я, Генрі, — лагідно сказав я.

Його руки простяглися, щоб намацати. Я схопив їх обидві.

— Боже! Синку! Ласкаво прошу! — вигукнув він.

Він схопив мене обіруч, міцно обійняв, а тоді, похопившись, що аж такого накоїв, одсахнувся.

— Вибач…

— Ні, Генрі! Повтори це!

То він і вдруге міцно мене обійняв.

— Де ж це ти був, хлопче, ой, де ж ти був досі! Як давно ми не бачилися… А Генрі сидить тут, у цій клятій озії, яку незабаром і знесуть…

Він крутнувся й подибав назад до крісла, а тоді звелів своїм рукам відшукати й оглянути дві склянки.

— Чи ж такі вони чисті, як мені здається?

Я подивився й кивнув, а тоді схаменувся, згадавши, й сказав:

— Авжеж.

— Не хотів би я наділити тебе якимись мікробами, синку. Ану, гляньмо. Ага, є!

Він витягнув шухляду, а з неї добув чималу пляшку щонайліпшого віскі.

— Ти п’єш таке?

— Із тобою вип’ю.

— Отака вона, давня дружба: усе кругом цього крутиться!

Він налив. Подав склянку порожньому повітрю. Але якось так сталося, що саме там і була моя рука.

Ми підняли наші напої, помахали ними один до одного, і сльози покотилися по його чорних щоках.

— Навряд чи ти бачив, як плачуть сліпі чорнюки, еге ж?

— Та вже й побачив, Генрі.

— Ану ж я перевірю, — він похилився вперед, помацав мою щоку, а тоді лизнув свій палець. — Чути сіль. А хай йому. Ти такий самий тонкошкірий, як і я.

— І завжди такий був.

— Не переступай через це, синку. Де ж ти досі був? Життя тебе кривдило? І як це, що ти сюди… — він затнувся. — Ой-ой! Біда?

— І так, і ні.

— А переважно біда? Та дарма. Я й не розраховував, що ти, ставши на власні ноги, скоро сюди повернешся. Тобто це ж не голова слона, чи не так?

— Але ж і не хвіст.

— Тільки близько до того, — Генрі засміявся. — Господи Ісусе, як добре почути твій голос, синку! Я завжди вважав, що ти гарно пахнеш. Тобто я хотів сказати, якщо вже у вдачу людини замішано невинність, то це є ти, звичний жувати аж дві м’ятні разом. Але ти ж не сидиш! Присядь. Дозволь, я тобі виповім свої клопоти, а тоді ти свої — мені. Вони знесли Венеційський пірс, позривали рейки венеційських потягів близького сполучення, вони зносять-зривають геть усе! А на тому тижні розвалять і цей будинок. І куди тоді всім нашим пацюкам? Як нам покинути корабель без рятувальних шлюпок?

— Оце аж так?

— Вони найняли термітів, щоб усе точили навіть і в неробочий час. Це внизу. Висадили команди підривників на дах. Ховрахи та бобри розгризають стіни, а ще ті привезли банду сурмачів, котрі розучують «Єрихоне, Єрихоне», і вони практикуються, репетирують-репетують на алеї, щоб своїми сурмами розвалити цей дім. І куди ж нам податися тоді? Уже й лишилося нас небагацько. Фанні упокоїлася, Сем упився на смерть, а Джиммі втопився у ванні. Ще тільки трішечки натисни, підштовхни — і всі ми, хто ще якось зацілів, опинимося в лабетах тієї, як там її, Костомахи. Тут і незчуєшся, як повзуча меланхолія вмить очистить прибутковий будинок від його пожильців. Тільки пусти одну хвору мишу до гурту, то це все одно, що й розписався: «Отримав чуму!»

— Невже аж так зле, Генрі?

— Від поганого куди? А в ще гірше! Та це ще туди-сюди. Так чи інак, а вже пора й переїхати десь. Та кожні п’ять рочків хапай свою зубну щітку, купуй нові шкарпетки й катай геть! Оце так я завжди й кажу. Чи знайдеться в тебе, хлопчику, місце, де б мене приткнути? Знаю, знаю! Там усе біле-білесеньке. Але я ж не бачу, то й яка мені, до дідька, різниця?

— Я маю вільну кімнатчину в гаражі, там я друкую. Вона — твоя!

— Пан Біг, Ісус і Святий Дух! Усі хутенько й явилися, — Генрі відкинувся на спинку крісла та поторкав свій рот. — Це в мене усмішка чи сумішка?. Мені ж тільки на два дні! — швидко додав він. — Має сестра моя нікчемного чоловічка, так ото він приїде з Нового Орлеана та й забере мене додому. То я й злізу з твоїх рук…

Тут він перестав усміхатись і похилився вперед, до мене.

— Уляпався в щось брудне десь знову? Десь там, у широкому світі?

— Не зовсім, щоб уляпався, Генрі, але щось схоже.

— Сподіваюсь, не так, щоб дуже?

— А таки дуже, — визнав я, вичекавши один удар серця. — Чи не міг би ти поїхати зі мною, просто зараз? І не хотів би я тебе сіпати, Генрі. А ще прикро, що треба везти тебе кудись уночі.

— Та що ти, синку! — лагідно засміявся Генрі. — Що ніч, що день — то лише чутки, яких я наслухався ще дитиною.

Він підвівся і почав мацати надовкола.

— Стривай тільки, — мовив він, — хай я ціпочка свого знайду. Щоб міг щось якось бачити.

54

Нас троє: Крамлі, сліпий Генрі та я — прибули до цвинтаря опівночі.

Я завагався, витріщившись на ворота.

— Він отам, — я кивнув головою в напрямі надмогильних пам’ятників. — Кілька ночей тому Чудовисько побігло саме туди. І що ж нам робити, коли зненацька здибаємося з ним?

— Ані найменшого в дідька уявлення не маю, — відповів мені Крамлі й ступив у ворота.

— Туди к чорту, — мовив Генрі. — Чом би й ні?

І лишив мене самого в тій пітьмі, на безлюдному хіднику.

Я наздогнав їх.

— Почекайте, дайте мені зробити глибокий вдих, — Генрі вдихнув, видихнув. — Отак. То це вже ми й на самому цвинтарі?

— А тебе це непокоїть, Генрі?

— Дідько! — сказав Генрі. — Мерці — то ніщота. От живі спати мені не дають. Хочеш дізнатись, як я відчуваю, що це не якийсь там простий старий сад? Сади — вони повні квіткових сумішей, там багато пахощів. А що цвинтарі? Здебільша туберози. Від похоронів. Я завжди ненавидів похорони через той запах туберозовий. То як я справуюсь, нишпорко?

— Чудесно, але… — Крамлі повів нас далі від освітленого місця. — Якщо ми тут застоїмося надовго, то хтось іще подумає, що нам треба когось поховати — то ще й поховає, чого доброго. Вйо! Гаття!

І шпарко подався геть поміж тисячі молочно-білих гробівців.

«Чудовисько! — подумки звернувся я. — Де ти є наразі?»

Озирнувся на автівку Крамлі — й зненацька вона видалася мені дорогим другом, який лишився десь за тисячу миль від мене.

— Але ви так досі й не сказали мені, — обізвався Генрі, — навіщо вам було привозити сліпого чоловіка на цвинтар. Вам потрібен мій ніс?

— Потрібен ти і собака Баскервілів, — відповів Крамлі. — Сюди!

— Краще не чіпайте, — застеріг Генрі. — Так, я маю ніс собаки, але гордість моя вся котяча! Начувайся, Смерте!

І рушив поміж гробівців, постукуючи ціпком праворуч та ліворуч, от ніби щоб розвести великі шматки ночі а чи викресати іскри там, де ніхто й ніколи їх не викрешував.

— І як я справуюсь? — прошепотів він.

Разом із Генрі я зупинився посеред усіх тих мармурів з іменами й датами, та ще з травою, що тихо росла собі поміж могил.

Генрі принюхався.

— Я чую лиш саму велику кам’яну брилу. А оце… Що це тут за різновид Брайля?

Він переклав ціпок із правої руки в ліву, і правиця затремтіла, відчувши ім’я, викарбуване над дверима грецького гробівця.

Ось його пальці струснулися над початковою літерою «А»… а потім завмерли над останньою: «Т».

— Мені знайоме це ім’я, — Генрі почав прокручувати стрічку пам’яті, сховану за його білими, наче більярдні кулі, очима. — Чи не той це великий, і давно загиблий, власник студії, що там за муром?

— Так.

— Той самий гучний чоловік, що сидів одночасно у всіх палатах, не лишаючи місця більш нікому? Випускав свої власні пляшки, міняв свої власні мережані тканини… купив свою власну пісочницю у два з половиною, вигнав з роботи виховательку в дитячому садку в трирічному віці, послав десятьох хлопчиків до медсестри в сім, переслідував дівчаток у вісім, ловив їх у дев’ять, заволодів парківкою в десять, а студією — на свій дванадцятий день народження, коли його тато помер, залишивши йому і Лондон, і Рим, і Бомбей? Це той самий чоловік?

— Генрі, — зітхнув я, — ти чудо з чудес!

— Але життя в чуда нелегке, — спокійно сказав Генрі. — Гаразд… Він підніс руку й ще раз торкнувся імені, а тоді — ще й дати внизу.

— 31 жовтня 1934 року. Геловін! Двадцять літ тому. Цікаво, як почуваються ті, хто помер так давно. Дідько. Ану, спитаймо! Хтось прихопив якісь інструменти?

— Лом із машини, — обізвався Крамлі.

— Добре… — Генрі простер правицю. — Але що за чортівня… Його пальці торкнулися дверей гробниці.

— Святий Мойсею! — вигукнув він.

Двері легко відчинилися — на добре змащених, зовсім не іржавих, завісах! Нітрохи не рипнувши! Змащені!

— Господи Ісусе! Відкрита хата! — Генрі швидко ступнув назад. — Не заперечуєте, якщо я першими пропущу вас, зрячих?

Я торкнув двері. Вони ковзнули далі, глибше в пітьму.

— Ось!

Крамлі пройшов повз мене, увімкнув свій ліхтарик і ступив у ту опівніч.

Я — за ним.

— Не покиньте ж мене тут самого! — стривожився Генрі.

Крамлі показав рукою:

— Зачини двері. Не треба нам, щоб хтось побачив, як ми тут із ліхтариком…

Я завагався. Надто багато надивився фільмів, де за людьми, котрі зайшли до склепу, загрюкувалися двері, й шукачі пригод залишалися навіки замкнені в тій пастці, кричи не кричи… Що, коли Чудовисько там, надворі?..

— Боже! Та ось так! — Крамлі причинив двері, лишивши щілинку в чверть дюйма, аби було чим дихати. — А зараз…

Він обернувся. Склеп був порожній — тільки посередині стояв величезний кам’яний саркофаг. Без віка. Усередині саркофага мала бути власне труна…

— Чорт! — лайнувся Крамлі.

Ми зазирнули в саркофаг. Ніякої труни там не було.

— Не кажіть! — попрохав Генрі. — Дозвольте я надягну свої чорні окуляри, щоб краще унюшити. Ось!

І, поки ми дивилися вниз, Генрі нахилився, зробив глибокий вдих, проаналізував, що чує, за своїми темними окулярами, а тоді зробив ще один понюх. Тоді просяяв.

— Сама шкаралупа! Нічого там немає! Правда?

— Правда.

— Містере Арбутнот! — пробурмотів Крамлі. — Де ж ви є?

— Не тут, — мовив я.

— І ніколи й не був тут! — уточнив Генрі.

Ми з Крамлі швидко глянули на нього. А старий лиш кивнув головою, вельми задоволений самим собою.

— Бо жоден небіжчик, ні під цим, ні під хоч яким іншим ім’ям, ніколи тут не лежав. А якби хтось колись і лежав, то я вчув би дух мертвятини, розумієте? Але ж тут немає жодної лусочки лупи, жодного тобі нігтика, ані жодної волосинки з ніздрі! Навіть духу туберози чи ладану немає. Ця місцина, друзі, ніколи не використовувалась для когось померлого, навіть на одну годинку. Якщо я помиляюся, відріжте мені носа!

Крижаний піт полився мені по спині, стікаючи по ногах у взуття.

— Боже! — пробурмотів Крамлі. — Навіщо ж було їм будувати цей склеп, нікого в ньому не покласти, але вдавати, ніби когось поховали?

— Мо’, ніякого трупа й не було ніколи? — припустив Генрі. — Що, коли Арбутнот насправді не загинув?

— Ні-ні, — заперечив я. — Газети по всьому світу написали про це, п’ять тисяч прийшли попрощатися з ним. І я був там. Я бачив катафалк.

— Що ж тоді вони зробили з тілом? — запитав Крамлі. — І навіщо?

— Я…

І тут двері склепу хрясь! Зачинились!

Усі ми троє — Генрі, Крамлі та я — зойкнули від шоку. Я схопив Генрі, Крамлі схопив нас обох. Ліхтарик упав на підлогу. Лаючись, ми разом нагнулись і стукнулися лобами, зробили вдих і стали чекати, чи почуємо, як нас іще й замкнуть у цьому склепі. Ми метушилися, видирали ліхтарика одне в одного з рук, а тоді водили променем по дверях, жадаючи життя, світла, нічного повітря — навіки!

Гуртом ми накинулися на двері.

І, Боже, вони й справді були замкнені!

— Святий Ісусе, як же ми виберемося з цього склепу?

— Ні-ні! — знай твердив я.

— Заткайся! — гримнув на мене Крамлі. — Дай мені подумати!

— Тільки думайте швидше, — порадив Генрі. — Бо, хоч би хто нас тут замкнув, він пішов привести когось собі на підмогу.

— Можливо, то просто доглядач, — сказав я.

А подумав: «Ні — то Чудовисько!».

— Ану, дай мені те світло. Отак. Чорт! — Крамлі посвітив на стелю, потім довкола по стінах. — Усі ж завіси знадвору, ніяк до них не дістатись.

— Ну, а що, коли в цьому склепі є й інші двері? — припустив Генрі.

Крамлі спрямував промінь на обличчя Генрі.

— І що я такого сказав? — здивувався сліпий.

Крамлі відвів промінь ліхтарика від Генріного обличчя й почав обходити саркофаг. Детектив блискав ліхтариком угору-вниз, по стелі, по стінах, тоді посвітив на шви, а тоді ще й довкола крихітного віконечка з тильного боку… але ж воно було таке маленьке, що туди міг хіба що кіт прослизнути.

— Навряд чи розумно було б, якби ми стали кричати «Пробі!» в те віконце?

— Хоч би хто прибіг на наші крики, я б не хотів мати з ним справу, — зазначив Генрі.

Крамлі став водити промінь колами.

— Інші двері, — знай повторював він. — Мають бути!

— Мають! — і я крикнув.

Я відчув якесь люте зволоження очей і жахливу сухість у горлі. Уявилося мені важке тупотіння поміж гробівців, тіні, що злітаються, аби вбивати, аби знищувати, й називають вони мене Кларенсом, зичачи лише смерті. Ще уявилося мені, як розчахнулися двері й тонни книжок, підписаних світлин і карток ринули на нас потопом, аби ми втопилися під ними.

— Крамлі! — я схопився за ліхтарик у його руці. — Дай мені його!

Адже лишилось одне-єдине неоглянуте місце. Я зазирнув у саркофаг. Тоді пильніше придивився й видихнув.

— Глянь! — сказав я. — Ось ці! — показав. — Боже мій, я й не знаю, що воно там таке: заглибини, приступки, нерівності? Я ще в жодній могилі не бачив таких штук. А он там, придивись, під отим-о швом, чи не сочиться звідтіля, знизу, світло? От чортівня! Стривайте!

Я вискочив на край саркофага, похитався, поки не досяг рівноваги, а тоді зазирнув униз, на ті рівно-розміряні обриси на дні.

— Обстеж! — крикнув Крамлі.

— Ні, ти!

І я стрибнув на дно саркофага.

Застогнала якась добре змащена машинерія. Те невеличке приміщення струснулося — не інакше, як під низом зрушилася якась противага.

Я почав опускатися, разом із підлогою саркофага. Ось мої ноги занурилися в темряву. Ось уже пітьма вище колін. Коли опускання припинилося, я стояв під кутом.

— Сходинки! — вигукнув я. — Тут східці!

— Що? — Генрі мацав усе нижче по стінці саркофага. — Так!

Дно саркофага тепер набуло вигляду низки напівпірамід, що опускалися під певним кутом: чудові східці вийшли, й вели вони до нижчої частини гробниці.

Я швидко ступнув крок униз.

— Ходіть сюди!

— Спуститися туди? — перепитав Крамлі. — А що ж воно в дідька там, нижче?

— А що в дідька отам, вище? — заперечив я, показуючи на захряснуті зовнішні двері.

— Прокляття!

Крамлі вискочив на край саркофага й подав руку Генрі. А той зразу й вистрибнув, по-котячому спритно, туди, до детектива.

Повільно ступив я на наступну нижчу сходинку, світячи ліхтариком туди-сюди. Генрі й Крамлі, черкаючи та пихкаючи, рушили за мною.

Далі ще один марш східців, з’єднаних із дном саркофага, допровадив нас іще на десять футів глибше — у катакомбу. Коли Крамлі, який замикав наш похід, зійшов з останньої сходинки, дно саркофага тонесенько-тихесенько зітхнуло й захряснулось. Я скосував погляд на зачинене над нами дно, що правило тепер нам за стелю, і розгледів у сутіні підвішену там противагу. Величезне залізне кільце звисало з дна східців, що увібралися туди, назад. Схопись за нього знизу й повисни — і ти власного своєю вагою потягнеш-розкриєш для себе східці.

І все за за один удар серця.

— Ненавиджу це місце! — сказав Генрі.

— А що ти відчуваєш? — запитав Крамлі.

— Я досі ніяк його не вподобаю, — признався Генрі. — А ви тільки прислухайтесь!

Там, нагорі, чи то вітер, чи щось інше, торгало зовнішні двері.

Крамлі вихопив у мене ліхтарик і став світити ним навсібіч.

— Отепер і я вже ненавиджу це підземелля.

Далі, за десять футів від нас, видніли ще одні двері. Крамлі й сіпнув їх, крекнувши. Вони відчинилися. Ми хутко шаснули туди — Крамлі попереду, Генрі посередині, переді мною. Двері загрюкнулись позаду. А ми ноги на плечі й гайда, бігом, уперед.

«Геть від Чудовиська? — подумав я. — А чи до нього — просто йому в лабети?»

— Не дивіться! — крикнув нам Крамлі.

— Як це — «не дивіться»? — Генрі молотив повітря своїм ціпком, стукочучи по кам’яній підлозі каблуками черевиків, і знай відлітав рикошетом то від Крамлі до мене, то навпаки. А Крамлі, ведучи перед, тільки гаркнув: — Просто нічого не — і край!

Але я таки помічав, пробігаючи (а ми знай налітали на стіни хто ліворуч, хто праворуч), із хрускотом продираючись крізь територію скиданих на купи кісток і пірамід черепів, помічав потрощені труни, розкидані похоронні вінки, побоїще смерті, потріскані дзбани з-під ладану, уламки статуй, побиті ікони… от ніби якийсь нескінченний парад долі сипонув увсебіч, посеред власного торжества, свої шрапнелі… помічав, дарма що тікали ми з лише тим єдиним нашим ліхтариком, то відбиваючись головами, немов більярдними кулями, від оброслої зеленим мохом стелі, то вганяючись ними у прямокутні діри, де плоть перетліла й тільки щирилися моторошною посмішкою оголені зуби.

«Не дивитись? — подумав я. — Ні, не зупинятись!» Упившись переляком, я мало не збив Генрі з ніг, а він як лулусне мене ціпком, мовляв, знай своє місце, та й далі помчав, та такими широкими стрибками, мов який видющий дух.

Ми вискакували з одного краю та в якийсь інший, від однієї низки костомах до якоїсь низки бляшанок, зі склепінь мармурових у склепіння бетонні, й зненацька опинилися на якомусь старому-німому чорно-білому терені. Повз нас замиготіли імена, заголовки на штабелях коробок із фільмами.

— Де це в чорта ми опинилися? — захекано видихнув Крамлі.

— Реттіґан! — вирвалось у мене. — Ботвін! Боже мій! Це вже ж ми під студією — під «Максимус-Філмс»! Перебігли попід муром, попід землею!

Бо ми й справді опинилися у Меґґіному підвалі для фільмів і в Констанціїному пеклі, у злецько освітлених фотокраєвидах, де вони мандрували у 1920-му, й ’22-му, й ’25-му. Не цвинтарні костяні угіддя, а старі склепіння фільмів, які називала Констанс, коли ми з нею блукали-балакали. Я озирнувся назад, у пітьму, й побачив, як блякнуть справжні мертві тіла, і їх зразу ж заступають, виринаючи зусібіч, духи фільмів. Повз нас замиготіли назви: «Чоловік-скво», «Підступний д-р Фу Маньчжу», «Чорний пірат»… І не лише фільми з «Максимусу», а й з інших студій картини, позичені чи й викрадені.

Я розривався надвоє. Одна половина мене тікала від темної землі, що залягала позаду. А друга так-то прагла простягти руку, доторкнутися, побачити оті стародавні примарні поторочі, які переслідували моє дитинство, заганяючи його в нескінченні денні вистави.

Боже! Чи я крикнув, чи ні? Не позбав мене їх! Чейні! Фербенкс! Чоловік у тій клятій залізній масці! Немо під водами! Д’Артаньян! Дочекайтесь мене! Я повернуся. Якщо виживу, тобто! Скоро!

І всю цю дурну белькотню переляку й розчарування, всю цю хвилю миттєвої любові умить підминав і розчавлював вал моментального страху.

«Не задивляйся на красунь! — подумки наказував собі я. — Пам’ятай про пітьму. Біжи!

І, на Бога, не зупиняйся!»

Відлунки нашого тупоту-репету наздоганяли нас потрійним натиском паніки. Останні ярдів тридцять ми горлали-струмували якоюсь щільною масою тіл. Й ось Крамлі, бушуючи, мов ошаліла мавпа, і розмахуючи своїм ліхтариком, а з ним і я зі сліпим Генрі, гуртом попадали на якісь останні двері.

— О Боже! Невже вони замкнені?!

Ми сіпонули їх до себе.

Я так і похолов, пригадуючи старі фільми. Ось розтріснули двері: потоп заливає Нью-Йорк, солоний приплив за припливом затягує тебе в підземні цистерни. Розтріснули двері — й пекельне полум'я розриває тебе на муміфіковані шматки. Розтріснули двері — й усі монстри часу хапають тебе ядерними кігтями й жбурляють у бездонну прірву. І ти вічно падаєш, вічно волаєш…

Ручка дверей волога від моїх спітнілих рук. Там, за панеллю, зашелестіло Гуанахуато. Той довжелезний тунель у Мехіко дочекався, щоб я колись пробіг крізь виклик жахів, 110 чоловіків, жінок і дітей, висхлі на тютюн мумії, висмикнуті зі своїх могил, стоять і дожидають туристів та дня Останнього Суду.

«Гуанахуато отут? — подумав я. — Ні!!»

Я штовхнув двері. Вони й відчинилися, на абсолютно безгучних, добре змащених завісах.

То був момент шоку.

Хапаючи ротами повітря та спотикаючись, ми ввалилися кудись і захряснули за собою двері.

Роззирнулися.

Поблизу велике крісло.

І порожній письмовий стіл.

Із білим телефоном посеред стільниці.

— Де це ми? — запитав Крамлі.

— З того, як це дитя дихає, видно, що воно знає, — мовив Генрі.

Ліхтарик Крамлі грайливо обтанцював приміщення.

— Свята Матір Божа! Цезарю й Христе! — зітхнув я.

Бо ж дивився я на…

крісло Менні Ляйбера.

На письмовий стіл Менні Ляйбера.

На телефон Менні Ляйбера.

На офіс Менні Ляйбера.

Я обернувся до дзеркала, що затуляло зневидимілі наразі двері.

Напівп’яний від виснаження, я витріщився на себе, відбитого в тому холодному склі.

І зненацька опинився у…

тисяча дев’ятсот двадцять шостому році. Оперна співачка у своїй гримерній і голос із-за дзеркала, який спонукає, повчає, підказує, жадаючи, щоб вона пройшла крізь скло, жахлива Аліса… розчиняється в образах, тане, аби зійти в підземний світ, а її веде чоловік, у чорному плащі та білій машкарі, до гондоли, а та гондола плине по темних водах каналу до якогось захороненого палацу й до ліжка, змайстрованого як подоба труни…

Фантомове дзеркало.

Фантомів перехід від краю померлих.

А ось…

його крісло, його письмовий стіл, його офіс.

Але ж не того фантома. А Чудовиська.

Я відсунув крісло.

То Чудовисько… приходить сюди, щоб побачитися з Менні Ляйбером?

Я спіткнувся, позадкував.

«Менні! — подумав я. — Той, хто ніколи по-справжньому не давав наказів, а тільки приймав їх. Сама тінь, а не сутність. Інтермедія, а не головна вистава. Йому керувати студією? Ні. Бути телефонною лінією, якою туди-сюди проходять голоси? Так. Хлопчик-побігай. Хлопець на побігеньках, який підносить шампан і цигарки, авжеж! Але щоб сидіти в отому кріслі? Та ж він жодного разу й не сідав туди. Адже…?»

Крамлі відсунув Генрі вбік.

— Рухаймось!

— Що? — нестямно запитав я.

— Хтось заскочить сюди крізь те дзеркало, будь-котрої хвилини!

— Дзеркало?! — скрикнув я.

І простяг до нього руку.

— Ні! — скомандував Крамлі.

— Що він намислив? — запитав Генрі.

— Поглянути назад, — пояснив я.

Й обкрутнув дзеркало-двері.

Я задивився у той довгий тунель, приголомшений тим, як далеко ми забігли: із однієї країни в іншу, із таємниці в таємницю, від одного моменту двадцять років тому й до цієї хвилини, з Геловіну в Геловін. Тунель заглиблювався і вів, крізь комісаріати запакованих у бляшанки фільмів, до релікваріатів для безіменних. Чи ж спромігся б я пробігти увесь цей шлях без Крамлі й Генрі, відбиваючись від тіней і гупаючи власним хеканням у довколишні стіни?

Я прислухався.

Десь там, далеко, чи не відчинилися й захряснулися двері? Хто женеться за нами? Чорне військо? Чи одне звичайне Чудовисько? Невже ось зараз гармата смерті дасть залп своїми черепами, рознесе тунель на друзки й відкине мене від цього дзеркала? Невже…

— От прокляття! — кинув Крамлі. — Ідіот! Геть звідси!

І вдарив по моїй руці. Дзеркало й зачинилось.

Я схопив телефон і набрав номер.

— Констанс! — крикнув я. — Зелене Місто!

Констанс крикнула якусь відповідь.

— Що вона сказала? — Крамлі подивився мені в очі. — Та дарма, — додав він, — адже…

Дзеркало струснулося. Ми кинулись навтікача.

55

Студія була темна й порожня, як і цвинтар за муром.

Двоє міст дивилися одне на одне крізь нічне повітря й розігрували подібні смерті. Ми троє були єдині теплокровні істоти, котрі рухалися студійними алеями. Десь у якомусь приміщенні, можливо, Фріц крутив нічні фільми про Галілею, та про вогнища деревного вугілля, та про воскреслого Христа з його слідами, які загладжує ранковий вітер. Десь інде Меґґі Ботвін припадала до свого телескопа, розглядаючи нутрощі Китаю. А ще десь шаленіло Чудовисько, розшукуючи нас, утікачів, а можливо, уже й залягло десь у своєму лігві.

— Не хвилюйтесь! — заспокоїв нас Крамлі.

— За нами ніхто не женеться, — повідомив Генрі. — Послухайте сліпого. А куди це ми наразі?

— До моїх дідуся-бабусі.

— Ну, це звучить приємно в такий момент, — визнав Генрі.

Ми поспішали, часом натикаючись одне на одного, й пошепки перемовлялися.

— Святий Боже! Чи ж знає хто на студії про той перехід?

— Якщо хтось і знає, то мовчить.

— Господи, подумаймо. Якщо ніхто про це не знав, а Чудовисько приходило сюди щоночі або й щодня та й підслуховувало за стіною, то за короткий час воно ж могло все вивідати. Усі оборудки, усі входи й виходи, увесь біржовий мотлох, усіх коханок. За якийсь час накопич досить інформації — і вже можеш помпувати гроші. Потряси перед ними Ґая, схопи гроші й давай драла.

— Ґая?

— Ну, ляльку Ґая Фокса, пожежницького манекена, отого Ґая, якого жбурляють у багаття кожного Дня Ґая Фокса в Англії — п’ятого листопада. Схоже на наш Геловін, але то релігійна політика. Фокс був мало не підірвав Парламенту. Його схопили та й повісили. І в нас тут щось подібне. Чудовисько намислило, певне, підірвати «Максимус». Ну, не буквально, а підозрами розірвати його на шматки. Усіх залякати. Потрясти манекеном перед їхнім носом. Можливо, він так їх уже не один рік трусить. І ніхто не додумається, що воно й звідкіля. Він — інсайдер-зловмисник, що користається із секретної інформації.

— Ху! — видихнув Крамлі. — Занадто все ти виструнчив. Мені така теорія не до вподоби. Ти віриш, нібито тут ніхто й не здогадується, що Чудовисько ховається за стіною, за дзеркалом?

— Атож.

— А з якого ж дива тоді вся студія, чи принаймні її частина — твій бос Менні — впадає в істерику, побачивши Роєву глиняну модель Чудовиська?

— Ну…

— Чи знає Менні, що отак туди приходить Чудовисько, й боїться його? Чи могло Чудовисько прийти на студію вночі, побачити Роїв твір і, розлютившись, знищити його? І тепер Менні боїться, що Рой шантажуватиме його, адже Рой знає про існування Чудовиська, а крім нього — більше ніхто? Що, що, що? Відповідай, хутко!

— На Бога, Крамлі, тихіш! Ти так розійшовся!

— Тихіш? А що такого грубого я сказав?

— Я міркую.

— Та я чую, як скрегочуть кульки-ролики у твоїй макітрі. Чиє воно все тут? Невже тут усі так і не відають, хто ховається-підслуховує за тим дзеркалом? І тому, що не відають, бояться невідомого? А чи вони таки знають і вдвічі дужче бояться, бо Чудовисько за всі проминулі роки зібрало стільки їхньої брудяки, що воно може прийти, коли тільки йому в чорта заманеться, забрати грошики та й тю-тю під мур? Вони не сміють розгнівити його, стати йому на заваді. Ймовірно, він заготував листи, що їх який-небудь адвокат розішле за вказаними адресами того самого дня, коли його спіткає лихо. Ти ж сам свідок, у якій паніці Менні, що пере-сушить свою зас…ну спідню білизну по десять разів на день? Ну? То що ж воно тут таке? А чи ти ще й третю версію маєш?

— Не нервуй мене. Бо я ще запанікую.

— От дідько! Та я зовсім і не хочу вганяти тебе в паніку, хлопче, — запевнив мене Крамлі, скривившись, мов середа на п’ятницю, лимона пожувавши. — Та вже вибач, якщо я таки увігнав тебе в паніку королівських масштабів, але ну не можу я гаяти час на розбір твоїх стулених на хіп-хап дедукцій: чверть коняки та півс…ки. Я ж оце допіру дав крос по тунелю, де за мною гнався розлючений кримінальний рій, бо ти перекинув їхній вулик. І кого ж ми підняли на ноги? Гніздо якоїсь мафії? Чи одиничного акробата-маніяка? Обіцянки-цяцянки! Де твій Рой? Де Кларенс? Де Чудовисько? Дай мені одне, хоч одне-єдине тіло!

— Стривай, — я став, обернувся й рушив у зворотному напрямі.

— Ти куди? — прогарчав Крамлі.

Але пройшов за мною аж на невисокий пагорб.

— Куди це ми до дідька забрели?

Він розззирнувся надовкола, намагаючись щось розгледіти у нічній пітьмі.

— На Голготу.

— А що то там бовваніє?

— Три хрести. Ти нарікав, що немає мертвих тіл?

— Ну?

— То я маю ось це жахливе передчуття.

Я простяг руку й торкнувся основи центрального хреста. До пальців пристало щось липке, а дух того чогось був такий сирий-грубий, як і саме життя.

Крамлі зробив те саме. Тоді понюхав пучки своїх пальців і кивнув, розпізнавши, що воно таке.

Ми задивилися вгору, де хрест уганявся в небо.

За хвилю наші очі призвичаїлися до темряви.

— Там немає ніякого тіла, — запевнив Крамлі.

— Так, але…

— Зараховується, — зронив Крамлі й подався до Зеленого Містечка.

— І.Х.! — прошепотів я. — І.Х.!

Крамлі погукав мене від підніжжя пагорба.

— Нічого тобі там стовбичити просто так!

— Я не стовбичу просто так!

Я повільно полічив до десяти, утер очі зціпленими кулаками, висякався й покотився донизу.

Повів я тоді Генрі й Крамлі до будиночка моїх дідуся-бабусі.

— Чую дух герані та бузку! — сказав Генрі, задерши ніс.

— Саме так.

— А ще чую скошену отаву, меблеву політуру й купу котів.

— Студії потрібні мишолови. Генрі, тут сходинки нагору, їх вісім. Ми стали на ґанку, відсапуючись.

— О Боже! — я задивився на єрусалимські пагорби ген за Зеленим Містечком та на Галілейське море, якраз за Брукліном. — Як я того давно-давно не втямив? Таж Чудовисько, по суті, не на цвинтар бігало, а заходило так на студію! Який чудовий задум. Використовувати тунель, про існування якого ніхто не здогадується, аби шпигувати за жертвами свого шантажу. Ти ж сам бачиш, як він перепудив їх отим трупом на мурі! А тоді хап грошики, а потім іще разок нажахай їх — і загреби ще більше!

— Якщо, — мовив Крамлі, — саме цим він насправді й займався.

Я зробив глибокий тремкий вдих і довго длявся з видихом.

— Є й ще одне тіло, якого я тобі досі не видав.

— Щось не чував про таке, — заперечив Крамлі.

— Я про Арбутнотове тіло.

— Тю, а й справді!

— Хтось викрав його, — припустив я. — Дуже давно.

— Ні, панове! — твердо заперечив сліпий Генрі. — Мертвого тіла там ніколи й не було. То від самого початку було чисте-чистісіньке місце, ота крижана гробниця.

— То де ж усі ці роки перебувало Арбутнотове тіло? — запитав Крилі.

— Ти ж у нас нишпорка. От і винишпор!

— О’кей, — мовив Крамлі. — А як вам отака версія? Геловінська гульня-пиятика. Хтось підсипає у його випивку отруту. Подає її Арбутнотові аж тієї миті, коли той підводиться з-за столу. Арбутнот, ведучи машину, помирає за кермом і збиває з дороги іншу машину. Треба це якось прикрити. Розтин засвідчує, що його тіло аж світиться від трійла: його вистачило б і слона вбити. Тож перед похороном, аби не хоронити речового доказу, вони його спалюють. Арбутнот стає димом і вилітає в димар. Отак і лишається у гробниці порожній саркофаг, про що нам і сказав сліпий Генрі.

— Я це засвідчив, авжеж! — гордо погодився Генрі.

— А Чудовисько, знаючи, що гробниця порожня і, можливо, навіть чому вона пустує, висаджує Арбутнотову подобу на драбину й спостерігає з-за муру, як забігали ті, перелякані, мов мурахи. О’кей?

— Але ця версія не пояснює сумних випадків із Роєм, І.Х., Кларенсом і самим Чудовиськом, — заперечив я.

— Боже, порятуй мене від того чолов’яги! — заблагав до небес Крамлі.

І небеса послали нашому нишпорці порятунок.

Щось жахливо затуркотіло, забахкало по студійних алеях, а тоді ще й заклаксонило, заверещало!

— То Констанс Реттіґан іде! — непомильно визначив Генрі.

Констанс припаркувалася перед старим будиночком і вимкнула двигун.

— Навіть коли вона вимкне запалення, — додав Генрі, — я все ще чую, як працює двигун.

Ми зустріли її перед чоловим ґанком.

— Констанс! — мовив я. — І як ти проскочила повз охоронця?

— Ат, легко! — засміялася вона. — Він же з колишніх. То я й нагадала йому, як одного разу напала на нього в чоловічому спортзалі. Поки він шарівся, я як дам повний газ! Так і вкотилася. Ну, хай мене дідьки візьмуть, коли це не найбільший на світі сліпець!

— А ти все ще працюєш на тому маяку, спрямовуєш кораблі? — запитав Генрі.

— Обійми мене!

— І яка ж ти пухкенька на дотик!

— Й Елмо Крамлі тут, ти, старий особісте!

— Вона завжди все слушно каже, — похвалив Крамлі Констанс, поки та трощила йому ребра.

— Ну, то вшиваймося звідси до дідька лисого! — запропонувала Констанс. — Генрі? Веди нас!

— Я пропав! — сказав Генрі.

Коли ми попрямували до виходу зі студії, я пробурмотів:

— Голгота!

Констанс пригальмувала, коли ми проїздили повз той древній пагорб.

Там панувала цілковита пітьма. Ні місяця, ні зірок на небі. Одна з тих ночей, коли ще звечора насуває з моря туман, огортаючи весь Лос-Анджелес на висоті якихось п’ятисот футів. Літаки заглушені, летовища зачинені.

Я невідривно дивився на вершину того невисокого пагорба, сподіваючись уздріти Христа в його п’яно-прощальному Воскресінні.

— І.Х.! — прошепотів я.

Але хмари якраз розійшлися, і я достеменно переконався: на жодному з трьох хрестів не було нікого.

«Троє загиблих, — подумав я. — Кларенса задушено паперами, дока Філіпса опівдні потягли нагору в опівніч Нотр-Даму, і лиш один мокасин зостався. А тепер?..»

— Ти щось розгледів? — запитав Крамлі.

— Можливо, завтра?

«Коли я відкочу того Каменя…». Якщо мені стане на це сил.

— Геть із території? — запропонував Крамлі.

— Геть, — тихо мовив я.

На виїзді з воріт Констанс прокричала охоронцеві щось таке непристойне, що той аж відсахнувся.

Ми поїхали до моря, де садиба Крамлі.

56

Зупинились на хвилинку перед моїм будинком. Коли я забіг по свого восьмиміліметрового проектора, задзеленчав телефон.

Після дванадцятого гудка я нарешті схопив слухавку.

— Ну? — спитала Пеґ. — Як це так, що ти протягом аж дванадцяти гудків тримав руку на слухавці й аж тоді її підняв?

— Боже! Жіноча інтуїція.

— Що сталося? Хтось зник? І хто там спить у ліжку Мами Ведмедиці? Ти так і не зателефонував. Була б я оце там, то викинула б тебе з хати! Нелегко зробити це на такій великій відстані, але — забирайся!

— О’кей.

Тут їй мов куля прошила серце.

— Не уривай зв’язку! — стривожено мовила вона.

— Ти ж сказала: «Забирайся!».

— Так, але…

— Крамлі чекає на вулиці.

— Крамлі! — зойкнула дружинонька. — Святий Боже, святий-кріпкий! Крамлі?!

— Він захищає мене, Пеґ.

— Від твоєї паніки? Невже він уміє вкладати, уста в уста, потрібні слова? Чи він може вконтролювати, щоб ти і поснідав, і підобідав, і пообідав? Витягнути з холодильника, якщо тебе рознесло вшир? Чи примушує він тебе регулярно міняти спідню білизну??

— Пеґ!

І тут ми обоє трохи посміялися.

— Ти й справді виходиш на вулицю? Мама буде вдома шістдесят сьомим рейсом, «Пан-Амерікен», у п’ятницю. Будь удома! Доти щоб мені всі вбивства були викриті, трупи захоронені, а жадібні жінки щоб скотилися по східцях на вихід! Якщо не вийде зустріти мене на летовищі, то просто лежи в ліжку, коли мама грюкне дверми. Ти й досі не сказав, що любиш мене!

— Пеґ, я тебе люблю-кохаю.

— Й останнє запитання — в останню мить: а хто помер?

Сидячи в машині біля хідника, на мене чекали Генрі, Крамлі й Констанс.

— Моя дружина не бажає, щоб мене бачили разом із тобою, — сказав я нашій рідній нишпорці.

— Сідай уже, — зітхнув Крамлі.

57

Дорогою на захід, повз порожній бульвар, де й духу бодай однієї автівки не було видно, ми дозволили Генрі розповісти нашій господині, що трапилося у гробниці, в тунелі під муром і коли ми вискочили в офіс. Щось було потішне в тому, аби слухати, як змальовує нашу втечу сліпий чоловік, увиразнюючи драматичні миттєвості енергійними рухами голови, та ще й виразисто пирхаючи своїм чорним носом, а чорними пальцями зображаючи і вітер, і Крамлі отут, а сам він отам, а я десь долі, а Чудовисько так і чеше за нами по п’ятах… А ще про те, як щось подібне до гірського зсуву — чогось схожого на тонни тіста — загрюкнуло двері склепу й запечатало нас тамечки, у тій могилі. Бухх! Але навіть від тієї оповіді Генрі нас продирало таким морозом, що ми підняли віконця, аби хоч трохи зігрітись. Але ж котові під хвіст оті наші рухи, адже везла нас безверха автівка.

— І ось чому, — проголосив Генрі, знімаючи свої чорні окуляри, аби завершити оповідь гідним фіналом, — ми й закликали тебе, шалена пані Венеціаночко, аби ти прилетіла та й порятувала нас!

Тут Констанс зирк нервово у дзеркало заднього огляду.

— Чорт, ми ж як слимаки повземо!

І жбурнула машину вперед, мов огиря нагаєм шмагонула. Наші голови слухняно сіпнулися назад.

Крамлі відімкнув свої парадні двері.

— О’кей. Висипайтеся, горохом! — пробурчав він. — А котра ж воно година?

— Глупа ніч, — визначив Генрі. — Десь о цій порі розпукується нічний жасмин.

— Та невже? — скрикнув Крамлі.

— Ба ні! Тільки звучить гарно, — Генрі обдарував променистою усмішкою невидну йому авдиторію. — Давай-неси нам пиво!

Крамлі й повручав кожному пиво.

— А ще краще б туди й джину линути, — мовила Констанс. — Дідько. О, отак-о!

Я тицьнув штепсель свого проектора до розетки й заправив фільм Роя Гольдстрома, коли повимикали все світло.

— Готові? — я клацнув кнопкою проектора. — Тож дивіться!

Фільм розпочався.

На Крамліній стіні замиготіли образи. Лише тридцять секунд фільму, кадрів із перескоками, от ніби Рой на створення цієї анімації того глиняного погруддя мав лише кілька годин — замість багатьох днів, які зазвичай забирає ця справа: виставити оте створіння, зафотографувати, іншим боком поставити, ще разок клацнути знімок: одна позиція — одна світлина.

— Господи Ісусе! — прошепотів Крамлі.

Усі ми сиділи ошелешені тим, що скакало по стіні Крамліної оселі.

То було воно: друг Красуні, Чудовисько із «Браун-Дербі».

— Дивитися не можу! — простогнала Констанс. Але очей не відвела.

Я зиркнув на Крамлі й почувся так, як почувався малим хлопчиком, коли зі старшим братом, бува, засяду в темному кінотеатрі, а на екрані замріє-замаячить чи то Фантом, чи то Горбань, а чи й Кажан. Обличчя Крамлі було лицем мого брата, отих тридцяти літ тому, і захоплене, й нажахане водночас, сповнене і цікавості, й огиди, — десь такий вираз, як буває у людей, коли вони не хочуть бачити, але таки бачать автотрощу на вулиці.

Адже там, на стіні, був він, справжній, ось тут, поруч, — Чоловік-Монстр, Людина-Чудовисько. Кожна спотворена риса його обличчя, кожна роздерта ніздря, кожен порух його вуст — усе там відбилося так довершено, як на замальовках Доре, коли той після довготривалого нічного чигання на закіптюжених, сажопритрушених завулках Лондона повертався додому, несучи під своїми повіками усі свої гротескові начерки, а його спраглі пальці аж свербіли, прагнучи схопити перо, чорнило, папір — і розпочати! Достоту як Доре, з його фотографічною пам’яттю, вишкрябував на папері обличчя, так і Роїв дух зафототрафував Чудовисько, запам’ятавши і щонайнепомітніший порух волосинки в ніздрі, й миттєвий образ повіки, як кліпнуло воно оком, і скручене вухо, і той вічно заслинений пекельний рот… А коли Чудовисько, обличчям своїм заполонивши весь екран, зиркнуло на нас ізблизька, ми з Крамлі аж відсахнулись. Воно побачило нас! Воно вимагало: заверещіть! Воно насувалося, щоб нас убити!

Стіна вітальні знову стала темна.

Я почув, як щось пробелькотіли мої губи.

— Очі! — прошепотів я.

Я намацав у пітьмі проектор, перекрутив ролик і знову запустив.

— Ось дивіться, дивіться, ось, гляньте! — вигукнув я.

Камера висвітила обличчя великим планом.

Ошалілі очі, зведені конвульсією божевілля.

— Це ж не глиняне погруддя!

— Ні? — перепитав Крамлі.

— Це Рой!

— Рой!?

— У гримі, прикинувшись Чудовиськом!

— Та ні!

Тут обличчя підморгнуло своїм глядачам і закотило догори живі очі.

— Рой…

І нарешті стіна остаточно стемніла.

І то ж він, в образі Чудовиська, був здибав мене на тих нотр-дамських висотах, із тими самими очима… а тоді відсахнувся і втік!

— Святий Боже, — нарешті промимрив Крамлі, все ще не зводячи очей з уже темної стіни. — То он воно що гасає, мов вітер, по наших цвинтарях цими ночами!

— А чи то Рой гасає, мов вітер.

— Яка дурість! І навіщо йому таке витворяти?

— Бо то ж Чудовисько ввергло його у всі ці лиха, вигнало з роботи, мало не вбило… і що може бути ліпше, ніж передражнити його, зробитися ним — на той випадок, якщо хтось побачить. От затримувався, заховався Рой Гольдстром — то вже його мов і на світі немає.

— Та все одно дурість несосвітенна!

— Як і всеньке його життя, дурне-шалене, — погодився я. — Але оце? Воно справжнє!

— І яка йому з цього вигода?

— Помста.

— Помста?!

— Хай Чудовисько вб’є Чудовисько, — мовив я.

— Ні, ні, — похитав Крамлі головою. — До дідька лисого з таким. Ану, ще разок прокрути!

Я прокрутив. Кадри промиготіли на наших обличчях.

— То не Рой! — виснував Крамлі. — Просто анімація глиняного погруддя!

— Ні, — я вимкнув проектор.

Ми посиділи в пітьмі.

Констанс видала якісь чудні звуки.

— І навіщо, — запитав Генрі, — знати вам, що воно там таке? Самі сльози від того.

58

— Я боюсь їхати додому, — призналася Констанс.

— А хто вам сказав туди їхати? — спитав Крамлі. — Хапайте ліжко, будь-яку кімнату, а чи й джунгляний сад!

— Ні-ні, — промурмотіла Констанс. — Це його кипіло.

Усі ми задивилися на порожню стіну, де сам тільки залишковий, на сітківках наших очей, танув образ Чудовиська.

— Він не гнався за нами, — запевнив Крамлі.

— А міг! — Констанс висякала ніс. — Я не хочу цілу ніч самотою ночувати в якомусь клятому порожньому будинку над клятим океаном, де повно почвар! Я старію. Ви й незчуєтесь, як я вискочу за якогось чудика — хай Бог укріпить його на терпець зі мною!

Вона задивилася на джунглі Крамлі, де нічний легіт шелестів листям пальм і високою травою.

— Він там!

— Та викинь це з голови! — умовляв Крамлі. — Ми ж взагалі не знаємо, чи бодай хтось переслідував нас отим тунелем попід цвинтарем і до того офісу. А чи хто захряснув двері склепу. Можливо, вітер.

— Та воно завжди так… — Констанс тремтіла, мов яка доходяга, що цілу зиму прохворіла. — І що ж далі? — трусячись, вона відкинулася на спинку крісла, обхопивши лікті долонями.

— Ось.

Крамлі виклав на кухонний стіл низку фотокопій давніх газет. Понад тридцять статей, великих і маленьких, за останній день, жовтня і перший тиждень листопада 1934 року.

«АРБУТНОТ, КІНОМАГНАТ, ГИНЕ В АВТОТРОЩІ». Так називалася перша стаття. «І в тій самій автотрощі загинули й К. Пек Слоун, співвласник кіностудії, та його дружина Емілі».

Крамлі постукав пальцем по третій статті: «Слоунів поховали того самого дня, що й Арбутнота. Відспівали усіх їх в одній церкві, що на цвинтарі, через дорогу від студії. І всіх поховано на тому ж цвинтарі, що за муром».

— А де сталася фатальна пригода?

— О третій ранку. Перехрестя Ґауер і Санта-Моніки!

— Боже мій! Це ж біля самого цвинтаря! І лише за квартал від студії!

— Жах, як зручно, чи не так?

— Заощаджено на транспортуванні. Загибель біля самого моргу: кинь на візок та й завези!

Крамлі скосував погляд на іншу колонку.

— Схоже, там була ого яка буйна гульвінка-геловінка!

— І Слоун з Арбутнотом були там?

— Док Філіпс, як тут пишуть, запропонував розвезти їх по домівках, а ті, добряче випивши, відмовилися. Тож док поїхав своєю машиною попереду, а їхні дві — за ним. Він їм ніби дорогу розчищав — і проїхав на жовте світло. Арбутнот і Слоун, не зупиняючись, за ним — уже на червоне. Невідомо, чия машина мало не врізалася в них. Єдина машина на всю вулицю о третій ранку! Автівки Арбутнота й Слоуна різко звернули вбік, водії втратили контроль, й — удар у телефонний стовп. Док Філіпс кинувся до них зі своєю медичною скринькою. Але нічого не міг удіяти. Усі загинули. Тіла завезли до моргу, що за сто ярдів звідтіля.

— Господи! — мовив я. — Як воно в дідька все доладно склалося!

— Атож, — замислено протягнув Крамлі. — Яка пекельна, з біса, нагода для дока-мудока блиснути всією своєю майстерністю напихати людей пігулкомікстурками! Дуже доладний збіг обставин, що він хутко до них прибіг. Саме він, хто одноосібно репрезентує і студійну медицину, і студійну поліцію! Бо ж саме він доправив тіла загиблих до моргу. І чи не він готував тіла до поховання, уже як розпорядник похорону? Точно, еге ж? Мав на цвинтарі й інвентар відповідний. А на початку двадцятих навіть допомагав копати перші могили. Обробляв усіх їх на кожному етапі: приходу, відходу й проміжного перебування в студії.

«От уже й сироти проступають!» — подумав я, розминаючи собі передпліччя.

— І свідоцтва про смерть теж док Філіпс виписував?

— А я думав: спитаєш ти про це чи не спитаєш? — кивнув Крамлі.

Тут Констанс, що весь час просиділа збоку заклякла, витріщаючись на вирізки давніх газетних новин, нарешті заговорила, ледь ворушачи губами:

— А де те моє ліжечко?

Я завів її до сусідньої кімнати і посадив на ліжко. Вона взяла мої долоні, от ніби то була розгорнута Біблія, і глибоко вдихнула.

— Хлопчику, чи казав тобі хто, що твоє тіло пахне кукурудзяними пластівцями, а віддих — медом?

— То був Герберт Джордж Веллс. Зводив жінок з ума.

— Запізно мені для безуму. Боже, яка щаслива твоя дружина, що лягає щовечора спати з таким здоровим харчем.

Лягла, зітхнула. Я сів поруч на підлозі, чекаючи, коли вона склепить очі.

— І як воно так виходить, — промурмотіла вона, — що ти аніскілечки не постарів за три роки, а я? На тисячу! — і тихо засміялась. Велика сльоза викотилась із її правого ока й розчинилася в подушці.

— От г…но! — простогнала.

— То розкажи мені, — підохотив я. — Вилий, що там, на душі. Ну, то що?

— Я ж була там, — замурмотіла Констанс. — Двадцять років тому. На студії. У вечір того Геловіну.

Я затамував віддих. За спиною в мене виросла на порозі тінь: Крамлі тихо став, дослухаючись.

Констанс задивилася десь повз мене — на інший рік, на інший вечір.

— Такої буйної вечірки я зроду не бачила. Усі в машкарах, ніхто не відає, хто що п’є — хто, що, чому… А випивки — море, у кожному павільйоні звукозапису, і гавкотня на алеях, і коли б саме такого вечора збудували Тару й Атланту, вони б незагайно й згоріли. Добрих дві сотні статистів і статисточок одягнутих, а ще триста роздягнутих, і випивку біжка тягали туди-сюди отим тунелем попід цвинтарем, немовби треба було ховатися від Сухого закону. Та хоч би все те сам жене з трьома гичками було й законно продане, хто б відмовився розважитися й повеселитись? Таємні ходи-переходи поміж склепами й провалами, на взір гучних фільмів, що розкладаються під склепіннями? І хто ж тоді знав, що всього лиш за тиждень після автотрощі той триклятий тунель замурують!

«Трагічна пригода року, — подумав я. — Арбутнот загинув, і студія розпадається, розбігається, мов табун слонів без ватажка».

— Але то не була дорожня пригода, — прошепотіла вона.

Якась особиста пітьма згусла під блідістю чола Констанс.

— Убивство, — мовила вона. — Самогубство.

Пульс так і підскочив у моїй руці. А вона все тримала її, міцно.

— Атож, — кивнула Констанс головою, — самогубство і вбивство. Ми так і не довідалися, що саме там скоїлось, як і чому. Ви ж бачили газети. Дві машини на перехресті Ґауера й Санта-Моніки, пізня година — і жодних свідків. Усі ті гості в машкарах порозбігалися хто куди. Студійні алеї пустували, мов венеційські канали на світанку, коли всі гондоли порожні на припоні, а причали всіяні обірваними сережками та загубленими трусиками. І я звідти втекла. А згодом пішли чутки, начебто Слоун спіймав Арбутнота зі Слоунихою чи на задвірках, чи по той бік муру. Або, можливо, Арбутнот запопав Слоуна з його власного дружиною. Боже мій! Якщо ти закоханий у дружину іншого чоловіка, і вона кохається із власним мужем на божевільній вечірці, то хіба й сам не збожеволієш від цього?! Отож одна машина торохнула другу на найвищій швидкості. Арбутнот погнався за Слоунами зі швидкістю вісімдесят миль за годину. Вдарив їх у задок біля Ґауера, вгатив їх у стовп. Та вість розігнала вечірку! Док Філіпс, Менні й Ґрок кинулися туди. Занесли жертв до найближчої католицької церкви. Арбутнотової церкви. Куди він угачував грошву як відкуп від вогню пекельного, щоб пекло минуло його, як він висловлювався. Вони померли, і їх перенесли до моргу, через вулицю. Отоді я й пішла звідти, назавжди. Наступного дня в студії і док, і Ґрок мали такий вигляд, ніби допіру самі себе й похоронили. До полудня я зіграла останню сцену останнього свого фільму. І студію зачинили, на тиждень. Обчіпляли чорним крепом усі павільйони та напшикали у всі вулиці фальшивого туману — чи я помиляюсь? Усі заголовки водно стверджували, буцім ті троє їхали додому в стані щасливого сп’яніння. Ні! То помста гналася — убити любов. Ті два сердешні виплодки й та нещасна закохана сука були поховані, двома днями пізніше, за тим муром, звідки доти рікою лився самогон. Той попідцвинтарний тунель замурували й… хай йому абищо! — вона зітхнула. — Я гадала, що все й скінчилось. Але цього вечора, із відкриттям того тунелю, та Арбутнотовою подобою на тій стіні, та з тим жахливим чоловіком із сумними, божевільними очима в цьому вашому фільмі, все воно закрутилося знову. І до чого ж воно?

Годинник її сьогоднішньої бадьорості відцокав, голос завмирав — Констанс мала от-от заснути. Але її уста ще сіпалися. Примарні уламки слів вихоплювалися назовні.

— Бідний святий чоловік. Дур…

— Що за «святий чоловік Дур»? — запитав я.

Крамлі зі свого порога аж уперед похилився.

Констанс, уже тонучи в напливі сну, відповіла:

— …священик. Сердешний каліка. Його закидали. Студія налізла, засипала. Крову баптистерії. Тіла, о Боже, тіла скрізь. Бідний дур…

— Ти про священика, з церкви Святого Себастьяна?

— Авжеж, авжеж. Бідолаха. Усі бідолахи, — бурмотіла Констанс. — Бідолашний Арбі, той сумний, дурний геній. Бідолаха Слоун. Бідолашна його дружина, Емілі Слоун. І що вона сказала того вечора? Що житиме вічно. Хлопче! Який то сюрприз: прокинутися ніде! Бідна Емілі. Бідний Голігок-Гаус. Бідолашна я.

— Бідний хто-що? Повтори!

— Гол… — голос Констанс поплив, гублячи виразність. — …лі… ок… Гаус…

Та й заснула.

— Голігок-Гаус? — промимрив я. — Немає фільму з такою назвою.

— Та ні, — сказав Крамлі, заходячи до кімнати. — Не фільм. Ось, глянь.

Він сягнув рукою під журнальний столик і видобув телефонний довідник, тоді погортав сторінки. Простежив пальцем до низу сторінки й прочитав уголос:

— Санаторій «Голігок-Гаус». Це за півквартала через дорогу й за півквартала на північ від католицької церкви Святого Себастьяна, чи ж не так?

Крамлі низько схилився до її вуха.

— Констанс, — мовив він. — «Голігок-Гаус». Хто там?

Констанс застогнала, заплющила очі й відвернулася. І вже до стіни зронила кілька останніх слів про одну ніч, що була дуже давно.

— …збиралася жити вічно… небагато ж вона знала… бідолашні всі… бідний Арбі… бідний священик… бідний дур…

Крамлі випростався, бурмочучи:

— Чорт. Прокляття. Авжеж. «Голігок-Гаус». Та це ж паличкою докинути від…

— … Святого Себастьяна, — договорив я за нього. — І звідки, — додав я, — у мене таке передчуття, що ти мене потягнеш туди?

59

— Ти, — звернувся до мене Крамлі за сніданком, — з лиця мов закипіла смерть! А ти, — він показав своїм намащеним тостом на Констанс, — мов сама Справедливість без Милосердя!

— А я на що схожий? — поцікавився Генрі.

— Щось я тебе не бачу.

— Уява! — мовив сліпий.

— Геть одежу! — вигукнула Констанс ошелешено, от ніби читала з дошки ідіотських висловів. — Пора поплавати. Мій дім!

То ми й відвезли Констанс додому.

А там додзвонився до мене Фріц.

— То в тебе що: середина до мого фільму, — закричав він, — а чи початок? Наразі нам потрібна переробка Нагірної Проповіді!

— Та невже ж її треба переробляти? — заволав я.

— А ти перечитував її останнім часом? — Фріц і по телефону спромігся змавпувати Крамлі, як той вискубує собі останні пасемця чуприни. — Утни це! А тоді напиши суцільну оповідь для всього цього клятенного фільму, аби перекрити всі вирви, прищики й огузко-сідничні паністари нашого епосу. Чи перечитував ти Біблію останнім часом?

— Та потрошку.

Фріц примудрився вискубнути ще декілька волосин.

— То пройдись!

— Пройтись?!

— Пробіжись по сторінках. І будь на студії о п’ятій нуль-нуль — із такою проповіддю, щоб у мене шкарпетки позлітали. І з загальною оповіддю! З такою-розтакою, щоб Орсон Беле від неї у свої мешти нацюняв! Твій Unterseebootkapitan віддає тобі наказ: Занурення!

Та й сам напівзанурився, клацнувши апаратом.

— Геть шкаматки! — сказала Констанс, усе ще не розбуркавшись. — Усі у воду!

І ми попливли. Я намагався не відставати від Констанс, але там, за буруном, покликали її тюлені-котики та й понесли геть-геть.

— О Боже! — мовив Генрі, засівши у воді не вельми глибоко, аби хвиля хлюпала не вище пупа. — Маю першу купіль за стільки літ!

До другої години ми видудлили п’ять пляшок шампану й ураз ощасливилися, майже.

А тоді якось я вмостився — та й написав свою Нагірну Проповідь і зачитав товариству під хлюпіт хвиль.

Коли ж я змовк, Констанс тихо запитала:

— І де б мені записатися до недільної школи?

— Ісус, — мовив сліпий Генрі, — запишався б такою проповіддю!

— А я нарікаю тебе, — Крамлі линув шампану мені у вухо, — генієм!

— Отуди до дідька, — скромно лайнувся я.

Я знову зайшов до оселі й належним чином завіз Йосипа з Марією у Вифлеєм, пошикував царів-волхвів, посадив Дитя на оберемок сіна, аби худоба видивлялася на Нього й очам своїм не вірила, і якраз посередині верблюдячих караванів, дивних зір і чудесних народин я вчув за спиною в себе голос Крамлі:

— Бідний дурний священик.

І набрав довідку.

— Голлівуд? — запитав він. — Церква Святого Себастьяна?

60

О третій тридцять Крамлі висадив мене біля Св. Себастьяна.

Він пильно вгледівся в моє обличчя й побачив не тільки мою голову, а й що в тому черепочку вариться.

— Припини це! — звелів він. — Вигляд у тебе, як у дурного віслюка, що має себе за великого розумаку чи за повітряного акробата в цирку. А це означає: ти спіткнешся, а я полечу з енного поверху вниз!

— Крамлі!

— Боже Всемогутній! Після тих опівнічних перегонів попід костомахами та попід муром, та з тим вічно хованим-перехованнм Роєм, та зі сліпим Генрі, що навсібіч молотить повітря своїм ціпком, відганяючи лихих духів, та з Констанцією, яка й цієї ночі чи не перепудиться й примчить, щоб викрасти мою домашню аптечку… Це я придумав завезти тебе сюди! Але ж наразі ти стовбичиш отут, мов який високоінтелектуальний блазень, котрий намислив, що наймудріше — стрибнути зі скелі в безодню!

— Бідолашний святий чоловік. Бідний дурень. Сердешний священик! — відказав я.

— Ой ні, тільки не це!

І Крамлі здимів собі.

61

Я побрів церквою, що розмірами була невеличка, але вся аж яріла від окрас. Тоді задивився на вівтар, куди вгатили не менше п’яти мільйонів, у перерахунку на долари, золота-срібла. Якби статую Ісуса Христа, що височіла в центрі, та переплавити на матеріали, з яких її зліпили, то на це багатство можна було б закупити половину монетного двору США. Саме тієї хвилини, коли я вкляк, засліплений сяйвом, що лилося з того хреста, за моєю спиною пролунав голос отця Келлі.

— Це ви і є той самий сценарист, котрий телефонував, що прийде з проблемою? — він тихо запитав від лавок для парафіян.

А я встиг перевести погляд на неймовірно яскравий вівтар.

— Певне, отче, ви маєте чимало багатих парафіян? — запитав я. «Арбутнота, наприклад», — подумалось мені.

— Ба ні, це порожня церква порожніх часів, — отець Келлі переходом доплуганив до мене й простяг велике ручисько. Був він справжнім велетнем: футів шість і ще й дюймів п’ять зросту, та з мускулатурою атлета. — Нам пощастило на кількох таких парафіян, у яких постійні негаразди з совістю. Вони просто силоміць змушують церкву брати їхні гроші.

— Ваша правда, отче.

— Та ліпше взяти закляте золото, а то ще Бог покарає, — засміявся священик. — Звісно, це негарно — брати гроші від затятих грішників, але хай краще вже нам оддадуть, ніж потратять на кінські перегони. Тут вони мають більші шанси виграти, бо я таки добряче наганяю на них страху Божого. Хай там психіатри їх забалакують, а я на них як рикну-крикну, то так і одірвалися штанці від шлейок у половини моїх парафіян, поки друга половина парафії якраз устигає підтягнути свої панталони. Ходіть сюди, присядьте. Любите шотландське? Я часто гадаю: от якби Христос жив нині, то чи пригостив би нас міцненьким? А ми — чи й відмовилися б? Оце така ірландська логіка. Ходім!

У своєму кабінеті він налив у два коньячні келишки.

— Очі ваші виказують, що не любитель ви такого, — спостеріг священик. — Ну, то й не чіпайте, я вас не силую. Ви прийшли порадитися про отого придурка фільм, який саме закінчують знімати на студії, через дорогу? Невже Фріц Вонґ аж такий шалений-скажений, як дехто про нього відгукується?

— Але ж і не менш чудовий.

— Приємно чути, що бодай один сценарист хвалить свого боса. Я свого хвалив нечасто.

— Ви?!

Отець Келлі засміявся.

— Замолоду я написав дев’ять сценаріїв, і жодного так і не зняли — чи й не мали би зняти, у неділеньку рано. До тридцяти п’яти своїх літ я крутився, мов той Марко в пеклі, продавав, розпродував, шастав по студіях, притирався. А тоді послав усе це до дідькової мами та й пристав до священства, хай і пізненько. Ой, і нелегко ж то було. Церква не бере просто з вулиці всякого, хто в попи преться. Але я блискучим спринтом пройшов семінарію, адже доти встиг попрацювати над цілою купою докуменально-християнських фільмів. А що з вами?

Я сидів собі й сміявся.

— Що я сказав смішного? — поцікавився отець Келлі.

— Та подумалося мені, що половина сценаристів на студії, якби тільки знали, скільки років ви писали сценарії, плавом попливли б до вас — не на сповідь, а випросити підказку! А як би ви виписали ось цю сцену? А як би закінчили оту? А як змонтувати? А як…?

— Та ви ж не тільки борт корабля пробили, а й залогу всю потопили!

Священик вихилив своє віскі й негайно знову налив, пирхаючи здушеним сміхом, а далі ми з ним забалакали, мов двоє бувалих сценаристів, про край кіношних сценаріїв. Я виповів йому свого Месію, а він мені — свого Христа.

А тоді він виснував:

— Схоже, ви вдало полатали той нікудишній сценарій. Але ж і ті стародавні хлопці, що творили дві тисячі років тому, теж латали, кожен по-своєму, якщо візьмете до уваги розбіжності між Матвієм та Іоанном.

Я завовтузився у своєму кріслі, борючись із лютим бажанням забелькотати, але таки не посмів бризнути киплячою олією на священика, котрий пригощає тебе холодною святою весняною водою.

Я підвівся.

— Що ж, дякую, отче.

Він подивився на мою простягнуту руку.

— Ви ж із рушницею прийшли, — щиро мовив він, — але не вистрелили. Тож посадіть свою задню частину на отой стілець.

— Невже всі священики отак говорять?

— В Ірландії — так. Отож ви обтанцювали довкола яблуні, а жодного яблучка й не струсили. То потрусіть.

— Либонь, я сьорбну ковточок оцього, — я взяв келишок і ковтнув крапельку. — Ну… Уявіть, що я католик…

— Уявляю.

— І хочу висповідатись.

— Завжди трапляються такі.

— І припхався до вас запівніч…

— Непідхожий час, — але в обох його очах спалахнуло по свічці.

— І постукав у ваші двері…

— Невже б ви так учинили? — він ледь похилився до мене. — Продовжуйте.

— То чи впустили б ви мене? — запитав я.

Я неначе штовхнув його, і він відкинувся на спинку крісла.

— Колись хіба не були церкви одчинені у всякий час? — провадив я.

— Давно колись, — підтакнув він, чи не зашвидко.

— Отож, отче, якби я прийшов глупої ночі, бо мені вкрай треба негайно висповідатись, то ви б не відгукнулися на мій стук у двері?

— А чом би й не відгукнувся? — свічки в його очах запалахкотіли так яскраво, от ніби я підняв ґніт, щоб ясніше світило.

— Заради найгіршого грішника, можливо, за всю історію світу, отче?

— Немає такого створіння.

Запізно. Язик йому наче замерз на цьому останньому жахливому слові. Очі його завертілися, і він закліпав ними. І переформулював свій останній вислів, аби дати розмові інший хід.

— Немає на світі такої особи.

— Але, — не відступився я, — якби саме прокляття, сам Юда прийшов, благаючи… — я затнувся, — глупої ночі?

— Іскаріот? Я б і заради нього прокинувся, авжеж.

— А що, коли б, отче, цей пропащий страшний чоловік, украй потребуючи сповіді, постукав до вас не однієї ночі, а стукав би чи не щоночі протягом року? Чи пробудилися б ви? А чи знехтували б отой стук?

Це й вивело його з рівноваги. Панотець Келлі підскочив, мов пружиною підкинутий — чи мов величезний корок, якого я вибив із величезної пляшки. Він геть зблід: і лиця, і навіть шкіра під чуприною знебарвилися.

— Вам треба негайно йти кудись. Я вас не затримую.

— Ні, отче, — я вирішив іти напропале. — Це вам так треба, щоб я пішов звідси. У ваші двері постукали… — проривався я і далі навмання, — двадцять років тому, десь на цьому тижні, пізно. Крізь сон ви розчули, як грюкають у двері…

— Ні, досить з мене цього! Забирайтеся геть!

То був нажаханий вигук Старбека, яким той оплакав Ахавове блюзнірство та його останнє занурення — з метою все-таки здобути оту велику білу плоть.

— Геть!

— Геть? Ні, то ви, отче, були вийшли тоді геть звідси! — серце так гупнуло мені в грудях, що я мало не обкрутнувся у своїм кріслі. — І впустили сюди й ту трощу, і той гамір, і ту кров. Можливо, ви навіть чули удар, коли зіткнулися машини. А тоді все ближчала хода, потім загрюкали у двері, гучно покликали вас. Можливо, та вулична пригода вийшла з-під контролю, якщо то була пригода. Можливо, їм потрібен був такий опівнічний свідок, який і побачив би, але нікому б не розповів. Ви тоді впустили сюди страшну правду й досі нікому не виказали таємниці.

Я підхопився — й мало не зомлів. Мій підскок наче посадив священика, геть розм’яклого, мов без кісток, на його місце, от ніби ми з ним були дві противаги на одному блочку.

— Ви ж стали свідком тієї події, отче, хіба ні? Бо сталося це за якихось кілька кроків звідсіля, у геловінську ніч 1934 року, то невже ж вони не занесли жертв сюди?

— Господи, спаси й заступи! — простогнав священик. — Так.

Отець Келлі, як спалахнув був хвилину тому, то так тепер і позбувся полум’яного свого духу, і так, бганка за бганкою, грам за грамом плоті, занурився у самого себе.

— Чи ж усі вони були мертві, коли занесли їх сюди?

— Ні, не всі, — признався священик, пригадуючи те жахіття.

— Дякую, отче.

— А за що? — він був заплющив очі, із болем голови пригадуючи, а це й розплющив їх, із новим нападом болю. — Чи ж ви хоч знаєте, у що влізли?

— Боюсь уточнювати.

— Ото їдьте додому, вмийтеся гарненько та, даруйте за грішну пораду, добряче упийтесь!

— Це вже запізно. Отче Келлі, а кого ви тоді відспівали: когось одного чи й усіх?

Панотець Келлі захитав, замотиляв головою, неначе одбивався від лихих духів.

— Припустімо, я й відспівав когось?!

— Чоловіка на прізвище Слоун?

— Був уже мертвий. І все-таки я поблагословив його.

— А інший чоловік?

— Отой великий, славетний, всемогутній…?

— Арбутнот, — договорив я за нього.

— І його я поблагословив, і відспівав, і святою водою побризкав. І тоді він помер.

— Помер — себто і задубів, і вистягся навіки, справді переставився?

— Христе-Боже, як ви висловлюєтесь! — він удихнув повітря, а тоді видихнув із ним: — Усе те — так!

— А жінка? — допитувався я.

— Із нею найгірше було! — вигукнув він, і ще дужча блідість зігнала з його обличчя попередню, слабшу блідоту. — 3 глузду з’їхала. Ошаліла чи й гірше. Душа мовби й відлетіла, і годі увіпхнути її назад. У пастці між двома. Боже мій! Це нагадало мені ті п’єси, що я бачив замолоду. Падає сніг. Офелія зненацька вбралася у жахливо блідий супокій і ступає у воду, й не так тоне, як тане — розтає в остаточне божевілля, в таку холодну тишу, що її ані ножем не вріжеш, ані звуком чи вигуком не порушиш. Навіть смерть неспроможна була струснути зиму, яку допіру знайшла та жінка. Чи ви чули таке? Один психіатр сказав колись! Вічна зима. Сніговий край, куди як забредеш, то навряд чи й вибредеш. Та пані Слоун, у пастці поміж двох тіл, виставлених там, у домі священика, не знала, як із цього вийти. То вона просто й кинулася сторчголов в ополонку. Тіла забрали ті самі студійці, що були занесли їх сюди на останній передих.

Це все він проговорив до стіни. А тоді звернув погляд на мене, сповнений тривоги та дедалі дужчої ненависті.

— Уся та подія протривала… скільки ж? Якусь годину. Але відтоді, усі ці роки, вона переслідувала мене.

— Емілі Слоун що — досі божевільна?

— Якась жінка повела її геть. Акторка. Забув, як її звати. Емілі Слоун навіть не усвідомлювала, що її кудись ведуть. Чув я, що вона померла десь за тиждень — чи й за два?

— Ба ні, — заперечив я. — За три дні після тієї автотрощі відбувся потрійний похорон. Арбутнота поховали окремо, а Слоунів разом, в одному склепі. Принаймні легенда така існує.

— Та дарма, — легко переробив свою версію священик. — Так чи інак — померла.

— Аж ніяк не дарма! — заперечив я. — Де ж саме вона померла?

— Я тільки й знаю, що вона тоді не потрапила до моргу, що через дорогу.

— То, значить, потрапила до лікарні?

— Я все, що знав, те вам і сказав.

— Не все, отче, а лиш дещицю…

Я підійшов до вікна й визирнув на бруковане подвір’я та під’їзну доріжку, що вела до нього.

— Якби я ще колись до вас прийшов, чи повторили б ви мені ту саму історію?

— Я взагалі не повинен був нічого вам казати! Я й так порушив клятву не розголошувати тайни сповіді!

— Ні, ви нічого не сказали мені по секрету. Просто це трапилося. Ви це бачили. І вам стало легше від того, що ви нарешті висповідалися — мені.

— Ідіть уже, — священик зітхнув, іще налив собі, вихилив. Але щоки його так і лишилися бліді. Він тільки ще більше розплився тілом. — Я дуже стомився.

Я відчинив двері священицького кабінету й задивився, через залу, на вівтар, що аж ярів від коштовного каміння, та срібла, та золота.

— Як це така маленька церква розжилася на такі багаті інтер’єри? — запитав я. — Тут сам баптистерій міг би профінансувати одного кардинала й оплатити вибори папи.

— Колись, — отець Келлі втупився у свій порожній келих, — я залюбки послав би вас до геєни вогненної.

Келих вислизнув із його пальців. Та священик і не зворухнувся, аби визбирати скалки.

— До побачення, — сказав я.

І вийшов на осоння.

Туди далі, через дві й ще одну порожні ділянки, на північ від церковних задвірків, буяли бур’яни: там висока трава, і дика конюшина, та ще пізні соняхи кивали головами на теплому вітрі. А ще трохи далі стояв двоповерховий каркасний будинок, а на ньому виведено неоновими літерами, що не світилися, назву закладу: САНАТОРІЙ «ГОЛІГОК-ГАУС».

А на доріжці, що звивалася крізь бур’яни, мені мов привиділися дві примари. То одна жінка вела іншу геть.

«Акторка, — був сказав отець Келлі. — Забув, як її звати».

Бур’яни з сухим шепотом хилилися на доріжку.

Ось одна з тих двох жінок уже й повертається доріжкою, сама-одна, й плаче.

— Констанс?.. — стиха вигукнув я.

62

Я обійшов Ґауер і ще трохи далі, аби заглянути до студійних воріт.

«Гітлер у своєму бункері під землею в останні дні Третього Рейху!» — подумав я.

«Рим палає, а Нерон шукає нові смолоскипи…»

«Марк Аврелій, сидячи у своїй ванні, розтинає собі зап’ястя, щоб життя витекло з нього…»

І все це лише тому, що хтось десь там викрикує накази, наймає малярів із надмірною кількістю фарби, а ще — чоловіків із надзвичайно великими пилосмоками, аби висмоктали геть увесь підозрілий порох.

На всю студію відчиненими залишено тільки одні ворота, де насторочено чигають аж троє охоронців, аби впускати-випускати малярів та прибиральників, а ще — перевіряти, кому яке належить обличчя.

Цієї миті під ворота зсередини студії з ревом — повним газом — підкотив Станіслав Ґрок у своєму крикливо-червоному «бритиш-морґані» й гукнув:

— Виїхати!

— Ні, сер, — спокійно відказав охоронець. — Згори наказ: протягом двох наступних годин щоб ніхто не покинув студії.

— Але ж я громадянин міста Лос-Анджелес! А не цього клятого герцогства.

— Чи означає це, — спитав я крізь ґрати, — що я, як увійду, то вже й не зможу звідси вийти?

Охоронець торкнув дашок свого кашкета й вимовив моє ім’я.

— Ви можете і зайти, і вийти. Такий наказ.

— Дивно, — мовив я. — Чому тільки я?

— Прокляття! — Ґрок почав висідати з машини.

Я пройшов у невеличкі двері в ґратах і відчинив бічні дверцята Ґрокового «морґана».

— А ви б могли підкинути мене до редакційної кімнати Меґґі? Поки ви повернетеся, вони, можливо, вже й випустять вас.

— Ні. Ми в пастці, — відповів Ґрок. — Цілий тиждень тоне цей корабель, а рятувальних човнів — катма. Тож тікай, поки і тебе не притопили!

— Ну-ну, — заспокійливо мовив охоронець. — Тільки без параної.

— Ви тільки послухайте його! — Ґрокове обличчя було біле, мов крейда. — Теж мені знайшовся один студійний охороно-психіатр! Ну, давай, сідай. Прокатайся востаннє!

Я завагався, вглядаючись в обличчя, яке являло собою перехресну штриховку емоцій. Усі частини Ґрокового чола, зазвичай такого браво-пихатого, — наразі танули. От мовби на телеекрані тестовий зразок, що спочатку затуманиться, тоді чітко завидніє та й розтане. Все ж таки я заліз до салону й захряснув дверцята, й автівка рвонула вперед по маніакальній дорозі.

— Агей, чого так шпарко?

На максимальній швидкості ми пролітали повз павільйони звукозапису. Двері кожного були розчахнуті навстіж: провітрювання. Принаймні шість їх свіжопофарбовано. А старі павільйони зносили й виносили на осоння.

— Якого-небудь іншого дня це було б чудово! — виголосив Ґрок, перекрикуючи рев двигуна. — Мені б це сподобалось. Хаос — мій харч. Біржі лусь-лусь? Пороми тонуть? Красота! Тисяча дев’ятсот сорок шостого я повернувся до Дрездена, щоб помилуватися зруйнованими будинками та людьми, які все ще боялися бомбардувань.

— Та що ви кажете!

— А ви б не хотіли це побачити? Чи лондонські пожежі тисяча дев’ятсот сорокового. І щораз людство поводиться геть відворотно. Я зазнав щастя!

— А хороші речі хіба вас не ощасливлюють? Артистичні люди, творчі чоловіки й жінки?

— Ні-ні! — Ґрок усе ще не гальмував. — Таке вганяє в депресію. Затишшя у проміжках між дурощами. Саме те, що є кілька таких наївних телепнів, котрі угноюють ландшафт своїми зрізаними трояндами та мистецтвом натюрморту, лише краще висвітлює, виопуклює тих троглодитів, дрібних черв’яків і звивистих гадів, які змащують попідземні машинерії й котять світ до загибелі. Я давно вже собі вирішив: позаяк континенти — то неозора густа тванюка, я куплю собі щонайбільші рибальські чоботи та й чалапатиму по тій багнюці, мов мале дитя. Але ж це курям на сміх: замкнути нас у цій дурнячій фабриці! Я волію сміятися з неї, а не щоб вона мене знищила. Ану, тримайся!

Ми саме об’їжджали Голготу.

Я мало не закричав.

Бо Голготи не було!

За тим пагорбом крематорій пахкав у небо великими султанами чорного диму.

— То чи не три хрести згоряють, — висловив я припущення.

— Чудово! — пирхнув Ґрок. — Цікаво, чи не закимарить І.Х. цієї ночі на Опівнічному Пильнуванні?

Я обернув голову, щоб краще його бачити.

— А ви добре знаєте І.Х.?

— Того Мускатного Месію? Та то ж я його й зробив! Якщо вже я поробив брови та бюсти іншим, то чом і не зробити Христові рук? Отож я й наростив трохи плоті, аби його пальці мали витонченішнй вигляд: руки Спасителя! А чом би й ні? Хіба релігія — то не жарт? Люди гадають, нібито вони спасенні. А ми знаємо: зовсім ні! Але ж доторк тернового вінця, але ж стигмати!

Тут Ґрок, мало не гуркнувшись у телефонний стовп, заплющив очі, звернув і зупинився.

— Я здогадувався, що то ви над ним потрудилися, — спромігся я нарешті на якесь слово.

— Граєш Христа — то й будь Ним! Я й сказав I.X.: «Зроблю тобі такі колоті рани, що показуватимеш на виставках Ренесансу! Пришию тобі стигмати і від Мазаччо, й від да Вінчі, й від Мікеланджело! Із мармурової плоті Скорботної Матері — Pieta!» І ви ж самі бачили, як у певні вечори…

— …стигмати кровоточать.

Я штовхнув дверцята, і вони широко відчинились.

— Мабуть, решту дороги я пройду пішки.

— Ні-ні! — вибачливо, але якось різко засміявся Ґрок. — Ви мені потрібні. Яка іронія! Аби перегодом ви допомогли мені проскочити в головні ворота. Ото йдіть переговоріть із Ботвін, а тоді й помчимо пекельним вихором!

Я нерішуче тримав дверцята напіввідчиненими. Але Ґрок начебто був у стані якоїсь веселої паніки, сміхотливої — аж до істерії, тож мені більше нічого не лишалось, як тільки зачинити дверцята. І Ґрок повіз мене далі.

— Питайте, питайте, — підохочував мене він.

— Гаразд, — і я спробував щось дізнатися. — А як щодо всіх тих облич, які ви зробили прекрасними?

Ґрок натис на педаль газу.

— Усіх їх я запевняв, що та краса буде їм на віки вічні, і вони, придурки, мені вірили. Та хоч там як, а я йду у відставку — якщо вискочу з головних воріт. Придбав квиток на круїз довкола світу, на завтра. Тридцять років я сміявся, а тепер мої смішки обернулися гадючою отрутою. Менні Ляйбер? Помре як не сьогодні, то завтра. Док? Чи відомо вам? Він пропав.

— Десь подався?

— Хто ж його знає? — Але Ґрокові очі ковзнули у північному напрямі, до муру, що розділяв студію і цвинтар. — Відлучили від громади?

Їдемо далі. Ґрок закивав головою.

— От Меґґі Ботвін мені до вподоби. Вона — хірург-перфекціоніст, як оце й я.

— Але висловлюється вона інакше, не так, як ви.

— Та хай би вона отак заговорила, то негайно й згинула б. А от ви? Ну, звільнення від ілюзій колись та приходить — рано чи пізно. Вам стукне сімдесят, поки ви збагнете, що перейшли мінне поле, закликаючи військо ідіотів: «Ходіть сюди!» Ваші фільми будуть забуті.

— Ні, — заперечив я.

Ґрок зиркнув на моє затяте підборіддя й уперту горішню губу.

— Хай ні, — припустив він. — Маєте вигляд таки істинно святого дурня. Але не ваші фільми.

Тут ми звернули ще за один ріг, і я кивнув на тесль, прибиральників і малярів.

— Хто наказав їм робити всю цю перешарапку?

— Звісно, Менні.

— Але хто йому наказав? Хто тут командує по-справжньому? Той, хто ховається за дзеркалом? Чи хтось такий сидить у стіні?

Ґрок ураз різко загальмував і задивився вперед. Я виразно бачив охайні стібки навколо його вух.

— На це запитання неможливо дати відповідь.

— Ні? — сказав я. — А я ось роззираюся, і що ж бачу? Студія якраз знімає вісім фільмів. Один із них величезний, наш епос про Ісуса, тут іще днів два зйомок. І зненацька, ні сіло ні впало, чиясь примха — хтось каже: «Потрощіть двері!» І починається якесь ошаліле замальовування й зачищання. Це ж божевілля: зачинити студію з бюджетом щонайменше сто тисяч доларів за день. І що це дає?

— Що ж? — спокійно спитав Ґрок.

— Ну, я бачу дока, а він — медуза, отруйна, але ж без хребта. Гляну на Менні — так його ж зад якраз підходить для високих дитячих стільчиків. Ви? Під вашою машкарою ховається якась інша машкара, а під тією — іще інша. Жоден із вас не має барила з динамітом чи потужної електричної помпи, аби знести всю цю клятенну студію. І все ж таки вона падає. Мені студія бачиться як великий білий кит. Летять гарпуни… Отож, має бути і справдешній маніакальний капітан.

— Тоді скажіть мені, — запитав Ґрок, — хто ж тут Ахав?

— Мрець, котрий стовбичить на драбині на цвинтарі й роздає накази. А ви всі — у нього на побігеньках, — відповів йому я.

Ґрок тричі бликнув на мене ігуано-ящірчаними позирками тих його великих темних очей.

— Не я, — усміхнувся він.

— Ні? А чому?

— Тому що — ти, дурню заплішений! — Ґрок просяяв, задивившись на небо. — Ти тільки подумай головою своєю! Є ж лише двоє геніїв, здатних зліпити отого твого мертвяка й висадити його на драбину в дощ, аби він заглядав через мур і зупиняв людям серця! — І тут на Ґрока напав такий дурносміх, що мало й не задушив його. — І хто ж то міг би отак змоделювати подібне обличчя!

— Рой Гольдстром!

— Так! А ще хто?

— Ленінів… — почав я і затнувся. — Ленінський гример?

Тут Станіслав Ґрок обдарував мене всім світлом своєї усмішки.

— Станіслав Ґрок! — насилу здолав я оніміння. — …Ви.

Він скромно вклонився — сама скромність.

«Ви! — подумав я. — А ніяке не Чудовисько, що переховується по склепах, а тоді лізе по драбині, щоб виставити свого опудалоподібного Арбутнота, аби зупинити студію на смерть… ні! Це просто Ґрок, людина, яка сміється, крихітний Конрад Вейдт із пришитою навіки до його обличчя усмішкою!»

— А навіщо? — запитав я.

— Навіщо? — самовдоволено осміхнувся Ґрок. — Господи, та щоб усе це якось розворушити! Боже мій, яка ж тут, із року в рік, панувала нудота! Док хворий, на голках вилежується. Менні розривається надвоє. А мені так бракує сміху на цьому кораблі дурнів! Ну, то хай хтось постане з мертвих! Але ти все зіпсував: тіло знайшов, та не розказав нікому. А я ж сподівався, що ти так і чкурнеш на галай-балай по вулицях, галайкаючи на всю горлянку! Та тобі й наступного дня мов заціпило. Довелося мені зробити кілька анонімних дзвінків, аби таки погнати студію на цвинтар. І що тут зчинилося! Галас, чистісіньке тобі пекло!

— І то ви надіслали мені ще одну записку, аби приманити мене з Роєм до «Браун-Дербі», щоб ми побачили Чудовисько?

— Я — а хто ж іще?

— І все це, — я ледве спромігся поворушити язиком, — просто задля жарту?

— Ну, не зовсім. Студія, як ви напевне помітили, сидить охляп на тій ненажерливій тріщині, відомій як розлом Сан-Андреас, і вона завжди ладна потрясти землю. Ті струси я відчув багато місяців тому. Отож я приставив драбину до муру та й висадив мерчика нагору. Чим і платню собі підвищив, як ви могли б сказати.

— Шантаж! — немовби десь із глибин підсвідомого прошепотів мені Крамлі.

А Ґрок аж підскакував, аж звивався, тішачись власного розповіддю.

— Налякав і Менні, і дока, й І.Х., і всіх-усіх, навіть саме Чудовисько!

— Навіть Чудовисько? Ви хотіли і його перелякати?!

— А чом би й ні? Юрба! Кліка! Змусити всіх їх платити… поки не дізналися, що то ж я смикаю за всі ниточки. Зчинити колотнечу, загребти грошики та й тю-тю на вихід!

— А це ж означає — о Боже! — виснував я, — що ви запевне знали про Арбутнотове минуле, про його смерть. То що, його отруїли? Це стало причиною смерті?

— Ах, — зронив Ґрок, — пусті вигадки, спекуляції.

— А багато людей знають, що ви купили отой кругосвітній квиток?

— Тільки ти, бідолашний, сумний, гарний і приречений хлопче. Але, здається мені, хтось таки здогадався. Бо чого б іще було їм замикати головні ворота — робити мені пастку?

— Атож, — погодився я. — Вони ж бо тільки допіру викинули Гріб Господній з усім гамузом. А їм таки треба носитися хоч би з чиїм тілом.

— Зі мною! — зненацька зблід Ґрок.

Тут із нами порівнялося авто студійної поліції.

Один охоронець виткнувся у віконце.

— Вас хоче бачити Менні Ляйбер.

Ґрок зіщулився, зморщився: його тіло полетіло в його ж кров, кров — у душу, а душа — в ніщоту.

— Оце ж і воно! — прошепотів Ґрок.

Я уявив собі офіс Менні, а далі його стола — те дзеркало, а за дзеркалом — оті катакомби…

— Вирвіться й тікайте! — сказав я.

— Дурню! — відказав Ґрок. — Чи ж далеко я втечу? — тремкими пальцями він поплескав мою руку. — Чудило ти, але хороше чудило. Ні, віднині всяк, кого побачать зі мною, полетить сторчоголов у мальстрім, як смикнуть ланцюга. Ось, бери!

Він посунув по сидінню до мене портфель, на мить відкрив і закрив його. Перед моїм зором блиснули паки стодоларових купюр.

— Хапай, — сказав Ґрок. — Мені вони вже без користі. Швидко сховай. Великі гроші — на все життя вистачить.

— Ні, дякую.

Він знову підсунув мені той портфель, впритул до ноги. Я відсунувся — от ніби крижаний кинджал ударив мені в коліно.

— Чудило, — зронив він. — Але хороше чудило.

Я висів.

Поліційне авто поповзло попереду, з тихим бурмотінням двигуна, і разок тихо тутукнуло класоном. Ґрок подивився на ту машину, а тоді на мене, уважно оглядаючи мої вуха, повіки, підборіддя.

— Твоя шкіра ще протримається, без сторонньої допомоги, ну, років тридцять, туди-сюди один рік.

Його рот був забитий слиною. Він покрутив очима, вхопився за кермо своїми хапучими-загребущими пальцями й поїхав геть.

Поліційна машина звернула за ріг, а його «морґан» — слідком за нею: невеличкий похоронний кортеж до задвіркового студійного муру.

63

Я видерся східцями до зміїного палацу Меґґі Ботвін. Так я прозвав це приміщення за линовища викинутих сцен, побічні скрутні плівок чи то в каністрі, а чи поповзом по підлозі.

Її кімнатчина пустувала. Старі примари десь здиміли. Подалися ті змії-гади до свого підземного вирію деінде.

Став я посеред спорожнілих полиць та й зароззирався надовкола, аж поки укмітив записку, приклеєну до її мовчущої мувіоли.

ДОРОГИЙ ГЕНІЮ! ДВІ ГОДИНИ ДЗВОНИЛИ — Й НЕ ДОДЗВОНИЛИСЯ ДО ТЕБЕ. МИ ОБЛИШИЛИ БИТВУ ЗА ЄРИХОН І ВТЕКЛИ. ОСТАННІЙ БІЙ ПРИЙМЕМО В МОЄМУ БУНКЕРІ НА СХИЛІ ГОРИ. ТЕЛЕФОНУЙ. ПРИХОДЬ! ЗІҐ ХАЙЛЬ! ФРІЦ ІДЖЕКЛІНА-ПАТРАЧКА.

Я склав ту записку вчетверо: закладу в мій щоденник, аби було що почитати на старості літ. Спустився східцями й подався до виходу зі студії.

Ніде не було видно жодного загону штурмовиків — аніде.

64

Ходячи з Крамлі понад берегом, я розповів нишпорці про священика, а ще — про ту доріжку в бур’янах і про двох жінок, які колись давно там гуляли.

Ми знайшли Констанс Реттіґан на пляжі. Це вперше я таке побачив, щоб вона та вилежувалася на пісочку. Досі я заставав її або в басейні, або в морі. Тепер вона лежала на півдорозі між басейном і морем, от ніби не мала снаги ані зайти у воду, ані в дім повернутись. Така вона була знеможена, мов вибита зі своєї стихії, та ще й бліда, аж боляче мені було дивитися на неї.

Ми присіли біля неї на піску, чекаючи, поки вона відчує нас поруч, хай і з заплющеними очима.

— Ви збрехали нам, — нарешті сказав їй Крамлі.

Її очі, попід повіками, закотилися під лоба.

— Про яку це ви брехню?

— А про ту, що нібито ви втекли тоді, посеред тої опівнічної вечірки двадцять років тому. Хоча добре пам’ятаєте, що лишалися там до самого кінця.

— Що я зробила? — вона відвернулася від нас, і нам годі було розгледіти, чи вона задивилася на сіре море, звідки накочувався ранньо-пообідній туман, що намірявся зіпсувати гарну годину.

— Вони привели тоді вас на місце автотрощі. Одній вашій подрузі потрібна була допомога.

— У мене ніколи не було ніяких друзів.

— Ну, не треба так, Констанс, — мовив Крамлі. — Я ж маю на руках факти. Назбирав їх чимало. Газети стверджують, ніби одного й того самого дня тоді відбулися три похорони. А отець Келлі, що з тієї церкви, яка зовсім близько від місця аварії, каже, ніби Емілі Слоун померла вже після тих похоронів. Що, коли я добуду санкцію на ексгумацію подружжя Слоунів? Там виявиться одне тіло — чи два? Гадаю, що там є лиш одне тіло. Якщо так, то де поділася Емілі? І хто її забрав? Ви? За чиїм наказом?

Тіло Констанс Реттіґан затремтіло. Я й не міг би сказати, чи то давнє горе, від потрясіння, проступило на поверхню, а чи просто імла вже накотилася на нас.

— Ніби ви такий собі тупак-нишпорка, а тут раптом показали стільки кебети, — похвалила вона детектива.

— Ба ні, просто буває так, що вскочиш у повне яєць гніздо і жодного не розчавиш. Отець Келлі розповів ось цьому нашому другові-сценаристу, нібито Емілі позбулася тоді розуму. Отож її треба було звідтіля забрати. І це доручили саме вам?

— Боже, укріпи мене! — прошепотіла Констанс Реттіґан. Хвиля накотилася на берег. Ще густіший туман зліг на рису буруна. — Так…

Крамлі спокійно кивнув і сказав:

— Там-таки, на місці, аби все пройшло шито-крито, мала бути укладена велика, жахлива, бозна-яка величезна оборудка. Хтось тоді засипав грішми скриньку для вбогих? Я маю на увазі, чи студія пообіцяла, вже й не знаю, хай йому абищо, заново прикрасити вівтар чи там надати довічне грошове забезпечення вдовам та сиротам? Щотижня передавати священикові неймовірне багатство, аби він тільки забув, що ви вивели Емілі Слоун звідтіля на вулицю?

— То… — пробурмотіла Констанс, уже сівши й шастаючи широко розплющеними очима по небокраю, — було частиною всієї справи.

— І ще більше грошей у скриньку для вбогих, та й ще, ще більше, якщо священик скаже, що та нещаслива пригода сталася не перед його церквою, а далі на вулиці, десь ярдів за сто, а отже, він не бачив, як Арбутнот протаранив ту, другу, машину, вбив свого ворога… а чи що ворогова дружина збожеволіла від їхніх смертей. Так?

— Це… — промимрила Констанс Реттіґан, — ви майже точно описали.

— І ви вивели Емілі Слоун із церкви десь годиною пізніше, і, ні живу ні мертву, повели її через порожню ділянку, де повно соняшників і оголошення ПРОДАЖ…

— Та все ж було так близенько, так зручно, сміхота просто, — пригадувала Констанс, але не сміючись, а вся якось посіріла на обличчі. — Цвинтар, вітальня для оборудок, церква для якихось термінових похоронів, порожня ділянка, доріжка, й Емілі? А хай йому абищо. Вона пішла, пішла, усе вперед — розумом принаймні десь пішла-пішла. Мені ж лишалося тільки спрямувати її куди слід.

— А ще скажіть, Констанс, — запитав Крамлі, — чи Емілі Слоун і досі ще жива?

Констанс обертала своє обличчя кадр за кадром, мов лялька у сповільненій кінозйомці, потративши близько десяти секунд на те обертання кадр за кадром, — й ось вона вже дивиться десь крізь мене, очима, налаштованими на не той, що треба, фокус.

— Коли ж, — запитав я, — ти востаннє приносила дар квітів якійсь мармуровій скульптурі? Такій статуї, що ще ні разу не бачила квітів, а тільки жила сама собі всередині того мармуру, в усій тій тиші… — коли ж востаннє?

Одна-єдина сльоза викотилася з правого ока Констанс Реттіґан.

— Я приходила щотижня. І щоразу сподівалася, що вона просто вийде з води, мов який айсберг, та й розтане. Але зрештою я вже не могла витримувати отого мовчання — і щоб ніколи, ні разу не почути слова «дякую». Біля неї я й сама почувалася мертвою.

Тепер її голова, кадр за кадром, зарухалася у зворотному напрямі — до спогаду про котрийсь останній рік чи про рік, що передував останньому.

— Здається мені, — мовив Крамлі, — пора вже принести й ще якісь квіти. Чи не так?

— Не знаю.

— Ба ні, знаєте. Що ви скажете про… «Голігок-Гаус»?

Мить — і Констанс Реттіґан зірвалася на рівні ноги, глянула на море і, прожогом кинувшись до буруна, пірнула.

— Не смій! — крикнув я.

Бо зненацька мене взяв страх. Адже море всіх приймає, але іноді не повертає навіть найчудовіших плавців.

Я метнувся до риси буруна, нашвидку, дриґ-дриґ, струшуючи з ніг туфлі, коли це Констанс, розбризкуючи воду, мов яка тюлениця, і струшуючись, неначе собака, вилетіла з хвиль і важко ступнула на пісок. А як стала на твердий мокрий пісок, так і виблювала щось. Воно вискочило з її рота, мов корок із пляшки. Вона стала, руками впершись у стегна, й задивилася на той жмутик, як приплив поніс його геть.

— Прокляття якесь, — зачудовано мовила вона. — Той клубочок кіс простирчав у мене в горлі чи не всі ці літа!

А тоді круть і обдивилася мене всього, з голови до п’ят. Ось і щічки їй порожевіли! І струснула з пальців на мене морський дощик, оббризкала мені обличчя, мов освіжити хотіла.

— Невже плавання, — показав я на океан, — завжди тобі на добро буває?

— Того дня, коли не на добро буде, я вже звідти й не вийду, — спокійно відповіла вона. — Швидко поплавай, хвильку полеж на хвилях — і збадьоришся. Уже ж я нічим не зараджу ні Арбутнотові, ні Слоунові — обидва вони давно й перетліли. Чи й Емілі Вікс…

І затнулась, а тоді хутко виправилася:

— Емілі Слоун.

— А що, Вікс — це її нове прізвище, відколи вона перебуває, всі ці двадцять років, у «Голігок-Гаусі»? — спитав Крамлі.

— Ту радість, що я здихалася волосяного клубочка в горлянці, слід замочити шампаном! Ходім!

Вона відкоркувала пляшку біля свого викладеного блакитними кахлями басейну й налила в наші келихи по вінця.

— І що ж, ви хочете виставити себе такими дурнями й спробуєте вирятувати Емілі Вікс-Слоун, живу чи мертву, через таку прірву в часі?

— А хто зупинить нас? — запитав Крамлі.

— Та ціла студія! За винятком хіба двох-трьох осіб, які знають, що вона перебуває там. Вам потрібні будуть рекомендації. Ніхто не потрапить до «Голігок-Гаусу» без дозволу Констанс Реттіґан! Та не витріщайтесь отак-о на мене. Я допоможу вам.

Крамлі випив свій шампан і сказав:

— І ще одну, останню, річ з’ясуймо. Хто взяв на себе обов’язки розпорядника отієї ночі, двадцять років тому. Тяжка ж то була ситуація, що й казати. Хто…

— …зрежисерував це? Авжеж, таки треба було на це режисера. Люди верещали, штовхалися, перескакували одне через одного. Це було «Злочин і кара» й «Війна і мир», усе вкупі. Хтось та мав закричати: «Не сюди! Отуди!» Посеред тієї ночі, з усім тим галасом, з усією кров’ю, він, хвалити Бога, врятував і всю нашу сцену, й акторів, і студію — і все те без плівки в його камері! Найбільший із нині живих німецьких режисерів…

— Фріц Вонґ! — вибухнув я.

— Фріц, — видихнула Констанс Реттіґан, — Вонґ.

65

Із Фріцового орлиного гнізда, що на півдорозі між готелем «Беверлі Гілз» і Мулголландом, відкривався краєвид на добрих десять мільйонів вогнів, розсипаних по неозорій площині Лос-Анджелеса. Із продовгастого елегантського мармурового ганку, що затуляв собою частину його вілли, можна було спостерігати промені-струмені в п’ятнадцятимильній далині, яскраві смолоскипи, забарні метеори в небі, що пролітали по одному за хвилину.

Фріц Вонґ розчахнув свої парадні двері й заблимав очима на всі боки, удаючи, ніби ніяк мене не помітить.

Я видобув його монокль зі своєї кишені й вручив йому. Він його хап і вставив у належне гніздо.

— Зарозумілий сучий сину! — Монокль блиснув лезом гільйотини з правого його ока. — Отакої! Це ти! Висхідне світило прибуло нажучити світило-відсвітило. Майбутній король викидає колишнього принца геть. Сценарист, котрий підказує левам, що їм слід казати Даниїлові-приборкувачу, а той їм розказує, що вони мають робити. І чого ти сюди припхався? Фільмові капут!

— Ось, на потрібні сторінки, — я увійшов. — Меґґі? Ви о'кей?

Меґґі, що сиділа в далекому куточку вітальні, кивнула мені головою — бліда, але начебто відійшла після потрясіння.

— Не зважайте на Фріца, — порадила вона. — Він надудлився пива з тріскою та напхався ліверної ковбаси.

— Ану присядь біля Чики та й заткайся! — звелів мені Фріц, пропікаючи моноклем дірки в моїх сторінках.

— Так… — я глянув на Гітлерів портрет на стіні та й клац закаблуками, — пане!

Фріц глянув, куди й я, і розсердився.

— Яке ти дурне! Той портрет маляра-маніяка висить тут, аби нагадувати про великих виплодків, од яких я втік, аби прибитися до виплодків тутешніх — дрібосіньких. Боже ж мій! Таж фасад «Максимус-Філмс» клоновано з Бранденбурзьких воріт! Sitzfleisch,[55] сядь мені!

Я й приземлив свою зітцфляйш — і моя нижня щелепа так і відпала.

Бо якраз за Меґґі Ботвін лишало красою найнеймовірніше, яке я тільки бачив у житті, релігійне святилище. Було ж воно і більше, і яскравіше, і прекрасніше за срібно-золотий вівтар Святого Себастьяна.

— Фріце! — вигукнув я.

Адже все те сліпуче святилище було устелене полицями, а ті полиці заставлені всілякими крем-де-мент, бренді, винами бургундськими та бордоськими: верстви на верствах кришталю та осяйного коштовного скла. Разом воно блищало-виблискувало, мов який підводний грот, звідкіля могли випливати зграями чи роями полчища осяйних пляшок. А вище, а надовкола — десятки, як не сотні, висульок з прегарного шведського різьбленого кришталю, а ще Лалік,[56] а ще Вотерфорд…[57] Був то якийсь тріумфальний престіл, місце народин Людовика Чотирнадцятого, єгипетська усипальня Фараона-Сонця, балдахін над троном Наполеонової коронації на імператора… Була то вітрина іграшкової крамниці напередодні Різдва… Було то…

— Як вам відомо, — обізвався я, — п’ю я рідко…

Монокль так і вилетів із Фріцового ока. Та він його таки впіймав і всадив назад.

— І чого ж тобі там забажалося? — прогавкотів він.

Я пустив повз вуха зверхність його тону, бо саме вчасно пригадав таке вино, яким Фріц був колись похвалився.

— Кортону, — мовив я, — із тридцять восьмого року.

— Ти й справді сподіваєшся, що я відкоркую найкраще своє вино для такого типчика, як оце ти?

Я проковтнув давучий клубок і кивнув головою.

Він зіп’явся навшпиньки й мало не до самої стелі заніс кулака, от ніби щоб увігнати мене в підлогу. Одначе кулак той лагідно опустився й відкрив віко шафки, аби дістати звідтіля пляшку.

І справді: Кортон, 1938.

Скрегочучи зубами й пожираючи мене очима, він відкорковував пляшку.

— Ось я поспостерігаю, як ти його сьорбатимеш, кожен ковток! — прогарчав він. — Якщо скривишся, хоч трішечки, якщо викажеш, що ти його не поцінував як слід… пшш!

Напрочуд хвацько видобув він корок і поставив пляшку, аби вино видихалося трішки.

— Ну, а зараз, — зітхнув він, — дарма що фільм уже двічі переставився, погляньмо, що тут утнув наш чудо-хлоп! — Фріц плюхнувся в крісло й зателепав моїми новими сторінками. — Дай-но я прочитаю твій нестерпний текст. Хоча один тільки Бог святий відає, чому ми маємо удавати, начебто хоч коли-небудь та повернемося до тієї бійні-різниці! — Він заплющив своє ліве око, а праве, сховане за тією яскравою шклянкою, забігало сюди-туди, туди-сюди. Дочитавши, він жбурнув ті сторінки на підлогу й люто кивнув головою Меґґі: позбирай, мовляв. І невідривно стежив за її обличчям, а сам тим часом наливав вино.

Меґґі поклала ті сторінки собі в пелену, а на них — свої руки, мов на яке євангеліє.

— Я ладна заплакати. І що? Уже й плачу!

— Припини корчити комедію! — Фріц одним ковтком поглинув своє вино й аж тоді схаменувся — розсердився на мене, бо то ж через мене він мусив вихилити його залпом. — Та ніяк ти не міг написати все це за кілька годин!

— Даруйте, — боязко вибачився я. — Але тільки швидка робота дає добрі результати. А загальмуєш — то й почнеш розважати, що ж це ти робиш, та й напартолиш.

— А що, розважати-міркувати — це фатально? — зіронізував Фріц. — Ти що, на мізки свої сідаєш, коли клепаєш на машинці?

— Вже й не знаю. Агей, непогане це вино!

— Непогане! — люттю вибухнув Фріц у стелю. — Він на «Кортон-’38» каже «непогане»! Та вже ж краще за ті льодяники, що ти їх гризяєш, гасаючи довкола студії. Краще за всіх жінок на світі. Майже за всіх.

— Це вино, — швидко переметнувся я на компліменти, — майже таке саме добре, як і ваші фільми.

— Чудово! — Фріц, прострелений крізь своє его, усміхнувся. — Ще б трішки — і ти зробився б мадяром.

Він знову наповнив мій келих і повернув мою почесну медаль — свій монокль.

— Юний винознавче, а чого ще ти сюди прийшов?

Слушний момент!

— Фріце! — почав я. — Тридцять першого жовтня тисяча дев’ятсот тридцять четвертого року ви зрежисерували, зняли й відредагували фільм під заголовком «Дика вечірка».

Фріц напівлежав у своєму кріслі, простягши ноги й тримаючи келих у правиці. А його шуя[58] потяглася до тієї кишені, де мав би лежати монокль.

Холодно й ліниво Фріц розтулив рота.

— Як-як? Повтори!

— Ніч Геловіну, тисяча дев’ятсот тридцять четвертого…

— Налий. — Фріц, заплющивши очі, простяг свій келих.

Я налив.

— Проллєш хоч крапельку — спущу зі сходів.

Фріцове обличчя задерлося до стелі. Відчувши достатню вату вина у своєму келиху, він кивнув, і я відійшов, аби налити й собі.

— І де ж це, — Фріцові уста рухалися так, ніби вони ніяк не були пов’язані з рештою його незворушного обличчя, — де ти чув про такий тупий фільм із такою дурною назвою?

— А знято його без плівки в камері. Ви режисерували його десь зо дві години. Назвати вам акторів, котрі грали тієї ночі?

Фріц розплющив одне око й намагався через кімнату сфокусувати зір без монокля.

— Констанс Реттіґан, — почав я перелік, — І.Х., док Філіпс, Менні Ляйбер, Станіслав Ґрок, а ще — Арбутнот, Слоун та його дружина, Емілі Слоун.

— От так трупа, хай йому всячина, — мовив Фріц.

— Бажаєте, щоб я сказав, навіщо?

Фріц повільно випростався, лайнувся, випив своє вино, а тоді згорбився над келихом, на довгу хвилю в нього задивившись. Тоді кліпнув очима й сказав:

— Оце ж нарешті я маю нагоду все розповісти. Чекав усі ці роки, щоб виблювати це. Ну… хтось та мав це зрежисерувати. Сценарію ніякого ж не було. Усі мов подуріли. Мене привели туди в останній момент.

— І як багато, — запитав я, — ви зімпровізували?

— Більшість… ба ні, геть усе, — визнав Фріц. — Скрізь там валялися тіла. Ну, не те, щоб мертві тіла. Люди й калюжі крові. Знаєш, я був таки прихопив свою камеру на ту вечірку: така нагода — чом не познімати людей зненацька. Принаймні я так зробив. Перша частина вечора була чудова. Люди собі верещали й гасали туди-сюди по студії, вихоплювалися тунелем на цвинтар і гецали поміж могил під музику джаз-банди. Ну, дико було, страшненько, але ж на те й Геловін. Поки не вилилося в непідконтрольне розумові. Маю на увазі ту автотрощу. На той момент, твоя правда, у моїй шістнадцятиміліметровій камері не було вже плівки. Ну, то я роздавав накази. Ти біжи сюди, а ти — туди. І ні в якому разі не викликайте поліції. Машини під стовп! Напхом напхайте скриньку для вбогих!

— Так я й здогадався.

— Та заткайся ти! Той бідолашний виплодок, священик, от-от міг з’їхати з глузду, мов та пані. А студія завжди тримала купи грошви напохваті, про всяк — нагальний — випадок. Ми наповнили коштами хрестильницю, мов на День Подяки, просто перед носом у священика. А був він у такому шоці, що, здається мені, навряд чи й бачив, що ми робимо. Я звелів, щоб ту Слоуниху вивели звідтіля геть. Одна статистка й вивела її.

— Ба ні, — заперечив я. — Зірка!

— Та ну?! Ну, вивели ту, овдовілу. А ми тим часом підбирали шматки-окрушини, замітали наші сліди. Тоді це легше було зробити. Бо студії, зрештою, годували місто. Мали ми одного трупа — Слоуна — напоказ, а другий, Арбутнотів, був, як ми казали, в моргу, ну, а док знай підписував свідоцтва про смерті, аж гай шумів. Ніхто й ні разу не висловив вимоги, щоб ми показали всіх трупів. Від судового слідчого відкупилися так щедро, що стало б йому й на рік відпустки за станом здоров’я. Оце так ми й залагодили ту справу.

Фріц підібгав ноги під себе, поколихав напій над своїм пахом і поводив очима, шукаючи моє обличчя.

— Щастя ще наше, що скоїлося це зразу по всестудійній гулянці, тож усі побігаї: і І.Х., і док Філіпс, і Ґрок, і Менні — якраз були напохваті. Я закричав: «Приведіть охорону! Машини — під стовп! Обгородіть місце трощі! Що, люди вискакують із будинків? То крикніть на них у мегафони, позаганяйте назад! Ну, що там, на тій вулиці, ті кілька будинків, а бензоколонка ж на замку. А решта? Поліційні відділки? Та скрізь темнота, не світиться!» На той час, коли нашевкалася справжня юрба, в піжамах, із віддалених кварталів, я встиг розвести Червоне море на два боки, вдруге поховати Лазаря і вишукати нові завдання для Хом Невірних десь у далеких далях! Чудесно, дивовижно, неперевершено! Налити чогось іншого?

— А що ж то за трунок?

— Бренді «Наполеон». Витримка — сто лят! Ух, і скривишся ж!

Налив.

— Ну, а як і справді скривишся, то тут тобі й смерть.

— А як же воно вийшло з тілами? — дошниплювавсь я.

— Для початку був лиш один загиблий. Слоун. Арбутнота, о Господи, потовкло на безформну м’ячку, але був він іще живий. Ну, я зробив, що міг: переправив його через вулицю, до похоронного бюро, — та й змотався звідти. Там Арбутнот перегодом і помер. Ті двоє, док Філіпс і Ґрок, щосили намагалися врятувати його — у тому закапелку, де бальзамують тіла, а тепер там пункт невідкладної допомоги. Чи ж не іронія долі, га? За два дні потому довелося мені зрежисерувати вже похорон. І знову — неперевершено!

— А куди ж Емілі Слоун? У «Голігок-Гаус»?

— Востаннє я бачив, як її вели через ту порожню ділянку, де буяють польові квіти, до того приватного санаторію. А назавтра й померла. Оце й все, що я знаю. Я просто виконав обов’язки режисера, покликаного загасити охоплений полум’ям «Гінденбурґ», а чи то регулювальника під час землетрусу в Сан-Франциско. Ось такі високі оцінки тому, що я тоді зробив. Але ж навіщо, навіщо, навіщо ти мене про це розпитуєш?

Я зробив глибокий вдих, пропустив ковток збренділого Наполеона, відчув, як закипає слізна рідина в моїх очах, і промовив:

— Арбутнот повернувся.

Фріц ураз випростався та в крик:

— Ти збожеволів?!

— Чи то подоба його повернулась, — насилу видавив я зі себе якийсь писк. — Ґрок виліпив. Для потіхи, як він висловився. А чи для випомповування грошви. Зробив таку ляльку з пап’є-маше та воску. Висадив її на мур, аби налякати Менні та інших, можливо, ще й тими самими фактами, про які ви знаєте, але досі не казали нікому.

Фріц Вонґ звівся на ноги й закружляв по колу, збиваючи носаками черевиків килим у бганки. А тоді став, вигойдуючись уперед-назад і трясучи своєю великою головою, перед Меґґі.

— А ти про це знала?!

— Он той молодик був сказав щось таке…

— І чого ж ти мені не переказала?

— А того, Фріце, — розважливо відказала Меґгі, — що, коли ви робите режисерську роботу, вам не бажається чути аніяких новин, добрих чи поганих, ані від кого!

— То ось чому все тут пішло навперекосяк?? — мовив Фріц. — Док Філіпс три дні підряд приходить на підобідок п’яний. Голос Менні Ляйбера звучить мов який повільний запис, прокручуваний удвічі швидше. Господи, а я думав: це від того, що я все роблю як слід, бо саме це його вічно й бісить! Ні! Святий Христе-Боже! 0, прокляття пекельне на голову тому виплодку Ґроку! — тут він зупинився і втупивсь у мене. — Гінцям, що приносять лихі вісті королю, смерть! — вигукнув він. — Але, поки ти ще живий, розкажи нам більше!

— Арбутнотова могила порожня.

— Де ж тіло? Викрали?

— Його в тому склепі й не було — ніколи.

— І хто це каже? — крикнув він.

— Один сліпий чоловік.

— Сліпий! — Фріц знову зціпив кулаки. Я зчудовано подумав, чи всі ці роки не штурхав-спонукав він своїх лицедіїв отими кулачиськами, мов яке німе бидло. — Сліпий чоловік?! — Той його «Гінденбурґ» у ньому так і гахнувся об грішну землю, аби вщент вигоріти від якогось фінального лютого полум’я. Лишився ж… самісінький попіл. — Сліпий чоловік… — Фріц поволеньки бродив по кімнаті, немов геть забувши про нас із Меґгі, й тільки бренді своє посьорбував. — Розповідай!

То я й розповів усе, що допіру розказав своєму нишпорці.

Коли ж я змовк, Фріц схопив телефон і, тримаючи його лиш за два дюйми від очей та косуючи, набрав якийсь номер.

— Алло, Ґрейс? Це Фріц Вонґ. Зроби мені рейси на Нью-Йорк, Париж, Берлін. На коли? На цей вечір! Чекаю на лінії!

Він відвернувся й задививсь у вікно, на віддалений на багато миль від нього Голлівуд.

— Господи, я цілий тиждень відчував цей землетрус, а гадав: то Ісус помирає вдруге від паршивого сценарію. А тепер усе ж воно пропало пропадом. Ми більше ніколи не повернемось. Людці перероблять наш фільм на целулоїдні комірці для ірландських священиків. Скажи Констанс хай тікає. А тоді й собі купи квиток.

— Куди ж? — запитав я.

— От мов не маєш ти ніякої собі криївки! — гаркнув Фріц.

І тут просто посеред усього цього бомбового вибуху десь там у Фріцові спрацював якийсь клапан. Із його тіла полетіло вже не гаряче, а холодне повітря. Хворе око засіпалось, а від нього затіпалась і вся щока.

— Ґрейс! — загорлав він у телефон. — Не слухай того ідіота, який дзвонив тобі допіру. Скасуй Нью-Йорк. Дай мені Лагуну! Що? Та на узбережжі, тупачко. Дім, що чолом дивиться на Тихий океан, аби я міг, коли сама Лиха Доля постукає у двері, побрести у хвилі, як Норман Мейн, осяяний вечоровою загравою. Що? Сховатись. Яке пуття з Парижа? Тутешні маніяки винюшать! Але вони нізащо не запідозрять такого, щоб один Unterseebootkapitiin, котрий ненавидить сонячне світло, та подався до Сонячного Міста — Сол-Сіті, Південної Лагуни — утересувався в тичбу всіх тих безмозких голопупих шелихвостів. Подайте мені лімузин, негайно! Сподіваюсь, що на мене вже чекатиме оселя, коли о дев’ятій я під’їду до ресторану Віктора Гюґо. Давай! — і Фріц хряснув слухавкою, а тоді полум’яним поглядом утупився в Меґґі. — Ти їдеш?

Одначе Меґґі Ботвін була справжня штучка-щучка — чи то, радше, нетануче, ні за якої спеки, ванільне морозиво.

— Любий Фріце! — звернулася вона. — Я народилася тисяча дев’ятсотого року в Ґлендейлі. Звісно, я могла б повернутися туди, аби там померти з нудьги, або ще сховатися в Лаґуні, але від усіх тих «шелихвостів», як ви їх узиваєте, у мене поясок спадає. Скажу ще вам, Фріце, та й вам, мій любий-молодий чоловіче, що й того року я засиджувалася тут щоночі й за третю годиночку: знай крутила свою швацьку зінґер-машинку, підшиваючи кошмари, аби вони хоч наполовину здавалися не такими аж ганебними, та стираючи дурнувату посмішку з ротиків маленьких дівчаток і викидаючи її у сміттєві кошики за страшенно поцюканими койками в чоловічому спортзалі. Ніколи не подобалися мені вечірки: хай то були коктейлики в неділю пообід, а чи боротьба сумо суботніми вечорами. Хай там що скоїлося тої геловінської ночі, я чекала, щоб хтось — хоч би хто! — приніс мені це, зняте на плівку. Але ніхто нічого такого не приніс. Навіть якщо та автотроща сталася просто за нашою стіною, я того не чула. І хай наступного тижня відбувся один похорон, а чи навіть тисяча їх, я відкидала всі запросини й залишалася тут — стинати зів’ялі квіти. Я не спускалася з ґанку на подвір’я, щоб побачити Арбутнота живого, то чого я мала йти дивитися на нього мертвого? А він мав звичку вийти східцями на ґанок та й постояти за дверми-ширмою. А я, було, подивлюся на нього, як він, високий такий, стоїть на осонні, та й скажу: «Вас би підредагувати трішечки!» А він тільки засміється та й не зайде, ніколи. Просто скаже кравчині-костюмерці, яким би він хотів того чи тієї обличчя, ближче або далі, У кадрі чи поза ним, та й піде собі. Як це я примудрилася бути сама-одна, та ще й незамінна, на студії? Бо це був новий фах, і така кравчиня знайшлася, на все місто, лиш одна: я. А вся решта — то були прасувальниці, безробітні, цигани, ворожбити-сценаристи, що й на чайному листі не вміли поворожити. Якось-то на Різдво Арбі надіслав мені самопрядку з гострим веретеном і латунною пластинкою на педалі, а пластинка та з написом: «БЕРЕЖИ ЦЕ, АБИ СПЛЯЧА КРАСУНЯ НЕ ВКОЛОЛА СОБІ ПАЛЬЧИКА Й НЕ ЗАСНУЛА!» Хотіла б я знати його краще, але він був лиш однією з тіней за моїми ширмодверми, а тут, у приміщенні, мені й так вистачало тіней. Я тільки бачила юрби, що йшли за ним, коли він меморіально від’їздив звідси, та як обходили сусідній квартал, проводжаючи його до місця вічно холодного спочинку й затишку. Як і все в житті, включно й з цією проповіддю, це потребувало редагування…

І вона глянула вниз, на свій бюст, аби затримати якісь невидимі чотки, що ховалися там для її невгамовних пальців.

Довгенько помовчавши, Фріц проказав:

— Відтепер Меґґі Ботвін німуватиме цілий рік!

— Ба ні, — Меґґі Ботвін зупинила свій погляд на мені. — Маєте ви якісь останні новини щодо цієї шарпанини, яку ми спостерігаємо останні кілька днів? Хтозна, чи завтра не перенаймуть нас заново, запропонувавши лиш третину теперішньої платні?

— Ні, не маю, — мляво відповів я.

— Та до дідька лисого все це! — вигукнув Фріц. — Я пакуюсь.

Моє таксі все ще на мене чекало, вицокуючи астрономічні суми на мою голову. Фріц облив його й мене своєю зневагою.

— І чого ти, телепню, не навчишся водити?

— Аби чавити людей на вулицях, у фірмовому стилі Фріца Вонга? То що, до побачення, герр Роммель?

— Лиш до того моменту, коли Союзники візьмуть Нормандію.

Я сів у кеб, а тоді лапнувся за кишеню.

— А як бути з цим моноклем?

— Сяйни ним на наступному врученні академічних нагород. Я для тебе замовлю місце на балконі. І чого ти ще чекаєш — обіймів? Ось я тебе! — і сердито мене поторсав. — Забирайся мерщій, а то як дам копняка, то дале-е-еко залетиш!

Коли ж я від’їздив, Фріц прокричав;

— Я все забуваю сказати, як люто тебе ненавиджу!

— Брехло! — кинув я.

— Авжеж, — кивнув Фріц і підняв руку в забарному, стомленому салюті, — я брехло.

66

— Я оце все думав про «Голігок-Гаус», — мовив Крамлі, — та про твою подружку Емілі Слоун.

— Не подружка вона мені, але продовжуй.

— Психічно хворі люди мене обнадіюють.

— Що?!! — я мало не впустив своє пиво.

— Бо ж психічно хворі обирають залишатися при житті, — провадив Крамлі. — Вони так люблять життя, що, замість знищити його, ховаються за муром, якого самі собі й змурували. Удають, ніби не чують, але чують, ще й ого як! Удають, ніби й не бачать, а таки бачать. Божевілля каже: я не люблю жити, але життя люблю. Не люблю правил, але ви мені симпатизуйте. Отож, замість упасти в могилу, я краще десь-якось переховаюсь. Не в трунку, не в ліжку поміж простирадел, ані не в голці заштрику, ані не в понюху білого порошку, а в божевіллі. На моїй власній полиці, на моїх власних кроквах, під моєю власною німотною стріхою. Еге ж, саме так божевільні люди й дарують мені надію. Хоробрість — це поки я живий-здоровий, а ліки завжди напохваті, якщо я коли-небудь знеможусь і потребуватиму їх. І це — божевілля!

— Дай мені оте пиво! — я хапонув його. — А скільки цих було в тебе?

— Тільки вісім.

— Господи! — я віддав йому те пиво. — І це все увійде до твого роману, коли він вийде друком?

— Можливо, — Крамлі легко-мило й самовдоволено відригнув і повів далі. — Якщо тобі треба вибрати: або мільярд років пітьми, й жодного промінчика сонячного більше, то чи не вибереш ти ступору? Тоді ти все ще тішитимешся зеленою травою та повітрям, що пахне, мов розрізаний кавун. Поторкаєш собі коліно, коли ніхто не бачить. І весь час прикидатимешся, ніби тобі все байдуже. Але ж тобі все так не байдуже, що ти вибудовуєш собі кришталеву труну й запечатуєш себе в ній.

— Боже ж ти мій! Продовжуй!

— І я ставлю запитання: навіщо вибирати божевілля? І відповідаю: аби не померти. Любов — ось вона, відповідь. Усі ж наші почуття — це різні любові. Ми любимо життя, але боїмося того, що воно з нами робить. Отже? Чом би й не випробувати божевілля?

Довгенько помовчавши, я запитав:

— І куди в дідька допровадить нас уся ця балачка?

— До божевільні, — відповів Крамлі.

— Говорити з кататонічкою?

— Це вже спрацювало раз, чи не так? Пару років тому, коли я загіпнотизував тебе так, що ти зрештою майже пригадав убивцю.

— Авжеж, але я не був схибнутий!

— А хто скаже напевне?

Я й замовк. І тоді знову заговорив Крамлі:

— А що, коли ми приведемо Емілі Слоун до церкви?

— Чорт!

— Ти не черкай мене. Усі ж ми начулися про її щорічні благодійні пожертви для Богоматері Вечірньої. А як вона на два Великодні пожертвувала двісті срібних розп’ять. Раз католичка — навіки католичка.

— Навіть у божевіллі?

— Але в душі вона усвідомлюватиме! Там, усередині, за тим її муром, вона збагне, що перебуває на месі — й заговорить!

— Впаде у пишномовне марення…

— Можливо. Але ж вона знає все. Саме тому вона й збожеволіла, аби не могти ні думати про це, ні говорити. Тільки вона й лишилася, а всі інші загинули — чи то поховалися під самісіньким носом у нас, бо роти їм залито золотом.

— І ти гадаєш, вона й почуватиме, і тямитиме достатньо? Знатиме й пригадуватиме? А що, як ми вженемо її в ще глибше божевілля?

— Господи, хіба ж я все знаю. Тільки це у нас — остання ниточка. Ось ти випитав половину бувальщини у Констанс, іще чверть — у Фріца, ще щось — у священика. Це все фрагменти такого собі пузеля, а Емілі Слоун — рамка для нього. Запалимо свічки, покадимо ладаном. Хай бамкне вівтарний дзвін. І, можливо, жінка й прокинеться після семи тисяч днів сплячки — і заговорить.

Крамлі посидів добру хвилину, п’ючи поволі, але багато. Тоді нахилився до мене й запитав:

— Ну, то що? Витягнемо її?

67

Ні, ми не повели Емілі Слоун до церкви.

Ми принесли церкву до Емілі Слоун.

Усе влаштувала Констанс.

Ми з Крамлі принесли свічки, ладан і виготовленого в Індії мідного дзвона. Поставили й запалили свічки у затіненій кімнаті: такий собі Елізій, Острів Блаженних, у санаторії «Голігок-Гаус». А я ще й пришпилив собі до колін пару полотняних шматин.

— А це ще для якого дідька? — буркнув Крамлі.

— Для звукового — шелестючого ефекту. Шелепає, мов ряса у священика.

— Господи! — тільки й мовив Крамлі.

— Ну-ну, нехай уже.

Запаливши свічки, ми з Крамлі поставали в альковному куточку кімнати, а тоді помахали, щоб поширити дух ладану, та ще випробували дзвін. Так, виходив гарний, чистий звук.

Крамлі погукав тихенько:

— Констанс? Давай!

І перед нами з’явилася Емілі Слоун.

Ні, вона не рухалася самостійно, з власної волі, не ступала ногами, ані голови не повертала, ані очима не позирала ліворуч або праворуч: очі на різьбленому, немовби з мармуру, обличчі лишалися незрушні. Спершу з пітьми виринув її профіль над негнучким тілом, потім завидніли й руки, згорнуті у могильно-кам’яній безжурності над лоном, яке час зробив незайманим. Вона сиділа у кріслі на коліщатах, яке ззаду штовхала майже невидима режисерка — Констанс Реттіґан, убрана в чорне, мов для репетиції якогось давнього похорону. Коли біле обличчя й жахливо супокійне тіло Емілі Слоун заїхало з холу до кімнати, у нас тут мов які птахи здійнялися в повітря. Ми замахали шматинами, женучи пахнючі димки до неї; тихо тенькнув дзвін.

Я прокашлявся.

— Тсс! Вона слухає! — прошепотів Крамлі.

І так воно й було.

Коли Емілі Слоун заїхала в тутешнє м’яке світло, її очі ледь зворухнулися, майже непомітно здригнулися під повіками, адже невловне коливання свічкових пломінців мов пальчиками кивало, закликаючи тишу й нахиляючи тіні.

Я ще погнав до неї духмянощі.

Тенькнув дзвоном.

А від цього й саме тіло Емілі Слоун наче заструменіло. Мов невагомий повітряний змій, несений невидимим вітром, воно почало мінитися, от ніби її плоть танула, зникала.

Знову ніжно продзвенів дзвін, і від ладанового димку затріпотіли її ніздрі.

Констанс відступила назад, у тіні.

Голова Емілі Слоун обернулася до світла.

— О Боже мій! — прошепотів я.

«Це ж вона!» — подумалося мені.

Та сама сліпа жінка, що отого незабутнього вечора була завітала до ресторану «Браун-Дербі» разом із Чудовиськом і з ним-таки пішла геть… От ніби це сталося тисячу вечорів тому!

І не сліпа вона була.

Тільки ступор, кататонія.

Але не простий, не звичайний ступор.

А той, що вийшов із могили, аби завітати до цього покою, до ладанових духмянощів та ніжного тенькання дзвона.

Емілі Слоун…

Хвилин десять сиділа вона, нічого не промовляючи. Ми з Крамлі лічили удари наших сердець. І дивились, як пломінці пожирають свої свічки та як пливуть-плинуть пасемця ладанового диму.

І тоді, нарешті, настала та чудова мить, коли її голівка схилилася набік, а очі розширилися.

Либонь, вона просиділа так ще хвилин десять, упиваючись речами, що пригадувалися, приходячи з далекої далини, поки ще не сталася та троща, що розтрощила їй життя на цьому каліфорнійському узбережжі.

Я уздрів, як ворухнулися її уста, коли за ними зарухався її язик.

Вона мов писала слова на внутрішній поверхні своїх повік… та ось, нарешті, почала їх перекладати звичайною мовою:

— Ніхто… — промурмотіла вона, — не… розуміє…

І потім:

— І ніхто… ніколи… не розумів.

Змовкла.

— Він був… — промовила вона нарешті — й затнулась.

Ще полинули хвилі ладану. Зовсім тихенько тенькнув дзвін.

— …студія… він… любив…

Я аж закусив собі руку, вичікуючи.

— …місце… для… гри. Набори…

Тиша. Її очі сіпнулись, пригадуючи.

— Набори… іграшки… електричні… потяги. Хлопчики, так. Десять… — вона перевела віддих. — Одинадцять… років.

Затріпотіли пломінці свічок.

— Він… завжди казав… Різдво… завжди… ніколи… не вдома. Він би… помер… коли б не Різдво… дурний чоловік. Але… дванадцять… він зробив… батьки забирали… шкарпетки… краватки… светри. День Різдва. Накупити іграшок. А інакше й не заговорить.

Голос їй урвався, наче десь відлетів.

Я глянув на Крамлі. Його очі мов ладні були з орбіт вискочити, так йому кортіло почути більше, ще більше. А ладан курів собі. Я тенькнув дзвоном.

— І…? — уперше прошепотів нишпорка. — І…?

— І… — луною відгукнулася вона. Ось іще вичитала якісь рядки з внутрішньої поверхні своїх повік. — Отак… він… і керував… студією.

Знову з’явився кістяк у її тілі. Вона мов перебудовувалася у тому своєму кріслі, от наче спогади чіпали струни, полегшуючи і загубленому життю, й самій її сутності повернутися на належне їм місце. Навіть кістяна основа її обличчя мов переладналася, переробивши їй і щоки, й підборіддя. Ось вона заговорила швидше. І, зрештою, вилила все.

— Грався. Так. Не працював, а… бавився. Студією. Коли його батько… помер.

І далі вона говорила все вільніше, видаючи вже по три-чотири слова, і нарешті пішли й прориви, і, врешті-решт, полилися й шпаркі довші вислови — випади… рулади… Щоки їй зарожевіли, в очах зблиснули вогники. Вона почала зводитися на ноги. Мов який ліфт, що виходить із темної шахти на світло, вгору злинула її душа, а за нею і сама вона звелася, стала на рівні ноги.

Це нагадало мені ті вечори 1925-го, 1926-го, коли з якогось далекого далека долинали голоси, коли десь там далеко співали, статично, а ти намагався прокрутити через сім чи й вісім поділок на круговій шкалі твого радіо — супергетеродин! — й потрапляв до отого такого далекого містечка Скенектаді, де якісь кляті дурні витинають таку музику, якої тобі не хочеться чути, але ти все настроюєш, настренчуєш, аж поки та статика якось розтане, і з диска гучномовця прорвуться ті, що треба тобі, голоси, й ти звитяжно засмієшся, дарма що хотілося тобі почути саме лиш звучання, а про смисл слів — байдуже. Отак воно було й цього вечора, в цьому місці, з цими духмянощами, та цим дзвоном, та пломінцями цих свічок, що закликали Емілі Слоун підвестися — вище й вище, до світла. І вся вона була спомин, а не плоть, отож слухати, слухати, дзвін, дзвін, і голос, голос, а Констанс стояла позад білої тієї статуї, готова підхопити, якщо вона впаде, а та статуя промовляла:

— Студія. Була нова-новісінька, Різдво. Щодня. Він був завжди. Тут о сьомій. Ранок. Палкий. Нетерплячий. Як побачить когось. Кому заціпило. То й скаже: «Відкрий рота! Смійся!» Ніколи не розумів. Нічиєї депресії, коли існувало одне життя. Жити. Стільки не зроблено…

Десь її знов занесло, загубилася, от ніби цей останній такий тривалий прорив стомив її, аж до виснаження. Та ось дванадцять ударів серця знову погнали їй кров, легені наповнилися повітрям, і вона помчала, мов хто гнався за нею:

— Я… того ж року, з ним. Двадцять п’ять, допіру прибула з Іллінойсу. До нестями залюблена в кіно. Він укмітив, що я залюблена до нестями. Тримав мене… поруч.

Помовчала. А потім:

— Чудово. Усі ті перші роки… Студія розросталася. Він розбудовував її. Плани-проекти. Називав себе Дослідником. Картографом. До тридцяти п’яти. Так казав. Хотів цілий світ помістити у… стінах. Жодних подорожей. Ненавидів потяги. Машини. Машини вбили його батька. Велика любов. Отож, як бачите, жив він у малесенькому світі. І все малів — що більше міст, країн будував на території. Галлія! Його. Потім… Мехіко. Острови біля Африки. Потім… Африка! Казав він. Немає потреби мандрувати. Просто замкнися всередині. Запроси людей. Побачити Найробі? Ось воно! Лондон? Париж? Там! Будував особливі кімнати, кожен павільйон лишав. За ніч: Нью-Йорк. На вихідні: Лівий Берег… до Римських Руїн. Принести квіти. Могила Клеопатри. За фронтонами кожного міста стелив килимкові доріжки, ставив ліжка, пускав воду струмками. Студійці сміялися з нього. Не зважав. Молодий, дурня корчив. Продовжував будувати. 1929,1930! ’31! ’32!

Крамлі, з протилежного краю кімнати, значущо повів на мене бровами. Боже! А я гадав, що натрапив на щось новеньке, засівши за писанину в будинку дідуся-бабусі, у Зеленому Місті!!

— Навіть таке місце, — бурмотіла далі Емілі Слоун, — як Нотр-Дам. Спальник. Так високо над Парижем. Прокинутися рано, з сонцем. Шаленство? Ні. Він сміявся. І тобі дозволяв посміятись. Не ошалілий… то тільки згодом…

Тут вона занурилась.

На добру хвилину, і ми були вже подумали, чи не втонула вона навіки.

Але я знову дзенькнув у дзвін, і вона знову зібрала докупи невидиме своє плетіння, аби таки доплести, дивлячись на взірець на своїх грудях.

— Згодом… і справді… це… божевілля.

Я вийшла за Слоуна. Залишила місце секретарки. Так і не простив. І далі бавився великими цяцьками… казав, що все ще любить мене. А тоді ота ніч… троща. Це. Це. Це сталося.

І так… я померла.

Ми з Крамлі прочекали добру хвилину. Одна свічка догоріла.

— Знаєте, він досі мене перевідує, — нарешті відгукнулася вона на звуки згасання, коли запирхало-замерехтіло більше свічок.

— Він? — зважився я прошепотіти.

— Так. Ну… двічі… тричі… на рік.

«А чи ж відомо вам, скільки тим часом спливло літ?» — подумки запитав я.

— Виводить мене у світ, виводить, — зітхнула вона.

— Ви з ним розмовляєте? — так само пошепки запитав я.

— Він говорить. Я тільки сміюсь. Він каже… Він каже.

— Що?

— Що й досі, хоча стільки літ спливло, любить мене.

— А ви йому?

— Нічого. Недобре вийшло. Я призвела до… біди.

— А ви бачите його ясно?

— Ой, ні. Він сидить оддалік, де немає світла. А то стане за моїм стільцем і говорить слова кохання. Милий голос. Той самий. Дарма, що він помер, та й я померла.

— А чий же то голос, Емілі?

— Чому… — вона завагалась. А тоді обличчя їй проясніло. — Голос Арбі, звісно.

— Арбі…?

— Авжеж, Арбі, — відповіла вона й схитнулась, задивившись на останню свічку, що ще горіла. — Арбі. Він те пережив. Я таке припускаю. Бо ж мав так багато задля чого жити. Студія. Іграшки. Байдуже, що я пропала. Він вижив, аби приходити до єдиного того місця, яке любив. То й воскрес, навіть із цього цвинтаря. Той молоток. Та кров. Ох, Боже! Мене вбито! Мене!

Вона зойкнула й опукою впала у своє крісло.

Її очі й уста були міцно стулені, мов хто запечатав. Вона умиротворилася й упокоїлася, повернувшись до стану статуї, навіки. Й ніякі дзвони-духмянощі більше не годні вже були оживити оту її машкару. Я тихо покликав її на ім’я.

Але вона вже встигла вибудувати собі нову скляну труну — ще й віком закрилася.

— Боже, — мовив Крамлі. — Що ж це ми наробили?

— Засвідчили два, як не три, вбивства, — сказав я.

— Гайда додому! — вирішив Крамлі.

Але Емілі нас не чула. Їй до вподоби було саме там, де вона опинилася.

68

І врешті-решт ці двоє міст зробилися одне й те саме.

Якщо більше світла світилося у місті пітьми, то водночас більше пітьми тьмарилося-темніло у місті світла.

Імла та мжичка сіялися на високі стіни моргу. Надгробки совалися туди-сюди, мов континентальні плити. Холодні вітри продували тунелі-катакомби, виконуючи роботу сухого очищення. Сама пам’ять заполонила територільні фільмосклепіння. Черви та терміти, які досі трудилися переважно в кам’яних садах-городах, тепер рили-підривали яблуневі сади Іллінойсу, вишняки Вашингтона та математично підстрижені кущі французьких замків-шато. Висмоктані пилосмоками, одна по одній із хряскотом зачинялися великі сцени. Складані будиночки, хатини-колиби й луїзіанські особняки позбувалися ріні своїх доріжок, роззявлювали свої двері й, затрусившись від усяких чум-моровиць, розсипалися на порохно.

А вночі на задвірках двісті старезних автівок як заревуть своїми двигунами, як забахкають смердючими викидами та й як рвонуть якимись сліпими путівцями, розкидаючи навсібіч гравій і здіймаючи пилюгу до неба, аби запліднити собою Детройт.

Гасли світла, нищилися будинки за будинками, здиралися підлоги за підлогами, вимикалися кондиціонери, й останні тоги, цілі їх стоги, вантажівками, мов які примари римські, перлися до «Західного костюма», за один лише квартал заїхати оцією Аппієвою дорогою, а тим часом усі-всі полководці й імператори відходили геть-геть, разом з останніми прибрамними воротарями.

Це ж так нас скидали в море.

Наші параметри, як мені уявлялося, день до дня зводилися внівець.

Та й ще більше всякої всячини, як доносили нам чутки, розтавало й щезало. Спочатку оті мініатюрні міста й доісторичні тварини, потім аристократично-багаті райони та хмарочоси, а по тому, як давно пощез хрест Голготи, тепер, слідом за ним, пішла в піч і світанкова могила Месії.

Будь-котрої миті й сам цвинтар міг вибухнути. Його розкошлані мешканці, вигнані, позбавлені домівки опівночі, заповнять — вирушаючи на пошуки нових нерухомостей через місто до Форест-Лоуна (чи то Лісової Галявини) — запівнічні автобуси, нажахавши водіїв, коли й останні ворота загрюкнуться, а віскі-фільмовий-склепіннєво-катакомбний тунель по вінця заповниться арктичною шугою та й закривавиться у своїй течії — саме тоді, коли церква, що через дорогу навприсядки, заб’є цвяхами свої двері, а п’яний священик утече до метрдотеля «Браун-Дербі», що нагорі, біля самісінького знаку HOLLYWOOD, на тих темних пагорбах, і все ж те коїтиметься, коли невидима війна й небачене військо заганятимуть нас усе далі й далі на захід, викидаючи нас і з мого будинку, і з Крамліної джунгляної просіки, аж поки нарешті, ось тут, в арабському закутні, де так мало зосталося харчів, зате шампану предостатньо, ми облаштуємо наш останній редут, коли Чудовисько з його замашним костомашним військом разом рикнуть-крикнуть і зрушать, пожбурять на нас піски, а ті й скинуть нас яко підобідок для тюленекотиків Констанс Реттіґан і смертельно шокують тінь Еме Семпл МакФерсон, яка тупатиме по буруну в обхід, приголомшена, але відроджена у християнському світанку.

Отакі були справи.

Додайте — чи заберіть — метафору.

69

Крамлі прибув опівдні й побачив, що я засів за телефоном.

— Я телефоную, щоб мене взяли до студії на роботу, — пояснив я.

— А кому?

— Будь-кому, хто трапиться в офісі Менні Ляйбера, коли задзеленчить отой білий телефон на великому письмовому столі.

— А потім що?

— Забіжу туди.

Крамлі задивився на холодний бурун надворі.

— Піди схолоди голову в морі, — порадив наш нишпорка.

— А що ж нам іще робити? — вигукнув я. — Сидіти й чекати, поки вони прийдуть і виб’ють наші двері, а чи з моря виринуть? Я не витримую цього чекання. Краще вже вмерти!

— Дай сюди оте!

Крамлі вихопив слухавку й набрав номер.

Коли там обізвались, йому довелося стриматись, щоб не закричати.

— Я здоровий-прездоровий. Скасуйте мою відпустку за станом здоров’я. Вийду сьогодні ввечері!

— Якраз тоді, коли ти мені так потрібен! — дорікнув я. — Страхопуд!

— Страхопуд! А жити за що? — він жбурнув слухавку. — Гендляр кінський!

— Гендляр який?

— Оце ж і є те, ким я був весь останній тиждень. Знай виглядав, куди ж тебе попхнуть: чи нагору димарем, а чи турнуть вниз зі східців. Кінським гендлярем я був. Отим хлопом, що тримав гнуздечки, коли генерал Грант бебехнувся з коня. Вставляти зуби небіжчикам та вичитувати стародавні новини — це все одно, що русалок ловити. Пора мені піти підсобити моєму коронерові.

— А чи відомо тобі, що слово «коронер» означає лиш «служитель корони»? Такий хлоп, що виконує роботу для короля чи королеви. Виходить, що ти служиш коронерові Корони, Британської!

— А туди до дідька! Я маю законтактувати зі службою зв’язку. Дай мені ту слухавку!

І тут телефон як задзеленчить. Ми аж підскочили обидва.

— Не бери! — сказав мені Крамлі.

Я дозволив телефонові протеленькати вісім… потім десять разів. І тоді вже не витримав. Узяв слухавку.

Спочатку там тільки шумував електричний бурун, десь через місто, де невидимі дощі умивали невблаганні надгробки. А тоді…

Я зачув важке дихання. От ніби десь далеко, за милі звідси, якась велика маса тіста засмоктувала повітря.

— Алло! — обізвався я.

На тому кінці — мовчання.

І нарешті отой густий, бродильний голос, голос, що криється в плоті нічного кошмару, промовив:

— Ти чому не тут?

— Ніхто ж мене не кликав, — відповів я тремким голосом.

Воно подихало, надсадно й підводно, от мов хтось там тонув у власній жахливій плоті.

— Увечері, — мовив уже ослаблий голос. — О сьомій. Знаєш, де?

Я кивнув головою. Ото телепень! Кивнув комусь по телефону!

— Що ж… — протягнув той загублений низький голос. — Довго це тривало, довго… блукало…. все навколо… отож… — це вже мов голосільник голосив. — Перш ніж я відійду навіки, ми з тобою мусимо, ох, мусимо… порозмовляти…

Голос засмоктав чималу масу повітря й пропав.

А я сидів, стискаючи телефон і заплющивши очі.

— Та що ж то в чорта було? — запитав Крамлі, стоячи в мене за спиною.

— Не я зателефонував йому, — відчув я, як заворушилися мої губи. — То він подзвонив мені!

— Дай-но сюди!

Крамлі набрав номер.

— Знову про ту відпустку за станом здоров’я… — мовив він.

70

Студія була замикана й холодна, мов камінь; оголена, темна й мертва.

Уперше за тридцять п’ять років біля воріт стовбичив лиш один охоронець. У жодному з приміщень не світилося. Лише кілька самотніх ліхтарів блимало на перехрестях алей, що вели до Нотр-Даму (якщо він іще стояв на своєму місці) та повз Голготу, давно й навіки пощезлу, та ще до цвинтарного муру.

«Любий Боже! — думав я. — Мої два міста!..» Але нині обидва вони лежали темні та холодні, й жодної різниці не було між ними. Пліч-о-пліч, міста-близнята, й одним правили трава та холодний мармур, а другим, ось цим, володів чоловік, такий темний, такий безжальний та зарозумілий, мов сама Смерть. Пануючи над мерами й шерифами, над поліцією та всіма її нічними псами, над телефонними мережами й аж до банківського Сходу.

І це ж я буду єдиною теплокровною, рухомою, та ще й якою боязкою істотою на моєму шляху від одного міста мертвих до другого, такого самого.

Я доторкнувся до воріт.

— Ради Бога! — заблагав Крамлі у мене за спиною. — Не йди!

— Я мушу, — відказав я. — Адже тепер Чудовисько знає, де ми всі сидимо. І може нагрянути чи на твою оселю, чи на оселю Констанції, чи й Генрі. Але наразі навряд чи воно так учинить. Хтось таки загнав його, останнім гоном. А з другого боку — немає ж способу його зупинити, чи не так? Жодних доказів. І ніякого такого права, щоб його заарештувати. Жоден суд не порушить справи. Ані жодна тюрма його не прийме. Але я не хочу, щоб мене виводили на вулицю, мов песика, а чи молотком пристукнули в ліжку. Боже, Крамлі, я вже не витримую цих безконечних вичікувань. А ще ж коли б ти чув його голос. Я не думаю, що він робитиме якісь інші рухи, крім як тільки до власної смерті. Щось жахливе таки спіткало його, і йому треба поговорити.

— Поговорити! — вигукнув Крамлі. — Це називається: не ворушись, щоб я тебе гахнув!?

— Поговорити, — повторив я.

Я став у воротях і задивився на ту довгу вулицю, що простелилася переді мною.

Зупинки на Хресному Шляху:

Той мур, від якого я втікав напередодні Всіх Святих.

Зелене Місто, де ми з Роєм справді жили.

Павільйон номер 13, де виліплено — й знищено — Чудовисько.

Теслярня, де заховали ту труну, яку мали спалити.

Кімната Меґґі Ботвін, де Арбутнотові тіні чіпали стіни.

Комісаріат, де кіношні апостоли ламали черствий хліб і пили вино І.Х.

Пагорб Голготи, давно пощезлий, і зорі колами понад ним, а Христос давно вже перейшов до якоїсь другої могили, й унеможливлено жодне чудо з рибою.

— Ану його до дідька! — ворухнувся за спиною в мене Крамлі. — Я йду з тобою.

Я похитав головою.

— Ні. Ти ж мусиш тижнями й місяцями вистежувати, розшукуючи Чудовисько? То воно й сховається від тебе. А наразі ж він відкрився мені — можливо, щоб розповісти про тих людей, які попропадали безвісти. Ти що, хочеш дістати дозвіл розкопати сто могил по той бік муру? Гадаєш, місто видасть тобі лопату, аби ти викопав останки І.Х., Кларенса, Ґрока, дока Філіпса? Та ми ніколи не побачимо їх знову — якщо тільки Чудовисько не покаже нам. Отож зачекай на мене під ворітьми цвинтаря. Обійди квартал разів вісім чи й десять. Так чи інак, а я вийду: можливо, з вереском, а мо’, звичайною ходою.

— О’кей, — глухо прозвучав Крамлін голос. — Ну, то йди на смерть, — наш нишпорка зітхнув. — Ба ні. Прокляття. Ось, на!

— Пістолет? — скрикнув я. — Я боюсь стрілянок!

— Бери. Пістолет в одну кишеню, кулі — в іншу.

— Ні!

— Візьми! — і Крамлі тиць його мені в руку.

Я взяв.

— І вертайся цілий!

— Так, сер! — пообіцяв я.

І зайшов на територію. Студія заковтнула мою вагу. Я відчув, як тіло занурюється в ніч. У будь-який момент, із будь-котрої незнищеної будівлі, постріл — і слона звалить, падаєш на коліна, м'ясна пожива для псів, кісточки для нічного хижого птаства.

Я йшов вулицею і сподівався, що ось зараз Крамлі гукне, заверне мене. Ні, тиша.

Біля третьої алеї я зупинився. Хотілося глянути вбік, на Зелене Місто, штат Іллінойс. Таки не глянув. Чи не знищили пара й лопати, чи терміти не вигризли всіх його дахів, еркерів, іграшкових мансард, винних льохів? Я передумав допевнитися.

Біля адміністративної будівлі ледь блимав єдиний зовнішній ліхтар.

Двері були незамкнені.

Я глибоко вдихнув і ввійшов.

Дурень. Ідіот. Телепень. Пришелепок.

Таку літанію бурмотів я собі під ніс, ступаючи нагору.

Крутнув дверну ручку. Замкнено.

— Хвала Богу!

Я ладен був уже закинути ноги на плечі й дати драла…

Коли це клацнула автоматика.

Двері офісу розсунулись.

«Пістолет!» — подумав я. І руками полапав зброю в одній кишені, а кулі — в другій.

Однією ногою ступнув досередини.

Освітлювала офіс лиш єдина лампочка над тією картиною, що на далекій західній стіні. Тихо ступаючи по підлозі, я подався через кімнату.

Стояли там усі ті порожні дивани, порожні крісла й той великий порожній письмовий стіл, на якому був сам лише телефон.

І те велике крісло — і було воно не порожнє.

Я чув його дихання, повільне, протягле й важке, от мов сопіла в пітьмі якась величезна тварина.

Ось я невиразно розгледів масивну постать чоловіка, що розсівся у тому кріслі.

Наштовхнувся на якийсь стілець. Від того шоку серце мені мало не відмовилося битися в грудях.

Я вглядався у ту невиразну постать під протилежною стіною і нічого не бачив. Голова того чоловіка була опущена, обличчя затемнене, великі ручиська й лапоподібні п’ястуки тяглися, щоб спочити на стільниці. Зітхання. Вдихнути. Видихнути.

Та ось голова й лице Чудовиська піднялися, освітилися.

Очі блиснули на мене.

Колихливою діжею він відкинувся на спинку крісла, аж воно, хоч яке масивне, застогнало.

Я простяг руку до вимикача.

Рана-замість-рота розверзлася на всю довжину.

— Ні!

Велика тінь простерла довгу руку.

Я почув один, два доторки до телефонного диска. Дзз, клац. Я таки натис кнопку вимикача. Світло не з’явилось. Але в дверях клацнули, ставши на місце, замки.

Мовчанка. А потім…

По великому засмокчу повітря, а тоді по великому видихові:

— Ви прийшли… по цю роботу?

«По що?» — вражено подумав я.

Та величезна тінь похилилася через темний простір до мене. На мене пильно дивилися, а очей тих я й не бачив.

— Ви прийшли, — видихнув голос, — керувати студією?

«Я? Керувати?!» — подумалося мені. А голос провадив далі, карбуючи склад за складом:

— Ніхто нині не годен упорати цю роботу. А це ж цілий світ для нового власника. І весь на кількох акрах землі. Колись тут були помаранчеві, цитринові сади, худоба. Хоча худоба якась таки лишилася. Та дарма. Воно ваше. Я віддаю це вам…

Божевілля.

— Ходіть та й подивіться, що вам дістанеться!

Жест довгого ручиська. Він натис якусь невидну мені кнопку. Дзеркало, що позад письмового стола, ковзнуло набік і відсунулося на всю свою ширину, відкривши попідземний вітер і тунель, що вів углиб, під ті склепіння.

— Сюди! — шепнув голос.

Його обрис видовжився, обертаючись. Крісло крутнулось, завищавши, й зненацька не стало ніякої тіні ні в кріслі, ні за ним. Порожня стільниця скидалася на палубу великого, але безлюдного корабля. А те невпокійливе дзеркало вже ковзало назад, щоб зачинитися. Я стрибнув уперед, злякавшись, що, коли воно захряснеться, то й останнє сліпеньке світельце згасне, і я потону в пітьмі.

А дзеркало випереджало мене. Ось воно відбило моє нажахане обличчя.

— Я не встигаю за вами! — закричав я. — Я боюсь!

Дзеркало й зупинилось.

— Ще того тижня ви б мали боятись, авжеж, — прошепотів він. — Але цього вечора? Вибирайте, підбирайте могилу. Вона — моя.

І тепер голос його видавався мені голосом мого батька, що танув на своєму смертельному ложі, бажаючи собі дару смерті, а вона ж розтяглася йому на цілі місяці.

— Ступніть сюди, — тихо мовив голос.

«Боже мій! — подумав я. — Мені ж це знайоме ще з шести років. Привид киває головою, кличе з-за дзеркала, і співачка, приваблена його ніжним голосом, зважується послухатись і торкає дзеркало… а його рука бере та й веде її вниз, углиб, до темниць і до похоронної гондоли, на якій за керманича сама Смерть. Дзеркало, шепіт і моторошні співи у порожній опері…»

— Я не можу зрушити з місця! — жалібно мовив я. — Мені страшно! — рот мені наче порохом забило. — Ви ж померли давно-давно…

Там, за дзеркалом, його силует кивнув на знак згоди.

— Авжеж, нелегко це було: померши для всіх, але зоставшись живим під кіношними склепіннями, шастати туди-сюди крізь могили. Звівши число людей, котрі знали всю правду, до мінімальної кількості, добряче їм платячи й знищуючи тих, які підвели, так чи інак. Смерть вечірком у павільйоні номер тринадцять. А чи загибель у безсонну ніч за муром. А чи й у цьому офісі, де я часто й спав у великому кріслі. А тепер…

Дзеркало затремтіло. Від його подиху? Чи від руки? Я вже й не міг розрізнити. Кров загупала мені у вуха. Мій голос відбився від дзеркала, хлоп’ячий дискант:

— А чи не можна нам порозмовляти просто тут?

І знову той сумний напівсміх-напівзітх.

— Ні. Великий тур! Ти повинен усе знати, якщо хочеш посісти моє місце.

— Та не хочу я його! Хто вам таке сказав?

— Це я тобі сказав. І повторюю. Слухай, я вже майже мертвий.

Подув вільгий вітер, що тхнув занітраченою гнилизною старезних плівок та сирої могильної землі.

Дзеркало знову ковзнуло, повністю відкривши прохід. Тихо почалапали геть від мене кроки Чудовиська.

Я задививсь у глиб тунелю, ледь освітленого самими світлячками зі стелі.

Огрядна тінь Чудовиська сунулася схилом у глиб тунелю, а тоді обернулася.

Він пильно подивився на мене своїми неймовірно шаленими і неймовірно сумними очима.

А тоді кивнув головою туди, вглиб, у пітьму.

— Ну, якщо ти не можеш іти, то побіжи, втечи! — пробурмотів він.

— Від чого?

Його слиняві туби пожували себе трохи, а тоді нарешті виголосили:

— Та від мене! Я ж бігав-тікав усе своє життя! Гадаєш, я не збіжу за тобою? Боже! Ти тільки прикинься! Уяви тільки, що я й досі дужий, що досі маю доволі снаги. Що можу вбити тебе! Дій так, наче ти боїшся!

— Я й боюсь!

— То біжи! Прокляття на твою голову!

І замахнувся кулаком, мов щоб позбивати тіні зі стін.

Я помчав.

А він погнався за мною.

71

То була жахлива, хай і вдавана гонитва. Крізь склепіння, де лежали ролики всіх фільмів, і до кам’яних крипт, де були поховані всі зірки, що у тих фільмах грали, і попід муром, і крізь мур, і зненацька мур лишився позаду, й мене зарикошетило по катакомбах, а Чудовисько насідало ззаду, тупотіло потопом своєї плоті мені по п’ятах, і так аж до самого того склепу, куди Дж. Ч. Арбутнот ніколи й не лягав на спочинок.

І я ж знав, тікаючи, що це не туристична пробіжка, Боже милий, а таке призначення, така доля. Мене не просто переслідували, а заганяли. Куди ж?

Ось дно того склепу, де Крамлі, сліпий Генрі та я стояли тисячу років тому. Трусячись, я зупинився.

Східці саркофагової платформи чекали, порожні, на своєму місці.

А позаду я чув, як темний тунель аж закипає від тупоту ніг, як ревуть вогненні міхи погоні.

Я стрибнув на ті східці та якось підтягся, деручись нагору. Спотикаючись, викрикуючи нудотні молитви, я достогнав до горішньої сходинки, викрикнув якесь полегшення і з зойком викотився з саркофага, гепнувшись на підлогу.

Гуп кулаками в двері склепу. Розчахнулись! Випав я на цвинтарну землю й дико витріщився, поміж надгробків, на бульвар — порожній! А ще ж скільки до нього миль!

— Крамлі! — загорлав я.

Ані одної машини — ні їде, ні стоїть.

— О Боже! — заголосив я. — Крамлі! Де ти?

А позаду вже тупотіли ноги, ось вони й на порозі склепу. Я різко обернувся.

Чудовисько ступило з дверей на цвинтарну поверхню. Стояв він посмертною статуєю, спорудженою на уславлення його ж самого, під викарбуваним власним ім’ям. На одну-єдину мить він видався привидом якого-небудь англійського лорда, виставленого на підвіконня своєї ж стародавньої сільської вартівні: його підмовили-напоїли, щоб упіймати на плівку й занурити в рідину-проявник у темній комірчині, аби він вигулькнув фантомоподібно, в міру розгортання сюжету, в туманах, тримаючись однією рукою за дверну завісу, праворуч від нього, а другу піднісши догори, от ніби щоб пожбурити Фатум: хай котиться к такій мамі по холодно-мармуровому подвір’ю знімального майданчика. І я знову побачив над холодними мармуровими дверима напис:

АРБУТНОТ.

Либонь, я таки викрикнув, упівголоса, те ім’я.

А він від того як кинеться вперед, от ніби він — бігун і вчув постріл стартового пістолета. І він ще й крикнув, а я від його крику безладно полопотів до воріт. Порикошетив-покарамболив об добрий десяток надгробків, порозкидав чимало квіткових композицій і все біг, репетуючи та виписуючи петлі-кренделі ногами. Половина моєї свідомості бачила це як поліційне переслідування злочинця, а друга половина — як дикий фарс. Один образ: потік води з розтрощеного опусту наздоганяє самотнього втікача. Другий: стадо слонів затоптує Чарлі Чейза. Не мавши вибору з-поміж маніакальних реготів та відчаїв, я таки добіг тими брукованими доріжками поміж могил, аби переконатись:

Крамлі немає. Бульвар пустий-пустісінький.

А там, через вулицю, стоїть — відчинена — церква Святого Себастьяна: горить світло, двері розчахнуті навстіж.

«І.Х.! — подумав я. — От коли б ти був там!»

І я кинувся туди. Стрибками, до крові кусаючи губи.

А позаду гучно гупотіли незграбні черевики, й надсадно хекав напівсліпий жахливий чоловік.

Ось і двері.

Святая святих!

Але священика там не було.

Свічки горіли, освітлюючи золочений вівтар. Свічки яріли і в гротах, де ховався Христос, аби віддати Діві Марії центр сцени, посеред того яскравого скрапування любові.

Широко відчинені були й двері сповідальні.

І тут знову, громом, той тупіт-тупіт черевиків.

Я заскочив до сповідальні, захряснув двері й занурився, гидливо здригаючись, у темний колодязь.

Грім тієї ходи…

Ущух, немов гроза. Мов гроза, та хода стала тихіша, а тоді, з переміною погоди, й наблизилася.

Я відчув, як Чудовисько береться за двері. Вони не були замкнені.

Але ж хіба я не священик, якщо вже опинився тут?

А всяк, хто тут замкнувся, стає святий, із ним рахуються, чемно розмовляють, і він лишається… в безпеці?

Потойбіч я вчув отой нечестивий стогін знемоги й самоприреченості. Я затремтів. Скрегочучи зубами, я став молитися про найпростіші речі. Ще хоч годинку побути з Пеґ. Лишити по собі дитину. Такі дрібнички. Речі, більші за опівніч, або ж не менші й за якийсь можливий світанок…

Мабуть, ніздрі мої видихали солодкий дух життя. Мої моління його творили…

Тут Воно востаннє застогнало й…

О Боже!

Чудовисько ввалилося до другої половини сповідальні!

Те, що він таки вліз у двері, втис сюди свою вже безсилу лють, іще дужче мене потрясло, от ніби мені зробилося страшно, коли б його страхітливий подих не пропалив роздільних між нами ґрат і не осліпив мене. Але величезна його постать плюхнулася, мов які великі ковальські міхи, й зазітхала, вмощуючись, усіма своїми бганками та клапанами.

І я збагнув: химерна погоня скінчилася — розпочався останній відтинок нашої зустрічі.

Я чув, як Чудовисько раз, двічі, тричі всмоктало в себе повітря, от ніби чи набираючись відваги, щоб заговорити, а чи злякавшись власної мови, і все ще жадаючи вбивати, але, хвалити Бога, воно стомилося, нарешті стомилось.

І нарешті цей чолов’яга видав гучний шепіт, от мов яке неосяжне зітхання спустилося димарями-коминами:

— Благословіть мене, отче, бо я согрішив!

«Боже! — подумав я. — А що ж казали своїм парафіянам священики — у всіх отих старих фільмах, півжиття тому? Що?! Підкажи, дурна пам’яте!» І знову мене пойняло оте шалене бажання вискочити звідси й щодуху помчати геть посеред ніщоти — і нехай Чудовисько знову поженеться за мною!

Але поки я набрався духу, воно знову жахливо прошепотіло:

— Благословіть мене, отче…

— Я не отець, не батько вам! — крикнув я.

— Ні, — погодилося, все так само пошепки, Чудовисько.

А тоді, згаявши якусь мить, додало:

— Ти — мій син.

Я аж підскочив — і заслухався, як моє серце вибиває якийсь холодний тунель у пітьмі.

Чудовисько ворухнулось.

— Хто… — павза —…на твою думку… — павза —… узяв тебе на роботу?

Милий Боже!

— То я, — мовило оте загублене обличчя з-за ґрат, — узяв тебе.

«А не Ґрок?» — подумав я.

І Чудовисько почало перебирати-переповідати якісь жахливі чотки темних намистин, а я тільки й міг, що поволі-поволеньки опускатися, назад та й назад, аж поки сперся потилицею на панель тієї кабіни, і тоді я обернув голову й промимрив:

— Чом же ви не вбили мене?

— Бо я ніколи не хотів того. Твій друг перечепився через мене. Виліпив оте погруддя. Божевілля. Так, я вбив би його, але він випередив мене, наклавши на себе руки. А чи зробив таку виставу, ніби наклав руки. Він живий, жде тебе…

«А де ж?» — хотів я викрикнути. Натомість запитав:

— Навіщо ж ви пощадили мене?

— Навіщо… Я хочу, щоб одного чудового дня хтось розповів мою історію. Ти ж був єдиний… — тут він зробив павзу —…хто міг розповісти її, і розповісти… правильно. Немає ж нічого такого на студії чи у світі, чого б я не знав. Я читав цілими ночами, а спав уривками, і знову читав, а тоді прошепотів крізь стіну… о, не так і багато тижнів тому… твоє ім’я. Він зробить це, сказав я. Візьміть його на роботу. То ж мій історик. І мій син… І тебе взяли.

Тож саме його шепіт, із-за дзеркала, й призначив мене на цю роботу.

І той шепіт опинився наразі просто переді мною, ближче, ніж за чотирнадцять дюймів, а його дихання, мов які міхи, ганяло повітря поміж нас.

— Білі, мов кості, милі пагорби Єрусалима, — мовив той бляклий голос. — Я наймав і проганяв, усіх-усіх, тисячі днів. І хто ще міг це робити? Мені ж тільки й лишалося бути потворним і вмирати. Лише робота рятувала мене від смерті. Дивною підтримкою виявилось оте взяття тебе на роботу.

Тут я задумався: чи маю я подякувати йому?

«Уже скоро…» — мало не прошепотів він.

— Керувати цим підприємством, шепочучи з-за дзеркала, спочатку не дуже добре в мене виходило. Своїм голосом я гатив по Ляйберових барабанних перетинках, провіщав коливання біржових курсів, редагував сценарії, переглядав у склепах — і доводив до його відома, коли він прикладав вухо до стіни о другій дня. Які то були зустрічі! Які ми з ним були близнята! Его й супер-его. Сурма й сам сурмач. Маленький танцівник. Але ж я — хореограф під склом. Боже милий, як ми з ним ділилися офісом! Він корчив сурйозну пику й удавав, ніби ухвалює важливі рішення, а я щодня чекав вечора, аби вийти з-за стін-дзеркал і вмоститися в тому кріслі за порожнім письмовим столом, на якому лиш одна річ була — телефон, і диктував Ляйберові, моєму секретареві.

— Я знаю, — прошепотів я.

— Звідки ж ти міг дізнатися!?

— Здогадався.

— Здогадався?! Про що? Про всю ту божевільну, кляту історію? Про той Геловін? Двадцять, о Боже, цілих двадцять років тому?!

Він важко засопів, чекаючи моєї відповіді.

— Так, — прошепотів я.

— Ну-ну, — Чудовисько поринуло в спогади. — Панував «сухий закон», але ми переганяли самогон-брагу від Санта-Моніки через той склеп, далі тунелем, і так було нам весело, що й сам чорт нам не брат! Піввечірки на цвинтарі, пів — у фільмових склепіннях, Боже! П’ять озвучок були повні галасу: чоловіки, дівчата, зірки, статисти. Я й не дуже добре пам’ятаю ту опівніч. Чи ж уявляєш ти, скільки людей, шаліючи, кохаються на цвинтарях? Серед вічного супокою! Подумати лишень!

Я чекав, аби він іще глибше поринув у ті роки спогадів. І він сказав:

— Той запопав нас. Боже, отам, серед надгробків. Доглядачевим молотком по голові мене, по щоках, по очах! Побиття! І втік із нею. Я, з криком, за ними. Вони в машину. І я машиною, за ними. Боже. І той удар, та троща, і, і…

Він зітхнув, зачекав, поки серце трохи вгамується.

— Пригадую, як док заніс мене до церкви, першого! А священик ошалів від страху. А потім — у морг. Зцілюйтеся в склепах! Одужуйте в могилах! І наступна могильна плита на клятого того мерця, Слоуна! А Ґрок! Як він силкувався поправити вже непоправне. Бідолашний виплодок Ґрок. Ленінові поталанило більше! Я насилу розтулив рота й мовив: «Прикрийте це! Пізня ж година. Вулиці порожні. Збрешіть! Скажіть про мене, що я помер! Боже, моє обличчя! Уже ніяк не залатати! Моє лице! То краще скажіть, що я помер! Емілі? Що? Збожеволіла? То заховайте Емілі! Прикрийте. Гроші, авжеж. Сипте купи грошви. Зробіть так, щоб схоже було на справжнє. Хто здогадається? І зробіть похорон закритих трун… а я близенько ж, напівмертвий у морзі, й док стільки тижнів виходжує мене! Боже мій, яке божевілля. Як я обмацав своє обличчя й голову, як спромігся гукнути „Фріце!“, коли його забачив. „Ти! Покомандуй тут усім!“ І Фріц упорався! Роботоголік-маніяк. „Слоун помер? То винесіть його звідси!“ Емілі, сердешна, всіма покинута, збожеволіла. Констанс! І Констанс повела її геть, в Елізій. Оте, що називають санаторіями, лікарнями для п’яниць, божевільних і наркоманів, які ж то лікарні, коли там не лікують, не зцілюють, які санаторії — без санітарії? Але саме туди вони й пішли, й Емілі мов у ніщо провалилася, а я марив. Фріц скомандував усім заткнутись, а вони все одно плачуть, і всі дивляться на моє обличчя, а воно ж мов на м’ясорубці перекручене. Я бачив у їхніх очах, яким став жахіттям. Своїм поглядом вони мов казали мені: „Помри!“, а я їм: „А чорта з два!“ І док-різник, і Ґрок-косметолог щосили намагалися мене підремонтувати, й І.Х. допомагав, але Фріц сказав нарешті: „Ось такі справи! Я зробив усе, що міг. Кличте священика!“ „А чорта з два! — знову крикнув я. — Влаштуйте похорон, але я не бажаю там бути й мене там не буде!“ І всі їхні обличчя зробилися, мов крейда! Вони ж бо знали, що я не жартую. І з моїх цих уст, із цього руйновища виснувався шалений задум. І всі вони подумали: „Якщо він помре, то й нам жаба цицьки дасть!“ Боже Всемогутній! Розумієш, для нас то був найурожайніший на фільми, за всю історію студії, рік. Велика Депресія не тільки позаду, а й усе ще попереду, одначе, попри все це, ми заробили двісті мільйонів, а тоді й ще додали триста мільйонів — більше за всі інші кіностудії, разом узяті. Ну, то й як вони могли дозволити мені померти? Я ж був вартий тисячі таких, як вони, а що вже казати про всіх тих, які поза парканом. Де їм було знайти мені заміну? З усіх отих дурнів, телепнів, ідіотів та нахлібників-посіпак? „Ти врятуй його, а я підремонтую!“ — таке сказав Ґрок нашому різникові, докові Філіпсу. Ото вони й побабили-сповили мене, заново народивши подалі від сонця, і то навіки!»

Слухаючи все це, я згадав слова І.Х.: «Чудовисько? Та я ж був там тієї ночі, коли воно вродилося!»

— Отож док мене порятував, а Ґрок — підремонтував. О Боже! Та що швидше він зашивав, то швидше я ті шви й розривав! А всі вона думали тим часом: «Якщо він помре, то наш корабель потоне!» А я ж тоді й хотів померти, усім серцем хотів! Однак саме тоді, коли я лежав під усіма тими верствами томатної жмачки й потрощених кісток, перемогла ота стара, як світ, утробна жадоба влади. І після кількох годин то вільних падінь у пащу смерті, то тяжких підйомів назад, нагору, я, боячись, що вже більше ніколи не зважусь торкнутися свого обличчя, звелів їм: «Оголосіть жалобу! Повідомте, що я помер! Заховайте мене отут і поставте на ноги! Лишіть відкритий тунель, поховайте Слоуна! Поховайте і мене з ним, in absentia,[59] з відповідними заголовками в газетах. А в понеділок уранці, Боже, у понеділок я вже й заступлю на роботу. Що? І так буде кожного понеділка, з місяця в місяць і з року в рік. І щоб ніхто про це не знав! Я не бажаю, щоб мене бачили. Убивця зі спотвореним обличчям? І зробіть мені офіс, і великий стіл, і чимале крісло, й мало-помалу, десь за місяці, я підходитиму все ближче, а тим часом хай хтось сидить отам, сам-один, і дослухається до дзеркала, і, Менні! Де Менні? Ти слухай уважно! Бо я говоритиму і крізь балки, шепотітиму в щілини, і ти відкриєш свого рота, а я говоритиму в твоє вухо, аби кожне моє слово заходило тобі в голову й з рота твого виходило. Ти це втямив? Затям! Збери папери. Підпиши свідоцтва про смерті. Слоуна — в ящик. А мене — в окрему кімнату моргу, аби я видужав, відіспався, відпочив. Менні! Згода? То влаштуй такий офіс. Марш!»

І в ті дні, що передували моєму похорону, я покрикував на своїх людей, і ця моя невеличка команда заспокоїлася. Вони мене слухались, кивали головами, казали «Так» і виконували мої розпорядження.

А належали до цієї команди док, котрий врятував мені життя, Ґрок, що латав мені обличчя, якого вже було не залатати, Менні, який керував студією, але тільки за моїми наказами, та І.Х. — просто завдяки тому, що тієї ночі опинився на місці події, перший знайшов мене закривавленого й поперетягував, переставив машини так, аби автотроща мала вигляд випадкової. Тож усе знали тільки ці четверо. А Фріц? Констанс? Вони виконали своє завдання — допомогли зачистити сліди, але їм так і не сказали, що я вижив. І кожне з тієї четвірки стало довічним отримувачем п’яти тисяч щотижневої виплати. Уяви тільки! По п’ять тисяч на тиждень, у тисяча дев’ятсот тридцять четвертому! Середня платня тоді становила якихось п’ятнадцять брудних баксів. Отже, і док, і Менні, й І.Х., і Ґрок стали багатіями, чи ж не так? За гроші, Христом-Богом клянусь, можна купити все! І я купив — роки мовчання! Отож усе йшло чудово, ми всі гараздували-розкошували. Відтоді студія знай нарощувала виробництво фільмів, росли прибутки, а я сидів собі у сховку, й ніхто ні про що не здогадувався. Зростала й наша біржова вартість, і наші нью-йоркські боси тішилися, аж поки…

Він затнувся й тяжко застогнав із відчаю.

— …хтось щось виявив.

І він замовк.

— Хто ж? — зважився я запитати.

— Док. Наш добрий старий хірург, генерал Док. Мій час сплив.

Знову павза, а тоді:

— Рак.

Я не став його підганяти: хай висловиться, коли збереться на силах.

— Рак. Кому ще док розповів, я не можу знати. Один із них захотів утекти. Загребти купу грошви й накивати п’ятами. Тож він і почав залякувати. Залякувати всіх правдою. Потім — шантаж, вимагання грошей.

«Ґрок!» — подумав я, але спитав:

— Чи ж знаєте ви, хто то такий?

А тоді й ще сипонув запитаннями:

— Хто випхав те тіло на драбину? Хто написав мені листа, щоб я прийшов на цвинтар? Хто сказав Кларенсові, щоб зачекав біля «Браун-Дербі» й зміг вас побачити? Хто надихнув Роя Гольдстрома на створення бюста можливого монстра для неможливого фільму? Хто підкидав І.Х. надмірні дози віскі, сподіваючись, що той ошаліє й усе вибовкає? Хто?

Із кожним моїм запитанням та величезна маса за тонкою панеллю зрушувалася, струшувалася, вбирала великі шелести повітря й видихала їх зітханнями, от ніби кожен такий вдих був надією на виживання, а кожен видих — допущеним одчаєм.

Трохи помовчавши, він сказав:

— Коли оте все почалося, із тілом на мурі, я підозрював усіх. А воно ставало що далі, то гірш. Я ошалів. «Мо’, док? — подумав я. — Але ні. Надто боязкий — і надто очевидний кандидат. Зрештою, саме він виявив мою хворобу й сповістив мене про неї. І.Х.? Та цей ще гірший за боягуза: щовечора ховається, тоне у пляшці. Але хто ж, якщо й не І.Х.?»

— А де перебуває І.Х. наразі?

— Десь похований. Я й сам похоронив би його. Я вирішив похоронити всіх, одного по одному, позбутися хоч би й кого, хто б спробував мені зашкодити. Як і Кларенса, я задушив би й І.Х. Убив би і його, як усунув би Роя, який, так мені здавалося, наклав на себе руки. Та Рой вижив. То ж він убив та й поховав І.Х.

— Ні! — скрикнув я.

— Є ж стільки порожніх могил. От Рой десь його й заховав. Бідолашний печальний Ісус.

— Ні, не Рой!

— А чом би й ні? Ми б усі вбивали, якби нам випадали нагоди. Ми ж тільки й мріємо, що про вбивство, але ніяк не зважуємось. Пізно вже, дозволь мені договорити. Док? І.Х.? Менні? Перебирав я подумки імена. Котрий із них міг захотіти вдарити мене і втекти? Менні Ляйбер? Ні. Це був наче такий собі запис на фонографі, який я міг програвати будь-коли й чути одну й ту саму мелодію. Ну, а тоді й додумався нарешті: Ґрок! То він найняв Роя, хоча я мав намір увести сюди тебе, для великого пошуку. Звідкіля мені було знати, що останнім об’єктом пошуку стану я сам?! Що я виліплюся в глині! Ох, я був геть ошалів. Але тепер — з усім цим покінчено.

Утікаючи, горланячи, шаліючи, я зненацька подумав: це вже забагато! Стомлений, до чортиків зморений від стількох років, від такого потоку пролитої крові, стількох скоєних убивств, і все ж воно пропало. Тепер — рак. І саме тоді я здибав інше Чудовисько в тунелі, біля склепів.

— Інше Чудовисько?

— Так, — зітхнув він, притулившись головою до бічної стінки сповідальні. — Піди спіймай його. Чи ти гадав, що тут тільки я — Чудовисько, еге ж?

— Інше…?

— Твій друг. Той самий, чиєї роботи погруддя я знищив, коли побачив, що він схопив моє обличчя, так. Той самий, чиї міста я потоптав ногами. Той самий, чиїх динозаврів я випотрошив… Це він нині керує студією!

— Це… це неможливо!

— Ідіот! А пошив у дурні нас. І тебе обдурив. Коли він побачив, що я зробив із його звірами, з його містами, з тим глиняним погруддям, він ошалів. Зробив із себе ходяче жахіття. Страхітливу машкару…

— Машкару… — мій рот сіпнувся.

Я вже й здогадався — але не повірив здогадові. Немов уяв побачив на стіні будинку Крамлі зафільмоване обличчя Чудовиська. Не анімоване глиняне погруддя, кадр за кадром, а… Роя, загримованого під батька руйнування, під дитя хаосу, під істинного сина знищення.

Знятого на плівку Роя, котрий діяв як Чудовисько.

— Твій друг, — видихнув чолов’яга за ґратами, надсадно, знову й знову, хапаючи ротом повітря. — Боже, яке перетворення. Голос — мій! Поговорив крізь стіну, що за Менніним столом, і…

— Знову взяв мене на роботу! — почув я власні слова, мовби збоку. — І самого себе знову найняв?!

— Так! Просто геніально! Дайте йому Оскара!

Моя рука заторсала ґрати.

— Та як же він…

— Перехопив владу? Де той шов, де тріщина, де межа? Я здибався з ним під муром, між склепінь, віч-на-віч! О, прокляття на голову того дотепника, сучого сина! Я ж стільки років не дивився у дзеркало. А тут наче сам собі дорогу заступив. І воно ще й шкіриться! Я ударив, щоб розбити оте дзеркало! Гадав: ілюзія. Якийсь світляний привид у склі. Я скрикнув, ударив — і втратив рівновагу. А те віддзеркалення підняло свого кулака й ударило мене. Прийшов я до тями серед могил, за ґратами, в якомусь склепі, а він стоїть переді мною і тільки спостерігає. «Хто ти такий?» — закричав я. Хоча й так знав. Солодка помста! Я ж був понищив його створіння, потрощив його міста, намагався і його знищити. І тепер — цей солодкий тріумф! Як кинеться він бігти, а тоді озирнувся й прокричав мені: «Чуєш? Я біжу поновити себе на роботі! І, звісно, підвищити собі платню!» Двічі на день він приносив мені шоколадки, підтримував умирущого чоловіка. Аж поки й переконався, що я справді помираю, і йому стало нецікаво — як і мені. Можливо, збагнув, що влада перестає бути владою, коли втрачає велич, добрість і втіху. Мо’, це його навіть налякало, а мо’, просто набридло. Кілька годин тому він відімкнув мої ґрати й відвів мене, щоб я зробив той дзвінок тобі. Лишив мене, щоб я тебе дочекався. Йому не довелося розтлумачувати, що я маю зробити. Просто показав на тунель, що веде до церкви. Пора висповідатися, сказав він. Блискуче. А наразі він чекає на тебе в одному кінцевому місці.

— Де ж це?

— А туди до дідька! Де є оте єдине місце для таких, як я, і для таких, яким він став?

— Ах, так, — кивнув я головою, ладен заплакати. — Я побував там. Чудовисько відкинулося назад у своїй частині сповідальні.

— От і добре, — зітхнув він. — Цього останнього тижня я багатьох скривдив. Декого вбив, а решту прикінчив твій друг. Розпитай його. Він ошалів, як і я, незгірш. Коли все це скінчиться, коли допитуватиметься поліція, вали всю вину на мене. Навіщо потрібні два Чудовиська, які одного має вистачити? Гаразд?

Я мовчав.

— Скажи ж слово!

— Так.

— Добре. Коли він побачив, що я помираю, насправжки помираю в тому склепі, та що й сам він помирає від раку, що я вділив йому, а отже, гра вже не варта свічок, він спромігся на порядність і відпустив мене. Та студія, якою покерував він, та, котрою я покерував, дійшла до мертвої цяти: ні туди, і ні сюди. Ми з тобою обидва повинні дати їй новий поштовх, пустити в дію. Отож наступного тижня запусти всі колеса. Знову розпочни роботу над фільмом «Мерці галопують швидко».

— Ні, — промимрив я.

— А дідьки б тебе побрали! І на останньому своєму подиху я прийду й вичавлю з тебе життя. Це буде зроблено. Скажи!

— Це, — вимовив я нарешті, — буде зроблено.

— А зараз — про останню річ. Я вже казав тобі. Та пропозиція. Вона — твоя, якщо ти її хочеш. Студія.

— Не…

— Таж більш нікого немає! Не відмовляйся так швидко, згарячу. Більшість ладна піти на смерть, аби успадкувати…

— Смерть — оце воно, потрібне слово. Я ж помру за якийсь місяць: зіп’юсь, зґирджусь та й помру.

— Ти не розумієш. Ти у мене — єдиний син.

— Шкода, якщо це так. Але чому я?

— Бо ти — єдиний чесний перед Богом мудрець-ідіот. Справжній, щирий дурень, не підробка. Такий, який ніби й забагато слів нанизує, а тоді глянеш, що в підсумку з тих слів склалося, а воно таки правда! Ти вже ж себе не зміниш. Добрі речі переливаються з твоєї руки в слова.

— Так, але ж я не прихилявся роками до дзеркала, аби вислуховувати вас, як чинив Менні.

— Він і говорить, але слова його нічого не означають.

— Але ж він напрактикувався, навчився. Досі вже ж добре знає, як давати лад речам. Хай краще я працюватиму на нього!

— Останній шанс? Остання пропозиція? — мовив він уже геть ослаблим голосом.

— І запродати й дружину, і письменництво моє, і всеньке життя?

— Ах, — прошепотів той голос. Тоді ще шепнув своє останнє: — Так… — та ще додав: — І нарешті. Благословіть мене, отче, бо я справді грішив!

— Я не можу.

— Ні, можеш. І прости. Це ж священикова праця. Прости мене й поблагослови. Бо за мить буде вже запізно. Не посилай мене до пекла вічного!

Я заплющив очі й проказав: «Я благословляю вас». А тоді ще додав: «І прощаю вас, хоча, о Боже, я вас не розумію!»

— А хто коли розумів? — видихнув він. — Я й сам не розумів себе, — голова його плюхнулася об панель. — Дуже дякую, — його очі заплющилися, щоб бачити отой зовнішній простір, де вже немає звуків. Я додав ще й мій власний шлях. Гук могутньої брами, що зачиняється забуттям, гуркіт замиканих дверей склепу.

— Я прощаю вас! — крикнув я жахливій машкарі того чоловіка.

«Я прощаю вас…» — мій голос луною повернувся зі склепіння порожньої церкви.

Вулиця була безлюдна.

«Крамлі, — подумав я, — де ж ти є?»

І помчав.

72

Було ще одне останнє місце, яке я мав перевідати.

Я подерся нагору темними інтер’єрами Нотр-Даму.

Ось і побачив постать, закляклу біля горішнього краю лівої вежі, зовсім близько до ґарґульї, що поклала своє звірине підборіддя на всіяні рогами лапи та й задивилася кудись через Париж, якого тут ніколи й не було.

Бочком-бочком понад краєм я наблизився, глибоко вдихнув і покликав:

— Це ти…?

І мусив зупинитися. Але постать, що там сиділа, не витикаючись із тіней, хоч би зворухнулася.

Я ще раз глибоко вдихнув і мовив:

— Я тут.

Та постать випросталася. Голова й обличчя виринули на непевне світіння міста.

Востаннє я глибоко вдихнув і тихо покликав:

— Рой?

На мене подивилося Чудовисько — довершена копія того Монстра, що допіру, лише кілька хвилин тому, безсило розплився у сповідальні.

Та жахлива гримаса мов спаралізувала мене, ті страхітливі, несамовиті очі заморозили мою кров. Моторошна рана рота розкрилася, ковзнула вшир і прохрипіла єдине слово:

— Тааааккк…

— Усе вже скінчилося, — повідомив я уривчастим голосом. — Боже мій! Рою! Спустімось краще вниз!

Чудовисько кивнуло. Правиця його піднялася й почала скубати себе за обличчя, зриваючи з нього весь той віск, грим, усю ту машкару жаху та приголомшеного зачудування. Пальцями, нігтями, неначе кігтями, здирав він із себе те кошмарне поличчя. Й ось із тієї різниці-бійні виринуло добре мені знайоме обличчя давнього шкільного товариша.

— А що, схожий я був на нього? — поцікавився Рой.

— На Бога, Рою! — сльози затуманювали мені зір, тож я ледве міг його якось роздивитись. — Так!

— Атож, — буркнув Рой. — Воно й мені щось таке подумалось.

— Господи, Рою! — видихнув я. — Здери з себе оте есе! Бо маю таке жахливе відчуття, ніби, як не здереш усього того, воно неодмінно приросте, і я вже ніколи не побачу тебе справжнього!

Роєва правиця імпульсивно сіпнулася догори, щоб оддерти ту гидотну накладну щоку.

— Сміхота! — прошепотів він. — Але і в мене таке саме відчуття.

— І як це ти дійшов до такої ідеї, щоб приліпити собі потворне обличчя?

— Дві сповіді? Ти вже ж вислухав одну. То й ще одну хочеш? — Так.

— То ти що, священиком зробився?

— Якесь таке почуття ніби виробляється у мене. А ти що, бажаєш, аби я тебе відлучив?

— Від чого?

— Від нашої дружби?

Його очі хутко шаснули на мене.

— Ти ж цього не хотів би!

— Але міг би.

— Друзі не шантажують друзів дружбою.

— Тим більше підстав для розмови. Розповідай.

Рой, усе ще не здерши зі себе й половини машкари, розпочав, дуже тихо, свою розповідь.

— Це все звірята мої накоїли. Ніхто ж бо й ніколи не чіпав моїх дорогесеньких, любих тварючок. Їм я віддав своє життя, уявляючи та виліплюючи їх. Вони були сама довершеність. А я був їхній Бог. Бо що ще я мав? Чи ж я хоч коли призначив побачення дівчині, найкращій гімнастці класу, душі товариства? Чи ж мав я хоч якихось жінок за всі ці роки? Чорта з два. Я і в ліжко лягав зі своїми бронтозаврами. Цілими ночами літав із моїми птеродактилями. Тож уяви собі, як я почувся, коли хтось понищив моїх невинняток, зруйнував мій світ, повбивав моїх предковічних коханчиків. Я не просто ошалів. То був напад психічної хвороби.

Рой помовчав мить. А тоді, все ще не розлучившись із залишками тієї моторошної плоті, повів далі:

— Хай йому абищо! Усе було так просто. Придумалося воно мені все жужмом, і то з самого початку. Чи не того самого вечора, коли я шугнув слідом за Чудовиськом на цвинтар? Я просто залюбився у того клятого Монстра. Тільки боявся, коли б ти не зіпсував мені цієї потіхи. Потіхи?! А через неї пішли з життя люди! Отож коли я побачив, як він забіг до своєї власної могили, а назад не повернувся, я свідомо не розповів тобі цього. Знав: ти спробуєш мене відмовити, а я ж мав отримати оте обличчя, Господи Боже мій, оту велику страхітливу машкару, для нашого епічного шедевру! Тож я й зачаївся зі своєю пасткою і зліпив те глиняне погруддя. Що потім? Тебе мало не вигнали. А мене? Геть із павільйону! А потім! Динозаврики мої почавлені, міста — розтоптані, а моє скульптурне зображення гидесного Чудовиська розбите молотком на шматки. І обернувся я берсерком.[60] Але швидко до мене дійшло: був лиш один чоловік, який міг усе це знищити. Ані Менні, ані будь-хто інший, кого ми знали. Тільки воно — саме Чудовисько! Той тип із «Браун-Дербі». Але звідкіля б він довідався про глиняний бюст моєї роботи? Хтось сказав йому? Ні! Думкою перенісся я в ту ніч, коли гайнув слідом за ним на цвинтар, що за студією. Господи, та ж саме так воно й мало бути! Спочатку зайти до склепу, а далі якось попід муром і вигулькнути в студії темненької ночі, а вже там, звісно, він і побачив мою глиняну копію його обличчя та й вибухнув гнівом…

І саме тоді, Христом-Богом присягаюсь, я й виробив цілий жмут шалених задумів. Я знав: якщо Чудовисько спопаде мене, то так на місці і вб’є. Ну, то я сам себе «вбив»! І збив його з мого сліду. Я знав: як буду гадано мертвий, то зможу зайнятися розшуками, знайти Чудовисько й помститися йому! Тож я й повісився — у вигляді власної копії. Ти натрапив на неї. Потім її знайшли вони й спалили. І тієї ж ночі я подався через мур. Ти вже знаєш, що я там виявив. Я взявся за двері склепу, а вони й незамкнені, то я увійшов, потрапив до тунелю й поприслухався у Менніному офісі! Я був приголомшений! Так там усе чудово було влаштовано. І Чудовисько непомітно керувало студією. Отож не було потреби вбивати його, сучого сина, а тільки вичекати й перехопити його владу. Не вбити Чудовиська, а стати Чудовиськом, жити життям Чудовиська! І тоді, о Боже, покерувати двадцятьма сімома, двадцятьма вісьмома країнами, цілим світом! А потім, у належний час, вийти на світ Божий, мов знову народитися, розповісти щось про блукання в стані амнезії чи ще яку бувальщину для дурнів заплішених, уже й не знаю, що саме, але я щось та придумав би. А тим часом я укмітив, що Чудовисько швидко підупадає. Видно було це неозброєним оком. Гинуло просто на ногах. Я ховався, та спостерігав, та дослухався, а тоді й напав на нього там, де фільмові склепіння під студією, на півдорозі до могил. Що то грим! Коли він уздрів мене, як я стою там, під тими склепіннями, то, клятий, був такий ошелешений, що я зумів збити його з ніг і замкнути у підземеллях. А тоді подався випробувати оту давню силу — силу мого голосу з-за скла. Я ж бо чув, як Чудовисько розмовляло в «Браун-Дербі» та вийшовши з ресторану, а тоді й ще наслухався: і в тунелі, й за офісною стіною. Я пошепотів, помурмотів і, хай їм дідько! Фільм «Мерці галопують швидко» повернувся у графік. А тебе й мене знову взято на роботу! Я вже ладнався зірвати із себе цей грим і вийти на світло Боже як я справжній, коли це щось трапилося.

— Що ж?

— Я з’ясував, що мені подобається мати владу над іншими.

— Що?!

— Владу. Я полюбив. Біржовики, керівники великих корпорацій… — мені сподобалася вся та дурня. Неймовірно! Я впивався владою! Мені так сподобалося керувати студією, ухвалювати рішення — і все те без нарад колективу. Усе через дзеркала, тіні, відлунки… Поставити всі ті фільми, що мали бути зняті ще багато років тому, але так і не були поставлені! Перебудувати й самого себе, свій власний всесвіт! Винаходити заново! Відродити моїх друзів, моїх звірят. Змусити студію платити готівкою, а також — кров’ю і плоттю, життями! Вирахувати, хто несе найбільшу відповідальність за змарноване моє життя, і тоді, тоді, одного по одному, перечавити тих нікчемних неуків, змести когорти невігласів, посіпак і кривляк. То колись студія погейкувала на мене, а тепер я її поганяю: гей-гей! Боже, що й дивувати, чому Луїс Б. Майєр був нестерпний, а брати Ворнери вечорами уводили собі в вени попіл із вирізаних частин фільмів. Поки ти не покерував чимсь таким надзвичайним, як студія, ти не годен знати, що таке влада. Так ти стаєш володарем не тільки над містом, країною, а й над цілим світом — світом, що поза оцим світом. Скажеш: рухатися повільно! І люди біжать-біжать, і ніяк нікуди не добіжать. Скажеш: ану швидко! І вже люди перескакують через Гімалаї, лопотять крильми у своїх могилах. І все тому, що ти починав сцени, поганяв акторів, сказав, де почати, вгадав кінцівки. Щойно я за це взявся, як призвичаївся вилазити щовечора на Нотр-Дам, аби посміятися з отих селюків, попринижувати отих гігантських воляк, що скривдили моїх друзяк і знищили гіроскоп, який завжди обертався у мене в грудях. Але тепер той гіроскоп завертівся знову й шалено перехнябився, відхилившись від своєї осі. Ти тільки подивись, що я натворив: чи не все перевернув догори дриґом. Чудовисько розпочало, а я докінчив. Хоч і знав: як не зупинюсь, то мене на візку одвезуть до молочарні скажених корів, аби надоїти з мене параної. Оце, а ще вмирання Чудовиська, його благання відпустити його на останню прощу до священика з дзвонами, та свічками, та сповідями, та: прощенням. Тож довелося віддати студію йому назад, аби він зміг передати її тобі.

Рой наостанок уповільнив свою мову, облизав жахливі накладні губи й замовк.

— Є одна річ, кілька речей, досі не з’ясованих, — мовив я.

— Назви їх.

— Скількох людей убив Арбутнот за ці останні кілька днів? І скількох убив… — тут я мусив зупинитися, бо не зміг вимовити останнє слово.

Рой сформулював це за мене:

— Скількох замучив Рой Гольдстром, Чудовисько Номер Два?

Я кивнув.

— Не я вбив Кларенса, якщо тебе це непокоїть.

— Хвала Богові.

Я проковтнув давучий клубок і нарешті все-таки запитав:

— А в який момент… о Боже… коли…?

— Коли що?

— О котрій годині… котрого дня… перестав Арбутнот… а ти перехопив керівництво?

Тепер настала черга Роєві, за тим своїм убитим обличчям, ковтати свій давучий клубок.

— Він, звісно, зупинився на Кларенсові. Того дня, у тих катакомбах, я чув голоси з переговорних систем, на кожному підземному перехресті. Голоси в самих тунелях. Тим чи іншим способом, то підіймаючи слухавки, то ховаючись і пильнуючи, я йшов за тінями, часом відступаючи назад, а йшли ж вони, щоб когось похоронити. Я знав, що Кларенса мають поховати за п’ять хвилин по тому, як Чудовисько сплюндрувало його помешкання. Я бачив і чув, із певної відстані, як док Філіпс швидкував тунелями, доправляючи Кларенса до якогось загубленого склепу. А ще я усвідомлював тоді: вони незабаром переконаються, що я насправді лишився живий, якщо вже досі цього не запідозрили. Хотів би я знати, чи вони хоч раз перевірили крематорій і, якщо так, то чи знайшли — не справжні мої кісточки, а того фальшивого кістяка? І наступний момент: ти! Ти знав Кларенса. Вони могли побачити тебе чи біля його оселі, а чи біля мого помешкання. Якби вони ще й це взяли до уваги, то поховали б тебе живцем. Отож, як бачиш, я мусив перебрати владу. Я мав зробитися Чудовиськом.

І не тільки це. Я зачинив студію, аби випробувати цю владу, щоб переконатися, чи підскакуватимуть вони від мого голосу, чи виконуватимуть усе, що я скажу. В міру того, як порожніла студія, ставало легше усувати негідників, брати моїх потенційних убивць під контроль.

— Станіслав Ґрок? — запитав я.

— Ґрок…? Авжеж. Він перший втягнув нас у все це. Для початку запросив мене на роботу, бо я вмів одсвіжувати тварючок, достоту як він сам цяцькував старого небіжчика Леніна. Можливо, ще й шепнув Арбутнотові, щоб узяли ще й тебе. А тоді виготовив оте тіло, що було виперте на мур, аби налякати і студійців, і самого Арбутнота. Потім запросив нас до «Браун-Дербі», аби ми побачили те одкровення — Бестію. А тоді, коли я виліпив із глини Чудовисько й усіх ним перелякав, Ґрок потрусив їх, щоб сипонули йому грошви.

— То це ти вбив Ґрока?

— Не зовсім так. Я влаштував так, щоб його арештували біля воріт. Коли ж його привели до Менніного офісу й лишили там самого, а дзеркало крутнулось, і Ґрок побачив там мене, то підскочив і впав мертвий. А зараз ти мене ще й про дока Філіпса спитай.

— Док Філіпс?

— Зрештою, то ж саме він знищив моє так зване «тіло», чи не так? Він зі своїми чистильниками-прибиральниками. Я здибався з ним у Нотр-Дамі. Він навіть не спробував утекти. Я потягнув його нагору, із дзвонами. Хотів тільки налякати. Висадити якнайвище й трясти, аж поки і в нього, як у Ґрока, зупиниться серце. Вбивство, але ж ненавмисне. Одначе ж він, поки я його підіймав, заплутався, запанікував та й, виходить, сам повісився. Чи ж я це скоїв? Чи я в цьому винен?

«Так!» — подумав я. А тоді: «Ні».

— А І.Х.? — запитав я. І затамував віддих.

— Ні-ні. Він виліз на хрест дві ночі тому, і його рани просто не закрилися. Життя його витекло із зап’ясть. Він помер на хресті, бідолашний чоловік, сердешний п’яний старий І.Х. Хай Бог упокоїть його. Я знайшов його й надав належне місце вічного спочинку.

— А де ж вони всі покояться? І Ґрок, і док Філіпс, й І.Х.?

— Десь-то. Де завгодно. Чи має це якесь значення? То все тіла, отам за муром, і мільйон їх буде. Я радий, що одним із них не став… — він завагався, чи казати, — …ти.

— Я?

— Оце ж і є те, що нарешті змусило мене припинити це й відмовитися від такої перспективи. Годин дванадцять тому. Я з’ясував, що і ти є в моєму списку.

— Що!?

— Я спіймав себе на тому, що думаю: «Якщо він стане на моєму шляху, то помре». Оце й поклало край моїй кар’єрі Чудовиська-2.

— Боже, на щось таке і я мав би сподіватись!

— Я подумав: «Стривай! Він же не має нічого спільного з усім цим дурним балаганом! Адже ж не він поставив скажені коні на цю карусель! Він твій приятель, твій друг, твій товариш від найменших літ! Він — це все, що лишилося тобі від життя!» Ось це й стало моїм поворотним моментом. Повернення від божевілля до здорового глузду — це самé усвідомлення факту власного одуру. Шлях назад означає: більше жодних таких магістралей! Тільки звертай і назад повертай. Я любив тебе. І нині люблю. Отож я й повернувся. І відімкнув того склепа, й випустив істинне Чудовисько.

Рой обернув голову й задивився на мене. Його погляд промовляв: «Чи я для тебе ще щось важу? Чи скривдиш ти мене за всю ту кривду, якої я заподіяв? Ми з тобою все ще друзі? Що спонукало мене накоїти те, що я накоїв? Чи має дізнатися про це поліція? І хто заявить їй на мене? Чи ж маю я відбути кару? Невже й божевільні мають платити за свої вчинки? Адже хіба все це — не божевілля? Божевільні павільйони, шалені рядки, ошалілі лицедії? І чи скінчилася вся ця вистава? А чи тільки-но розпочалася? І сміятися нам тепер, а чи плакати? А як плакати, то за чим?»

Його обличчя мовби промовляло: «Ось зовсім скоро знову зійде сонце, і ці обидва міста знову заживуть, кожне своїм життям, і одне з них буде живіше за друге. Мертві так і залишаться мертвими, авжеж, але живі знову повторюватимуть оті самі рядки, які вони бубоніли ще вчора. Чи ми попустимо їм отаку балачку? Чи разом перепишемо ті рядки? Чи виліплю я ту Смерть, що галопує швидко? А коли вона розтулить свого рота, чи посиплються звідтіля твої слова?

Що ж..?»

Рой чекав.

— А ти й справді повернувся назад і будеш зі мною? — запитав я.

Тоді набрав повітря й повів далі:

— Чи ж ти знову той самий Рой Гольдстром? І чи будеш ти просто лишатися таким самим, а не бути кимсь іншим, лишатися моїм другом, віднині? Так, Рою?

Рой похнюпив голову. Та нарешті подав свою руку.

Я схопив її — от ніби міг оце схитнутись і впасти додолу, на вулиці того Парижа, який вибудувало Чудовисько.

Ми міцно стисли одне одному руки.

А вільною рукою Рой почав звільнятися від решток своєї машкари. Усі ті матеріали він зіжмакав, зім’яв у м’ячку-м’яч, зліпив у кулю: і відліплений віск із пудрою, і блідо-зеленого рубця, а тоді все те — воно вмістилося в його кулаці — й пожбурив із верхотур Нотр-Даму вниз. А звідтіля, знизу, здійнявся до нас чийсь обурено-переляканий голос:

— Ат, дідько вам у печінки! Агей!

Ми витріщилися туди, вниз.

А то виявився Крамлі, простий селянин-пейзан, котрий якраз присів перепочити на нотр-дамському ґанку.

— У мене ж скінчився гас, — повідомив він нас ізнизу. — І я все ходив довкола цього кварталу. І ніде не знайти того гасу — хоч би краплю!.. І що в дідька, — запитав він, придивляючись, прикриваючи долонею очі, — діється у вас там, нагорі?

73

Арбутнота поховали двома днями пізніше.

Чи то, радше, перепоховали. Чи то, радше, помістили в той самий склеп. Занесли ж його якісь друзі місцевої церкви, котрі й не відали, кого несуть, а чи чому, а чи й навіщо.

Отець Келлі саме відправляв похорон якоїсь мертвонародженої дитини, безіменної, а отже, й не хрещеної.

Я був там разом із Крамлі, Констанс, Генрі, Фріцом і Меґґі. Стояв там і Рой, трохи віддалік від усіх нас.

— І що ж ми тут робимо? — пробурмотів я.

— Просто упевнюємось, щоб цього разу він був похований уже навіки, — зазначив Крамлі.

— І прощаємо бідолашного сучого сина, — тихо мовила Констанс.

— О, коли б то люди з міста відали, що тут відбувається сьогодні! — мовив я. — Уявіть лише, які юрби збіглися б, аби пересвідчитися, що це нарешті скінчилось. Прощання з Наполеоном!

— Та не був він ніяким Наполеоном, — заперечила Констанс.

— Та невже?.

Я задивився через цвинтарний мур — туди, де, зрівняні з землею, лежали світові міста, й жодної тобі висотки для Конґа, аби вхопив біплана-кукурузника, й жодної білої, хай і запилюженої, усипальні для безмогильного віднині Христа, й жодного хреста, на якому б повісити якусь чи віру, чи там будучину, й жодного…

«Ба ні, — подумав я, — хай і не Наполеон, але Барнум,[61] Ґанді й Ісус. Ірод, Едісон і Ґріфіт. Муссоліні, Чингізхан і Том Мікс. Бертран Рассел, Чоловік-що-Творив-Чудеса й Чоловік-Невидимець. Франкенштейн, Крихітка Тім і Драку…»

Щось із того «подумки» я чи не вимовив уголос? Бо —

— Тихо! — закликав мене Крамлі, sotto voce.[62]

І двері Арбутнотової могили, із квітами всередині, і з тілом Чудовиська, захряснулися.

74

Я сходив побачитися з Менні Ляйбером.

Мов яка мініатюрна ґарґулья, він і досі тулився на крайчику свого стола. Я перевів погляд із нього на те величезне крісло, що стояло за ним.

— Ну, — мовив він, — «Цезаря й Христа» зроблено. Меґґі якраз доводить ту клятенну штуку до пуття.

Вираз він мав такий, ніби й хотів потиснути мені руку, але не знав, як це зробити. Отож я обійшов його, назбирав диванних подушок, як робив це у ті колишні дні, й умостився на тій купі.

Довелося Менні Ляйберові засміятись.

— Ви так ніколи й не позбудетеся цієї звички?

— Якби я цього позбувся, ви б мене живцем згамали.

І задивився повз нього на стіну.

— То що, прохід перекрили?

Менні сповз зі свого стола, підійшов і зняв дзеркало з гачків. Там, за ним, де колись були двері, тепер виднів свіжий тиньк, уже й пофарбований.

— Тяжко повірити, що тудою, з дня в день і з року в рік, сюди проходив Монстр, — сказав я.

— Не був він Монстром, — заперечив Менні. — Він керував студією. Без нього вона б давно пропала. То тільки наприкінці він ошалів. А доти він увесь той час був Богом за дзеркалом.

— І так і не призвичаївся до того, що люди витріщають на нього баньки?

— А ви б, на його місці, призвичаїлись? Що тут такого незвичайного в тому, що він переховувався, а глупої ночі приходив тунелем і сидів у цьому кріслі? Не дурніша та й не блискучіша ідея, ніж щоб фільми сходили з театральних екранів, аби заволодіти світом. І тоді всяке кляте європейське місто починає мавпувати нас, шалених американців: одягатися, мати зовнішній вигляд, розмовляти й танцювати лише так, як робимо це ми. Саме завдяки фільмам ми й завоювали світ, але нам, дурням, бракує кебети це збагнути. Якщо все це так, то що, кажу я, є аж такого незвичайного в подібній креативності чоловіка, загубленого серед умеблювання?!

Я допоміг йому знову почепити дзеркало на той свіжий тиньк.

— Незабаром, хай-но все воно вляжеться, — сказав Менні, — ми запросимо вас із Роєм сюди назад і вибудуємо тут Марс.

— Але вже без Чудовиськ.

Менні завагався.

— Про це поговоримо згодом.

— Кг-гу, — зронив я.

Глянув на те крісло.

— А ви не хочете замінити його?

Менні поміркував.

— Радше відрощу зад, аби було що туди поміщати. Такий був рік, що я худнув — навіть у тім місці.

— І досить великий буде цей зад, щоб відсунути отой нью-йоркський офіс назад?

— Якщо вкласти туди й мізки, то чом би й ні? Тепер, коли його не стало, мені треба стільки встигати. А хочете примірятись, як воно було б вам?

Я довгу мить дивився на те крісло.

— Ні.

— Боїтесь, що як сядете, то вже ніколи Й не встанете? Забирайте поки що свої матеріали, а за місяць вертайтесь.

— Коли вам буде потрібна нова кінцівка для «Ісуса й Пілата», чи для «Христа й Констянтина», а чи…

І потис йому руку, перш ніж він устиг відскочити.

— Хай щастить!

— Гадаю, і він саме це має на увазі, — промовив Менні до стелі. — Дідько.

Він крутнувся, рішуче підійшов і вмостився у кріслі.

— Ну, і як відчуття? — поцікавився я.

— Незле, — заплющивши очі, він відчував, як усе його тіло заглиблюється в сидіння. — Можна звикнути.

Біля дверей я озирнувся на його малість, укляклу в такенній великості.

— Ви все ще ненавидите мене? — запитав він, не розплющуючи очей.

— Атож, — відказав я. — А ви мене?

— Авжеж, — зронив він.

Я вийшов і зачинив за собою двері.

75

Я переходив вулицю, а Генрі ступав поруч, орієнтуючись на звук моєї ходи й вихиляси його валізи у моїй руці.

— Чи ж усе ми забрали, Генрі? — запитав я.

— Чи всеньке моє життя умістилося в одній валізі? Запевне!

На краю протилежного, від оселі, хідника ми обернулись.

Хтось десь вистрелив із невидимої та безгучної гармати. Половина будинку так і завалилася.

— Звучить так, ніби підірвали Венеційський пірс, — прокоментував Генрі.

— Атож.

— Звук — наче бурун об скелі розбився.

— Авжеж.

— А чи той день, як підривали рейки того великого червоного трамвая.

— Еге ж.

Завалилася й решта оселі.

— Ходімо, Генрі! — сказав я. — Ходімо додому.

— До дому, — сказав Сліпий Генрі й задоволено кивнув головою. — Чи ж я хоч коли мав дім? А звучить мило.

76

Поки прибули Генріні родичі, щоб забрати його до Нового Орлеана, я обійшов, останньою каруселлю, і Крамлі, й Роя, і Фріца, й Меґґі, й Констанс.

Того дня була у нас гучна музика, і пиво лилося рікою, а сліпий Генрі вчотирнадцяте розказував і на миґах показував, як він виявив ту порожню могилу, а Констанс, напівп’яна й напіводягнута, покусувала мені вухо, коли це навстіж розчахнулися двері мого невеличкого будинку.

Чийсь голос закричав:

— Я втрапила на ранній рейс! А транспорт — жах! І це ви всі тутечки! То я знаю вас, вас і вас.

На порозі стояла Пеґ і показувала на когось із нас пальцем.

— Але хто, — закричала вона, — ота напівгола жінка?!

Нехай усі уб’ють Констанс

Ця книжка написана з любов'ю до моєї доньки Александра, без допомоги якої третє тисячоліття могло ніколи не нагрянути, а також із пошаною і любов'ю до Сіда Стебела.[63]

Розділ перший

То було темне, буряне повечір’я.

Невже це єдиний притомний спосіб узяти за барки свого читача?

Хай там що, зараз не про те, адже згодом насунула грозова непроглядна ніч. Невпинно періщив дощ, наводнюючи околиці Венеції,[64] що у штаті Каліфорнія, а з опівночі блискавиці щодуху прорізали обриси неба. Злива ніяк не вщухала. Хляпало від присмерку аж до самісінького світанку. Надворі не видно було ні душі. Жодна істота не прошмигнула під проливнем. Тіні в бунгало виписувалися тремкими синюватими відблисками. Саме там чатували нічні погутькала, невтомно вичікуючи поганих, а то й цілком кепських вістей. Утім, щось таки снувало тією повіддю за десять миль на південь і десять миль на північ. То було не що інше, як сама Смерть. Звідти несло ще когось. Хтось прудко біг наввипередки зі Смертю, аби постукати у мої тонкі, мов папір, двері, що виходили на узбережжя океану.

Це спантеличило мене, що зігнувся у три погибелі над друкарською машинкою, так, ніби викопував могили. То був єдиний лік у час безсоння. Я тільки-но призвичаївся у цьому склепі, як раптом громовий удар метнувся від моїх дверей, якраз у розпалі бурі.

Я кинувся до дверей, розчахнув їх навстіж, і побачив там, ви тільки уявіть, Констанс Реттіґан, котру всі краще знали як просто Реттіґан.

Міріади спалахів блискавиць промчали небом, здавалося, надлуплюючи його з тріскотом грому. Все це скидалося на звичайнісіньке фотографування, коли поперемінно виринають темінь і світло, світло і темінь. І так десятки разів. Незрушним залишалося єдине — Реттіґан.

Сорокаліття звершень та поразок зійшлося в одній брунатній тюленячій плоті.

Золотава засмага, п’ять футів і два дюйми заввишки. Вона ненастанно тиняється врізнобіч — то прибреде сюди, то знову жене назад, відпливаючи далеко на присмерку і повертаючись удосвіта (принаймні так кажуть), аби виніжуватися на пляжі, коли заманеться, за милі перегукуючись із морськими істотами, а чи блаженствувати у басейні неподалік побережжя, тримаючи в руках по пляшці мартіні, голісінька від тім’я до п’ят, віддаючи себе в обійми сонцю. А то шасне у підвал до заниканого проектора кінотеатру, щоб окинути оком свій силует, який позачасно мелькає на пополотнілій стелі разом з тінями Еріха фон Штрогейма,[65] Джека Ґілберта,[66] Рода Ларока.[67] Потім, залишивши по собі безмовний сміх, знову розчиняється у хвилях прибою, — рухома мішень, невловима ні Часом, ні Смертю.

Констанс.

Реттіґан.

— Господи, як ти тут опинився? — її побронзовілим обличчям, що з вигляду нагадувало лице дикунки, котилися сльози, перемішані з дощовими краплями.

— Господи, — проказав я, — а ти як?

— Дай відповідь на моє запитання!

— Меґґі вирушила на схід, на якусь педагогічну конференцію. Я ж із усіх сил намагаюся дописати черговий роман. Наше острівне помешкання простоює пусткою. Мій попередній господар сказав, що твої апартаменти вільні, тож можу перебратися сюди для того, аби писати і плавати. От я й осів тут. Заради Бога, Констанс, забігай усередину, а то промокнеш до останньої нитки.

— Я й так намокла. Відійди вбік!

Хай як дивно, після цієї фрази Констанс ані на крок не зрушила з місця. Мить-другу стояла, вкриваючись дрижаками, під спалахами розгонистої блискавки, яку наздоганяв грім.

Ураз мене осяйнула думка, що я спозираю жінку, яку знаю роками, здавалося, більше, ніж ціле життя, котра то пірнає у море, то виплигує з нього; жінку, чий образ виринав на стелі та стінах підвального кінотеатру, яка проминала, ніби пропливаючи на спині, життям фон Штрогейма та інших безголосих видив.

Незабаром ці картини змінилися. Вона стояла у дверях змаліла од зблисків і грюкотінь, схожа на дитинча; притискала до грудей чорну сумку, обхопивши себе обіруч, аби геть не змерзнути, її очі були затуманені якимось незвіданим жахом.

Я не йняв віри, що та сама Реттіґан, немеркнуча зірка кінематографа, навідалася сюди помежи ударів грому.

Врешті-решт я вкотре припросив:

— Заходь же, заходь!

Вона прошепотіла:

— Відійди убік!

А тоді наповзла на мене й одним п’янким поцілунком оповила мій язик, ніби морська іриска, й шугонула в глиб кімнати. Затим повернулася назад і легенько чмокнула мою щоку.

— Боженько, у цьому щось є… — мовила Констанс. — Проте зачекай, я налякана.

Обхопивши лікті, мокра як хлющ, вона розляглася на канапі. Довго не зволікаючи, я стягнув з неї сукню, а тоді закутав її у величезний рушник.

— Ти так поводишся з усіма своїми жінками? — спитала вона, цокаючи зубами.

— Тільки у темні грозові ночі.

— Меґґі ні про що не дізнається?

— Реттіґан, не ворушися, заради Бога.

— Тільки те й чую від чоловіків усе своє життя. Хоча рано чи пізно вони все одно встромляють кілок у моє серце.

— Чому ти зціпила зуби? Через те, що ледь не потонула у цьому проливні чи тому що перестрашилася?

— Навіть не знаю, — вона виснажено відхилилася назад. — Я чимдуж гнала сюди, хоча й близько подумати не могла, що ти тут. Відтоді, як ти покинув це місце, збігло чимало води, але, Ісусе, просто несила повірити, що ти знову тут. Порятуй мене!

— Скажи-но, заради Бога, від чого?

— Від смерті.

— Але, Констанс, ніхто не може вберегтися від неї.

— Не кажи більше такого. Я примчала сюди не для того, щоб помирати. О Боже правий, я тут заради того, аби жити вічно.

— Це нагадує молитву, Констанс, аж ніяк не реальність.

— Ти ж вічно житимеш. Твої книжки безсмертні!

— Років сорок, може, не більше.

— Ей, не розкидайся роками. Я б сама не відмовилася від кількох.

— Не відмовляйся краще від питва. Посидь у спокої.

Я приніс півплящини «Ґолд Дака».

— Боженько, а це що таке?

— Я на дух не переношу скотчу, а таке пиття саме для письменника. От спробуй.

— Фу, яка гидота, — вона зробила кілька ковтків і скорчила гримасу. — Хутчіш дай щось інше.

У нашій крихітній ванній я відкопав невеличку флягу з горілкою, прибережену для тих часів, коли ніч здається безкінечною. Констанс вихопила її з моїх рук, викрикуючи:

— Йди до мамці!

Вона залпом почала дудлити алкоголь.

— Повільніше, Констанс!

— Тебе не вганяє у страх моя смерть!

Вона зробила ще три останні ковтки та зі заплющеними очима вручила мені флягу.

— Бог милосердний.

Промовивши це, відразу ж звалилася на подушки.

— Не хочеш послухати, яка чортівня гнала мене з побережжя?

— Не квапся, — я приклав пляшку «Ґолд Дака» до своїх уст і надпив трохи. — Починай.

— Що ж, — сказала вона, — це була Смерть.

Розділ другий

Мені забаглося більше алкоголю, проте на дні фляги не зосталось ані краплі горілки. Дилькочучи, я увімкнув у залі невеличкий газовий обігрівач, затим обнишпорив кухню і таки знайшов пляшку «Ріпплу».

— Хай тобі грець! — скрикнула Реттіґан. — Це нагадує тонік для волосся! — втім, вона далі цмулила питво і пересмикувалася від холоду. — То на чому я завершила?

— На тому, як ти щодуху мчала.

— Авжеж, проте я ще й розповіла, від кого дала драпака.

Парадні двері заторохкотіли від напору вітру.

Я схопив її за руку, і тримав доти, доки не вгавав стукіт.

Опісля Констанс підібрала свою чорну сумочку, витягла звідти куцу книжку і тремтливим порухом простягла її мені.

— Тут.

Я провів очима: «Телефонний довідник Лос-Анджелеса, 1900».

— Боже милостивий! — прошамотів.

— Скажи, з якого дива я це притарабанила? — запитала вона.

Я прогортав довідник від А до Є, Ж, потім зупинився на М, далі на О, згодом на статтях про ТБ і так до самого кінця, глипаючи на імена, імена із забутого року, імена, Мати Божа, імена.

— Це треба як слід обміркувати, — сказала Констанс.

Я розпочав з А — Александр, Альберт, потім зіскочив на Вільям. Перейшов до Б — Берроуз, В —…

— Яка халепа! — прошептів. — Це ж тисяча дев’ятсотий рік, а за вікном тисяча дев’ятсот шістдесятий.

Втупивши погляд у Констанс, помітив, як з-під її немеркнучої літньої засмаги проступала блідість.

— Ці люди… Майже усі вони давно у кращому світі за видноколом вічності.

Я знову зосередився на іменах.

А більшість номерів не варті виїденого яйця. Телефонувати комусь — гибле діло. Це не що інше, як…

— Що?

— Книга мертвих.

— В «яблучко».

— Книга мертвих, — проказав я. — Єгиптянська. Тільки-но з гробниці.

— Твоя правда, — сказала Констанс і примовкла.

— Невже хтось надіслав її тобі? — запитав я. — До речі, записки там часом не було?

— Не мало там бути ніякої записки, ти про що?

Я прогорнув ще кілька сторінок.

— Ні про що. Просто, оскільки практично усі, хто є в довіднику, покійники, то з того випливає, що…

— Що незабаром я теж порину в царство тиші.

— Гадаєш, що твоє ім’я буде останнім на сторінках померлих?

— Ага, — сказала Констанс.

Мене проймали дрижаки, тож вирішив підкрутити обігрівач.

— Яка мерзенна річ!

— Справді мерзенна.

— Телефонні книги… — промимрив я. — Меґґі дошкуляє, що я ридаю над ними, але все залежить від того, що це за книги і якого року.

— Так, усе від цього залежить. Особливо зараз…

Констанс витягла зі своєї сумочки другу чорну книгу, теж невеличку.

— Розгорни.

Я розгорнув та прочитав: «Констанс Реттіґан». Там ще була зазначена адреса її помешкання на березі моря. Потім окинув оком першу сторінку з прізвищами на А:

— Абрамс, Александер, Аллен, Аслоп… — читав далі. — Басс, Бенсон, Бенсон, Болдвін, Бредлі…

Нараз відчув, як холод пробирає пальці.

— Тут усі твої друзі, чи не так? Мені відомі їхні прізвища.

— І що з того?

— Не всі, але більшість із них спочивали на Форест-Лон.[68] I от їх відкопали сьогоднішнього повечір’я. Це цвинтарна книга, — сказав я.

— І вона гірша від тієї, що за тисяча дев’ятсотий рік.

— Чому?

— Я віддала її кілька років тому. Голлівудським помічникам. Ніяк не наважилася викреслювати імена. Список небіжчиків щоразу поповнювався. Лише кілька зосталися живими. Але я, здавалося, позбулася цієї книжки. І ось вона знову тут. Я натрапила на неї увечері, коли поверталася з купання.

— О Боже, невже ти плаваєш за такої погоди?

— І як дощить, і як сонячно. Ввечері, коли якраз ішла додому, побачила, що вона розпростерлася посеред подвір’я, наче надгробок.

— А ніякої записки не було?

— Чого тобі забракло?! Тим усе сказано.

— Ісусе Христе, — я прихопив старий довідник в одну руку і невеличкий записник Реттіґан з іменами та числами в іншу.

— Дві «майже книги» мертвих, — мовив.

— Майже так, — згодилася Констанс. — Поглянь сюди, і сюди, і ще сюди.

Вона показала три імені на трьох сторінках, кожне з яких було обведене червоним чорнилом і помічене хрестиком.

— Ці прізвища є особливими?

— Авжеж, важливими. АВ мертвий. Принаймні я так вважаю. Хіба не бачиш, що вони позначені?

— Біля кожного проставлений хрестик. Гадки не маю, що це все могло б означати?

— А що, коли обведені помруть? Вони наступні в черзі?

— Так, тобто ні. Я не знаю напевне нічого, крім того, що мені лячно. Поглянь.

Її ім’я вирізнялося на початку списку. Воно теж було обведене червоним кружальцем і позначене хрестиком.

Книга мертвих і на додачу перелік тих, хто незабаром, радше за все, до них приєднається?

— Що ти відчуваєш на дотик, тримаючи в руках книгу?

— Холоднечу, — зронив я. — Вона невимовно холодна.

Дощ тарабанив по даху дому.

— Хто б міг утнути з тобою таке, Констанс? Назви бодай кількох.

— Трясця твоїй матері, та їх не перелічити, — вона на мить притихла, а потім додала: — А коли скажу дев’ятсот, тоді повіриш? Можеш докинути чи відняти дюжину.

— Боже мій, сила-силенна підозрюваних!..

— По-твоєму, це багато за тридцять років? Справжній мізер.

— Мізер? — вирвалось у мене.

— Вони вишиковувались у шеренги на пляжі.

— Тобі не варто було їх прикликати.

— Навіть коли усі майже в унісон вигукували «Реттіґан»?!

— Не треба було прислухатися.

— Що ти верзеш? Це нагадує зібрання баптистів.

— Даруй.

— Пусте.

Вона замашно великим ковтком вижлуктала все, що зосталося в пляшці, й скривилася.

— Допоможеш розшукати того покидька чи покидьків, якщо то справа рук двох? Можливо, що Книгу мертвих ця погань надсилала окремо.

— Я не детектив, Констанс…

— Якщо мені не зраджує пам’ять, то хіба не ти ледь не потонув у каналі з тим психом Шранком.

— І…

— Хіба не тебе я бачила у Нотр-Дамі на студії «Фенікс» з отим Горбанем? Заради усього святого, допоможи матусі.

— Дай-но мені кимарнути. Потім обміркую все як слід.

— Постривай! Який сон тобі забрів у голову?! Краще поворуши цими старими кістками. Ну ж бо…

Вона підвелася, тримаючи в руках дві Книги мертвих, пройшлася кімнатою, відчинила двері. У темряві пульсував дощ, а прилив щосили розмивав побережжя. Враз Констанс націлилася…

— Зачекай! — крикнув їй. — Якщо я таки надумаюся допомогти, то без книги тут ніяк не обійтися.

— От молодчина.

Вона зачинила двері.

— Ліжко та обійми? І жодної тобі зарядки, згода?

— Я над цим навіть не задумувався, Констанс.

Розділ третій

За чверть третя, у розпалі буревісної ночі, грізні удари блискавки проштрикнули клапоть землі позаду мого бунгало. Потім несамовито вгатив грім. Аж мишва здохла у стінах.

Реттіґан зіпнулася на ноги прямісінько у ліжку.

— Врятуйте мене! — завищала вона.

— Констанс, — сказав я, промацуючи очима тіняву, — кого молиш: себе, мене, а чи взиваєш Господа?

— Кого-небудь, хто слухає.

Ми нашорошили вуха.

Вона обляглася на моїх руках.

Рівно о третій ночі тишу прорізав телефонний дзвінок. Саме тоді, коли переставляються душі усіх тих, кому забаглося відійти.

Я підняв слухавку.

— Хто з тобою у ліжку? — поспитала Меґґі, говорячи звідкись, де ані чутки не чувати було про дощі та вітряниці.

Я глипнув на побронзовіле обличчя Констанс, її блідий череп, зачаєний за зміненою літньою плоттю.

— Ніхто, — відповів.

І це було практично правдою.

Розділ четвертий

О шостій ранку ген-ген удалині сплеснув світанок, проглядіти який через дощову запону аж ніяк не вдавалося. Досі полискували блискавки, ніби роблячи світлини припливу, що заковтував узбережжя.

Нечувано велика блискавиця ніби зав’язла помежи вулиці. Я збагнув, що коли проведу рукою по простирадлі, з іншого краю нікого не знайду.

— Констанс!

Передні двері були розчахнуті, тим самим нагадували вихід на сцену. Дощ тарабанив по килимі. На долівці лежало два телефонні довідники, великий і маленький, розкинуті так, щоб їх можна було легко помітити.

— Констанс! — вирвалося з мого стривоженого нутра. Я озирнувся довкола.

«Принаймні вона натягнула сукню», — подумав.

Далі набрав її номер. Глухо.

Я зодягнув плащ і, засліплений дощем, почвалав узбережжям до будинку Констанс, що був схожий на арабську фортецю. Зупинив ходу лишень тоді, коли опинився попереду помешкання, що вигравало сяйливими пломенями всередині та знадвору.

Одначе жодна тінь так ніде й не заворушилася.

— Констанс! — загорланив на весь голос я.

Вогні ніби заклякли на місці, застигла й тиша.

Страшезна хвиля накотилася на узбережжя.

Я заходився нипати очима, чи нема раптом ніде поруч її слідів, що вели б до припливу.

Втім, не було й натяку на них.

— Хвала Господу! — гадкував я. Згодом мене почали підточувати сумніви: — А що, коли їх розмило дощем?

— Тебе ж це влаштовує! — крикнув я.

І пішов геть.

Розділ п'ятий

Затим я пустився порохнистою стежкою, що пролягала через зарості дерев і гущавину дикої азалії, прихопивши зі собою дві упаковки пива, по півдюжини пляшок у кожній.

Постукав у парадні двері Крамлі, фігурно вирізьблені в африканському стилі, й узявся чекати. Загупав знову. Тиша. Я залишив одну з упаковок навпроти дверей і зробив кілька кроків назад. Разів вісім або ж дев’ять глибоко заковтнув повітря. Хвилю по тому двері врешті прочинилися так, що через відтулину прослизнула поплямлена нікотином рука, вихопила пиво і потягла всередину. Двері стукнули об одвірки.

— Крамлі, — залементував я і погнав прямісінько до дверей.

— Забирайся! — пролунав голос зі середини.

— Крамлі, це Безумець. Дозволь мені увійти!

— Навіть не надійся, — відрізав Крамлі, полощучи горло пивом із першої пляшки. — Мені телефонувала твоя дружина.

— От дідько! — прошамотів я.

Крамлі вицмулив ще трохи хмільного і додав:

— Сказала, що коли б вона не вибиралася з містечка, ти неодмінно знайдеш якусь біду на свою голову: то шубовснеш із причалу в купу лайна, то влаштуєш справжню бійню, міряючись силою у карате з командою карликуватих лесбійок.

— Вона не могла цього говорити.

— Послухай, Віллі (з натяком на Шекспіра), я людина в літах, тож усі ті цвинтарні каруселі та люди-крокодили, котрі опівночі розсікають водойми каналів, аж ніяк не для мене… Дай-но іншу упаковку. І ще одне: будь вдячним Богу за дружину.

— Прокляття… — процідив я.

— Вона пообіцяла повернутися раніше, якщо ти не зав’яжеш з цим і не візьмеш себе в руки.

— Вона може, — прогугнявив я.

— Нема нічого гіршого дружини, яка завчасу нагрянула додому, аби порушити твій творчий безлад. Зажди, — він відсьорбнув ще трохи пивця і проказав: — Ти ніби непоганий хлопець, Вільяме, але відстань од мене.

Я залишив півдюжини пляшок питва, примостив зверху телефонний довідник 1900-го й особисту телефонну книгу Реттіґан та відступив. По тривалій мовчанці знову промелькнула рука, промацала книжки, ніби вичитувала щось прописане шрифтом Брайля,[69] а тоді скинула їх і поволочила за собою пиво.

Я далі чатував. Зрештою двері вкотре прочинилися. Рука з неприхованою цікавістю почала обнишпорювати книжки і потягнула їх усередину.

— Блискуче! — скрикнув я.

Блискуче, подумалось, Богом присягаю, година не збіжить, як він зателефонує!

Розділ шостий

Рівно через годину Крамлі дав про себе знати. Правда, цього разу він не називав мене Вільямом.

— Якого милого! Лайно на лайні, — сказав він. — Ти знаєш, як заманити. Що це, в біса, за Книга мертвих?

Якого дідька! Я народився у трупарні, виріс на кладовищі, здобував освіту в Долині Царів,[70] неподалік Карнака, що розкинувся у Верхньому, а чи то Нижньому Єгипті. Подекуди уві сні ввижається, що я покритий креозотом.[71] Хто не розгледить книги зі списком покійників, коли її подають із пивом?

— Тепер упізнаю старого Крамлі, — видав я.

— Як мені цього всього не хотілося! Коли покладу слухавку, неодмінно наберу номер твоєї дружини.

— Не варто!

— Чому ж ні?

— Тому що, — я вмовк, затамував дух, а хвилю по тому випалив: — Ти мені знадобишся.

— Маячня!

— Почув, що я сказав?

— Почув, — проторохтів він. — О Боже! — і насамкінець додав: — Здибаємося побіля оселі Реттіґан. Ближче до сутінків. Коли щось вирине з припливу, прийшовши по твою душу.

— Побіля Реттіґан.

І він поклав слухавку раніше за мене.

Розділ сьомий

Ніч — це саме те, що нам потрібно. Полудень аж ніяк не годиться; сонце тоді напрочуд блискотливе, та й тіні начебто вичікують якогось дива. Несамовито палахкотить небо, тож ніщо під ним не насміє поворушитися. Годі шукати розради у залитій світлом днині. Марна справа. Істинно дух забиває тільки поночі, коли тіні дерев підбирають діл своїх одеж і вигойдуються у танку. Здіймається вітер. Сиплеться листя. Відлунюють кроки. Порипують балки та підлога. Кам’янисті крила цвинтарного янгола струшують порохно. Тіні зриваються, мов ворони. Незадовго до світанку меркнуть вуличні вогні, й місто на трохи затягує сліпотою. Саме тоді зачинається таїна і настигають пригоди. Тоді, а не на світанку. Усі довкола силкуються затамувати дух, аби не вихопити з рук темінь, пнуться зі шкіри, щоб забарити страховиння і притримати тіні.

Це свідчило про єдине — рішення здибатись із Крамлі на пісках, прямісінько перед величезною білосніжною арабською фортецею, що слугувала домом Констанс, у пору, коли темні хвилі омивають ще чорніше побережжя, було як ніколи слушним. Ми підступили ближче і зазирнули досередини.

Усі двері, як і раніше, залишалися відчиненими навстіж, яскраве світло заливало кімнати, мелодія Гершвіна,[72] вистукана на валику перфораційної стрічки у 1928-му,[73] долинала від піаноли,[74] програвала знову й знову, вже утретє, для незмінних слухачів — для мене і Крамлі — музика лилася через край, а от Констанс тут навіть і не пахло.

Я тільки-но розкрив рот, аби перепросити Крамлі за те, що дарма потривожив його.

— Краще тягни свій джин і стули пельку, — відрубав він та підіпхав мені під ніс пиво.

— Що ж, — заводив своєї Крамлі, — що ж це, в біса, мало б означати? — він прогортав особисту Книгу мертвих, яка належала Реттіґан, і, тицяючи пальцем, додав: — Тут, тут і ще ось тут.

Крамлі показував на півдюжини імен, обведених червоним, і глибоко витиснуті, недавно проставлені хрестики.

— Констанс припустила, що ці помітки зроблено навпроти людей, які залишилися живими, проте, ймовірно, то лише питання часу. Я теж такої думки. Що скажеш?

— Не погоджуюся, — кинув Крамлі. — Хай там як, це твоя забавка. Я он нагострив лижі на Йосеміту цими вихідними, і тут ні сіло ні впало з’являєшся ти, наче кінопродюсер, який прагне поліпшити свої нудотні сценарії, але методично запорює на кожній з наступних сцен. Я б радше хоч зараз вибрався до Йосеміту. Їй-богу, ти скидаєшся на дикого зайця, котрий щось учув.

— Постривай! — вигукнув я, оскільки побачив, що Крамлі наміряється дати драла. — Тобі не кортить довести справу до кінця, дізнатися, хто з тих людей, чиї прізвища ми переглядали, досі бродить світом, а хто давним-давно врізав дуба?

Я вихопив книжку, згодом жбурнув назад, тож Крамлі довелось її впіймати. Одначе вона упала, розгорнувшись на сторінці, де хтось вивів більш, аніж просто великий хрест, поруч з прізвищем, записаним такими ж гігантськими літерами, що нагадували кеглі для циркової афіші.

Крамлі враз спохмурнів. Я заходився читати прізвище, обернене догори дриґом: Каліфія. Королева Каліфія, Бункер-Гіл. Адреси нема. Зазначений лише телефонний номер.

Насупившись, Крамлі ніяк не міг відвести очей від цього напису.

— Ти часом не знаєш, де це? — запитав я.

— Бункер-Гіл, хай тобі грець, знаю. Не сплутаю це місце ні з чим. Я народився за кілька кварталів на північ. Хто тільки не скитається у тій домині — мексиканці, цигани, ірландці, з чиїх вікон настовбурчилися димарі, біле потереб’я і чорна нечисть. Я туди, бувало, вчащав, навідувався до похоронного бюро «Каллагана та Ортеґи». Плекав надію надибати справжніх трупів. Боженько, Каллаган і Ортеґа, які прізвища вліплені побіля Хуареса II, гвадалхарських пройдисвітів, зів’ялих квітів з Розаріта-Біч і дублінських хвойд. Не що інше, як коблище наволочі.

Ураз Крамлі крикма закричав, переповнений люттю через свої мандрівні балачки, готовий примкнути до моїх наступних розвідин.

— Ти чув, що я блею? Ти слухав цю маячню? Боже милостивий!

— Авжеж, — відповів я. — А чому б нам просто не зателефонувати бодай за одним з номерів, обведених червоним кружальцем, і не з’ясувати, чи та людина ще походжає землею, а чи присипана нею?

Не давши йому змоги почати крутити носом, я вирвав з рук книгу і погнав дюнами догори — до яскраво освітленого басейну Реттіґан, що красувався ззовні будинку; там у внутрішньому дворикові, на скляному столі телефонний апарат ніби дочікувався слушного часу. Я навіть не наважився позирнути на Крамлі, який ні на крок не зрушив з місця, поки мій палець набирав номер.

У слухавці почувся віддалений голос: «Номер більше не обслуговується». Приїхали, подумав я, хоча ні, зачекай!

Я хутчій зв’язався з довідковим бюро, розізнав номер, набрав його та відклав слухавку вбік так, аби Крамлі теж міг усе чути.

— Каллаган і Ортеґа, доброго вечора! — голос, який доносився зі слухавки, пробирав своїм глибоким і визрілим ірландським чи то шотландським акцентом, ніби долинав із головної сцени Еббі-театру.

Я загигикав. Потім кинув погляд на Крамлі, який копошився внизу.

— Каллаган і Ортеґа, — прозвучало знову, тепер гучніше, з нотками розлюченості. Потім запала довга тиша. Я не зронив ані пари з уст. — Що за чортівня? А?

Я повісив слухавку до того, як Крамлі підійшов до мене.

— Трясця твоїй матері, — сказав він, — приманка спрацювала.

— Це приблизно за два-три квартали від того місця, де ти народився?

— За чотири. Ну ти й хитра шельма.

— І-і-і? — протягнув я.

Крамлі схопив книгу Реттіґан.

— Ніби Книга мертвих, і ніби не зовсім, так? — поспитав Крамлі.

— А що, коли спробувати на інший номер? — Я розгорнув книгу, погортав і зупинився на Р. — Овва, поглянь-но сюди. Мати Божа, о так, цей навіть кращий, аніж Королева Каліфія.

Крамлі скорчив гримасу і сказав:

— Реттіґан, Маунт-Лоу. Цікаво, хто це з Реттіґанів поселився на узвишші Маунт-Лоу? Колись давно курсував тими пагорбами великий червоний трамвай, возячи тисячі людей на пікніки. Правда, він ущент розбився. Відтоді минуло пів мого віку.

Тінь спогадів умить промайнула обличчям Крамлі.

Я запримітив ще одне прізвище.

— Реттіґан. Собор Святої Вібіани.

— Милостивий Ісусе, який же це Реттіґан зачаївся у соборі Святої Вібіани?

— Сказав, наче католик, який тільки-но утвердився у вірі. — Я пильно вдивлявся у спохмурніле обличчя Крамлі. Міна його залишалася такою самою. — Тобі нецікаво? Я, здається, натрапив на потрібний шлях.

Я зробив три кроки до виходу, і тут посипалася лайка:

— Якого біса і чим це ти доберешся туди без прав і автівки?

Я завмер у тій же позі.

— Ти мене й підкинеш!

Залягла тривка вдумлива тиша.

— Чи не так? — умент докинув я.

— Чорт забирай, ти ж знаєш, де раніше курсував цей трамвай, що прямував до Маунт-Лоу?

— Мене возили туди батьки, коли мені було всього-на-всього півтора року.

— Це означає, що ти можеш вказати дорогу?

— Пригадую до дрібниць.

— Припни язика, — відрізав Крамлі, тільки-но закинув півдюжини пива у свою тарадайку. — Краще запльовуйся у машину.

Ми заповзли в автівку, полишивши Гершвіна позаду, аби той і надалі вистукував по дірках валика піаноли мелодію про Париж, а самі дали чосу.

— Головне, не белькочи нічого, — покерував Крамлі, лише хитай головою ліворуч, праворуч і вперед.

Розділ восьмий

— Побий мене грім, якщо я знаю, якого дідька втягнувся у цю кляту мазню, — пробуркотів Крамлі, ледь не звернувши на інший бік магістралі.

— Сто чортів мені в потилицю, якщо знаю, чому взявся за цю бісову справу, — проторочив я. А незабаром, пильно вдивляючись у скелі та підніжжя гір, які щоразу ставали ближчими, підсумував: — Тебе почуто.

— Знаєш, кого ти мені нагадуєш? — фиркнув Крамлі. — Мою першу і єдину благовірну, яка напевне знала, як забити баки, підкупляючи своїми пишними параметрами і виставляючи усі тридцять два напоказ.

— Невже я замакітрив тобі голову?

— Спробуй-но пискнути «ні», і я за барки вижбурну тебе з машини. Цікаво виходить: тільки-но ти помічаєш, що я втрачаю рівновагу, як миттю виструнчуєшся на сидінні й починаєш вдавати, ніби розгадуєш кросворд. Слова чотири, не більше, впишеш, до того як вихоплю олівець і випхаю тебе.

— Хіба я коли-небудь так поводився, Крамлі?

— Не грай на нервах! Ти взагалі стежиш за вказівниками? Не спускай з них ока. І ще. Скажи-но, з якого дива ти замислив цю тупорилу експедицію?

Я перевів погляд на телефонну книгу Реттіґан, що лежала на моїх колінах.

— Вона сказала, що втікала не від кого іншого, а від самої Смерті, від одного з тих, хто має невдовзі ґиґнути. Це ім’я є в нашій книзі. Може, хтось із них надіслав їй книжку, ніби злецький подарунок. А може, вона бігла їм навстріч, як і ми, прагнучи подивитися в обличчя тому, хто, взявши гріх на душу, насмілився прислати цвинтарний словник вразливій, інфантильній актрисі…

— Реттіґан не інфантильна, — завівся Крамлі.

— Вона ще те дитя. Реттіґан не виглядала б настільки ефектно на екрані, якби позбулася до біса рис, притаманних меґлінським крихіткам,[75] які скрашують її на тлі усіх цих сексуальних обертасів. Тут ляку нагнали аж ніяк не охлялій, постарілій Реттіґан, то молода сполохана школярка чимдуж гнала, проминаючи Голлівуд, через темний ліс, що, куди не кинь, кишить почварами.

— Ти настільки хутко видав це, ніби нашвидкуруч закалапуцькав різдвяний фруктовий пиріг, щедро посипаний горіхами.

— Невже так звучало?

— Без коментарів. Ніяк не збагну, навіщо комусь із тих друзів, обведених червоним, було надсилати їй дві книги з якимись недолугими спогадами?

— Навіщо? Свого часу Констанс мала безліч шанувальників. Проте, так чи інакше, згодом ці лави прихильників поріділи, і чимало людей почали люто ненавидіти її, будучи знехтуваними, зоставленими позаду, а щонайгірше — забутими. Реттіґан невтомно купалась у променях слави, відторгуючи тих, неначе справжнісінький непотріб, який залишають валятися на узбіччі. Радше за все, нині вони уже зовсім подалися, допевна дихають на ладан і прагнуть одного — бодай якось відомстити до того, як переставляться на той світ.

— Не можу повірити своїм вухам, — ти заговорив моїми словами, — подивувався Крамлі.

— Боже відверни, сподіваюся, що це не так. Тобто…

— Не заморочуйся. Тобі й так ніколи не стати Крамлі, як і мені ніколи не бути Жуль Верном Молодшим. Курча мама, куди нас занесло?

Я швидко провів поглядом околиці, щоб зорієнтуватись у просторі.

— Постривай! Ми дібралися, куди треба. Ось Маунт-Лоу. Ось тут давним-давно розбився вщент горезвісний червоний трамвай.

— Професор Лоу, — завів я, вичитуючи спомини, що нізвідки нахлинули по темний бік повік, — так, саме він у ході Громадянської війни здогадався зробити світлини з повітряної кулі.

— А це ще як забрело в твою голову? — здивувався Крамлі.

— Просто спало на думку, — дещо непереконливо бовкнув я.

— Ти до краю наповнений безкорисними відомостями.

— Ет, гадки не маю, що додати, — з прикрістю мовив я. — Ми ж дісталися до Маунт-Лоу, хіба не так? Місцина названа на честь професора Лоу, чий тунервільський трамвай злітає вгору, ширяючи цими просторами, правда ж?

— Ага, ага, маєш слушність, — згідливо кивнув Крамлі.

— Що ж, професор Лоу винайшов фотографування з повітряної кулі. Знімки ворожих загонів, які промишляли тут упродовж великої війни поміж штатами, були неоціненним внеском. Як не крути, а повітряні кулі, новітні винаходи і потяги принесли Півночі перемогу.

— Гаразд, гаразд, — буркнув Крамлі, — я ладен виборсатися з автівки і п’ястися на вершину.

Я вистромив голову з вікна, обдивився протяжну стежку, встелену бур’янистою гущавиною, що здіймалася все вище і вище довжелезним узгір’ям, туди, де громадилися тіні.

Відтак заплющив очі й проказав, ніби назубок вивчивши:

— До шпиля зосталося три милі. Ти справді замахнувся верстати це своїм ходом?

Крамлі вирячився на підніжжя гори.

— Хай тобі цур, ні, — він поплентався назад до автівки і з розгону зачинив двері.

— Невже є бодай мізерний шанс, що ми вирачкуємо на вершечок цією триклятою вузькою стежкою? Нам гаплик.

— Шанси завше є. Не вішай носа, ану вперед!

Крамлі припасував нашу тарадайку побіля геть зарослої стежки, заглушив двигун, виліз, трохи пройшовся, поколупався ногою в ґрунті й видобув звідти віхоть бадилля.

— Алілуя! — скрикнув. — Залізо. Сталь. Старезні рейки. Нікому й на думку не спало вийняти їх звідти: просто притрусили землею.

— Ти про що?

Його обличчя взялося багрянцем. Крамлі відступив назад, заледве затуляючи собою автівку.

— Ну, розумахо! Щоб ти ніколи не завелася.

— Тисни на газ краще!

— Сто чортів тобі в потилицю! — Крамлі стукнув по педалях. Машина задилькотіла. — Довбана мудрагеля.

Ми рушили!

Розділ дев'ятий

Маршрут на гору пролягав через іще більші хащі. Засушливий сезон дістався сюди раніше, тож трави уже випалило геть-чисто, позосталося лишень змертвіле бадилля, що часто-густо перегукувалося шелестом. У сяйві плитких променів, які мигцем меркнули за небокраєм, схил гори до самісінького узвишшя був схожим на пшеничний лан, що навсібіч розкинувся під палахкотливим сонцем. Дорогою туди під колесами постійно тріскотіло. Два тижні тому хтось залишив отут сірник, тож усе підніжжя зайнялося полум’ям.

Ця новина хутко облетіла всі газети, ба більше, лунала з телеекранів, адже вигляд вогнища і справді вражав. Одначе пожежа уже вщухла, вуглинок і тої сухості майже не зосталося. Єдиною річчю, що нагадувала про той інцидент, був палений припах, який щоразу доносився з Маунт-Лоу, покіль ми петляли загубленим шляхом.

Зненацька у Крамлі прорізався голос.

— Як добре, що тобі не видно з мого боку. Тут униз добра тисяча футів, не менше.

Я підібгав під себе коліна.

Втаїти цього від Крамлі не вдалося, тож він незадовго збавив метраж.

— Хоча ні, напевно, всього-на-всього п’ятсот футів.

Заплющивши очі, я почав читати фрази, що виринали по той бік зімкнутих повік: «По Маунт-Лоу курсував різний залізничний транспорт: то мчав електричний, то прошмигували вагони фунікулера».

Крамлі кинув допитливий погляд.

— І?

Я розпрямив ноги.

— Залізниця почала діяти четвертого червня тисяча вісімсот дев’яносто третього року. Тоді тисячі пасажирів безкоштовно отримували тістечка і морозиво. Пасаденський міський духовий оркестр подорожував у першому вагоні, завзято награючи «Хай живе Колумбія!». Але тільки-но вони якомога ближче здійнялися до хмар, одразу ж плавно перейшли до наступної композиції — «Ближче, Боже мій, до Тебе», таким чином змушуючи щонайменше десять тисяч людей заходитися ревом уздовж усієї дороги. Згодом, коли Дорога простяглася вище, вони утнули «Вгору, завжди вгору!» і награвали її доти, доки не сягали височіні. За ними у трьох вагонах фунікулера розмістився лос-анджелеський симфонічний оркестр: у першому були скрипки, в другому — духові інструменти, у третьому — литаври та дерев’яні духові. Щоправда, в сум’ятті геть-чисто забули забрати із собою диригента і його паличку. З ким не буває?!

Дещо згодом того ж дня мормонський хор храму Божого із Солт-Лейк-Сіті зійшов на цю арену, зайнявши також три вагони. В одному заводили сопрано, в іншому — баритони, в останньому — баси. Вони співали «Вперед, Христові воїни», як ніколи слушно, саме тоді, коли розчинялися в імлі. Повідомили, що для того, аби прикрасити тролейбуси, потяги і фунікулери, витратили десять тисяч миль червоної, білої і блакитної тканини. Як переповідають, коли день добігав кінця, одна трохи істерична жінка, яка ледь не молилася на професора Лоу, цінуючи його працю при прокладанні залізничних маршрутів, зведенні таверн і готелів, ревно заголосила: «Слава Господу, від Якого сходить благословення, і слава професорові Лоу». Затим багато хто знову просльозився, — пробурмотів я.

— Триста болячок мені в печінку! — вилаявся Крамлі.

По хвилі я додав:

— Тихоокеанська залізниця вела до Маунт-Лоу, Пасадена-Остріч-Фарм, Сілег-Лаєн-Зу, Сан-Ґабріель-Мішен, Монровії, Болдвінс-Ренч і Вайтіера.

Крамлі пробубнів щось собі в бороду і поїхав далі мовчки, наче набравши у рот води.

Сприйнявши це як натяк, я вирішив обірвати ніякову тишу.

— Ми уже прибули?

— Заяче серце, — сказав Крамлі. — Розтули вії.

Я розплющив очі.

— Гадаю, тепер на місці.

Так і було. Перед нами виднілися руїни старої залізниці, за ними бовваніли обвуглені підпори павільйону.

Я неспішно вибрався з автівки і став поруч із Крамлі, який пильно вдивлявся у милі землі, що, відколовшись, навічно поринули у морські глибини.

— Кортес[76] не бачив нічого кращого, — сказав Крамлі, — незрівнянні краєвиди. Дивно, що відтоді тут досі нічого не відновили.

— Політика…

— Як завше. Скажи мені, де ми, в біса, відшукаємо тут когось із прізвищем Реттіґан?

— Он там!

Приблизно за вісімдесят футів звідтіля, позаду просторіні  перцевих дерев, даленіла хатина, що наполовину вгрузла у землю. Вогонь обійшов її боком, а от дощ уже добряче облупив фарбу і понищив дах.

— Усередині повинно бути тіло, — мовив Крамлі, рухаючись у бік оселі.

— Там повсякчасно має бути якесь тіло. По-іншому, навіщо тоді йти туди на оглядини?

— Іди й видивись усе як слід. Я залишуся на місці, погніваюся на себе, що не приніс більше випивки.

— Справжнісінький детектив, — мовив я та повільним кроком попростував до будиночка, тоді щосили заходився відчиняти двері. Врешті вони змилувалися наді мною і піддалися. З переполоху я перехилився назад, а лише потім заглянув усередину.

— Крамлі! — вигукнув.

— Га? — обізвався він футів за шістдесят від мене.

— Ходи-но поглянеш!

— Тіло? — запитав Крамлі.

— У рази краще, — з трепетом відповів я.

Розділ десятий

Ми ввалились у справдешній лабіринт, зведений із газетного паперу. Хоча ні, не лабіринт, а радше катакомби, роздрібнені бруньками тіснуватих коридорів, що пролягали через стоси залежаних газет «Нью-Йорк Таймс», «Чикаго Триб’юн», «Сіетл Ньюс», «Детройт Фрі Пресс». П’ять футів ліворуч, шість футів направо і, на тобі, лазівка, крізь яку прошмигуєш, наче вивірка, страхаючись завалу, спроможного збити на квасне ябко, а то й геть дух вичавити.

— А щоб мені повилазило! — мені аж памороки забило.

— Не те слово, — проворкотів Крамлі. — Ісусе Спасителю, та тут щонайменше з десяток тисяч недільних та щоденних номерів, збитих у стоси, — нижні прошарки жовтяві, а ближче до верху проглядає білувата товща. І такий не один стіс, навіть не десять дюжин, а, Боже милостивий, ціла сотня.

Щоправда, газетні катакомби, котрі зяяли у присмеркових тінях, поволі зникали з поля зору. По хвилі я зіставив себе з лордом Карнарвоном, який у 1922 році відкрив усипальню Тутанхамона. Нас досі непокоїло, про що мали б свідчити усі ці пройдешні заголовки і сила-силенна некрологів?

Дедалі більше нових стосів визрівало попереду, чимало залишалося й позаду. Нам з Крамлі було вкрай важко пробиратися боком через цю тісняву, проштовхуючи черево і задок.

— Господи, — шепнув я, — здається, ніби це місце сколихнув справжній землетрус.

— Так і є! — пролунало з глибини заваленого газетами тунелю.

Удалині вималювались обриси мумії, яка зайшлася репетом. Стоси рухнули на мене. Ледь не розмастили по підлозі.

— Хто там? — завересканив я. — І де ви, до холєри, зарилися?

— Нічогенький лабіринт, чи не так? — луною прокотився голос мумії. — Моїх рук справа. Усе від екстренних ранкових номерів до останніх вечірніх, підсумки перегонів, недільні комікси, чого тут лише не назбиралося?! За сорок років! Музейна книгозбірня новин, що не годяться для друку. Іди далі, не збавляючи темпу! Потім заверни ліворуч. Я десь у тих межах!

— Ворушися! — спроквола вимовив Крамлі. — Трохи свіжого повітря тут не завадило б!

— Ти на правильному шляху! — погідливо докидав сухий голос. — Уже небагато залишилося. Тримайся лівого боку. Тільки не смій курити! Кляте місце. Звідси не вислизнеш під час пожежі. Це просто тенета з ряду заголовків: «Гітлер дістався до влади», «Муссоліні розгромлює Ефіопію», «Серце Рузвельта припинило битися», «Черчілль зводить залізну завісу» — непогано, правда ж?

Ми завернули за крайній ріг, прямо посеред високих стосів газет, що нагадували вежі з млинців, і, на диво, надибали у цьому непроглядному лісі галявину. На віддаленому краю проглядався армійський тапчан, на якому лежало щось схоже на великий згорток в’яленої плоті, а чи то просто мумію, що постала з-під землі.

Звідтіля їдуче тхнуло. У сум’ятті запах здавався нерозбірливим. Віддавало чимось ніби трупним, ніби живим.

Я неквапно підібрався до лежака. Крамлі йшов назирцем. Тепер мені вдалось уловити, що насправді витало у повітрі. То не сморід мертвяка забився у наші ніздрі, а запах прілої невмиваної плоті.

Ганчірна мотанка заворохобилася. Старезне покривало, що спадало на обличчя, нагадувало краями водяні виямки, позоставлені на мілині. Дрібнючі полиски світла щоразу пробивалися на-гора з-під поморщених повік.

— Даруйте, не можу підвестися, — задриготів поморщений рот. — У пана з Армантьєра не вставав уже сорок років.

Його рот зайшовся сміхом так, що заледве не захлиснувся. Тоді з нього вирвався кашель.

— Ні, ні, у мене все гаразд, — почувся безсилий шепіт. Голова відкинулася назад. — І де, в дідька, вас так довго носило?

— Ви про що?

— Я вичікував вас! — завела мумія. — Який тепер рік? Тисяча дев’ятсот тридцять другий? Сорок шостий? П’ятдесятий?

— Тепліше, тепліше…

— Шістдесятий. Чи який?

— У десятку, — скрикнув Крамлі.

— Я не зовсім з’їхав з глузду, — зашамкотів побабчений рот старигана. — Принесли мені якусь потраву?

— Потраву?

— Ні, ні, цього просто не може бути. Один хлопчур таскав мені собачі наїдки з друкарської алеї Ґраб-стріт,[77] консерву за консервою або всяку кляту падаль. Ти ж не він? Чи він?

Ми розвернулись і захитали головами.

— Вам до вподоби мій пентхаус? До речі, первинно це слово означало місце, в якому утримували пентюхів. Дати чосу звідти було непосильним завданням. Ми всього-на-всього наділили його іншим значенням та підвищили платню. На чому я завершив? Ага, згадав. То як вам мій притон?

— Справжня Читальня християнської науки![78] — вигукнув Крамлі.

— Тиць, моя радість! — тим самим тоном проказав Рамзес II. — Тисяча дев’ятсот двадцять п’ятий був добрий на почин. Відтоді не міг зостановитись. Усе приставало до рук, не те, щоб любив видирати з-під носа, але як уже взяв, то випускати не хотілося. Все почалося того дня, коли мені з голови вилетіло, що треба до духу виносити ранкові газети. Затим назбиралася ціла пака за тиждень, і так пішло-поїхало — «Триб’юн», «Таймс», «Дейлі Ньюс». Море різного непотребу. Ось там, праворуч від вас, добірки тисяча дев’ятсот тридцять дев’ятого. По ліву руку — за тисяча дев’ятсот сороковий. Стос позаду — за сорок перший. Повний комплект.

— Як бути тоді, коли ви шукаєте конкретний номер, а на ньому накладено усього з чубком, десь футів чотири?

— Намагаюся на такому не зациклюватися. Назвіть дату.

— Дев’яте квітня тисяча дев’ятсот тридцять сьомого, — зірвалося з мого язика.

— Бодай би ти скис! — процідив Крамлі.

— Не затуляй рота цьому парубкові! — донісся шепіт з-під товщі закушпеленого покривала. — Джин Гарлоу[79] відійшла у двадцять шість років. Уремічне отруєння. Відправа завтра у першій половині дня. Форест-Лон. Нельсон Едді та Джанетт Мак-Дональд[80] будуть на панахиді.

— Боженько! — прорвало мене.

— Він не до кінця ролики розгубив, чи не так? Далі!

— Третє травня тисяча дев’ятсот сорок другого року, — ляпнув я що попало.

— Загинула Керол Ломбард.[81] Авіатроща. Гейбл[82] оплакує її.

Крамлі повернувся до мене.

— І це все, що вам відомо? Мертві зірки кінематографа?

— Не переймайтесь, дітиська, — пролунав старий, ледь не загробний голос. — Що ви тут забули?

— Ми прийшли… — завів Крамлі.

— Це стосується… — підхопив я.

— Досить, — у голові старого здійнялася курява думок. — Ви є продовженням!

— Продовженням?

— Востаннє, коли хтось намагався видертися на Моунт-Лоу, аби звести рахунки з життям, він не довів справу до кінця, вирішив звернути назад, одначе дорогою його збила автівка. Відтоді цей горе-самогубець живе в достатку. Останнього разу хтось справді приходив сюди якраз… Якраз нинішнього полудня!

— Нинішнього?

— Чом би й ні? Хіба не можна провідати немічного старця, котрий потопає у безкраю порохна. Я не знав тілесних любощів з 32-го року. До речі, хтось заходив сюди кілька годин тому, розносив вісті, горланив про лихе в тунелях. Пригадуєте казку, в якій був млин, що готував вівсянку? Кажеш «починай!» — і, на тобі, гаряча вівсянка. Хлопчина знав, як запустити її, але, мов на гріх, забув чарівне слово, спроможне зупинити вариво. Бісова вівсянка до краю затопила місто. Для того, щоби прокласти кудись стежку, доводилось утоптати чимало каші. У мене он скільки преси, а з вівсянкою якось туго. І до чого це я?

— Казали, що хтось горланив тут…

— То десь із коридору між «Лондон Таймс» та «Фігаро». Ну-ну. Горлання жінки скидалося на крикняву віслюка. Від того репету я аж у штани надзюрив. Наганяла страху, що обвалить мої колони. «Один нехитрий поштовх — і все притьмом полетить шкереберть, як у доміно, — горлопанила вона. — Усі ці кляті часописні забудови розквасять тебе».

— Як на мене, землетруси…

— Прокочувалися. Ще й як термосило, он візьміть хоча б «Повідь на річці Янцзи»[83] чи «Дуче перемагає». Але, бач, я вцілів. Навіть наймогутніший землетрус тридцять другого року виявився незугарним розруйнувати мої покерні стовпці. Так чи інак, та оскаженіла жінка гаркала на мене, звинувачуючи мене в усіх насущних пороках, і настійно вимагала добірку газет за певні роки. Я сказав, що варто поритись у першому ряді ліворуч, а затим справа. Неопрацьовану та непосортовану пресу я все одно зберігаю нагорі. Чулось, як вона моцувалася з тими стосами. Її прокльони спроможні були накликати велику біду, тож знову б залунало звідусіль: «Лондон у полум’ї!».[84] Вона тарахнула дверима і пошпарила шукати місце, звідкіля можна було б кинутися долу. Не думаю, що її лупнула машина. Знаєте, про кого мова? Я зумисне приберіг інтригу. Ну що, здогадалися?

— Поки не второпав, — ошелешено мовив я.

— Бачите, он лоток із наповнювачем для котячого туалету? Згребіть трохи вершечок — і випорпаєте писульку з чудернацьким шрифтом.

Я покрокував до лотка. Під насипом тирсової стружки та, як видалося, пташиного посліду, нашукав дві дюжини однаковісіньких запрошень.

— Кларенс Реттіґан… — я застиг.

— Читай далі! — закликав старий.

— Констанс Реттіґан, — зітхнув я і взявся читати далі, — раді оголосити про наше весілля, що відбудеться на вершині Маунт-Лоу десятого червня тисяча дев’ятсот тридцять другого року о третій годині по обіді. На вас чекає автомобільний і залізничний ескорт. А також шампанське.

— Запрошення прийшло за тією адресою, де ви мешкаєте? — поспитав Кларенс Реттіґан. Я підвів погляд.

— Кларенс Реттіґан і Констанс Реттіґан, — проказав я. — Постривайте. Хіба не варто було зазначити дівоче прізвище Констанс?

— Скидається на інцест. Ти це мав на увазі?

— Дивно-дивно!

— Ви зовсім нічого не зрозуміли, — вирвалося з висхлих уст. — Констанс присилувала мене змінити рідне прізвище. Мене кликали Оверголт. Вона сказала, що горіла б у пеклі, якби змінила своє першокласне прізвище на недолуге другосортне поганяло, і на вам…

— Вас охрестили напередодні церемонії? — припустив я.

— До того не був охрещений, але врешті зробив це. Єпископський диякон, який походив з Голлівуда, подумав, що я геть розум утратив. Ви коли-небудь намагалися перечити Констанс?

— Я…

— Навіть не смій казати «так»! Часто-густо вона наспівувала «Кохай мене або облиш». Я полюбляв ці наспіви. Опріч того, прийняв таїнство миропомазання, мене намастили церковним єлеєм. Я перший недоумок в Америці, який спопелив свою метрику.

— Хай мене качка копне! — здивовано вигукнув я.

— Не тебе. Мене. На що ви поглипуєте?

— На вас.

— Ще б пак. Зрозуміло, — промовив він. — Вигляд у мене, ясна річ, не конче. Та й тоді було не комільфо. Бачите он ту осяйну штуку на запрошеннях? То латунне руків’я трамвайного вагоновода з Маунт-Лоу. Реттіґан шаленіла, коли я постукував по латуні. Це моє ратище, рукоять машиніста маунт-лоуського трамвая. Ісусе Христе! А чи нема поруч пивця? — ні сіло ні впало додав він.

Мені аж слинка потекла.

— Ви зізналися, що були першим чоловіком Реттіґан, а по хвилі канючите пива?

— Не казав я, що був її першим чоловіком. Тільки-но одним із. Де це пиво поділося?

Старий прикусив губи. Зітхнувши, Крамлі почав нишпорити по кишенях.

— Ось пиво і «Малломарс»!

Старий висолопив язик та примостив на нього пластинку печива. Відтак дочекався, поки воно розтануло, неначе облатка для причастя.

— «Малломарс»! Жінки! Не можу без них жити!!

Він трохи підвівся, щоби дістатися до пива.

— Реттіґан, — я взявся за старе.

— О, так. Шлюб. Вона здійнялася на вершину завдяки трамваю, а вже там оскаженіла через погоду. Думала, то моїх рук справа. І все-таки вона освідчилася мені. Навпісля медового місяця, однієї з нічим не примітних ночей, її прояснило, що я жодним чином не можу сприяти клімату. Вона притьмом обросла бурульками, а тоді геть розчинилася за ними. Знаєте, моє тіло більше ніколи не буде таким, як тоді, — старий затремтів.

— І це все?

— Що ти розумієш під словом «все»? Тобі коли-небудь таланило обходити її двічі з трьох разів?

— Заледве, — прошамотів я.

Я витягнув із кишені телефонну книгу Реттіґан.

— Ось звідки ми довідалися про ваше існування.

Старий позирнув на своє прізвище, обведене червоним кружальцем.

— З якого дива комусь збрело у голову підіслати вас сюди?

Пометикувавши трохи, він зробив ще ковток.

— Зачекайте! Якщо не зраджує пам’ять, ти якийсь письменник?

— Якийсь.

— Он воно як! Відколи ви з нею знаєтеся?

— Кілька років.

— Рік з Реттіґан рівнозначний тисячі та одній ночі. Ти ніби заподіваєшся у кімнаті сміху. Це справжнісінька чортівня, сину. Б’юсь об заклад, що вона обмалювала моє прізвище тільки заради того, аби ви зайнялися створенням її життєпису. І хто може бути кращим на почин, аніж я, Вірний Старий?

— Не думаю, — заперечив я.

— Вона канючила, щоб ви робили нотатки?

— Зроду-віку не просила.

— Дідько, було б незле, правда ж? Кому під силу написати навіженішу книжку, ніж Констанс, злобнішу, ніж самій Реттіґан. Даю голову на відріз, що вона приречена стати бестселером! Вкладайся у ліжко разом з Реттіґан і прокидайся під проливнем золотого дощу. Збігайте махом вниз і збалакуйтеся з видавцем. Відсипете мені трохи грошенят із гонорару. Ну як, по руках?

— Гонорару?

— Отеперечки піднесіть мені ще печива «Малломарс» та більше пива. Чи ваші язики досі сверблять? Хочете далі теревені правити?

Я згідливо кивнув.

— Он там на іншому столі… — він показав на ящик з помаранчами, — лежить перелік гостей, запрошених на весілля.

Я підступив до ящика з помаранчами, на якому були скупчені квитанції; почав перебирати їх, допоки не натрапив на добротний аркуш, що заполонив мою увагу. Тут вклинився старий:

— Ви коли-небудь мізкували над тим, звідкіля походить назва Каліфорнії?

— До чого це?..

— Стули писок. Коли в тисяча п’ятсот дев’ятому іспанці відступали з Мексики, прямуючи на північ, то повсюди цурпелили зі собою книжки. В одній із них, виданій у Іспанії, розповідалося про королеву амазанок, яка владичила у краї достатку, де з-під землі били молочні струмені та пульсували медові артерії. Звали її Каліфією. А землю, на якій панувала королева, нарекли Каліфорнією. Усе завдяки іспанцям. Саме вони, спинивши нараз свою ходу, опустили погляд, озираючи долину, виповнену медом та молоком. І в пориві дали їй назву.

— Каліфорнія?

— Що ж, окинь оком перелік запрошених.

Я глипнув і почав читати.

— Каліфія! Боженько мій! Ми старалися зв’язатися з нею сьогодні. Де вона заподілася?

— Те саме багнулося довідатися Реттіґан. Не хто інший, як велична Каліфія, передвіщала наше неминуче одруження, втім, і словом не обмовилася, що за ним — невідворотний крах. Отак Реттіґан узяла мене в лабети, скликала юрму гульвіс, аби впивалися шампанським. І все через Каліфію. Вона й сьогодні тут ніяк не вгавала, надриваючи горло із глибини газетного тунелю: «Де, в біса, її носить? Ти точно маєш знати!»

«Богу духа винен, — я намагався докричатися до зворотного краю тунелю. — Іди, Констанс! Каліфія занапастила обидва життя. Іди і спробуй позбутись її раз, потім удруге. Вбий Каліфію!»

Знесилена мумія звалилася на постіль.

— Ви сказали це, — вирішив перепитати я, — сьогодні опівдні?

— Щось таке, — зітхнув старий. — Я випровадив її, охоплену жадобою крові. Сподіваюся, вона розшукає ту кінчену астрологиню і… — його голос задрижав. — Можна ще «Малломарс»?

Я поклав печиво на язик старого. Солоднеча розтанула. А він пожвавішав.

— Дивлячись на це безкосте чудо, ти б ніколи не подумав, що десь у банку воно зберігає півлимона. Можеш піти пересвідчитись. Я реанімовував волл-стритські акції, передаючи повітря з рота в рот тим, які ще не встигли до ручки охляти, а лише впали у сплячку з тисяча дев’ятсот сорок першого через Хіросіму,[85] Еніветок[86] і Ніксона.[87] Тоді й подумав: а чому б мені не придбати «Ай-Бі-Ем»,[88] та й «Белл»[89] заодно. І ось зараз я надбав цей розкішний маєток із виглядом на Лос-Анджелес. Єдине, що справляти нужду доводиться надворі в «Енді Ґамп» клозеті.[90] До того ж «Глендейл Маркет»[91] витрясає з мене чимало грошенят за посильного хлопчака, який притарабанює «Спем», консервований чилі та пляшкову воду. Просто «Життя Райлі»![92] Тепер ви достатньо покопирсались у моїй минувшості?

— Майже.

— Реттіґан! Реттіґан! — вів далі старий. — Вона запалювалась окриками і бурхливими оваціями. Час від часу про неї згадували у цих газетах. Візьміть будь-яку з вершечка кожного стосу — чотири праворуч, шість зліва — усі вони різняться. Вона зоставила багацько слідів дорогою до Марракеша. Нині прителепала назад, аби прибрати у котячому лотку.

— Ви не жартуєте про те, що бачили її сьогодні?

— Навіщо мені це здалося?! Від такого крику Румпельштільцхен[93]розпанахав би себе навпіл, а тоді зібрав би все докупи.

— Невже вона нічого більше не прагнула, лишень добути адресу Каліфії?

— І газети. Та нехай забирає їх і котиться під три чорти. Тут йдеться про довге розлучення, і нема тому ні кінця ні краю.

— Можна взяти? — я підняв запрошення.

— Бери хоч дюжину! Тоді так ніхто й не приплентався до нас, окрім друзів-одноденок Реттіґан. Вона жмакала ці картки і жбурляла через плече. «Ти завше можеш замовити ще», — повторювала вона. Розбирайте до решти запрошення. Розтягуйте газети. То що ви там говорили, як вас звати?

— Я не відрекомендувався.

— Дякувати Богу! Вимітайтеся звідси! — вказав на двері Кларенс Реттіґан.

Ми з Крамлі неквапливо ринули відтіля, проминаючи лабіринтні вежі, прихопивши зі собою по примірнику з восьми різних стосів. Тільки-но намилилися вислизнути через передні двері, як тут, наче грім з ясного неба, з’явився хлопчик, тримаючи перед собою напхом напханий ящик, і затулив нам дорогу.

— Що приволік? — поцікавився у нього я.

— Бакалію.

— Здебільшого випивку?

— Бакалію, — правив посильний. — Він досі там?

— Навіть не думайте навідатись сюди вдруге! — надривно пролунав із глибини газетних насипів голос фараона Туга. — Від мене й мокрого сліду тут не залишиться!

— Він на місці… Нічого не змінилося, — протягнув хлопчик, миттю пополотнівши.

— Три пожежі й землетрус! Останній якраз гряде! Я чую, як він наближається! — голос мумії повагом стишувався.

Хлопчик зиркнув на нас.

— Тобі з ним голову мастити, — сказав я, відходячи якнайдалі.

— Ані руш! Затамуйте дихання! — хлопчик поволі переставив ногу через поріг.

Ми з Крамлі стояли як укопані, не заковтуючи повітря, доти, доки хлопчик не розчинився у просторі.

Розділ одинадцятий

Крамлі потрафив розвернути свого драндулета і скерувати його назад схилом таким чином, що ми не зірвалися зі шпиля. Дорогою мої очі по береги зайшлися слізьми.

— Тримай язик за зубами, — Крамлі усіляко уникав мого погляду. — Я не намірений нічого слухати.

Я важкувато ковтнув.

— Три пожежі й землетрус. І ще один от-от нагряне!

— Скільки можна?! — Крамлі вдарив по гальмах. — Не верзи дурниці. У твоїй голові тільки маячня осіла. Авжеж, новий землетрус не за горами: Реттіґан! Вона розірве нас на дрібненькі шматочки! Випльовуйся звідси і далі пиляй на двох!

— Я ж маю страх висоти.

— Ну, нехай. Рот на замок!

Після того тисяч двадцять ліг,[94] не менше, ми їхали у цілковитій тиші. На вулиці уже скупчилися машини, тож я заходився переглядати газети, одну за одною.

— Дідько! — я таки не стримався. — Досі не второпаю, чому він дозволив узяти саме їх?

— Що там нашукав?

— Нічогісінько. Нуль. Повний.

— Дай-но мені, — Крамлі вирвав з рук газету і взявся нипати на неї одним оком, інше ж — не спускав із дороги. Почало мжичити.

— «Емілі Старр[95] померла у двадцять п’ять років», — вичитав Крамлі.

— Дивися, куди ідеш! — я розперезався, коли автівка захилиталась у різні боки.

На той час Крамлі втупився позирком у інший випуск:

— Корінн Келлі розлучається з фон Штернберґом.[96]

Він перекинув газету через плече.

— Ребекка Стендіш перебуває у шпиталі. Її життя тримається на волосині.

Ухопив ще одну, затим іще.

— Женев’є Карлос збирається під вінець із сином Ґолдвіна.[97] До чого б це?

Допоки тарабанив дощ, я підсунув йому три наступні газети. Втім, усі вони опинилися там, де й попередні, — на задньому сидінні.

— Він так ревно намагався переконати нас, що тримається при здоровому глузді. А що з того вийшло?

Я перемішав газети.

— Ми точно щось проґавлюємо. Не тримав би він їх ні за цапову душу.

— А чом би й ні? Горіхи додають до персиків, сливи до горіхів. Фруктовий салат виходить.

— Навіщо Констанс знадобилось… — я замовк. — Зачекай!

— Чекаю, — Крамлі міцніше обхопив кермо.

— Усередині — сторінка світського життя. З величенькою знимкою. На ній Констанс, Господи милосердний, років на двадцять молодша, і мумія, чудило, з яким ми теж уже запізналися, прямісінько тут, щоправда, повен сил та енергії, не те, що зараз; он їхнє весілля, з одного боку Марті Кребс, права рука Люїса Б. Майєра, з іншого — Карлотта К. Каліфія, видатна астрологиня!

— Саме вона порадила Констанс улаштувати весілля на Маунт-Лоу. Астрологиня пророкує, Констанс губить себе, приймаючи все за чисту монету. Пошукай некрологи.

— Некрологи?

— Шукай! Що бачиш?

— Святі мученики! Щоденний гороскоп з ім’ям Королеви Каліфії.

— І що ж, цікаво, пророкують? Щось феєричне? Добросердне? Може, вдалий день для закладання саду, а чи, може, для шлюбу з якимось махабундою? Ну ж бо, читай!

— «Щасливий тиждень, щасливий день. Радо приставайте на усі пропозиції: як великі, так і малі». Ну, й що далі?

— Нам кров з носа треба знайти Каліфію.

— Навіщо?

— Не випускай з уваги, що це прізвище теж обведено червоним кружальцем. Ба більше, нам украй необхідно перестрітися з Каліфією, доки її не спіткало лихо. Червоний хрестик означає смерть і поховання. Хіба не так?

— Ні, — заперечив Крамлі. — Хай там як, а старий Тутанхамон досі дриґається, хоча його ім’я позначено червоним чорнилом. І хрестиком на додачу!

— Однак він чує неладне: що хтось збирається по його душу.

— Хто, Констанс? Це недоросле чудо?

— Облиш, старий ще топче ряст. Проте не має жодних гарантій, що ніхто не прибрав Каліфію. Реттіґан не так уже й багато нам повів. Гадаю, Каліфія могла б пролити куди більше світла на ситуацію. Єдине, що нам треба, — роздобути її адресу.

— Цього буде доста? Ей, — Крамлі враз звернув на узбіччя та виклюнувся з машини. — Більшість людей так ніколи не додумалися б, і Констанс не налізло на голову, і ми не здогадалися. Жовті сторінки! Он куди ми так і не пхнули свого носа. Жовті сторінки! От телепні! Жовті сторінки!

Він пройшовся узбіччям, затим прошмигнув у телефонну будку, де поспіхом заходився порпатися серед огрому затертих жовтих сторінок. Нишпорив доти, поки не вирвав одну і не поклав довідник на місце.

— Номер телефону застарів, давно недійсний. Однак нам, може, вдасться дізнатися адресу астрологині.

Він тицьнув сторінку поперед очі. Я прочитав: «Королева Каліфія. Хіромантія. Френологія. Астрологія. Єгипетська некрологія. Твоє життя — моє життя. Ласкаво прошу».

І цей триклятий заклад зі знаком зодіаку.

— Отож! — підсумував Крамлі, набравши повні груди повітря, як ніколи раніше. — Констанс вказала нам на єгиптянські рештки, а рештки приводять нас до Каліфії, яка намовила Констанс виходити за цю тварюку!

— Нам нічого невідомо напевне!

— Нехай і не знаємо чогось. Що з того? Вивідаємо усе.

Крамлі перемкнув передачу автівки, і ми стрімголов погнали вперед, аби дошукатися істини.

Розділ дванадцятий

Ми дісталися до Центру екстрасенсорних досліджень Королеви Каліфії, відлюдної місцини Бункер-Гіла. Крамлі, зиркнувши на будівлю, скривився, наче від квасного яблука. Я ж кивнув йому, провівши погляд в інший бік, де було те, що безумовно мало розпалити нашу цікавість: похоронне бюро Каллагана й Ортеґи.

Це й справді неабияк пожвавило його.

— Ніби повернувся в рідні околиці, — визнав Крамлі.

Наша тарадайка заглухла. Я вийшов.

— Збираєшся всередину? — поцікавився у Крамлі.

Він сидів на місці, витріщившись на вітрове скло, і не відривався від керма. Скидалося, ніби досі веде автівку.

— Як так? — подивувався він. — Усе довкола ніби пішло під укіс разом з нами?

— То ти йдеш чи тут стовбичитимеш? Ти станеш мені у нагоді.

— Відійди убік.

Крамлі подався вгору крутими бетонними приступками, за якими були інші, уже добряче полущені східці. Затим спинив ходу і взявся обдивлятися великий білий будинок, подібний на потрощену клітку якогось птаха, і тут видав: «Схоже на недоладну пекарню, в якій виминають тісто для печива із жалюгідними передбаченнями».

Ми піднялися далі. Дорогою надибали кота, білого цапа і павича. Коли проминали птаху, вона, здавалося, загравала з нами, підморгуючи тисячею пар очей. Перестрілися з нею прямісінько перед дверима. Тільки-но я постукав, як тут, зовсім не в пору, почали сипатися сніжинки облупленої фарби, влягаючись на мої туфлі.

— Якщо це тримало вкупці будинок, то стояти йому зосталося небагато, — виснував Крамлі.

Я загупав у двері усіма суглобами п’ястука. У відповідь почув шум. Здавалося, що всередині хтось пересуває паркетом рухомий масивний сховок. Щось важкеньке пнули по інший бік дверей.

Я знову підняв руку, одначе високий голос, схожий на цвіркотіння горобця, зупинив мене:

— Котіться звідси!

— Я всього-на-всього хотів…

— Забирайтеся геть!

— П’ять хвилин, — благально протягнув я, — чотири, дві, одну, заради Бога. Без вашої помочі мені не обійтися.

— Ні, — різонув вуха голос, — а я без вашої обійдуся.

Мої думки закрутились у шаленому темпі, наче «Ролодекс».[98] Я знову вчув недавній голос мумії. І луною повторював за нею.

— Ви коли-небудь мізкували над тим, звідкіля походить назва Каліфорнії? — видав я.

Запала тиша. Високий голос ураз перемінився, набравши тональності шепоту.

— От дідько!

Затим озвалися три замки, один за одним.

Жоден не знає того про Каліфорнію. Аніхто.

Двері прочинилися на кілька дюймів.

— Гаразд, давайте, — погодився голос. І велика пухка рука, що нагадувала морську зірку, висунулася назовні. — Кладіть сюди!

Я вклав свою руку в її.

— Не так!

Я розвернув правицю долонею догори. Її рука схопила мою.

— Спокійно!

Й рука помасажувала мою, великий палець ковзнув лініями моєї долоні.

— Цього просто не може бути… — прошептала вона.

Її рухи сповільнилися, коли дібралася до подушечок під моїми пальцями.

— Таки воно! — зітхнула.

По хвилі додала:

— Пам’ятаєте своє народження!

— Як ви довідалися?

— Ви, найімовірніше, — сьомий син сьомого сина!

— Зовсім ні, — заперечив я. — Єдина дитина в сім’ї, жодних тобі братів.

— Боже мій! — її рука підстрибнула у моїй. — Ви житимете вічно!

— Але ж це нікому не вдається…

— Вам вдасться. Ясна річ, то аж ніяк не стосується вашого тіла. Усе пов’язано з діяльністю. До речі, чим ви займаєтеся?

— Гадав, що моє життя відкривається для вас до дрібниць, коли вдивляєтесь у долоні…

— Ісусе Христе! Актор? Хоча ні. Позашлюбний син Шекспіра.

— У нього не було синів.

— Тоді Мелвілла.[99] Виплодок Германа Мелвілла.

— Було б непогано.

— Так і є.

Я вловив скрипіння коліс, що стугоніли під чималим вантажем, від’їжджаючи від дверей. І тут портал поволі прочинився. Перед нами постала огрядна, зодягнена у завелику для неї темно-червону оксамитову мантію жінка, яка поступово віддалялася все далі й далі, сновигаючи у металевому троні на колесах з одного кінця кімнати в інший, катаючись паркетною долівкою.

Збавила темп вона побіля столу, на якому вилискували не одна, як бувало, а відразу чотири кришталеві кулі, осяяні зеленкувато-бурштиновою лампою від Тіффані.[100] Королева Каліфія, астрологиня, хіромантка, френологістка, знавець минувшини і прийдешнього, ув’язла у здоровецькій плоті, що скидалася на насип вагою в три сотні фунтів, і просвічувала наші тіла, наче пулюївське випромінювання. І тут з тіні виринув громіздкий сталевий сейф.

— Я не вчеплюся у вас зубами!

Я підступив ближче. Крамлі рушив назирцем.

— Тільки залиште двері прочиненими, — докинула вона.

Надворі здійнявся крик павича, все ж я насмілився простягти іншу руку. Королева Каліфія раптом відсахнулася, наче обпечена.

— Ви знаєте романіста Ґріна? — глибоко дихаючи, мовила вона. — Ґрема Ґріна?[101]

Я згідливо кивнув.

— Він написав про духівника, який утратив віру. Проте згодом той самий священик засвідчив диво, до котрого сам спричинився. Воскресіння віри викликало неабияке сум’яття, ледь не звело його в могилу.

— І що з того?

— І що з того?.. — вона вп’ялася поглядом у мою долоню, так ніби та була відтята від руки. — Господи милий!

— Щось схоже відбувається з вами? — я почав доскіпуватися.

— Те саме, що трапилося й зі священиком?

— Невже ви загубили віру в себе й утратили дар зцілювати?

— Стеряла все, — буркнула вона.

— І прямо зараз, отеперечки, це відновилося, повернулося до вас?

— Нехай би вас пранці з’їли, але так!

Я з усієї міці притиснув долоню до грудей, аби вона не зуміла більше нічого угледіти.

— Як ви здогадалися? — дивом дивувався.

— То аж ніяк не здогад. Щось на кшталт безпричинної паніки охоплює мене.

Каліфія глипнула на весільні запрошення і газету, що виднілись у моїй простягнутій руці.

— Ви здійнялися вгору, щоб побачитися з ним, — мовила вона.

— Щойно вловили поглядом, чи не так? Це цілковите дурисвітство.

На її обличчі проступив легкий усміх, що невдовзі перемінився на шаленство.

— Люди рикошетять від нього і врешті одцвітають тут.

— Мені здається, що відбувається це не настільки уже й часто, — заперечив їй. — Якщо можна, я з вашого дозволу присяду. Інакше з ніг звалюся.

Вона кивнула на стілець за кілька футів од неї — на безпечній віддалі. Я вмостився у вказаному місці.

Крамлі, якого ми довго не помічали, мав сердитий вигляд.

— Що ви там говорили? — поспитав я. — Люди не дуже то й учащають до старого Реттіґана. Нікому ж практично не відомо, що він досі живий та мешкає на Маунт-Лоу. Втім, хтось примудрився сьогодні навідатися туди й нагримати на нього.

— Вона репетувала? — по тім питанні громіздка гора повалилась у спомини. Скидалося, що от-от розтане у них до решти. — Я не впустила її і квит.

— Її?

— Завжди стаю на ті самі граблі, — Королева Каліфія окинула оком кришталеві кулі, — бачу чиєсь прийдешнє і з дурного розуму випалюю те. Хай там як, я ж тільки натякаю, а не засвідчую факти. Не раджу, що купувати на біржі, а чи на кого рівнятися. Дієту порекомендую, відхрещуватися не буду, ще приторговую вітамінами, китайським чаєм, але довголіттям — ніколи!

— Ви ж щойно силкувалися втюкати його.

— Із вами зовсім по-іншому, — вона перехилилася вперед. Коліщата під величезним кріслом зайшлися скрипом. — Он, прямісінько перед вами розпласталося ваше майбутнє. Мені ще ніколи не вдавалося так чітко його бачити. І все-таки над вами нависла жаска загроза. Повсякчас бачу одне й те ж — вам призначено жити, одначе хтось може посягнути на ваші душі. Стережіться!

Вона витримала довгу мовчанку, зімкнула очі, а тоді заговорила далі:

— Ви з нею приятелюєте? Знаєте, про кого я кажу.

— І так, і ні, — невпевнено відповів я.

— Усі так кажуть. Її то хоч до рани прикладай, то хоч святих винось.

— Про кого ви?

— Обійдемося без прізвищ. Я не впустила її. Годину тому.

Я подивився на Крамлі.

— Ми майже наздогнали її, ще трохи і в потилицю дихатимемо.

— Не називайте-но, — зірвалася Каліфія. — Горланила вона так, наче тримала десь напохваті ніж. «Ніколи в світі не вибачу тобі цього! — не на жарт розійшлася та. — Ти напоумила нас на хибний шлях, скерувала рухатися вниз, коли варто було вгору, згубити замість того, аби знайти. Горіти в пеклі тобі яскравим полум’ям!». Затим я лишень почула, як вона рушила машиною. Я взагалі сьогодні очей не зімкну.

— Вона часом не сказала, — це звучить, мабуть, безумно, — куди зібралася далі?

— Аж ніяк не безумно, — спростувала Каліфія. — 3 огляду на те, що спершу вона подалася до старого бовдура з Маунт-Лоу, якого покинула після однієї невдалої ночі, згодом прийшла по мою душу, адже саме я підштовхнула її до цього, далі на черзі бідолашний штурпак, що проводив церемонію. Їй не терпиться зібрати усіх нас докупи й зіпхати з обриву.

— Вона б не скоїла цього.

— А вам звідки знати? Скільки жінок було у вашому житті?

Дещо знітившись, по заминці, я боязко відповів:

— Одна!

Королева Каліфія змочила своє обличчя хустинкою завбільшки з пів її черевця, тим самим угомонившись, і поволі сунула на мене, зрушуючи з місця колеса, завдяки витонченим поштовхам навдивовижу крихітних туфельок. Несила було відірвати від неї очі, я дивом дивувався, як ці малесенькі стопи вживаються з отакенним тулубом і обличчям, схожим на місяць, що звисає над неохопним простором. Мені мрівся привид Констанс, що нібито потонув під здоровецькою плоттю.

Королева Каліфія заплющила очі.

— Вона користає з вас. Ви кохаєте її?

— Піклуюся про неї.

— Тримайте себе в руках, на вас ще й не таке чекає. Вона просила вас зачати з нею дитину?

— Не так буквально.

— Слова зайві, коли йдеться про мертвонароджених байстрюків. Вона виплодила монстрів по всьому Лос-Анджелесу і прилеглих територіях, вошивому Голлівудському бульварі та глухому куті Мейна. Спаліть дотла її постіль, розвійте прах і покличте священика.

— Якого священика, звідкіля?

— Я вас познайомлю. А зараз… — вона замовкла, навідріз відмовляючись озвучувати ім’я. — Наша подруга постійно кудись дівається. Одна з її хитростей — довести чоловіків до такого стану, аби ті місця собі не знаходили. Години, проведеної з нею, буде доста, щоб упевнитися в цьому. Ви й оком не змигнете, як вони влаштовують вуличний бешкет. Чули про гру «Дядько Віґґілі»?[102] Там дядько Віґґілі каже стрибати на десять кроків назад, прямуючи до Курника, — і все, каюк!

— Але ж вона потребує моєї підтримки.

— Не баламутьте собі голову. Її обідом не годуй, а дай напакостити. Благословенні негідники, які втішаються мерзенством. Вона зробить із ваших кісток справжнісіньке місиво. Була б тут, я б перехрестила її своїм кріслом. Боже милостивий, та через таких, як вона, Рим упав. А, собача кров, — продовжила. — Дайте-но ще раз погляну на вашу долоню.

Здоровенне крісло заскрипіло. Стіна плоті рухнула на обох нас, ніби віщуючи небезпеку.

— Ви збираєтеся забрати те, що наговорили, коли розглядали долоню?

— Ні, я кажу лише те, що бачу на розпластаній долоні. У вас буде інше життя, що розпочнеться відразу ж після цього. Мерщій пошматуйте газету. Спаліть весільні запрошення. Пакуйте речі й котіться звідси світ за очі. Скажіть, щоби вона сконала. Тільки не тет-а-тет, а телефоном, з іншого кінця країни. А зараз вибирайтеся!

— Куди мені далі пуститися?

— Простіть мені, заради Бога, — вона заплющила очі й прошепотіла: — Перевірте весільне запрошення.

Я підняв запрошення і прикипів до нього поглядом.

— Шеймус Брайян Джозеф Реттіґан, духівник собору святої Вібіани…

— Ідіть і скажіть йому, що його сестра в пеклі, й лихо її подвійне, хай вишле святої води. А тепер змотуйте вудочки! У мене роботи хоч греблю гати.

— Які ж справи?

— Блювати треба, — видала вона.

Я затиснув картку з ім’ям отця Шеймуса Брайяна Джозефа Реттіґана у долонях, відступив назад і наткнувся на Крамлі.

— Хто ви? — запитала Каліфія, врешті-решт помітивши того, хто ховався у моїй тіні.

— Гадав, що вам відомо, — мовив Крамлі.

Ми вийшли звідти, зачинивши за собою двері. Весь будинок затремтів під ваготою її тіла.

— Попередьте її, — кинула вслід Каліфія, — аби більше сюди й не ступала.

Я поглянув на Крамлі.

— Вона і словом не обмовилася про твоє майбутнє!

— Дякувати Богу, — сказав Крамлі, — за Його невеличке благословення.

Розділ тринадцятий

Спустившись стрімчастими бетонними приступками, ми сунули до автівки. У мерхлому сяйві блідолицого місяця Крамлі окинув оком моє обличчя.

— Що за мармиза охижілої псини?

— Хвилю тому я прилучився до церкви!

— Залазь мерщій, заради Бога!

Я забрався в машину та скоцюбився від лихоманки.

— Куди далі прямуємо?

— До собору Святої Вібіани.

— Вмерти і не встати!

Крамлі завів автівку.

— Ні! — вирвалося з мого горла. — Ще одну таку здибанку я аж ніяк не витерплю. Завертай додому, Джеймсе, — душ, три пивця і в постіль. Констанс спіймаємо, коли почне розвиднюватися.

Ми проминули Каллагана й Ортегу, рухаючись розважливо, без жодного поспіху. Схоже на те, що Крамлі був майже потішеним.

До того, як прийняти душ, перехилити пиво і закимарити, я приліпив на стіну сім чи то вісім перших шпальт газет, прямісінько над узголів’ям свого ложа, хай буде про всяк випадок, раптом виб'юся зі сну посеред ночі з надією докопатися до істини.

Усі до одного імена, зображення, заголовки, надруковані великим та дрібним шрифтами, прибережені зі загадкових і не зовсім містичних міркувань.

— Сон сивої кобили в літню ніч! — чмихнув із-за спини Крамлі. — Ти й далі наміряєшся порпатися серед гиблих новин, що змиршавіли відразу ж після друку?

— Ближче до світанку, певна річ, вони можуть звалитися зі стіни, совгнути моїми повіками і зав’язнути десь у творчому відділі мозку.

— Творчий відділ! Японське бушідо! Американська тарабарщина! Якось вони відстануть від стін, сповзуть униз, як і ти, а що далі, їх кудись занесе?

— А чом би й ні? Якщо ти не притримаєш коней, то ніколи з цього не виборсаєшся.

— Постривай. Доб’ю це, — Крамлі почав жльопати. — Вкладешся з дикобразами, пролупиш очі з пандами? — він кивнув у бік зборища знімків, імен та життів. — Невже Констанс може бути там?

— Десь принишкла собі.

— Іди пополощися в душі! Я пригляну за некрологами. Коли ж вони заворушаться, здійму крик.

— А чи не перепустити нам по трохи «Маргарита»[103] перед тим, як закуняти?

— Думав, що та ніколи так і не запропонуєш, — відреагував я.

Розділ чотирнадцятий

Собор Святої Вібіани уже зачекався нас. У Скід Роу[104]. Самому середмісті Лос-Анджелеса. Опівдні ми попрямували на схід, оминаючи головні бульвари.

— Тобі коли-небудь випадало бачити В. К. Філдса[105] у стрічці «Якби у мене був мільйон»? Придбав кілька підтоптаних «Бляшанок Ліззі»,[106] щоби покласти на лопатки дорожніх зірвиголів. І славно! — проказав Крамлі. — Ось чому не терплю магістралі. Мені страх як кортить закатрупити когось на дорозі. Ти хоча б мене слухаєш?

— Реттіґан, — я спам’ятався. — Гадав, що знаю її.

— А бодай би ти сказився! — Крамлі злегка усміхнувся. — Та ти взагалі ні про кого ні в зуб ногою. Тобі ніколи так і не написати знакового американського роману, бо, б’юсь об заклад, не розбереш, де підсвинок, а де погній. Куди не глянь, набиваєш ціну персонажам, які варті повного пшику, а тому й вивергаєш нізвідки шляхетних принців та невинних молочниць. Хоча левова частка писак і того не утнуть, ти й так не на жарт розійшовся з цією тяганиною. Нехай реалісти підзбируюють собачі какулі.

Я не випустив ані пари з уст.

— Знаєш, у чому твій клопіт? — пробубонів Крамлі за мить, зніживши голос. — Ти любиш людей, які не заслуговують любові.

— На кшталт тебе, Краме?

Він пильно обвів мене оком.

— Усе до ладу, — зізнався він. — Щоправда, дірок у мені більше, ніж у ситі, але поки, як бач, не запався. Тримайся міцніше! — Крамлі вдарив по гальмах. — Вдома у священика — як у рідних стінах!

Я прикипів поглядом до собору Святої Вібіани — він зачахав на занедбаному Скід Роу, але всередині його ще жевріло життя.

— Святий Ісусе! — видав я. — От де годилося звести гніздечко. Ти збираєшся заходити?

— Горіти мені в пеклі, ні! У дванадцять мене виперли до сповіді: надто уже оббивав пороги неприкаяних жінок.

— Коли-небудь ще причащатимешся?

— Коли вік доживатиму. Чого чекаєш? Випльовуйся, штурпаку. Від Королеви Каліфії до Королеви Янголів.

Я виліз назовні.

— Прочитай за мене «Аве Марія», — докинув Крамлі.

Розділ п'ятнадцятий

Якраз із полудня собор сливе починав простоювати пусткою, лишень одна покутниця прихистилася побіля сповідальні. Коли священик показався, зараз же прикликав її до себе.

Угледівши його обличчя, миттю збагнув, що потрапив туди, куди слід.

Одначе, тільки-но жінка вийшла, я, здавалося, з переляку язик проковтнув, і все-таки скрався до сповідальні. Там, за віконними перемичками, бовваніла тінь.

— Слухаю тебе, сину мій!

— Даруйте, панотче! — випалив я. — Каліфія.

Ураз інші двері кабінки з розгону гупнули і розчахнулися навстіж в унісон із клятьбою. Вслід за тим я теж прочинив двері. Духівник похитнувся, наче його протаранило пострілом. Це була Реттіґан, дежавю. Ні, не вигиниста, дев’яностоп’ятикілограмова, засмагла до побронзовілості, наче у тюленів, плоть, а її тінь — викапаний скелет, плічка для пальт, флорентійський священик доби Ренесансу. Всередині нього зачаїлися кості Констанс, одначе саме тіло було обтягнене вапняною шкірою, що кольором нагадувала череп, уста священика прагли спасіння, але аж ніяк не постелі чи богомерзьких трапез. Тут був Савонарола,[107] який молив Бога простити усе його невтолиме словоблуддя, і сам мовчкуватий Господь із привиддям Констанс, і дух її полум’ям випирав з його очей, і витріщався з його черепа.

Попри двоїстість та сум’яття, отець Реттіґан збагнув, що, крім ословленого раніше, жодної загрози я більше не несу; він повів головою у бік ризниці, кивнув, аби я ступав усередину, аж тоді запер за обома двері.

— Ви її приятель?

— Ні, сер.

— Гаразд, — перехопився він. — У вас є на все п’ять хвилин. Кардинал очікує мене.

— Вам краще піти.

— П’ять хвилин, — мовила Констанс із-під маски вилитого двійника. — То що там?

— Я доперва навідався до…

— Каліфії, — отець Реттіґан важко зітхнув, стримуючи відчай. — Королева. Переправляє сюди людей, яким неспроможна зарадити. Вона вірує у своє, я — у своє.

— Констанс знову кудись заподілася, панотче.

— Знову?

— Принаймні так казала Королева, себто Каліфія.

Я простягнув Книгу мертвих. Отець Реттіґан прогорнув сторінки.

— Де ви її відкопали?

— Отримав від Констанс. Вона пояснила, що хтось надіслав її. Ймовірно, хтось зробив так, аби сполохати Констанс чи накапостити їй; бозна для чого. Гадаю, лише вона відає, яка загроза насправді нависла.

— Припускаєте, що вона заникалася кудись тільки заради того, аби поводити усіх за носа? — він поринув у роздуми. — Мене самого двоїстість думок почала діймати. Хай там як, були ж такі, які живцем спалили Савонаролу, а тепер он курять йому фіміам. Дивом дивуєшся, як грішник набуває подоби святого.

— Але ж схоже трапляється, хіба не так, отче? — зібравшись із духом, вичавив я. — Достолиха грішників стали святими, правда ж?

— Що вам відомо про Флоренцію тисяча чотириста дев’яносто другого року, коли Савонарола присилував Боттічеллі спопелити власні полотна?

— Я знаю лише про єдиний час, сер… отче. Тоді Савонарола, а зараз Констанс…

— Якби Савонарола спізнався з нею, то вкоротив би собі віку. Ні, зачекайте, дайте-но подумати. Та я ж од рання нічого на зуб не кидав. Тут є хліб і вино. Може, укладемо щось у копи, а то з ніг впаду.

Добросердий священик вийняв зі шафки ризниці буханку та дзбанок, тож ми усадовились. Отець Реттіґан розламав хлібину, націдив собі трохи вина, більше бухнув мені, що неабияк порадувало.

— Баптист? — запитав мене.

— Як ви здогадалися?

— Радше промовчу про це.

Я вицмулив усе до дна.

— Ви допоможете мені з Констанс, отче?

— Ні!.. О Господи Всевишній, мабуть, погоджуся.

Він знову наповнив мою склянку.

— Учорашнього повечір’я… Невже взагалі це може бути правдою? Я зостався допізна у сповідальні. Щось передчував… відчував, наче очікую на когось. Зрештою близько опівночі з’явилась якась жінка, що довго стояла мовчки. Тоді я не витримав і, як Ісус, озиваючись до Лазаря, напосівши, обірвав тишу, й прибулиця зайшлася плачем. Вилила душу. Гріхи викочувалися з неї візками і ваговозами, прогрішення за останній рік, десятиліття, тридцять літ; вона не знала спину, виговорювалася далі й далі, а кожна наступна ніч була страшнішою за попередню, гіршою з гірших, і врапт жінка таки занишкла. Я саме збирався дати їй напутнє слово, аби помолилась «Аве Марія», але вмить почув, що вона намірилася бігти. Зіп’явся на ноги, аби зазирнути по той бік сповідальні, але там тільки дух її зостався. О Господи Всевишній! Господи!

— Це шлейф парфумів вашої сестри?

— Констанс? — отець Реттіґан вмостився зручніше. — А щоб я скис, ті самісінькі парфуми.

Учора вночі, подумав я. Ми майже в потилицю їй дихали. Якби ж то нам із Крамлі спало на думку тоді завернути сюди.

— Ви уже забарилися, чи не так, отче? — нагадав я.

— Кардинал може й почекати…

— Що ж, — я перейшов до справ, — коли вона повернеться, ви дасте мені знати?

— Ні! — відрізав священик. — Таємниця сповіді рівносильна адвокатській обіцянці мовчати. Вас це засмутило?

— Еге ж! — я почав розгублено крутити врізнобіч свою обручку.

Це зауважив отець Реттіґан.

— Чи відомо про все це вашій дружині?

— Не так уже й детально.

— Щось на кшталт вибіркової моралі?..

— Дружина довіряє мені.

— Дружинам притаманно довіряти. Господи, ниспошли їм благословення! Гадаєте, що моя сестра заслуговує на спасіння?

— А ви дотримуєтесь іншої думки?

— Боже милостивий, мене облишили будь-які сподівання навпісля того, як вона зарахувала штучне дихання до поз «Камасутри».

— Констанс! Що тут додаси?! І все-таки, отче, чи не могли б ви бодай набрати мій номер і повісити слухавку, коли її знову занесе сюди? Я сприйму це як сповіщення про те, що вона прибула.

— Ви знаєте, як узяти гору навіть у дрібних суперечках. Дайте-но свій номер. У вас вбачаю не так баптиста, як просто благородного християнина.

Я залишив йому свій номер і номер Крамлі заодно.

— Усього-на-всього один дзвінок, отче.

Священик пильно поглянув на номери.

— Ми усі мешкаємо на схилі. Одначе деякі, на подив, пускають коріння. Не чекайте з моря погоди. Ваш дзвінок може ніколи так і не пролунати. Я передам ваші номери своїй помічниці, Бетті Келлі, нехай має про всяк випадок. Чому ви взялися за цю справу?

— Вона стрімголов котиться в безодню.

— Будьте обачні, аби вона не потягла вас за собою… Мені соромно зізнаватися, та все ж… Малою вона виїхала на роликах на дорогу і спинилася просто-таки в епіцентрі руху. І все це було затіяно заради сміху.

Він сяйнув на мене пильним поглядом.

— І для чого лишень я повідаю це вам?

— Моє обличчя.

— Ваше що?

— Так, моє обличчя. Я дивлюся у дзеркало, але ніяк не можу впіймати своє відображення. Один вираз змінюється іншим — навперебій, ще до того, як силкуюся його зловити. Щось на кшталт суміші маленького Ісуса і Чингісхана. Мої друзі не тямляться від цього божевілля.

Це допомогло священику перевести дух.

— Звучить, як від саванта,[108] чи не так?

— Щось у цьому є. Шкільні забіяки ладні були щедро всипати стусанів, тільки-но поглянувши на мене. То про що ви там говорили?

— Невже я щось?.. А, згадав, якщо жінка, котра волала, була Констанс (хоча й голос звучав дещо по-іншому), вона сипала наказами. Уявіть лишень, наказувала священику! Ба більше, призначила крайні терміни виконання. Сказала, що повернеться сюди через двадцять чотири години. Я маю відпустити усі її прогрішення, одним махом двадцять тисяч спотикань, щоб як рукою зняло. Якби ж то в моїх силах було розпоряджатися такими гуртовими відпущеннями! Повів, що варто спершу вибачити себе і благати інших про прощення, що Бог любить Й. Але вона заперечила. А тоді дала драла.

— Гадаєте, вона повернеться?

— Із голубами на обох раменах або ж із вістрями блискавиць.

Отець Реттіґан провів мене до порталу собору.

— Який вигляд вона має? Скидається на сирену, котра заманює своїм співом рокованих корабельників, аби ті потонули у морських глибинах. Невже ви той самий знедолений, приречений моряк?

— Ні, всього-на-всього людина, яка пише про пожильців Марса, отче.

— Сподіваюся, що їм поталанило більше, ніж нам. Постривайте! Милий Боже, було ще щось, що вона сказала. Вона приєднується до нової церкви. І, можливо, не повернеться більше, тож мої вуха не в’янутимуть.

— До якої церкви, отче?

— Китайської. Китайської і Граумана. Чим вам не церква?![109]

— Для багатьох так воно і є. Коли-небудь були там?

— Дивився «Цар царів»,[110] щоправда, зовнішній двір мене вразив значно більше, ніж сам фільм. Схоже на те, що ви збираєтеся зірватися з місця і чкурнути кудись.

— До нової церкви, отче. Китайської, храму Граумана.

— Тримайтесь осторонь слідів на сипучих пісках. Чимало грішників погрузло там. До речі, який фільм у прокаті?

— Еббот і Костелло у стрічці «Джек і бобове стебло».[111]

— Плач та й годі.

— Плач та й годі, — я помчав щодуху.

— Пам’ятайте про хиткі піски! — докинув навздогін отець Реттіґан, коли я уже проминув двері.

Розділ шістнадцятий

Ширяючи простором міста, я почувався повітряною кулею, вщерть наповненою Величезними Сподіваннями. Крамлі методично штурхав ліктем, аби на мить втихомирити, остудити мене. Але ми за будь-яку ціну мали дістатися до іншої церкви.

— Церква! — бурчав Крамлі. — 3 якого це, цікаво, часу подвійний кіносеанс прийшов на зміну Отцю, і Сину, і Духові Святому.

— Від появи «Кінг-Конга»! Ось відколи! Тисяча дев’ятсот тридцять другого року. Фей Рей[112] поцілувала мене в щічку.

— Свята макрель! — Крамлі ввімкнув автомобільне радіо.

— Опівдні, — сказав голос. — На Маунт-Лоу.

— Послухай! — мовив я. — Таке враження, ніби брила льоду в животі застрягла.

Голос вів далі: «Смерть… поліція… Кларенс Реттіґан… жертва…» Як статичний заряд: «Чудернацький випадок… жертва задушена, розчавлена… старі газети. Пригадуєш братів із Бронкса?[113] Як назбирані стопи старої преси воднораз обвалились і припечатали їх? Газети…»

— Вимкни радіо!

Крамлі послухався.

— Вбога заблудла душа, — промовив я.

— Чи був він справді тією заблукалою душею!

— Те, що хтось збивається на манівці, не означає, що не можна повернути голоблі.

— Хочеш повз проїхати?

— Аякже, їдь, — з нетерплячки здійняв шум я.

— Ти ж про нього ні сном ні духом не відав, — завівся Крамлі. — З чого б цей гамір?

Остання, машина залишала місце злочину. Фургон із моргу погнав звідти значно раніше. Єдиний поліцейський чатував на мотоциклі біля підніжжя Маунт-Лоу. Крамлі висунув голову з вікна.

— Щось може перешкодити нам дібратися на гору?

— Хіба що я, — відповів офіцер. — Але я вже також змотую вудочки звідси.

— Були репортери?

— Ні, не варто, щоб приїздили.

— А й справді, — невдоволено буркнув я.

— Гаразд, гаразд, — згідливо проказав Крамлі. — Почекай, я лишень впишу десь цю кляту машину, а тоді хоч клубками шерсті відригуй.

Я почекав, а потім мовчки похнюпився.

Поліцейський на мотоциклі від’їхав, день наближався до вечора, ми поволі добиралися до зруйнованого храму Карнака, знищеної Долини Царів, втраченого Каїра. Принаймні так я охрестив це все дорогою.

— Лорд Карнарвон відкопав царя, ми ж ховаємо царя. Я й сам не відмовився б від такої могили.

— Булл Монтана,[114] — мовив Крамлі. — Він був борцем і ковбоєм водночас. Булл.

На вершечку схилу, як виявилося, не було жодних руїн, лише зведена із газет величезна піраміда, яку розчищав бульдозер; правда, водій не знав, що робить. Хлопець, який брикав на цій чортопхайці на колесах, був далекий від того, що за плоди пожинає: протести Херста[115] у двадцять дев’ятому році й виливи Маккормака у «Чикаго Триб’юн»[116] у тридцять другому. Рузвельт, Гітлер, Крихітка Роуз Марі,[117] Марі Дресслер,[118] Аймі Семпл Макферсон[119] поховані не раз, а двічі, й відтепер вічно зберігатимуть мовчанку. Терпець урвався, і я залаявся.

Крамлі довелося стримувати мене, щоби раптом не стрибнув виймати «ПЕРЕМОГУ В ЄВРОПІ», чи «ГІТЛЕР ПОМЕР У БУНКЕРІ», а чи «АЙМІ ГРЯДЕ З МОРЯ».

— Стримай коней! — буркнув Крамлі.

— Ти лишень поглянь, що він робить із цими безцінними знахідками! Дай-но пройду, хай тобі трясця!

Я прорвався вперед, аби схопити бодай дві-три перші шпальти.

Рузвельта обрали на виборах — рясніло на одній; на іншій повідомлялося про його смерть; на третій ішлося про те, що він знову виборов першість на виборах; а потім було про Перл-Харбор та Хіросіму на зорі перипетій.

— Ісусе! — пошепки говорив я, притуляючи до ребер цей чудесний, хай мені грець, скарб.

Крамлі підібрав: «Я ПОВЕРНУСЬ, — ЗАЯВЛЯЄ МАКАРТУР».[120]

— Я все допетрав, — мовив він. — Нехай він був наволоччю, але кращого імператора Японія ніколи не мала.

Хлопець, який безжально збирав урожай своєю машиною, спинився і глянув на нас, мов на чергову порцію сміття.

Крамлі та я відсахнулися. Водій проорав борозну до вантажівки, на якій уже були нагромаджені: «МУССОЛІНІ БОМБАРДУЄ ЕФІОПІЮ», «ДЖАНЕТ МАКДОНАЛЬД[121] ЗІБРАЛАСЯ ПІД ВІНЕЦЬ», «ПОМЕР ЕЛ ДЖОЛСОН».[122]

— Загроза пожежі! — зарепетував я.

Я спостерігав за тим, як час, відтинком у півстоліття, розтікався звалищем.

«Висхла трава і газетний папір — легкозаймиста суміш, — погруз у роздуми я. — Боже мій, мій Боже, а що коли…»

Що коли що?

— Колись у майбутньому люди користатимуться газетами і книжками, щоби розвести вогнище?

— Вони так уже роблять, — випалив Крамлі. — Зимовими ранками батько підпихав газету під вугілля у печі, а потім запалював сірник.

— Нехай, із цим ще зрозуміло. А як щодо книжок?

— Авжеж, їх не використовували, таке хіба повному кретинові спаде на думку. Зачекай. У тебе такий вигляд, наче збираєшся написати десятитонну енциклопедію.

— Ні, — спростував здогадки я. — Хіба що історію з героєм, від якого тхне гасом.

— Он який герой!

Ми проходили вбивчим полем, захаращеним днями, ночами, роками, половиною століття.

Газети хрускотіли, як пластівці, під нашими ногами.

— Єрихон,[123] — уловив я.

Хтось приніс із собою трубу і розітнув звучанням простір?

— Трублення та крики. Трублення і крикнява. Криків, до речі, було чимало й потому. У Королеви Каліфії, і тут, і в Короля Тута.

— І той священик був згодом, Реттіґан, — доповнив Крамлі. — Хіба Констанс не намагалася стерти з лиця землі його церкву? Але, хай там як, поглянь, ми стоїмо на Омаха-Біч[124] у Нормандії, виталовуємо командний пункт Черчілля, тримаючи проклятущу парасолю Чемберлена.[125] Вбираєш це все?

— Грузну в цих завалах футів на три завглибшки. Намагаюся збагнути, як було старому Реттіґану в останні секунди життя, коли він потопав у цій повняві. Фалангісти[126] Фрінко, гітлерюґенд, червоноармійці Сталіна, заворухи у Детройті, мер Ла Гуардія,[127] який читає недільні комікси, нічого собі смерть!

— Начхай на це. Диви!

Рештки засипаного ложа Кларенса Реттіґана проглядали з-під котячого лотка, як і вирізки з написами «ОБВАЛ ФОНДОВОЇ БІРЖІ» й «ЗАКРИТТЯ БАНКІВ». Я підібрав чи не останній огризок. Ніжинський[128] виводив па на театральній сторінці.

— Парочка божевільних, — сказав Крамлі. — Ніжинський і старий Реттіґан, який зберіг цей відгук.

— Помацай свої очі.

Крамлі торкнувся їх. Пальці його набралися вогкості.

— Умерти, не встати, — зайшовся він. — Це не що інше, як цвинтар. Женемо звідси!

Я вхопив «ТОКІО ВИМАГАЄ МИРУ». І згодом попрямував до моря.

Крамлі підкинув мене до мого старого кубельця, що затесалося на пляжі, однак знову задощило, і я, окинувши оком океан, що загрожував потопити нас, уявив, як шторм гримає в мій дім посеред ночі, підносячи бездиханне тіло Констанс та іншого з Реттіґанів, також мертвого, трощачи моє ліжко потоком води та водоростями. Прокляття! Я здер газети Кларенса Реттіґана зі стіни.

Крамлі підвіз мене назад до малої порожньої, нічим не примітної хатини, де не було й натяку на бурю побіля берега, заникав поруч з ліжком горілку (еліксир Крамлі), тоді залишив увімкненим світло, пообіцяв згодом зателефонувати, аби впевнитись, що я не заплямував своєї душі, й помчав кудись.

Я чув, як град барабанив по крівлі. Ніби хтось забиває віко домовини. Тож вирішив зв’язатися з Меґґі, попри континент проливню.

— Невже я чую, що хтось заходиться ревом? — запитала вона.

Розділ сімнадцятий

Сонце уже давно спустилося за обрій, коли задзвонив телефон.

— Знаєш, котра година? — поцікавився Крамлі.

— Боже милостивий, ніч!

— Чую, що людське омертвіння загарбує у тебе достолиха сил. Ти уже ридма відгорював? Терпіти не можу істеричних, котрі не здатні очуняти від сліз, як і байстрюків, у яких напохваті носові хустинки «Клінекс».

— Я ж не твій байстрюк, правда ж?

— Жени в душ, почисть зуби і прихопи на ґанку «Дейлі Ньюс».[129] До речі, я дзвонив у двері, але духу твого чутно не було. Невже Королева Каліфія провістила твою долю? Їй би своєю перейматися не завадило б…

— А вона?..

— Я збираюся назад до Бункер-Гїлу о пів на восьму. Чекай надворі, зодягнений у чисту сорочку, й візьми парасолю!

О сьомій двадцять дев’ять я як штик був біля парадних дверей у чистій сорочці та з парасолею. Коли сів до Крамлі, він узявся руками за моє підборіддя, а тоді просвердлив поглядом обличчя.

— Ти ба, штормову негоду як рукою зняло!

Так ми шарпонули до Бункер-Гілу. З якогось дива на мить здалося, коли проминали бюро «Каллагана та Ортеґи», що цього разу воно мало інший вигляд. Поруч не було ні поліцейських автівок, ані фургонів із моргу.

— Чи знаєш ти про шотландський ель під назвою «Олд пекюліер»? — озвався Крамлі, коли ми під’їхали до узбіччя. — Ти тільки глянь на це непримиренне затишшя побіля Королеви Каліфії.

Я обвів очима газету, що залежувалася на моїх колінах. Ім’я Каліфії чомусь не красувалося на перших шпальтах. Її тицьнули ближче до некрологів.

«Знаменита ясновидиця, котра уславилася завдяки німим кінострічкам, пішла із життя внаслідок падіння.

Тіло Альми Краун, більш відомої як Королеви Каліфії, знайшли на східцях її маєтку в Бункер-Гіл. Сусіди стверджують, що чули лише крикняву павича. Зараз з’ясовують причини падіння Каліфії. Нагадаємо, що її книжка „Хімія хіромантії“ стала бестселером тисяча дев’ятсот тридцять дев’ятого року. Прах Каліфії буде розвіяно в єгипетській Долині Царів, звідки, як подейкують, вона і походила».

— Повна нісенітниця, — видав Крамлі.

Ми угледіли когось на передньому ґанку будинку Каліфії і вирішили податися туди. Це була молода жінка, на вигляд — років двадцять з лишком, із довгим темним волоссям, смаглолиця, чим скидалася на циганку. Заламавши руки, вона стугоніла й захлиналася слізьми, погляд її був потуплений на двері.

— Жахіття, — квилила вона, — це несусвітній жах!

Відчинивши вхідні двері, я зазирнув усередину.

— Ні, Боже милостивий, ні!

Крамлі також наблизився, аби поглянути на це спустошення. У будинку й голки не залишилось. Усі полотна, кришталеві кулі, карти таро, лампи, книжки, записи, меблі наче з вітром закрутилися. Нікому не відомий фургон безвісного перевізника вимів звідти усе до грама. Я подався на кухню, аби понишпорити по шухлядах. Але там було геть порожньо, ніби хтось порохотягом пройшовся. У коморі теж голо: ні тобі жодних приправ, ані консервованих фруктів. Буфет також припадав пилом, навіть собаці кістка не перепала б. У гардеробі її спочивальні позосталися хіба що плічка, а от бахматих балахонів завбільшки з намет, панчішок і взуття ніби й зроду не було.

Ми з Крамлі вийшли поглянути на молоду жінку, схожу на циганку.

— Я все бачила! — загорланила вона, тицяючи врізнобіч пальцем. — Вони розтаскали усе. Цупили, мовляв, бо живуть у злиднях. Оце так виправдання! Вбогі! Позбігалися з вулиці, тільки-но поліція забралася звідси, звалили мене з ніг, старезні жінки, мужва, дітиська, заходячись криком, реготом, ганяли туди-сюди, шпаруючи стільці, портьєри, картини, книжки. Хап одне, хап інше! Оце так свято! За годину зубожили усе до неможливості. Вони гонили до того будинку, он туди! Боже мій, скільки реготу було. Погляньте на мої руки! Вони у крові! Ви теж за мотлохом Каліфії прийшли? Тоді стукайте у двері! Ви наставились іти?

Ми з Крамлі обсіли її з обох боків. Крамлі взяв її за ліву руку, я притулив праву.

— Суче поріддя, — захлинаючись, промовляла вона, — от суче поріддя.

— Оце так справи, — зітхнув Крамлі. — Вам краще податися додому. Тут і так більше нічого вартувати. Всередині — дика пустка.

Вона залишилась усередині. Вони забрали її тіло, але все-таки вона досі там. Я маю дочекатися, коли вона накаже мені йти.

Ми обоє зиркнули поверх її пліч, потупившись на двері-ширму, за якими затаїлося щось непроглядне, масивне, схоже на привида.

— Як ви знатимете, коли вона дозволить піти?

Циганка витерла мокрі від сліз очі.

— Дізнаюся.

— А ти куди націлився? — поцікавився Крамлі.

Я попрямував уздовж вулиці. Коли ж дістався до будинку навпроти, постукав у двері. Тиша у відповідь. Постукав удруге. Тоді зазирнув у бокове вікно. У полі зору було осердя кімнати, яке, зазвичай, не заставляють меблями. Втім, у цьому разі його завалили міріадами ламп і скручених килимів. Я копнув двері й залаявся, тоді дійшов до середини вулиці, зібрався поверещати на усі двері, як тут циганка тихцем торкнулася моєї руки.

— Я вже можу йти! — сказала вона.

— Каліфія?

— Зволила.

— Куди? — Крамлі кивнув у бік своєї автівки.

Циганка ніяк не могла відвести погляд від помешкання Каліфії, що видавалось їй центром усієї Каліфорнії.

— Мої друзі мешкають поблизу Ред-Рустер-Плаза. Чи не могли б ви?..

— Звісно, можу, — погодився Крамлі.

Незнайомка озирнулася на палац королеви, що розчинявся на очах.

— Я завтра повернуся, — пообіцяла.

— Вона знає, що ви повернетеся, — запевнив я.

Ми знову проминули бюро «Каллагана та Ортеґи»; втім, цього разу Крамлі не зважав на нього. Ми мовчки рухалися далі у напрямку площі, названої на честь півня відомого окрасу. Дорогою висадили циганку.

— Боже милостивий, — почав я на зворотному шляху, — це нагадує мені випадок із моїм приятелем, який помер кілька років тому; тоді іммігранти з Куернавака[130] ринули туди і розхапали його колекцію старих патефонів тисяча дев’ятисотого року, платівки Карузо, мексиканські маски. Спустошили його домівку, як єгипетську гробницю.

— Ось що означає бути бідним, — виснував Крамлі.

— Я ріс у злиднях. Однак ніколи не крав.

— Можливо, просто не мав слушної нагоди?

Ми востаннє проїжджали повз маєток Королеви Каліфії.

— Вона досі там, все правильно. Циганка мала слушність.

— Її правда. А от ти несповна розуму.

— Усе це… — завівся я, — не вписується у жодні рамки. Оце так перебір! Констанс вручає мені дві телефонні книги з хибними номерами і кидається навтьоки. Ми ж заледве не потопаємо у двадцяти тисячах ліг залежаних газет. Тепер ще й покійна Королева додалася. Уже починаю непокоїтись, а чи все гаразд із отцем Реттіґаном?

Крамлі чимдуж завернув автівку на узбіччя неподалік телефонної будки.

— На тобі десять центів!

У будці я спробував зв’язатись із собором.

— Це містер… — я зашарівся. — Отець Реттіґан… з ним усе гаразд?

— Чи з ним усе гаразд? Він якраз на сповіді!

— Ну й славно, — вихопилось у мене з дурного розуму, — допоки в нормі той, хто сповідається.

— Ніхто, — прорізався голос, — не буває завше в нормі.

Мені почулося, як по той бік слухавки щось клацнуло. Я поплентався назад до машини. Крамлі пожирав мене очима, наче псина свою вечерю.

— Ну і?..

— Він живий. Куди рухаємося далі?

— Хтозна-куди. Саме тепер наша мандрівка набуває обрисів відходу. Ти бодай краєм вуха чув про католицький відхід? Нічого, крім затяжних безмовних вихідних. Стулили пельки, і крапка. Як тобі?

Ми рушили до муніципалітету Венеції. Крамлі вийшов з автівки і грюкнув дверима. Він запропастився на півгодини. Коли ж повернувся, встромив у водійське віконечко голову і заявив:

— Слухай-но сюди, я взяв лікарняну відпустку. О Ісусе, по-іншому, ніж нездужанням, це не назвеш. У нас є рівно тиждень, аби розшукати Констанс, уберегти духівника собору Святої Вібіани, підняти з мертвих Лазаря і застерегти твою дружину, аби та спам’ятала мене й не допустила твого удушення. Кивни на знак згоди.

Я кивнув.

— Упродовж наступних двадцяти чотирьох годин — анічичирк без мого дозволу! Де лишень могли заподітися ці дві поганські телефонні книги?

Я сунув йому під ніс Книги мертвих.

Тримаючись за кермо, Крамлі з кислою міною поглянув на них.

— Можеш сказати своє останнє слово, а тоді проковтни язика!

— Ти досі залишаєшся моїм дружбаном! — бовкнув я.

— Мої співчуття, — видав Крамлі й натиснув на газ.

Розділ вісімнадцятий

Ми поїхали назад до Реттіґан і спинилися на береговій лінії. Було раннє повечір’я, її будинок, як і раніше, заливали потоки увімкненого світла; місце скидалося на архітектурний вінець, у якому зійшлися воєдино повний місяць та сонце, що сходить над небокраєм. Гершвін і далі вистукував безнастанно то про Мангеттен, то про Париж.

— Б’юсь об заклад, вони поховали його разом із фортепіано, — стрілянув Крамлі.

Ми витягли одну Книгу мертвих з телефонними номерами особистих знайомих Реттіґан, ноги яких давно застигли у землі, й повторно перебігли рядками Книги. Коли гортали сторінку за сторінкою, відчуття нашої смертності загострювалося.

На тридцятій ми дісталися до Р. Он що там було: недійсний номер Кларенса Реттіґана і червоний християнський хрестик над його ім’ям.

— Хай тобі трясця! Перевірмо знову номер Каліфії.

Ми прогортали назад і натрапили на неї: під ім’ям були накреслені жирні червоні лінії, збоку хрестик.

— Це свідчить про те, що?..

— Той, хто підкинув цю книжку Констанс, обвів усі імена червоним чорнилом, а тоді покінчив з першими двома жертвами. Мабуть, мої звивини потрохи підводять мене.

— А чи, може, хтось сподівався на те, що Констанс помітить червоні хрестики до того, як з ними розправляться, і запанікує. Власне, саме це й трапилося тієї ночі. Тому вона кинулася бігти й ненавмисне підписала їм смертний вирок власним галасуванням. Ісусе Христе! Погляньмо на інші підкреслення та хрестики. Перевірмо собор Святої Вібіани.

Крамлі перегорнув кілька сторінок і важко зітхнув:

— Червоний хрестик!

— Але отець Реттіґан досі живий! — сказав я. — Що за чортівня!

Я побрів по піску до телефону, який у Реттіґан містився побіля басейну. Тоді набрав номер собору Святої Вібіани.

— Хто то? — різко запитали по той бік слухавки.

— Отче Реттіґан? Слава Богу!

— За що?

— Це друг Констанс. Той самий недоумок.

— А щоб тебе! — скрикнув священик.

— Не приймайте нині більше жодних сповідей!

— Ви наказуєте?

— Отче, ви живі! Я мав на увазі, якщо ми певним чином можемо захистити вас або ж…

— Ні, ні! — злунало в слухавці. — Женіть до тієї іншої, поганської церкви! До місця, де «Джек і бобове стебло»!

У телефоні запікало.

Ми з Крамлі переглянулися.

— Подивися, що там під Грауманом, — попросив я.

Крамлі послухався.

— Китайський, угу. Та ім’я Граумана. Червоне кружальце і хрестик. Але ж він упокоївся кілька років тому!

— Атож. Однак частина Констанс таїться саме там чи то прописана на бетоні. Я тобі покажу. Ходімо, то наша остання нагода подивитися стрічку «Джек і бобове стебло».

— Навіть якщо ми наляжемо на час, — сказав Крамлі, — кіно уже завершиться.

Розділ дев'ятнадцятий

Квапитися не було сенсу.

Коли Крамлі висадив мене прямісінько перед так званим «іншим храмом» — напрочуд гамірним, шумним, романтичним, окропленим слізьми, собором кіно… На червоних китайських вхідних дверях висіло оголошення «Зачинено для реставраційних робіт», і лише час від часу туди-сюди металися різноробочі. Кілька людей скупчилось у зовнішньому дворі, зіставляючи своє взуття з відбитками.

Крамлі висадив мене й забрався геть.

Я обернувся, щоб поглянути на здоровенний фасад пагоди.[131] Дев’ять відсотків усього китайського, дев’яносто від Граумана і дещиця від Сіда.

Подейкують, що він був коротуном, ледь не карликом, восьмим ґномом у царині ліліпутського кіно, і з цих чотирьох футів заввишки вирвалися на-гора кіноролики, пісні до фільмів, Конг, який волає на Емпайр-Стейт, Колман[132]у Шангрі-Ла, друг Гарбо,[133] Дітріх,[134] і Гепберн,[135] галантерейник Чапліна,[136] партнер по гольфу Лорела й Харді,[137] хранитель вогню, людина, яка берегла у пам’яті минуле десятка тисяч осіб… Сід був тією людиною, котра виливала бетон, збирала увігнуті та плоскі відбитки підошов, яка випрошувала й отримувала автографи на асфальті.

Тепер я обініж стояв на потоці скам’янілої лави, де примари пройдешнього залишили по собі сліди у вигляді розміру взуття.

Я перевів погляд на туристів, які тихцем приміряли свої стопи до огрому зацементованих відбитків, злегка усміхаючись.

Оце так церква, подумав я. Та тут парафіян більше, аніж у соборі Святої Вібіани.

— Реттіґан, — прошепотів я. — Ти тут?

Розділ двадцятий

Як уже йшлося, Констанс Реттіґан була володаркою найменших ніжок у Голлівуді, а може, навіть у всьому світі. Туфельки їй шили у Римі й двічі на рік доставляли повітряними шляхами, адже старі просто-таки на очах танули від шампанського, що проливали безтямні залицяльники.

Маленькі стопи, витончені пальчики, крихітні туфельки…

Її відбитки, залишені на бетоні Граумана ввечері двадцять другого серпня тисяча дев’ятсот двадцять дев’ятого року, слугують тому підтвердженням.

Дівчата ринули примірятись, але зрештою ловили себе на думці, що їхні стопи мають грубезний і жалюгідний вигляд проти цих відбитків, тому в розпачі йшли звідтіль.

І ось я тут, сам-самісінький, розгулював зовнішнім двором Граумана серед чудернацької ночі, єдиним місцем у мертвому, не захороненому Голлівуді, де приторговували мріями й отримували відшкодування.

Юрма зникла з поля зору. Я вловив відбитки Констанс десь за двадцять футів оддалік. І оторопів.

Річ у тім, що низькорослий чолов’яга, зодягнутий у чорне напівшинелеве пальто і фетровий капелюх, передній край якого був натягнутий на самісінькі брови, тільки-но крокував по відбитках Реттіґан.

— Господи Ісусе, — вихопилося з моїх уст, — вони збіглися!

Чолов’яга устромив очі в землю на свої крихітні туфлі. Чи не вперше за сорок років чиїсь стопи влізли у сліди Реттіґан.

— Констанс, — шепнув я.

Чолов’яга стенув плечима.

— Якраз за тобою, — вдруге тихесенько мовив я.

— Ти один із них? — прорізався голос з-під довгокрисого темного капелюха.

— Один із кого? — запитав я.

— Ти — втілення Смерті, що ганяється за мною?

— Я лишень друг, який прагне зарадити.

— Я чекала на тебе, — вчувся голос; утім, ноги виструнчено і непорушно залишалися на відбитках Реттіґан.

— Що б це мало означати? — запитав я. — Навіщо шукати вітру в полі? Ти налякана чи то просто водиш за носа?

— Чому так кажеш? — поцікавився потаємний голос?

— Ти ба, — почав я, — може, це все ніщо інше, як дешевий трюк? Казали, нібито ти збираєшся увічнити на папері своє життя і потребуєш людину, яка могла б підпомогти. Якщо розраховувала на моє сприяння, тоді даруй, я пас. І без того важливих справ доста.

— Що важливіше за мене? — почав маліти голос.

— Нічого, але чи насправді Смерть полює на тебе, а чи, може, тобі забаглося нового життя, про яке хіба Господу відомо?

— Чи є щось краще, ніж бетонна усипальня дядечка Сіда? Отутечки усі імена, а під ними геть нічого. Запитуй далі.

— Ти наміряєшся розвернутися до мене обличчям?

— І тоді не зможу розмовляти.

— Невже задум полягає у заклику прийти на поміч і докопатися до істини у твоєму минулому? Всього-на-всього треба довідатися, чи твоя скриня з коштовностями наполовину повна, чи напівпорожня? Це хтось інший зоставив червоні позначки у Книзі мертвих, а чи то твоїх рук справа?

— Ясна річ, хтось інший. З якого дива мене збирав страх, як гадаєш? Хочеш почути, до чого ці всі позначки, зроблені червоним чорнилом? Я мала до них навідатись, аби вивідати, кого давно нема серед нас, а хто ще доживає останні дні. Тебе коли-небудь переповнювало відчуття, що все навколо зазнає краху?

— Тільки не навколо тебе, Констанс.

— Ісусе Христе, так! Бувало, лягаєш спати Кларою Боу,[138] а прокидаєшся Ноєм, який захлинається горілкою. Від мого обличчя хіба що слід позостався, чи не так?

— Дивовижний слід.

— Хай там як… — Реттіґан глипнула на Голлівудський бульвар. — Колись сюди здійснювали паломництво справжні туристи, не те що тепер. Куди не глянь, тільки рвані сорочки. Усе згинуло, парубче. Венеційський пірс пішов під воду, від тролейбусів теж знаку не залишилося, «Голлівуд і Вайн»[139] туди ж… Чи було це все насправді?

— Колись було. Коли в «Коричневому казанку»[140] завішували стіни карикатурами Гейбла і Дітрих, а метрдотелями були російські князі. Роберт Тейлор і Барбара Стенвік[141] ганяли на родстерах. «Голлівуд і Вайн»? Ти осідав тут і пізнавав, яка на вигляд чиста радість.

— Наскільки дивовижно ти розмовляєш… Не хотів дізнатися, де носило Мамцю?

Її рука сіпнулась. А тоді витягла з-під поли пальта газетні вирізки. Я вловив дві назви — Каліфія і Маунт-Лоу.

— Мені вдалося там побувати, Констанс, — вирвалось у мене, — на старого звалилася копа газет і розчавила його. Святий Боже, скидалося на те, що він помер від розлому Сан-Андреас.[142] Як на мене, хтось пнув стоси. Не скажеш, що то гідне поховання. Як щодо Королеви Каліфії? Скотилася зі сходів. А, і ще: був у твого брата, священика. Ти теж до усіх трьох забігала, чи не так, Констанс?

— Я не повинна відповідати.

— Нехай. Тоді дозволь мені поставити інше питання. Ти собі подобаєшся?

— Ти про що!?

— Ось дивись. Я собі подобаюся. Звісно, я не втілення досконалості, заради Бога, ні, але я ніколи не заманив у ліжко ні душі, якщо знав напевне, що комусь буде від цього непереливки. Безліч чоловіків сказали би на моєму місці: забавляйся, живи на повну! Але то аж ніяк не про мене! Навіть, коли це все подається на тарілочці. Грішків у мене не набилося в купу, тож і нічні жахіття не часто докучають. Авжеж, не без того, були часи, коли я дитиною щодуху мчав до бабці, обганяв її і виривався вперед на кілька кварталів, тож вона добиралася додому, ридма ридаючи. Досі не можу собі цього вибачити. А ще якось лупнув свого собаку, раз, правда, одначе лупнув. Мене це донині діймає, хоча й сплило відтоді тридцять років. Не надто великий перелік, аби заробити на тривожні сни, чи не так?

Констанс непохитно стояла.

— Боже, Боже, — почала вона, — як хотілося б мені бачити твої сни.

— Проси, і я дам тобі позику.

— Бідне, безмовне, невинне і дурненьке дитинча. Ось за що я тебе люблю. Цікаво, чи вдасться мені десь там, біля небесних воріт, виміняти свої нічні жахіття, чорні, як сажа у старому димарі, на чистесенькі янгольські крила?

— З цим питанням до брата.

— Та він гнав мене у три шиї до самісінького пекла.

— Я досі не отримав відповіді на своє запитання? Ти подобаєшся собі?

— Те, що бачу в дзеркалі, звісно, подобається. А от те, що таїться всередині, глибоко під склом, наганяє на мене морок. Вибиваюся зі сну посеред ночі, й усе те спливає перед моїм обличчям. Ісусе Христе, як скрушно! Можеш мені зарадити?

— Як? Я ні в зуб ногою, що є що, де ти, а де твоє відображення. Що вирвалося нагору, а що причаїлося всередині.

Констанс налягла на іншу ногу.

— Важко встояти на місці? — запитав я. — Якщо я скажу «червоне світло», зупинися. Твої ноги погрузнуть у бетоні. І що тоді?

Я помітив, що її туфлі настійно силкуються звільнитися звідтіль.

— На нас дивляться люди!

— Кінотеатр зачинено. Більшість ліхтарів погасло. Зовнішній двір простоює пусткою.

— Ти нічого не розумієш. Мені пора йти. Негайно.

Я перевів погляд на передні двері Граумана, які були досі відчиненими, всередині робітники вовтузились із якимось спорядженням.

— Ото наступний крок, але, Боже, як мені продертися туди?

— Просто йди.

— Ти не розумієш. Це гра у класики. До дверей має пролягати інша доріжка відбитків, якби мені під силу було її віднайти. Куди стрибати далі?

Вона завернула головою. Чорний капелюх полетів на тротуар. І відтепер почало виднітися коротко стрижене бронзове волосся Констанс. Як і раніше, вона дивилась уперед, ніби страхаючись показати обличчя.

— Якщо я скажу «забирайся», що трапиться?

— Я піду.

— І де надибаєш мене знову?

— Тільки Богу відомо. Хутчіше! Кажи «забирайся». Вони у мене на хвості.

— Хто?

— Усі ті, інші. Вони умертвлять мене, якщо я не покінчу з ними першою. Ти ж не хочеш, аби моє серце припинило битися саме тут? Ну ж — не хочеш? — Я похитав заперечливо головою.

— На старт, увага, марш? — попередньо мовила вона.

— На старт, увага…

І вона рвонула.

Вона кривулями метнулася через зовнішній двір, дюжина спритних кроків праворуч, дюжина — ліворуч, перерва, і тоді ще дві дюжини кроків на завершення вбік до третього ряду відбитків, де вона остовпіла, наче перед нею рясніли наземні міни.

Урапт пролунав автомобільний гудок. Я озирнувся. Коли знову поглянув на парадні двері Граумана, то помітив, як у них розчинилася чиясь тінь. Полічив до десяти, щоби вона справді могла відірватися, потім нагнувся та підібрав крихітну туфельку, яку вона залишили у своїх же відбитках. Навпісля подався до першого ряду слідів, біля котрих зупинялася Констанс. Саллі Сімпсон, 1926. Її ім’я було нічим іншим, як відзвуком перебутнього часу. Далі я заспішив до других слідів. Гертруда Ергард, 1924. Ще розмитіша тінь пройдешнього. Останні відбитки містилися ближче до дверей. Доллі Дон, 1923. «Пітер Пен». Долі Дон? Здавалося, ніби проминальний туман років притулився до мене. Я майже пригадав.

— Дідько, — прошепотів я, — що далі?

Я нарихтувався пробратись у фальшивий китайський палац дядечка Сіда і чкурнув уперед, аби здоровезний темний дракон замашно поглинув мене одним ковтком.

Розділ двадцять перший

Я зостановився прямісінько перед малиновими дверима, оскільки вчув чіткий, як і раніше, голос отця Реттіґана, котрий скрикував: «Плачевно!» Це стало принукою витягти Книжку мертвих Реттіґан. Мигцем поглянув на імена, а тоді — місця. Під «Г» натрапив на Граумана. За ним були інші адреса та ім’я — Клайд Раслер. Раслер, подумав я, Боже мій, та він зав’язав зі зйомками у тисяча дев’ятсот двадцятому, востаннє працюючи із Гріффітом[143] та Гіш,[144] а потім вляпався у історію зі смертю у ванній Доллі Дімпл.[145] А от чи кануло в Лету його ім’я? Чи залишилося воно на бульварі, де тебе хоронять без попередження і, не питаючи, затирають літери на сторінках історії, он в який спосіб любий дядечко Джо Сталін провчав своїх приятелів: постріл дробовиком — і сліду не було. Моє серце замолотило, його прізвище було обведене червоним чорнилом і позначено двома хрестиками.

Реттіґан — я вдивлявся у темінь за темними дверима. Реттіґан, так, але чи Клайд Растлер тут також? Я пішов далі й ухопився за мідну ручку. Позаду пролунав млявий голос:

— Тут нічого красти!

Кощавий безпритульний чолов’яга стояв праворуч від мене, зодягнений у різнобій сірого, говорячи в безвість. Він уловив мій позирк.

— Рушай уперед! — прочитав по його губах. — Там так нічого не поцупиш.

Чимало можна здобути, подумав я, втім, як докопатися до великої Китайської гробниці, вщерть наповненої миготінням чорно-білих кінороликів, вольєра, де птахи розтинають простір, де феєрверки рикошетом відбиваються від ненаситного екрана, проворно, наче пам’ять, живо, мов докори сумління?

Безхатько чекав на мене, спостерігаючи, як я руйную себе споминами. Я кивнув. Усміхнувся.

Так швидко, як Реттіґан, я заподівся у мороці театру.

Розділ двадцять другий

Усередині, у вестибюлі театру, виднілася застигла армія китайських кулі, наложниць та імператорів, прибраних у старий віск, які парадним маршем крокували в нікуди.

Одна з воскових фігур підморгнула:

— Так?

Господи, та це ж на голову не налазить, надворі коїться божевілля, тут те саме, і Клайд Раслер розкладається у своїх дев’яносто чи то дев’яносто п’ять.

Час похитнувся. Якщо б я вигулькнув звідси назад, то застав би дюжину кінотеатрів просто неба, біля яких припарковані автівки, де раз від разу сновигають офіціантки-підлітки, розвозячи на роликах гамбургери.

— Так? — удруге проказав китайський восковий манекен.

Я щодуху рвонув до перших вхідних дверей, метнувся вниз проходом, одразу під балконом, спинився там і почав пильно вдивлятися.

То був величезний акваріум, підводна царина. Можна було уявити, як тисяча фільмових привидів, сполоханих пострілом, здіймаються до стелі, розлітаються на дрібненькі шматочки, і їх видуває через вентиляційні отвори.

Кит Мелвілла[146] невловимо пропливав там, «Старий броненосець»,[147] «Титанік», «Баунті»[148] — вічний блукалець, який ніколи не причалить до порту. Піднявши погляд, я пробіг через силу-силенну балконів на тому, що колись називали негритянським піднебессям.

Боже мій, подумалося, мені три роки!

То був вік, коли китайські казки заполонювали мою постіль, їх пошепки читала улюблена тітка, тоді я гадав, що смерть — це лише вічна птаха чи мовчазний собака у дворі. Гадав, що мій дідусь досі лежить у ящику якогось похоронного бюро, у той час, як Тут повстав із гробниці.

— Чим, — запитав я, — славився Тут? Він мертвий чотири тисячі років як. Хлопче, — додав я. — Як йому це вдалося?

І тут я був в осяжній гробниці під пірамідою, в місці, яке мені завжди кортіло відвідати. Якщо скрутити ці килими, застелені у проході, то там можна було відрити загублених фараонів, похованих зі свіжими буханками хліба і рельєфними в’язками цибулі, запасами їжі для далекої мандрівки угору річкою аж до Вічності.

Вони не повинні знести гробницю, подумалося мені. Мене мають поховати саме тут.

— Це ж не цвинтар Зелена Поляна, — завівся неподалік старий восковий китаєць, ніби прочитавши мої думки.

Я заговорив уголос.

— Коли звели цей театр? — пробурмотів я.

І от пішла вода в хату, старе опудало залило сорокаденним потопом слів:

— У тисяча дев’ятсот двадцять першому, то був один із перших. До того тут було голе місце, довкола пальми, фермерські хатини, котеджі, задрипана головна вулиця, невеличкі бунгало, зведені, щоб заманити Дуга Фербенкса,[149] Ліліан Гіш, Мері Пікфорд.[150] Радіо — не що інше, як детекторна коробка з навушниками, завбільшки як сірникова пачка. Втім, ніхто не в силі вловити пройдешнє по ньому. Хоча почин і грандіозний. Люди завалювалися сюди пішки та під’їжджали автівками з півночі Мелроуза. Суботніми вечорами істинні прихильники кіно ринули сюди, як пустельники караванами. У той час цвинтар іще не починався з Гаувера і Санта-Моніки. Розкинувся він після розриву апендикса Валентино[151] у тисяча дев’ятсот двадцять шостому. На вечір з нагоди відкриття Граумана Льюїс Б. Майєр прибув із зоопарку Селін, що у Лінкольн-парку. Саме звідти й запозичили лева для «МГМ».[152] Злостивого і водночас беззубого. Тридцятка дівчат, які кружляли у танці. Вілл Роджерс[153] крутив над головою ласо. Тріксі Фраганца[154] виконувала свою славетну пісню «Я не турбуюся», а до того знялась у фільмі Свенсон[155] в тисяча дев’ятсот тридцять четвертому. Зійдіть униз, запхніть ніс у роздягальну старезного підвалу, де досі віддає пережитком тих часів, — і ви натрапите на нижню білизну тих вертихвісток, які сохли від любові до Лоувелла Шермана.[156] Галантний кавалер з вусиками помер від раку в тридцять четвертому… Ви слухаєте мене?

— Клайд Растлер, — випалив я.

— Святий Боже! Ніхто про нього ні сном ні духом. Бачите он угорі стару рубку? Вони поховали його заживо у двадцять дев’ятому, коли встановили нову проекційну будку на другому балконі.

Я поглянув угору на фантоми туману, дощу та снігу Шангрі-ла, вишукуючи там верховного ламу.

Мій примарний приятель мовив:

— Ліфта нема. Дві сотні сходинок! Довгенький підйом — і жоднісінького тобі шерпа, який зумів би провести до середнього вестибюля і бельетажу, а згодом до ще одного балкона та ще одного, де мене оточували три тисячі сидінь.

І як лишень задовольнити три тисячі відвідувачів? Я почав ламати голову над цим. Ну як? Якщо хіба восьмирічному хлопчикові не захочеться тричі піти подзюрити під час фільму, значить, тобі підфартило.

Я дерся вгору.

Напівдорозі я спинився, щоби присісти, відхекався, тоді зненацька знову обімлів, замість того, аби зарядитися новими силами.

Розділ двадцять третій

Я дістався до задньої стіни узвишшя Евересту і постукав у двері старої рубки.

— Кого ще там принесло, того, про кого думаю? — залунав нажаханий голос.

— Ні, — відповів нишком, — то лишень я. — Повернувся заради одного-єдиного денного кіносеансу сорок років перегодом.

То було без перебільшення геніальне рішення — вивернути своє минуле.

Нажаханий голос пом’якшився.

— Який пароль?

Мій язик ні з того ні з сього почав заплітатись, і я заговорив голосом хлоп’яти:

— Том Мікс[157] зі своїм конякою, Тоні, Хут Гібсон,[158] Кен Мейнрад,[159] Боб Стіл,[160] Гелен Твелвтріз,[161] Більма Банкі.[162]

— Годиться.

Запала тривала пауза, до того, як я вловив звук величезного павука, що продирався крізь дверну панель. Двері заскрипіли.

Срібна тінь випнулася назовні, справдішня метафора чорно-білих примар, що мигцем сновигали екраном років невідь-скільки тому.

— Жодна жива душа ніколи раніше сюди не підіймалася, — мовив старий-престарий чоловік.

— Жодна?

— Ніхто так ніколи й не постукав у мої двері, — вів далі чоловік із сизим волоссям, посрібленим обличчям та в сріберній одежині, вибілений сімдесятиліттям скитания під узгір’ям стрімкого палацу, щоразу позираючи вниз на усю цю бутафорію, проглядаючи її десять тисяч разів, не менше. — Ніхто не знає, що я тут. Навіть я сам.

— Ви тут. Ви — Клайд Раслер.

— Я?

На якусь мить мені здалося, що зараз він почне обмацувати підтяжки та підв’язки для рукавів.

— Хто ти? — він висунув із-за дверей обличчя, ніби черепаха голівку з панцира.

Я відрекомендувався.

— Ніколи не чув про вас, — він поглянув униз на спорожнілий екран. — Ви один із них?

— Мертвих зірок?

— Вони іноді здіймаються сюди. Фербенкс навідувався сюди минулої ночі.

— Зорро, д’Артаньян, Робін Гуд? То хтось із них стукав у двері?

— Дряпався. У покійних свої клопоти. Ви заходите чи йдете?

Я хутко ступив уперед, доки той не передумав.

Кінопроектори стояли розвернуті в бік цілковитої пустки, а кімната нагадувала чунцінську усипальню. У ній відгонило пилюкою та піском, а ще там повис ядушливий запах кіноплівок. Між проекторами затесався єдиний стілець. Бо, за словами пожильця, ніхто ніколи не заходив сюди. Я потупив погляд на вщерть завішані стіни, на яких було прицвяховано зо три дюжини зображень, деякі вбрані у дешеві вулвортські рамки, інші красувались у срібному обрамленні; були там і звичайнісінькі клапті паперу, вирвані зі старого журналу «Срібний екран», а ще світлини близько тридцяти жінок.

На обличчі старого-престарого чоловіка прорізалася легка усмішка.

— Мої солоденькі кралечки!.. Вони збереглися відтоді, як я був із живчиком та з перчиком.

Найстаріший з найдавніших чоловіків подивився на мене, пробираючись поглядом через лабіринт зморщок. Із таким виразом хіба що пірнаєш у холодильник о шостій ранку, шукаючи там мартіні, змішане минулої ночі.

— Я тримаю двері на замку. На мить подумав, що це ви надворі горланили.

— Ні, не я.

— Хтось був там. Знадвору. А до того ніхто сюди ні ногою, відколи переставився Лоувелл Шерман.

— І тут пішла вода в хату — два некрологи за десять хвилин. Зима тисяча дев’ятсот тридцять четвертого року. Рак та пневмонія.

— Ніхто про це ні аза не знав.

— Якось одного суботнього дня тисяча дев’ятсот тридцять четвертого я гасав на роликах біля Колізею, до того, як піти на футбол. Тоді невідь-звідки виринув Лоувелл Шерман, його розпирав кашель, гепав не на жарт. Я узяв у нього автограф і промовив: «Бережіть себе!» Через два дні його не стало.

— Лоувелл Шерман… — старий поглянув на мене із новим полиском в очах. — Допоки ви живі, він також існує.

Клайд Раслер умостився на своєму одному-єдиному кріслі й укотре зміряв мене поглядом.

— Лоувелл Шерман. Якого милого було так довго пертися сюди? Люди ноги відкидали, здіймаючись до цього шпиля. Дядечко Сід дерся сюди раз чи то двічі, а потім послав те все під три чорти і збудував велику проекційну рубку на тисячу ярдів нижче, у справжньому світі, якщо такий є. Ніколи не сходив туди на оглядини. Ну?

Він уловив мої позирки на первозданний прихисток, стіни, які кишіли дюжиною вічно молодих облич.

— Не хочете пробігтися по усіх тих гірських левах та приблудних котах? — він нахилився вперед і тицьнув пальцем. Її звали Карлоттою або Мідж, або ж Даяною. Вона була іспанською кокеткою, «Дівулею»[163] часу Кала Кулвіджа[164] зі спідницею до пупка, римська королева, оживлена молочною купіллю Демілля.[165] Далі була жінка-вамп Айлліша, друкарка Перл, англійська тенісистка — Памела. Сільвія? У неї була мухоловка для нудистів у Шайєнні. Дехто називав її «Твердосердою Ханною, упирем Саванни». Вдягалась як Доллі Медісон,[166] співала «Чай для двох»,[167] а ще виконувала пісню у «Чикаго»,[168] вистрибнувши з великої мушлі, як райська перлина, манія Фло Зіґфільда.[169] Її застрелив власний батько у тринадцять за неприйнятну поведінку як для людини, котра надто швидко подорослішала: Вілла-Кейт. Працювала у східній забігайлівці: Лайла Вонг. Ця ж набрала голосів більше, ніж президент, виборовши перемогу в Коні-айлендському конкурсі краси у двадцять дев’ятому, далеко не простачка, Вілла. Зійшла з нічного потяга у Глендлейлі: Барбара Джоу, і ледь не наступного дня з’явився заголовок «Глорі Філмз»: Анастасія-Еліс Граймз…

Нараз він затих. Я підвів погляд.

— Що привело нас до Реттіґан? — сказав я.

Клайд Раслер заціпенів.

— Ви говорили, що ніхто не піднімався сюди роками. Але ж вона провідувала вас сьогодні, чи не так? Чи можна метнути оком на фотографії? Там, де вона, чи не дозволите?

Старий чоловік зиркнув на свої запорошені руки, тоді неквапливо приставив до обличчя мідну трубку-свисток прямо зі стіни, одне з пристосувань підводного човна, коли подуєш, вчуваєш вереск і крикма наказуєш.

— Лео? Вино! Два долари чайових!

У мідному прорізі прозвучав тонкий голос:

— Ви не п’єте!

— А зараз перехилю, Лео. І хот-догів!

Мідний проріз заскимів та стишив звуки.

Старий вуркнув і втупився у стіну. Спливли нестерпно довгі п’ять хвилин. Поки ми чекали, я розгорнув записник і занотував усі ті імена, що були закарлючками написані на світлинах. Тоді вчув торохтіння кухонної шахти, якою піднімалися хот-доги і вино. Клайд Раслер стояв у сум’ятті, наче геть забув про цей крихітний підіймач. Він нечувано довго мудохався, відкорковуючи вино штопором, що прислав Лео знизу. Була лишень єдина склянка.

— Одна, — перепросив мене. — Спершу ви. Я не побоююся, що підчеплю щось.

— Від мене нічого не наберетеся.

Я вицмулив усе та віддав склянку. Раслер випив і, як я побачив, розслабився.

— Що зараз? — запитав він. — Дайте-но покажу вам нарізки, які зліпив докупи. Чому? Минулого тижня мені зателефонував знизу хтось незнайомий. Той голос телефоном… Якось у Гаррі Кона[170] жила доглядальниця, котра ніколи не казала «так», а тільки «так, так, Гаррі, так»! Говорила, що шукала Робіна Локслі. Робіна Гуда. Дошукувалася Робіна Локслі. Одна актриса взяла собі це ім’я, щоправда, тріумфу вона не зазнала, зірка-одноденка. Примеркала у замку Херста чи то зачахла у його незримій кухні. Однак тепер голос прорізався крізь роки, вкотре запитуючи про Локслі. Він сполохав мене. Я заходився нишпорити по своїх коробках для кіноплівок і натрапив на фільм, знятий із нею у тисяча дев’ятсот двадцять дев’ятому, коли звукове кіно набирало своєї сили. Погляньте.

Він запхав плівку з фільмом у проектор та увімкнув лампу. На великому екрані з’явилося зображення і заполонило його повністю. Нізвідки визрів цирковий метелик, кружляючи, заграючи своїми легкими крильцями, роняючи невимушений усміх, сміх, відтак побіг, а за ним гналися білі рицарі та чорні зловмисники.

— Упізнаєте її?

— Ні.

— Спробуйте цей.

Він запустив інший фільм. На екрані визрів задимлений берег, увінчаний розкладеним на снігу полум’ям. Російська дворянка протяжно і млосно смалила цигарки, жмакала хустину: хтось помер чи був на викінченню.

— Як цього разу? — з надією запитав Клайд Раслер.

— Ні!

— Спробуйте знову.

Проектор прорізав темряву, відтворюючи події тисяча дев’ятсот двадцять третього року. Видно, як зірвиголова звивався по дереву, струшуючи фрукти, хихочучи, проте з-під його пластрону проглядалися маленькі, наче яблучка, горбики.

— Хуліганка Томка Сойер. Дівчина. Хто? Чортівня!

Старий заповнив екран дюжиною інших образів, які виринали, починаючи з тисяча дев’ятсот двадцять п’ятого року, і завершувались аж тисяча дев’ятсот п’ятдесят другим, відкриті, закриті, загадкові, ясні як божий день, світлі, темні, несамовиті, повні супокою, чарівні, прості, мов двері, свавільні та невинні.

— Невже нічогісінько не на пам’яті? Боже мій, як я сушив собі голову! Мав же бути якийсь привід тому, що я хоронив ці бісові ролики. Гляньте на мене, а щоб вам добре було! Як гадаєте, скільки мені виповнилося?

— Близько дев’яноста, дев’яносто п’яти?

— Десять тисяч років! Ісусе! То мене тоді знайшли в кошичку, що плинув уздовж Нілу. То я скотився пагорбами вниз зі скрижалями. Я гасив полум’я неопалимої купини. Марк Антоній закликав «Вивільнити собак війни»; я вивільнив їх з лихвою. Чи відомі мені усі ці дива? Буває, я посеред ночі вибиваюся зі сну та стукаю башкою, аби всі ті желейні горошинки зі струсом повернулися на свої місця. Щоразу, коли я от-от отримаю відповідь, як на гріх, крутну головою, і кляті горошинки знову розлітаються вусібіч. Ви певні, що не пригадуєте ні тих роликів, ані облич, які роздивлялися на стінах? Лишенько, оце так загадка нам випала!

— Якраз намірявся сказати те саме. Я підійнявся, бо хтось іще приходив сюди раніше. Може, то був голос того, хто телефонував знизу.

— Чий голос?

— Констанс Реттіґан, — мовив я.

Я дозволив полуді туману спасти з його очей.

— А вона яким боком причетна? — здивувався він.

— Може, саме вона знає про все це. Востаннє, коли ми бачилися, вона стояла у відбитках своїх стоп.

— І ви гадаєте, що вона, ймовірно, знає, кого стосуються усі ці обличчя та що означають усі ті імена? Зачекайте. По інший бік дверей… Якщо мене не зраджує пам’ять, це було сьогодні. У жодному разі не вчора. Сьогодні вона сказала: «Вручити їх».

— Що вручити?

— Чорт забирай, що ти бачиш у цьому триклятому спорожнілому місці вартим того, аби його вручили?

Я метнув оком на зображення на стінах. Клайд Раслер уловив мій погляд.

— І для чого лишень вони могли б комусь знадобитися? — спантеличився Клайд. — Та ж за них і копійки ніхто не дасть. Навіть не тямлю, якого милого було мені їх тут прибивати. Кому потрібні ці дружини і чиїсь старі подруги?

— Скільки фотографій кожної з них залишилося?

— Пальців не вистачить, аби перелічити.

— Зрозуміло єдине: що Констанс прагнула, аби ви їх віддали. Вона була ревнивою?

— Констанс? Ви ж знаєте, хто такий вуличний зірвиголова, який штурмує трасу, так-от, вона була такою ж зірвиголовою, тільки в ліжку. Просто шаленіла, прагнучи збити докупи усіх ляль, які, чорт забирай, могли лишень припасти мені до душі, а тоді розчавити їх, розірвати і спопелити. Рухайтеся. Треба хутчіше добити вино. Мені ще є чим зайнятися.

— Чим саме?

Одначе він більше не випустив ані пари з уст, а далі всовував кіноролики у проектор, заворожений тисячею та однією ніччю минулого. Я ж рухався вздовж стіни й поквапно вишкрябував собі, записував імена, що виднілись одразу ж під зображеннями, а тоді запитав:

— Якщо Констанс таки повернеться, дасте мені знати?

— За фотографіями? Та я зіпхну її вниз сходами.

— Дехто теж говорив схоже. От тільки хотів, аби та котилася до пекла, а не з другого ярусу. Чому вам забаглось її скинути?

— Має бути привід, правда ж? А я навіть через силу не можу пригадати. То що ви там говорили, для чого вибралися сюди? І як ви мене назвали?

— Клайдом Раслером.

— О, так, саме ним. Це якраз спало мені на думку. А чи відомо вам, що я є батьком Констанс?

— Що?!

— Батьком Констанс. Гадав, що розповідав вам про це раніше. Зараз можете йти. На добраніч!

Я вийшов, зачинивши двері, зоставивши позаду невідомо кого і силу-силенну фотографій, теж не зрозуміло чиїх.

Розділ двадцять четвертий

Зійшовши сходами, я наблизився до передньої частини театру і потупив погляд.

Затим покрокував до оркестрової ями, скрався до задньої стіни і глипнув через двері на протяжний вестибюль, який западав у непроглядній нічній теміні що далі, то більше, особливо там, де простоювали пусткою старі, занедбані перевдягальні.

Я ледве стримувався, щоб не вигукнути ім’я.

А якщо вона раптом озоветься?

Далеко у глибині цього чорного коридору, як здалось, я вловив хлюпіт потаємного моря, а може, ріки, що протікала десь у сутені.

Я на дрібку висунув уперед ногу, але відразу ж підтягнув її назад.

Почув, як темний океан знову б’є об неосяжне побережжя.

Відтак я розвернувся і подався назад через нечувану пітьму, вибираючись із ями у проходи, де ні душі не було, поспіхом прямуючи до дверей, що виводили звідтіля, за якими зоріли значно ласкавіші вечірні небеса.

Я приставив напрочуд крихітні туфельки Реттіґан до її відбитків, із невимовною точністю поміщаючи взуття у заглибини, щоби напевне приміряти.

Тієї ж миті я відчув, як янгол-хоронитель дотикається до мого плеча.

— Ти повернувся із пристановища мертвих, — заговорив Крамлі.

— Можеш проказати те саме вдруге, — підхопив я, не зводячи ока зі широких червоних вхідних дверей Китайського театру Граумана, де в безладді плавали усі ті кіноматографічні створіння. — Вона там, — буркнув я. — І поки що мене муляє єдине: як її звідти виманити.

— Динаміт, примотаний до пачки з готівкою, став би в нагоді.

— Крамлі!

— Даруй, я й забув, що ми розмовляли про Флоренс Найтінгейль.[171]

Я дав назад. Крамлі взявся роздивлятися крихітні туфельки Реттіґан, що застрягли у відбитках, залитих давним-давно.

— Не дуже нагадають рубінові туфельки,[172] — сказав він.

Розділ двадцять п'ятий

Ми розсікали місто, в якому панували теплінь і тиша. Я силкувався змалювати велике чорне море у театрі Граумана.

— Там у підвалі є велика роздягальня, ймовірно, напхом напхана усякими манатками з тисяча дев’ятсот двадцять п’ятого і тисяча дев’ятсот тридцятого років. Передчуваю, що вона теж могла заникатись у тій місцині.

— Побережи сили, — урвав Крамлі.

— Хтось має зійти вниз і оглянути усе як належить.

— Лячно йти самому?

— Не зовсім.

— Це означає, що я, в біса, маю слушність! Стули пельку і катайся мовчки.

Невдовзі ми дісталися до помешкання Крамлі. Він притулив холодне пиво до мого надбрів’я.

— Тримай доти, поки не відчуєш, що твоє мислення внормовується.

Я схопив пляшку. Крамлі увімкнув телевізор і почав пробігати каналами.

— Навіть не знаю, що гірше, — завівся він, — твоя балаканина чи місцеві телевізійні новини.

— Отець Шеймас Реттіґан, — пролунало з телеекрана.

— Дай-но назад! — крикнув я.

Крамлі перемкнув.

«…Собор Святої Вібіани».

Статична буря, і зображення засніжило.

Крамлі гримнув кулаком по клятому телевізору.

«…Природні причини. Подейкували, що він стане майбутнім кардиналом…»

Інша заминка. І ящику гаплик.

— Гадаю, його треба полагодити, — визнав Крамлі.

Ми обоє глянули на телефон, ніби кажучи йому задзвонити.

А тоді обоє підскочили.

Бо дзвінок таки пролунав!

Розділ двадцять шостий

То була жінка, асистентка отця Реттіґана, Бетті Келлі. Говорила надзвичайно невиразно, тож уже втретє прохала нас прийти на допомогу.

Я ж запропонував найменше, що було в моїх силах, — навідатися до неї.

— Тільки не забаріться, а то мене не стане, — ридма заридала вона.

Коли ми з Крамлі прибули, Бетті Келлі уже вичікувала нас надворі, перед собором Святої Вібіани.

Ми постояли якусь мить, аж тут вона угледіла нас, мигцем, напівпритомно змахнула рукою, а тоді понурила погляд. Підібравшись ближче, ми спинилися поруч неї. Я відрекомендував Крамлі.

— Мені прикро, — почав я.

Вона підвела голову.

— Виходить, ви той самий чолов’яга, який бесідував з отцем! — промовила вона. — О, Господи Всевишній, ходімо всередину.

Великі двері зачиняли на ніч. Тому ми ввійшли через ті, що збоку. У приміщенні Бетті захиталась і мало не звалилася з ніг. Я підхопив її та підвів до однієї з лавок, де вона вмостилася, ледве дихаючи.

— Ми мчали так швидко, як лишень могли, — запевнив я.

— Ви ж знали його? — важко зітхаючи, запитала вона. — Усе настільки закручено… У вас же були спільні знайомі, приятелі, друзі?

— Родичка, — відповів я. — 3 однаковим прізвищем.

— Реттіґан! Вона вбила його. Зачекайте! — вона обхопила мій рукав. Річ у тім, що я саме звівся на ноги.

— Присядьте, — протягнула вона. — Я не мала на увазі вбивство у буквальному розумінні. Але вона звела його зі світу.

Я знову опустився на лавку, добряче похолоднівши. Крамлі дав задній хід. Вона стиснула мій лікоть і знизила голос.

— Вона бувала тут, інколи приходила тричі на день, у сповідальню, шепотіла, відтак починала рвати і метати. Бідолашний отець мав такий вигляд, наче його протаранили кулею, тільки-но вона збиралася звідти. Втім, вона не надто квапилась іти, воліла дочекатися, допоки той не повалиться з безсилля, на зуб нічого не хотів покласти, лишень бажав щось у барі пригубити. Вона ж залишалася лютувати. Перегодом мені заманулось обдивитися сповідальню: однак там ані лялечки не було. Проте в повітрі повис запах, схожий на той, який виникає після удару блискавки. Вона невідступно викрикувала одне і те ж.

— Що саме?

— Я вбиваю їх, убиваю їх! — горланила вона. — Я й далі вбиватиму, поки не винищу їх до останнього. Допоможи мені позбутись їх, благослови їхні душі! Тоді покінчу з іншими. Вб’ю усіх до одного! Нехай вони відстануть від мене, щезнуть із мого життя! Тоді, отче, — з надривом кричала вона, — я вивільнюсь і зазнаю очищення! Допоможи поховати їх так, аби вони уже не повернулися! Зарадь мені!

— Геть із моїх очей! Забирайся! — крикма кричав отець Реттіґан. — Боженько, про що лишень ти мене благаєш?

— Допоможи мені здихатися від них, відмоли їх, аби вони забули шлях назад, нехай покояться з миром! Скажи «так»!

— Марш! — зірвався отець, а потім почав лихословити.

— Що?

— Вона сказала: «Тоді проклинаю тебе, проклинаю, проклинаю, котися до пекла!» — її голос лунав настільки гучно, що люди порозбігалися звідтіля хто-куди. Я чула, як вона заходилася ревом. Отець був у цілковитому сум’ятті. Трохи згодом я вловила чиїсь кроки, що протинали темінь. Я вичікувала, що отець Реттіґан от-от порушить тишу. Затим таки наважилася самотужки відчинити двері. Він був там. Утім, уже не зронив ані звуку, адже… він відійшов у інший світ.

На тому моменті сльози самовільно покотилися щоками секретарки.

— Бідолаший чоловік, — вела далі вона, — ті страшнючі слова знерухомили його серце і заледве не спинили моє. Ми будь-якою ціною маємо віднайти ту мерзенну жінку. Змусити її забрати слова назад, аби він знову міг повернутися до життя. Господи, що я лишень верзу? Він же лягма лежить ондечки, так, наче та зцідила з нього усю кров… Ви з нею знайомі? Дайте їй знати, якої вона каші наварила. Що ж, я розповіла, що належало. Аж від душі відлягло… Ви теж попіклуйтеся про те, де б краще здобути очищення. Даруйте, звісно, але відтепер то аж ніяк не мій клопіт, а ваш.

Я глипнув на свій костюм, ніби очікував, що вона заляпала його відразливим ревом, який мало не переходив у рвоту.

Крамлі подався до сповідальні, прочинив обидвоє дверей і вдивлявся у темінь. Я пішов слідом за ним, спинився поруч та зробив глибокий вдих.

— Відчуваєте цей запах? — запитала Бетті Келлі. — Він повис там, усотався повсюди. А я ж умовляла кардинала розтрощити будку та спопелити її.

Я востаннє принюхався. У ніс ударили запахи паленого вугілля і вогнів святого Ельма.[173]

Крамлі зачинив двері.

— Почуте навряд чи вам зарадить, — сказала Бетті Келлі. — Вона й досі там. Як і він, нещасна душа, до неможливості виснажений та мертвий. Дві могилки, одна біля одної. Боже, споможи нам.

Я з вас усі соки витиснула. Ви маєте такий самий вигляд, як і знедолений отець.

— Навіть не кажіть мені більше такого, — мовив я ослаблено.

— Не буду, — пообіцяла вона.

Опершись на Крамлі й мало не валячись із ніг, я побрів до дверей.

Розділ двадцять сьомий

Я не міг заснути, не здужав подовгу залишатися жвавим, не до снаги було писати, не вдавалося думати.

Зрештою, спантеличившись і сягнувши навіженства, трохи запізно я вкотре зателефонував у собор Святої Вібіани.

Коли Бетті Келлі відповіла, її голос звучав так, ніби вона була в епіцентрі тортур.

— Не можу говорити!

— Я махом упораюся! — попросив навпісля. — Ви пригадуєте усе, що вона випалила у сповідальні? Не було більше нічого вагомого, визначального, іншого?

— Милий Боже, — мовила вона, — стільки усього лилося: слова, слова, слова. Але зачекайте. Вона торочила єдине: ти повинен простити усіх нас! Усіх нас, поголовно! У будці не було нікого, крім неї. Усіх нас, — сказала вона.

Ви все ще там?

— На місці, — по хвилі відповів я.

— Ви ще на щось розраховуєте?

— Тепер ні.

Я поклав слухавку.

— Усіх нас… — прошамотів я. — Простити усіх нас!

Я зв’язався з Крамлі.

— Не кажи нічого, — Крамлі вирішив поділитися припущеннями. — Не спиться посеред ночі? Надумав зустрітися зі мною в будинку Реттіґан через годину. Затіяв обнишпорити місце?

— Просто дружній обшук!

— Обшук! Що це, теорія чи здогадки?

— Чистий розум.

— Продай його чи обміняй на лантух «нічного золота», — Крамлі десь запропастився.

— Невже він поклав слухавку? — запитав я дзеркало.

— Так, він поклав слухавку, — почулось у відповідь.

Розділ двадцять восьмий

Пролунав телефонний дзвінок. Я підняв слухавку так, неначе вона була розпеченою до жару.

— Це марсіанин? — почув з того боку.

— Генрі! — скрикнув я.

— Так, то я, — підтвердив голос. — Знаю, що це безумство, проте нидію без тебе, синочку. Може, це скидається на нісенітницю, як казав один кольоровий пілотові літальної тарілки, також поріддю якогось етносу.

— Змалечку не чув нічого кращого, — розчулено мовив я.

— Хай тобі грець! — завівся Генрі. — Якщо ти зайшовся ревом, тоді я пішов.

— Не варто, — шморгнув я. — О Боже, Генрі, яка благодать чути твій голос!

— Це означає, що ти видоїв корову і маєш відерце, не озвучуватиму чого. Хочеш, аби я був люб’язним чи грубим?

— І таким, і таким, Генрі. У мене не все гладко. Меґґі повернулася на схід. Звичайно, Крамлі під боком, але…

— Це означає, що тобі потрібен незрячий чоловік, який би вивів тебе із сараю, впритул обкладеного іншими стайнями, правда ж? От халепа, дай-но витягну хустинку, — він висякався. — На коли тобі необхідний цей всевидячий ніс?

— На вчора!

— А я вже на місці! У Голлівуді, навідую злощасну чорну шушваль.

— Знаєш Китайський театр Граумана?

— Хай тобі трясця, так!

— Як швидко ти міг би туди дістатися, щоб нам зустрітися?

— Так скоро, як тобі заманеться, синку. Стоятиму в туфлях для чечітки, як у Білла Робінсона.[174] Ми побредемо на інший цвинтар?

— Майже.

Я набрав Крамлі, щоб розповісти, куди намилився, тож, імовірно, до Реттіґан прибуду пізніше, але приведу із собою Генрі.

— Сліпець веде незрячого, — озвався він.

Розділ двадцять дев'ятий

Він стояв саме на тому місці, на якому обіцяв бути, — у відбитках першокласних танцювальних туфель Білла Робінсона, не перевалюючи на галерею для темних, час якої давно сплив, а навпаки — випинаючись уперед, де опинився на оці тисяч білошкірих проходжалих. Стан був випростаний і непорушний, проте щось не давало спокою його ногам, він як ніколи помітно вовтузився у заглибині Білла Робінсона. Його очі були розплющеними, а рот роззявленим, видавалося, що він не міг намилуватися виплодом творчої уяви.

Зупинившись попереду нього, я видихнув.

І тут Генрі понесло.

— Подвійна жуйка «Ріґлі» забезпечує твою насолоду, подвоює твої веселощі, «Ріґлі» — подвійна м’ята, подвійна м’ятна гумка! Оце я мелю сім мішків гречаної вовни! — він зайшовся сміхом і обхопив мій лікоть. — Господи, хлопче, чудесний вигляд маєш! Не зрію цього, але нутром відчуваю. Голос у тебе завжди звучав, наче в екранних гавриків!

— Та я так і продирався на видимо-невидимо скільки сеансів.

— Дай-но торкнуся до тебе, хлопче. Ей, та ти вже нахлиськався чортзна-скільки солоду.

— Та ти розбуяв, Генрі.

— Зроду мучив себе питаннями, який я на вигляд.

— Білл Робінсон був блискучим на слух, а ти такий самий ззовні, Генрі.

— Невже я у його слідах? Підтакни.

— Дивовижне потрапляння. Вдячний, що ти прибув, Генрі.

— По-іншому не міг. Ми достобіса довго не прочісували кладовища! Мені то там, то сям сняться могилки. А тут якого штабу гробовища?

Я метнув оком на орієнтальний фасад Граумана.

— Привиддя. Ось що я сказав, прокравшись за лаштунки, коли мені стукнуло шість; пригадую, вдивлявся у чорно-білі померки, що поглядом промацували звідтіля. Химера грала на оргіні, зірвавши свою маску, а тоді вибрикнула до тридцяти футів заввишки, аби вбити тебе лишень єдиним поглядом. Картини були довженними, обширними і сполотнілими, а самі актори — здебільшого мертвими. Мара.

— Предки бодай краєм вуха чули те, чим зараз ділишся?

— Чи я їм розповідав? І словом не обмовився.

— Зразковий синок. Уловлюю запах ладану. Ми ж поруч з Грауманом. Справді чудесно! Заносить далеко не китайським рагу.

— Заходь ось сюди, Генрі. Дай-но притримаю двері.

— Ей, та тут темно хоч в око стрель. Ти ж прихопив із собою ліхтарик? Мені завжди було до душі розмахувати ліхтариком і корчити таку гримасу, наче ми певні у тому, чим займаємося.

— Ось ліхтарик, Генрі.

— Привиддя, ти ж так сказав?

— По чотири сеанси на день упродовж тридцяти років.

— Не хапайся за мій лікоть, бо від того почуваюся безпомічним. Якщо звалюся з ніг, пристрель мене!

Він зірвався з місця, мало не відбиваючись рикошетом від проходу, що біля оркестрової ями і розложистого простору вгорі та внизу.

— І далі тьмариться? — запитав він. — Дозволь увімкнути ліхтарик.

Генрі залив світлом обшири.

— Саме воно, — усміхнувся він. — Так значно краще!

Розділ тридцятий

У темних, безпросвітних сутеринах простяглося без ліку кімнат, одна за іншою, і пішло-поїхало: стіни були завішані свічадами, відображення віддзеркалювалося, порожнеча просвічувала пустку, коридори безживного моря. Ми ступили у першу, найбільшу кімнату. Генрі крутонув ліхтарем, неначе пломенем маяка.

— Привиддя тут унизу стільки, що на воловій шкурі не списати.

Світло поблякло і потонуло у надрах океану.

— Вони не схожі на тих примар, що нагорі. Моторошніші. Мене завжди вражали дзеркала і те, що називають відображенням. Інший «ти», чи не так? За чотири-п’ять футів віддалік, що притаєний під товщею льоду? — Генрі підібрався ближче, аби дотулитися до скла. — Чи є там хто-небудь під низом?

— Ти, Генрі, і я.

— Чорт забирай! Певен, що хотів би знати більше.

Ми ринули вздовж зимного ряду дзеркал. Вони були там. Більше, ніж просто примари. Написи на склі. Я залпом втягнув повітря, Генрі махнув ліхтарем мені в обличчя.

— Узрів те, чого я не бачу?

— Боже мій, так!

Я потягнувся до першого холодного Вікна у Часі. Мої пальці були вимазані легкими слідами задавненої помади.

— І? — Генрі схилився, наче косив на моє відкриття. — Що?

— Марго Лоренс. Хай спочиває з миром, жовтень тисяча дев’ятсот двадцять третього.

— Хтось сховав її тут під склом?

— Не зовсім. Десь трьома футами вище, інше дзеркало. Хуаніта Лопес, літо двадцять четвертого.

— Не пригадую.

— Наступне дзеркало: Карла Мур, Різдво, тисяча дев’ятсот двадцять п’ятого.

— Точно, — заворушився Генрі. — Якось був на німому фільмі, тоді один зрячий приятель читав її репліки на денному сеансі. Карла Мур! Було щось у ній!

Я повернув ліхтар.

— Елінор Твелвтріз, квітень двадцять шостого, — прочитав я.

— Гелен Твелвтріз грала у стрічці «Кіт і канарка»?[175]

— Це може бути її сестра, але ти ніколи не докопаєшся до істини, то був час нечуваної кількості псевдонімів. Люсіль Ле-Сюр стала Джоан Кроуфорд,[176] Лілі Шошуан перевтілилася у Клодетт Кольбер,[177] Глейдіс Сміт — Керол Ломбард,[178] Кері Грант був Арчібальдом Лічем.[179]

— Тобі до снаги вести вікторину, — Генрі розчепірив свої пальці. — Що це?

— Дженіфер Лог: двадцять дев’ятого.

— Пустила дух?

— Заподілася кудись, приблизно тоді ж, коли й сестра Еймі втонула у морі, відтак переродилася, відшукавши прихилище на узбережжі Алілуя.

— Скільки там іще імен?

— Стільки, скільки й дзеркал.

Генрі облизав палець.

— Мням-мням! Відтоді багато води сплило, але помада…

Якого кольору?

— Яскраво-помаранчевого. Літня спека від Коті,[180] Ланв’єр, вишня.

— Як гадаєш, чому всі ці леді написали свої імена і дати?

— Річ у тім, Генрі, що це далеко не справа рук багатьох леді. Усі ці різні імена нашкрябала одна жінка.

— Одна жінка, яку не назвеш леді? Потримай ціпок, а я пометикую.

— У тебе нема палиці, Генрі.

— Сміховинно, як рука здатна відчувати речі, яких нема ніде поруч. Хочеш, аби я здогадався?

Я кивнув, хоча Генрі не міг цього побачити; втім, я був певен, що він відчуває порухи від похитування головою. Хотілось, аби він озвучив бажане, кортіло почути саме те ім’я.

Генрі усміхнувся дзеркалам, і вони стократно відбили його усміх.

— Констанс.

Його пальці доторкнулися до скла.

— Реттіґан, — доповнив він.

Розділ тридцять перший

Генрі вкотре схилився, щоби протерти пальцем рудуватий напис, а тоді здійняв його до вуст.

Він сунувсь до сусіднього дзеркала, повторив відрухи, а тоді розійшовся словами.

— Різняться на смак, — зауважив.

— Так само, як і жінки?

— Усе повертається, — його очі міцно примружилися. — Господи, Господи… Як багато тих жінок пропущено через мої руки, крізь моє серце, вони невловимо приходили і йшли; усі ті аромати…

— Чому в мене таке відчуття, ніби мене застопорило?

— Бо я переживаю схоже.

— Крамлі каже, що коли відкручуєш кран, краще стати віддалік. Ти непоганий парубок.

— Я не парубок.

— Звучиш так, наче тобі чотирнадцять стукнуло, як тоді, коли твій голос переінакшується і ти з усіх сил стараєшся відростити вуса.

Він рушив далі й знову доторкнувся до скла, затим глянув незрячими очима на давні залишки помади на своїх пальцях.

— Невже усе це стосується Констанс?

— То лише здогад.

— Сміливості тобі не позичати; відомо те не за чутками, мені читали ту нісенітницю, яку ти пишеш.

— Моя мама якось сказала, що здорове черево краще, ніж двійко мізків.

— Більшість народу надто уже надіється на свої мізки, тоді як варто дочутися до того, що таїться у підребер’ї. Ганг-ганглій?[181] Моя мама ніколи не називала це в такий спосіб. Домашній павук, хіба що так говорила. Як тільки вона надибувала якогось непутьового політика, завжди відчувала щось вище живота. Коли ж павук шарпався, так: на її обличчі промальовувався усміх. Одначе тільки-но павук скручувавсь у м’ячик, вона заплющувала очі: ні. Як і ти.

Моя мама читала те, що ти нашкрябав. Казала, що ти не пишеш виснажливі історії (маючи на увазі маркітні оповідки) сірою речовиною. Ти смикаєш лапки павука під своїми ребрами. Моя мама твердила, що той хлопець ніколи у світі не керуватиме, його ніколи не затруять люди, він знає, яким чином те трійло видобути зсередини, як роздражнити згорнутого в клубочок павука так, аби той подався далі, — казала: «Він не гульбанитиме ночами, розтрачуючи намарне життя, підтоптавши себе замолоду. З нього вийшов би чудовий лікар, який знає, що саме відрізати, аби позбутися болю, і вишпурити це все геть».

— Невже це все слова твоєї мами? — я запаленівся.

— Жінка, в якої було двадцять дітлахів, поховала шестеро з них, решту ж виплекала. Один — нікудишній чоловік, один — добряга. Вона мала преславні переконання про те, на якому боці лежати в ліжку, аби розплутати і висвободити кишки.

— Як мені кортить побачитися з нею…

— Вона й досі тут, — Генрі притулив долоню до грудей.

Генрі нипав на незримі дзеркала, а тоді вийняв зі своїх кишень чорні окуляри, протер їх і натягнув на себе.

— Так суттєво краще. Реттіґан, ці імена, вона геть обезглузділа? А якщо начистоту, то хоч коли-небуь була при тямі?

— У відкритому морі. Було чутно, як вона плавала з тюленями, дзявкотіла — вільна душа.

— Можливо, їй краще було б зостатися там…

— Герман Мелвілл, — пробубнів я.

— Повториш іще раз?

— Я подужав «Мобі Діка» не за рік і не за два. Мелвіллу варто було залишатися на морі разом з Джеком, своїм люблячим другом. Суша? Коли він жив там, душа його краялась, а серце розривалося навпіл. На березі він старів тридцять років на митному складі, напівмертвий.

— Нікчемний сучий син, — прошепотів Генрі.

— Нікчемний сучий син, — тихцем відлунював я.

— Як щодо Реттіґан? Ти гадаєш, їй варто зоставатись у відкритому морі, а не в пишному пляжному будинкові?

Він був великий, осяйний, білий і чарівний, але схожий на склеп, повний примар, як у цих кінострічках, що на горі; сорок футів заввишки, п’ятдесят років завширшки, мов ті дзеркала тут, і одна жінка, котра з незнаних причин ненавидить їх.

— Нікчемний сучий син, — промимрив Генрі.

— Нікчемна сука, — відповів я.

Розділ тридцять другий

— Ну ж бо огляньмо усе ретельніше, — мовив Генрі. — Увімкни світло, і я не потребуватиму ціпка.

— А ти відчуваєш, коли світло горить, а коли ні?

— Благувате дитинча. Прочитай мені імена!

Я вхопив його за руку, ми рухалися уздовж дзеркал, я читав імена.

— Дати нижче імен, — тоном командувача заговорив Генрі. — Зараз вони стали ближчими.

— Тисяча дев’ятсот тридцять п’ятий. Тисяча дев’ятсот тридцять сьомий. Тисяча дев’ятсот тридцять дев’ятий. Тисяча дев’ятсот п’ятдесятий. Тисяча дев’ятсот п’ятдесят п’ятий. Дати й імена, імена, імена, усі різноманітні.

— Якось надто багато, — мовив Генрі. — Ми усі минули?

— Ще одне останнє дзеркало з датою. Тридцять перше жовтня. Торік.

— Як так виходить, що усі твої трафунки припадають на Геловін?

— Доля і передбачливість поблажливі до таких легкодухів, як я.

— Ти назвав дату, але… — Генрі приклався до студеного скла. — Нема імен?

— Жодного.

— Вона замислила повернутись і додати ім’я? Затіяла виринути так, аби шум від неї хіба що собаки вчули, коли тут буде потемки. Вона…

— Тримай язика на зашморзі, Генрі, — я в сто очей дивився на дзеркала, у підвальний морок, де сновигали тіні-примари.

— Синку, — Генрі обхопив мою руку, — ворушися далі, поганцю.

— Ще дещо залишилося наостанок, — я зробив дюжину кроків і спинився.

— Не розповідай, — Генрі заковтнув повітря, — ти тільки-но зійшов з підлоги.

Я глянув униз на круглий люк. Теміні, що вростала углибину, не було кінця-краю.

— На звук — ніби порожнеча, — Генрі вдихнув, — дощовий стік із чистою водою!

— По задній бік театру, так.

— Прокляття!

Зненацька знизу ринув потік води, свіжий приплив, що віддавав запахом зеленастих пагорбів і холоднавого повітря.

Дощило кілька годин тому. Достатньо години, аби вода хлинула сюди. Більшу частину року водостік залишається сухим. А зараз натекло десь фут завглибшки, далі все впадає в океан.

Я схилився, щоби промацати отвір зсередини. Щаблі.

— Ти ж не спускатимешся? — запитав Генрі.

— Це темний, прохолодний і довгий шлях до водойми: якщо будеш необачним, підеш на дно.

Генрі пирскнув.

— Ти вважаєш, вона дісталася сюди саме цим шляхом, аби перевірити імена?

— А чи прошмигнула через театр і зійшла сюди?

— Ей! Води он побільшало!

Порив доволі холодного вітру потягнув із отвору.

— Ісусе Христе! — скрикнув я.

— Що?

Я понурив очі.

— Я щось побачив!

— Може й ти не розгледів, а мені вдалося! — пучок світла дугами несамовито закрутився дзеркальною кімнатою, а Генрі того моменту взяв мене за лікоть та відтягнув від отвору.

— Ми рухаємося правильним шляхом?

— Ісусе! — спохопився я. — Сподіваюся на це!

Розділ тридцять третій

Таксі спинилося на узбіччі позаду здоровецької білої арабської фортеці Реттіґан.

— Боженько! — скрикнув Генрі й докинув: — Лічильник нацикав зайвого. Відтепер кермуватиму я.

Крамлі не було побіля дверей, що виходили на побережжя: стояв далі поруч із басейном, з півдюжиною келихів, наповнених до краю мартіні, у двох із них уже проглядалося дно. Він завзято метнув оком на них і силкувався виправдовуватися:

— Я отеперчки готовий до твоїх пришелепкуватих вибриків. Уже маю амуніцію. Привіт, Генрі. Генрі, ти поки не каєшся, що рвонув з Нью-Орлеана заради цієї скриньки Пандори?

— Одне з цих пійл відгонить горілкою, чи не так? Воно і в мене невдоволення як рукою зніме.

Я простягнув келих Генрі та притьмом прихопив один собі, Крамлі ж похнюпився через моє німуваня.

— Що ж, ділися, — не втримався він.

Я розповів йому про Граумана і гардеробні з дзеркалами, що затесались у підвалі.

— Плюс, — вів далі я, — вдалося скласти перелік.

— Тримай це. Ти спам’ятав мене, — визнав Крамлі. — Дай-но доб’ю іншу, — він із потішним вітанням підняв келих. — Гаразд, а тепер читай свої переліки.

— Хлопчик із бакалії на Маунт-Лоу. Сусіди Королеви Каліфії з Бункер-Гіл. Секретарка отця Реттіґана. Кіномеханік з високості Китайського театру Граумана.

Генрі урвав на слові:

— Що за джентльмен з Граумана?..

Я змалював Раслера, притаєного за стосами старих плівок, із світлинами усіх цих тужливих жінок на стінах, із загубленими іменами.

Генрі почав метикувати:

— Ей, чуєш-но. А ти раптом не склав перелік усіх тих панянок, які красувались угорі на знимках?

Я взявся вчитуватись у свій записник:

— Мейбл. Гелен. Мерілі. Аннабел. Гейзл. Бетті Лу. Клара. Полліана.

Крамлі випростався.

— А список тих імен, виведених на дзеркалах у підвалі, теж склав?

Я заперечливо захитав головою.

— Там була темрява.

— Та то — як собаці муху з’їсти, — Генрі лупнув себе по голові. — Гейзел. Аннабел. Грейс. Полліана. Гелен. Мерілі. Бетті Лу. Вбачаєте схожості?

Під час того, як з рота Генрі зринали імена, я проставляв прапорці у своєму олівцевому переліку. Бездоганний збіг.

У цю місцину влучила блискавиця. Світло щезло. Ми вчули, як завиває прибій, наводнюючи солоним потоком узбережжя Реттіґан, допоки бліде місячне сяйво посріблювало надбережжя. Вгатив грім. Це убезпечило мене часом для роздумів.

— Реттіґан має цілісінький комплект щорічників Академії, з усіма картинами, роками життя і ролями. У кожній вона вбачала конкурентку. Всі ті світлини вгорі та дзеркала внизу якось пов’язані між собою, правда ж?

Вчулося відлуння грому. Вогні знову замиготіли. Ми проникнули всередину і добули там книги Академії.

— Відшукайте імена з дзеркал, — напучував Генрі.

— Знаю, знаю, — бубонів Крамлі.

Спливло всього-на-всього півгодини, як ми добули щорічники Академії відразу за тридцять літ, усі зашпилені скріпками.

— Етель, Карлотта, Сюзанна, Клара, Гелен, — прочитав я.

— Вона ж не може вовком дивитися на них усіх.

— Не без того, — обізвався Генрі. — Що ще заникано на її книжкових полицях?

Годину потому ми натрапили на альбоми з відомостями про акторів, загачені зображеннями, віддаленими у часі.

Угорі одного була примітка з іменем Дж. Волінгтон Бредфорд. Я прочитав: «Також відомий як Туллулла Другий, а ще як Свенсон, Глорія і як Забавна Гримаса».

Тихий дзвіночок залунав десь у межах потилиці.

Розгорнувши інший альбом, я прочитав: «Альберто Квіклі. Акторські трюки. Виконує усі ролі у „Великих сподіваннях“. Задіяний у „Різдвяній пісні“; Скрудж, Марлі, Три Різдвяних Духи, Фіззівіґ будуть у „Різдвяній пісні“. „Свята Жанна“, не піддана вогню. Альберто Квіклі. Швидкоплинна зміна. Народився: 1895. Яка свобода!» Тихий дзвіночок зазвучав знову.

— Постривай!.. — почав, було, я, вчувши власне бурмотіння. — Світлини, дзеркала, а зараз на додачу ще й цей хлопець Бредфорд, у якому всі жінки збилися докупи. Відтак ще й інший хлопець, Квіклі, в якому зійшлися усі чоловіки, кожен чоловік, — дзвін ущух. — Чи Констанс була з ними знайома?

Наче сомнамбула, я рушив далі, взяв Книгу мертвих, адресовану Констанс.

Он воно що!

Бредфорд був на одній сторінці, побіля початку книжки.

Квіклі ж затесався наприкінці.

— Одначе жодних червоних кружалець навколо імен не залишено. Про що це мало б свідчити? Вони ще клигають чи уже переставилися?

— Чому б не з’ясувати це, — підбурив Генрі.

Влучила блискавка. Знову не стало світла.

У темряві Генрі проказав:

— Не говори нічого, дай-но пометикувати.

Розділ тридцять четвертий

Крамлі підкинув нас до старого житлового будинку і погнав.

— А зараз чим ми тут займемося? — запитав Генрі.

Усередині я прикипів поглядом до триповерхової сходової клітки. Вишукуючи Марлен Дітріх, живу і повну сил.

Я навіть не встиг постукати у двері, як тут через шпарину поміж ними й одвірками вдарив у ніс запах парфумів. Чхнувши, я постукав.

— Милий Боже, — прозвучало по той бік дверей, — мені нічого зодягти.

Двері відчинилися навстіж, і перед нами визріло кімоно з метеликами, що напиналося у повітрі, усередині нього було загорнуто вікторіанську давність, охоплену дрижаками, яка силкувалася припасувати одіж. Облишивши вовтузіння, постать заходилась обмірювати поглядом моє взуття, коліна, плечі та врешті-решт зазирнула у вічі.

— Я… Дж. Воллінґтон Бредфорд? — відкашлявся. — Містер Бредфорд?

— Хто запитує? — поцікавилося створіння, стоячи в одвірках. — Господи Ісусе! Заходьте. Заходьте. А хто це з вами?

— Я — Всевидяче Око хлопця. — Генрі втягнув повітря. — Той стілець? Гадаю, присяду на нього. Тут повис сильний запах, ну й ну. Не сприйміть то раптом особисто.

Ураз кімоно стало вільнішим, сила-силенна конфеті промчала грудьми, адже він поривисто здійняв великий рукав.

— Плекаю надію, що сюди вас привели не справи. Вмощуйтеся, поки Мама наллє джину. Вам багацько чи мало?

Не встиг я й пари з уст випустити, як він наповнив велику склянку чистим «Бомбеєм» із кришталево-синім лікером. Я сьорбнув.

— Славний хлопчина, — почав Бредфорд. — Ви на п’ять хвилин чи з ночівлею? Мій Боже! — він зайшовся рум’янцем. — Це щодо Реттіґан?

— Реттіґан! — скрикнув я. — Як ви дізналися? — Вона була тут і погнала. Кожні кілька років Реттіґан запропадає. Це знаменує те, що вона пориває з новим чоловіком, старим полюбовником, Богом чи своїм астрологом. Quien sabe?[182]

Я знічев’я кивнув.

— Вона навідувалася кілька років тому, рознюхувала, як вдалося домогтися усього. Усіх цих людей. «Констанс, — своєю чергою запитував я, — скільки котячих життів ти наверстала? Тисячу? Не тобі вивідувати, в який димар мені запхатися чи під чию постіль ковзнути!»

— Але…

— Жодних але! Матінці Землі усе й так відомо. Констанс відкрила для себе Фройда, докинула до нього Юнга і Дарвіна. А ви знали, що вона затягла у ліжко усіх шістьох голів студії? Бо програла парі Гаррі Кону з «Коричневого казанка». Божилася спокусити Джека Ворнера[183] та всіх його братів, поки у них там вуха не повідлітали.

«Усіх за один рік?» — вигукнув Кон.

«Який, до дідька, рік, — завелася вона, — за тиждень, неділю, вихідний!»

«Ставлю сотню, що не вдасться!» — ввійшов ув азарт Кон.

«Давай тисячу — і справу скріплено», — заявила Констанс.

Гаррі Кон вирячив очі.

«А на що закладаєшся ти?»

«Я натомість!» — видала Реттіґан.

«По руках!» — озвався Кон.

Вона й понеслася.

«Тримай це!» — жбурнула свої трусики і чкурнула звідтіля.

Перевівши дух, Дж. В. Бредфорд заводив далі:

— Ви знали, що якось я був Джуді Ґарленд.[184] Затим — Джоан Кроуфорд, після того Бетті Девіс.[185] Був Бенкгед[186] у «Рятувальному човні». Справжній нічний бродяга, запізнілий дрімайло, негідник. Вам потрібна допомога в пошуку Реттіґан? Можу скласти перелік її покидьків. Деякі опинились у моїх руках. Хочете щось сказати?

— А ваше справжнє «я» хоч десь мелькало? — рубанув із плеча я.

— Боже, сподіваюся, що ні. Наскільки жаско прокидатись у ліжку, де нема нікого, крім мене! Реттіґан. Ви були в її будинку, що виходить на пляж? Арті Шоу[187] зупинявся там після Карузо.[188] Вона заволоділа ним у тринадцять. Він вибирався на стіну «Ла Скала».[189] Коли вона пхнула Лоуренса Тіббетта,[190] він співав сопрано. Машина парамедиків чатувала на розі її будинку в тисяча дев’ятсот тридцять шостому, коли вона робила штучне дихання Тальбергу[191] на Форест-Лон. З вами усе гаразд?

— Почуваюся так, ніби тільки-но відчинив десятитонний сейф.

— Візьміть ще джину. Так повчає Таллула.

— Ви допоможете нам відшукати Констанс?

— Нікому іншому це не до снаги. Я позичив їй цілісінький гардероб мільйон років тому. Віддав їй свою косметичку, яка просто-напросто валялася, показав, як користуватися парфумами, здивовано підіймати брову, підтягувати вуха, вкорочувати верхню губу, розтягувати усмішку, приплюскнути чи округлити перса, йдучи, ставати вищою або зменшуватися до краю. Я заміняв їй дзеркало; вона позувала переді мною, стежачи за тим, як я пильно вдивляюся, підморгую, вдаю докори сумління, напруження, розпуку, завзяття, спів у позолоченій клітці, як хвацько пірнаю у піжаму, імітую оніміння в грудях. Вона їздила на добре натренованих поні, виплигувала у товаристві балерин. Доти, доки вона пішла, була геть іншою людиною. То було десять тисяч водевілів тому. Після усього того їй стало до снаги мірятися силами з іншими актрисами за ролі у стрічках і навіть загарбати їхніх чоловіків… Гаразд, денді, — сказав Дж. В. Бредфорд, виводячи закарлючки у записнику, — тут є імена тих, хто кохав Констанс. Дев’ять продюсерів, десять режисерів, сорок п’ять вільних акторів і куріпка на груші.

— Вона ніколи не могла вгамуватися?

— Коли-небудь зріли тюленів, які прибивалися до дому Реттіґан? Слизькі, наче олія; в’юнкі, як ртуть; гепають у своє ложе, мов блискавиці. Номер один у лос-анджелівському марафоні — з легкістю визнаєте це ще задовго до початку. Тут могли бути голови правління трьох студій, а завершувалось усе Вампірою,[192] Мадам Дефарж,[193] Долі Медісон. От як!

— Дякую, — я пробігся очима переліком, де знайшлося б місце ще двом Бастиліям.

— А зараз даруйте, звісно, Мата Харі[194] має вперше перевтілитися!

Хоп! Він розцвів у своєму кімоно.

Хоп! Я зловив Генрі за руку, і ми скотилися сходами вниз та вирвалися на вулицю.

— Ей! — пролунав голос. — Зачекайте!

Озирнувшись, я підвів погляд. Там, спираючись на поручні, на всі зуби усміхалася Джин Гарлоу — Дітріх— Кольберт, вичікуючи фон Шторгейма, аби той зафільмував її великим планом.

— Я ж тут не один несповна розуму, тут є схибнутіші. Квіклі!

— Альберто Квіклі! — вирвалось у мене. — Невже він живий?

— Він раз на тиждень гасає у нічний клуб, а затим у шпиталь лікуватись. А коли вони зшивають його, він далі проганяє свій прощальний тур. Клятий телепень, у своїх сто дев’яносто запевняв, ніби зустрів Констанс (повна нісенітниця) на шістдесят шостому шосе, коли йому було, Боже мій, сорок чи то п’ятдесят. Намотуючи кілометри країною, він підібрав хлопчака із сумнівною формою грудей. Зробив її зіркою, тим часом його гра відходила на задній план. Влаштував театральний салон для найближчого оточення. Збирає народ вечорами у п’ятницю, аби ті споглянули на Цезаря, котрому ніж у спину наготували, Антонія, який потягнеться за мечем, Клеопатру, що злягла від укусу, — клапоть паперу злетів вниз. — Отак якось! Було ще дещо!

— Що?

— Конні, Гелен, Аннетт, Роберта. Костанс так і не показалася на інші заняття, аби зазнати життєвих перевтілень! Минулого тижня. Вона, хай там що, мала повернутись, але не зробила цього.

— Нічого не второпав, — залементував я.

— Я вчив її різноманітних речей, передаючи знання про темне, світле, гучне, ніжне, неприборкане, супокійне — це щось на кшталт нової ролі, яку їй треба було опанувати. Вона намірялася повернутися до мене, аби засвоїти більше. Їй кортіло стати іншою людиною. Ймовірно, такою, якою була до того. Втім, мені не думку не спадало, як їй зарадити. Ісусе праведний, хай там що, а гра засмоктує акторів, правда ж? В. К. Філдсу довелося вчитись, аби зіграти у водевілі В. К. Філдса. Йому ніколи не вдавалося розірвати ці пута. І тут ні сіло ні впало визріває Констанс, прохаючи: «Допоможи мені знайти себе нову». Я ж відпалив: «Констанс, мені й на голову не налазить, як стати тобі у пригоді. Йди до священика, коли жадаєш обрости новою шкірою».

Чималий дзвін забив у моїй голові. Священик.

— Що ж, це все, — виснувала Джин Гарлоу. — Збив вас із пантелику, проте й потішив? Чао, — Бредфорд щез.

— Квіклі, — стрепенувся я, — нумо, покличмо Крамлі.

— Звідкіля такий поквап? — завівся Генрі.

— Ні, ні, Альберто Квіклі, кролик, якого то засовують у капелюх, то витягують звідтіля; привид Гамлетівського батька.

— А, він! — вигукнув Генрі.

Розділ тридцять п'ятий

Ми висадили Генрі біля його люб’язних, тихоголосих родичів на Сентрал-авеню, затим Крамлі доправив мене до домівки Альберта Квіклі, першого вчителя Реттіґан, якому стукнуло вже дев’яносто дев’ять.

— Перший, — хмикнув Крамлі, — експерт-бертильйонажист,[195] знімав відбитки пальців Констанс, заміряв її лікті, коліна, записував усе з ніг до голови.

У водевілі він запам’ятався як містер Метафора, котрий грав у «Крамниці антикварних цікавинок», до останнього залишався у компанії Фейджінав «Олівері Твісті», коли публіка крикма благала «Помилуй». Він був маркітніший, аніж Марлі, більш блідолиций, аніж По. Квіклі, розповідали навперебій критики, так заводив реквієм, що Темза наводнювалася, захлинаючись сумливими хвилями, коли у «Тоска»[196] кидаються в обійми вічності. Все це Метафора-Квіклі впевнено і радо розказував мені, коли я сидів у його малій вітальні, що перемінилася на театральну сцену. Тоді я відсахнувся від коробки із серветками «Клінекс», що він підсунув мені прямісінько під ніс, перш ніж перейти до Лючії,[197] яка знов-таки обезглузділа.

— Припиніть! — мені врешті урвався терпець. — Як щодо Констанс?

— Знав я її на дещицю, — спам’ятався він. — Прецінь відав більше про її Кеті Келлі, тисяча дев’ятсот двадцять шостого року, моє перше пігмаліонське чадо!

— Пігмаліонське? — пробуркотів я. Пазли почали складатися.

— Пригадуєте Моллі Каллаган, тисяча дев’ятсот двадцять сьомого року?

— Заледве.

— Як щодо Поллі Ріордан, тисяча дев’ятсот двадцять шостого?

— Приблизно.

— Кеті була Алісою у Дивокраї, Моллі грала Моллі у «Навіженій Моллі О’Дей», Поллі вжилась у ролі «Поллі з цирку» того ж року. Кеті, Моллі, Поллі — усі вони, ніхто інший як Констанс. Така собі водоверть: засмоктує тебе безіменним, а вишпурює знаменитістю. Я навчив її горлопанити: «Я Поллі!», продюсери скрикували: «Ти є нею, ти Поллі!». Фільм зняли за шість днів. Затим я намовив її, аби взяла за горлянку Лева Лео. «Я — гарнюня Кеті Келлі». «Ти така!» — закричав лев’ячий прайд. Її другий фільм забабахали за чотири дні! Келлі вивітрилася, на її місці постала Моллі, яка п’ялася на радіовежу «РКО».[198] Моллі, Поллі, Доллі, Саллі, Герті, Конні… і Констанс металися студійними галявинами!

— І ніхто навіть не здогадувався, що Констанс відігравала більш, аніж одну роль за рік?

— Хіба що я, Альберто Квіклі, той, хто спромігся вручити славу, фортуну в її руки і оповити Констанс захватом глядачів! Золотобоке змащене порося! Нікому в голові не вкладалося, що вервечка імен провідних артистів, яка видніється на Голлівудському бульварі, — справа рук Констанс, чимало з них вона вимислила або ж десь підгледіла. Що вона лишень не натягувала на свої ніжки, тьопаючи до дворика Граумана, розміри чотири приміряла!

— І де зараз заподілися Моллі, Поллі, Саллі, Герті, Конні?

— Навіть вона про це ні сном ні духом. Ось тут завалялося шість розбіжних адрес за дванадцять літ. Либонь, вона десь заникалась у дрімучих чагарниках. Роки — лепське місце для сховку. Бог притаює тебе. Агов! Як мене звати?!

Човгаючи, він намотав коло кімнатою. Я вчув рипіння його ветхих кісток.

— Та-дам! — з болю скорчився він.

— Містер Метафора!

— Ви усе збагнули! — на тих словах він похололо гуцнувся на долівку.

Я схилився над ним, виповнений жахом. А він розплющив одне око.

— Усе повито таїною. Підтримайте мене. Я так само сполохав Реттіґан, тож вона дременула, — гомонів далі він. — То була лише прогонка. Як не крути, я Феджин,[199] Марлі Скрудж,[200] Гамлет, Квіклі. Людині на кшталт мене варто було проявити допитливість і спробувати розвідати, в якому році вона жила, ясна річ, якщо існувала взагалі. Чим далі я старію, тим більше перетворююся на ревнивця, котрий терзається споминами про здобуття і втрату Констанс. Я вичікував занадто багато років, подібно до Гамлета, який подовгу барився покінчити зі своїм плюгавим другом, що угробив примару його батька! Офелія і Цезар випрошували про вбивство… А щодо мене, то згадка про Констанс зірвала бурю емоцій. Тож, коли мені стукнуло дев’яносто, усі мої голоси зажадали розплати. Як останній недоумок я надіслав їй Книгу мертвих. Констанс драпонула, вочевидь, через моє безумство. Викличте швидку, — додав містер Метафора. — Я зламав дві гомілкові кістки й отримав грижу в пахвині. Ви це все занотували?

— Відкладу на потім.

— Не зволікайте. Записуйте уже. Через годину я опинюся у Валгаллі[201] й хизуватимуся там своїми здобутками. Де моє ліжко?

Уклавши його на постіль, я стрепенувся:

— Постривайте, з ваших слів випливає, що саме ви і надіслали Констанс Книгу мертвих, чи не так?

— То був недобитий гаражний розпродаж, який місяць тому влаштувала Жіноча кінематографічна ліга, приторговували там акторським мотлохом. Мені перепали світлини Фербенкса, аркуш із піснею Кросбі,[202] й там же, Боже праведний, я відкопав викинуту телефонну книгу Реттіґан, яка вщерть рясніла іменами усіх її любасів, заритих у котячий лоток. Боже мій, я був змієм у райському саду! Мене наче затуманило прокляття диму, окинув оком списки полюбовників — і трійло просочилось. А чом би не додати дьогтю її снам? Вистежив її, підкинув Книгу мертвих і накивав п’ятами. Вона заледве не напудила у тому трапунку.

— Боже мій, оце так поворот, — я вдивлявся ув обличчя містера Квіклі, що увінчалося насміхом.

— Тобто, ви ніяким боком не причетні до того, що трапилось із бідною старою душею, яка заблукала у Мант-Лоу?

— Перший мудило, якому Констанс забила баки? Невже старий телепень простягнув ноги?

— Його погубили газети.

— Критикам це до снаги.

— Та ні, тонни старих «Триб’юн» зрушилися на нього.

— Таким трибом чи іншим, утім, вони таки вбивають.

— І Королеву Каліфію ви пальцем не зачепили?

— Старий Ноїв Ковчег, напханий лукавцями по парі, там увесь зійшовся. Усе високе-низьке, гаряче-холодне. Верблюдячі купи і конячі бомбочки. Вона вказала Констанс дорогу, і та подалася нею. Каліфії теж уже нема серед живих?

— Гепнулася зі сходів.

— Я її не пхнув.

— Затим на черзі був священик…

— Її брат? Така ж хиба. Каліфія наставила її на путь. Але він, Господи помилуй, сказав, щоб вона котилася під три чорти. Тож Констанс пішла. Що забрало його душу? Боже праведний, усі вони упокоїлися!

— Вона горланила на нього. Тож гадаю, що його в могилу звела Констанс.

— Знаєте, що вона викрикувала?

— Ні.

— Зате я знаю.

— Ви?

— У самому розпалі ночі учора до мене долинали голоси, хоч і вважав, що сплю. Один з них належав не кому іншому, як їй. Імовірно, що мені й нещасному священикові вона волала одне і те ж. Кортить почути, що саме?

— Чекаю.

«О, так, — заводила вона, — як я маю повернутися, де наступний пункт привалу, як мені повернутися?»

— Повернутися куди?

Тут повіки Квіклі щось пересмикнуло, здавалося, що під ними мигцем прокотились якісь думки.

Він шморгнув носом.

— Брат сказав їй, куди йти, і вона ринула. І ще наприкінці додала: «Я збилася на манівці, вкажи мені шлях». Констанс жадає, аби її відшукали. Річ у цьому?

— Так. Ні. Господи, я уявлення не маю…

— Як і вона. Мабуть, тому вона й розпиналася крикма. Одначе мій будинок зведений з цегли. Він ніколи не впаде.

— Інші ж розвалилися.

— Її колишнього чоловіка, Каліфії, брата?

— Це довга історія.

— І вам ще не одну милю проверстати перед тим, як укластися спати?

— Так.

— Не рівняйтеся на ту стару навіжену курку: яка відкладає яйця, де її посадять, до того ж такого кольору, якого комусь заманеться. Червоний шарф. Червоні яйця. Синій килимок. Синій. Фіолетова камізелька. Фіолетова. Це все я. Помітили тут картате простирадло?

— Воно було повністю біле, і я сказав йому про це.

— У вас проблеми з очима, — зміряв мене він. — Та й ви так безперестанку говорили. Я вимотався з вами. Бувайте!

На тих словах він зімкнув повіки.

— Сер, — кинувся до нього я.

— Я зайнятий, — пробурмотів той. — Як мене звати?

— Феджин, Отелло, Лір, О’Кейсi,[203] Бут,[204] Скрудж.

— О, так, — мовив він і дав хропака.

Розділ тридцять шостий

Проїхавши на таксі, я повернувся до своєї скромної хатини побіля моря. Мені потрібно було як слід помізкувати. Там чи не відразу я вловив звук удару, схожого на гепання кувалди, — лупило у мої двері. Бах! Я подався туди, поки їх не вирвали з м’ясом.

Світловий пломінь засліплював мене, зароджуючись по той бік яскравого округлого кристала і долинаючи через товщу нехитрого вічка.

— Привіт, Едгаре Воллес,[205] тупий сучий сине, а щоб тобі добре було! — прорізався голос.

Я розвернувся, спантеличений від того, що він посмів назвати мене Едгаром Воллесом; дешева посередність, виплодок забігайлівок!

— Привіт, Фріце! — крикнув я. — Це ти сучий син, а щоб тобі добре було! Проходь!

— Без питань!

Так, неначе взутий у важкі військові кирзяки, Фріц Вонг заходився талувати мій килим. Затріскотівши закаблуками, він проворно кинувся на монокль, обхопив його і скерував на мене.

— Та ти старієш! — загорлав у нечуваному захваті він.

— А ти вже подався! — огризнувся я.

— Грубіяниш?

— Що посієш, те й пожнеш!

— Збав голос, якщо твоя ласка.

— Ти перший цю кашу заварив, — звинуватив я. — Хоча б себе чуєш, як ти мене назвав?

— Невже Міккі Спілейн[206] краще?

— Вали звідси!

— Джон Стейнбек?[207]

— Згода! І стиш голос.

— Отак годиться? — він зашепотів.

— Досі забагато чую тебе.

Фріц Вонг голосно забурчав.

— Оце мій любий блудний син!

— І мій зрадливий, розпутний батечко!

Ми обняли один одного, усміх застиг на наших обличчях. Фріц Вонг обтер очі.

— Тепер формальностям покладено край, — муркнув до мене. — Як ся маєш?

— Живий. А ти?

— Насилу тримаюся. Що за дивна забара з нашим харчем?

Я добув пиво, яке раніше приніс Крамлі.

— Свиняча бовтанка, — знеохотився Фріц. — А вина нема? Га?.. — Фріц добряче приклався до пива і, нацмулившись, аж тоді скорчив гримасу. — А тепер, — він тяжею всадився у моєму одному-єдиному кріслі. — Чим саме можу тобі зарадити?

— З якого дива ти вирішив, що мені потрібна допомога?

— Ти завжди її потребував, хіба не так? Постривай! Терпіти не можу це питво.

Він рвонув надвір прямо у дощ і вернувся з пляшкою «Ле Гортона», тоді нишком заходився відкорковувати її своїм лепським сріблястим коркотягом, вийнятим із кишені.

Я витягнув дві старі, проте чистенькі банки з-під повидла.

Фріц презирливо дивився на них, наливаючи вино.

— Тисяча дев’ятсот сорок дев’ятого… — він першим порушив мовчанку. — Який рік! Чекаю нечуваного захвату!

Я осушив посудину.

— Ну ж не залпом ціди! — розрепетувався Фріц. — Заради Христа, вдихай! Насолоджуйся ароматом!

Я вдихнув. Покрутив вином.

— Славно!

— Ісусе Христе! Добре?

— Дай-но подумати.

— Хай тобі грець! Не думай. Пий носом! Видихай вухами!

Приплющивши очі, він показав мені, як це робити. Я зробив так само.

— Божественно!

— А зараз сядь і стули пельку!

— Ей, це моє місце, Фріце!

— Уже ні.

Я вмостився на долівці, опершись на стіну, а Фріц став наді мною, наче Цезар над муравлинням.

— А тепер, — налаштувався він, — викладай карти!

Я проторочив усе за порядком.

Коли я схаменувся зі своїми розповідями, Фріц віднехотя поновив рідину в наших посудинах і пробурмотів:

— Ти не заслужив цього. Просто не варто було розігрувати цю виставу з вінтажним питвом.

— Не патякай! Потягуй!

— Якщо комусь і до снаги вирозуміти Констанс, — почав він, ґольґаючи, — то це мені. Чи варто було сказати, що я єдиний, кому це вдасться? Цить!

Він прочинив вхідні двері, за якими періщив чудесний безпросвітний дощ.

— Тобі це до душі?

— Не те слово!

— От бевзь! — Фріц підкрутив монокль, аби віддалік оглянути побережжя.

— Місцина Реттіґан он де, чи не так? Сім днів і духу її вдома не було? Може, вона уже небіжчиця? Стала імператрицею смертоносних земель, так, одначе саму її ніколи не застануть мертвою. Якось вона просто запропаститься, й ніхто так і не довідається, що ж трапилося. Тепер мені годиться розповідати усе як є?

Він налив рештки «Ле Гортона», проявляючи осоругу до банок з-під повидла та любов до вина. Він був вільний, сказав Фріц, безробітний. Жодних зйомок у фільмі за два роки. Кажуть, що застарий уже.

— Я — наймолодший акробат по звиванню у ліжках серед трьох континентів! — пихтів він. — Зараз мої руки зайняті п’єсою Бернарда Шоу під назвою «Свята Іоанна».[208] Але як підшукати трупу для цієї неймовірної п’єси? Що ж, тим часом беруся за роман Жуля Верна, який перебуває у вільному доступі, тому й то безкоштовний; а той тупоголовий продюсер-кудкудакало, нічний гультіпака і словом про цю справу не обмовиться, хіба що розкрадає усе видимо-невидимо; тож мені потрібен другосортний писака, котрий має справу із науковою фантастикою, себто ти, щоб відточити недороблений шедевр. Кажи «так»!

До того, як я спромігся й звук зронити…

У круговерті проливного дощу та супроводі вогнистих зблисків і грому Фріц дзявкнув:

— Ти найнятий! Відтепер. Тобі ще є що показати або ж чимось поділитися…

Я показав і розповів.

То були фото, вирізані зі старих газет і приліплені скотчем до стіни прямісінько над ліжком. Фріц заледве не розпростерся на підлозі, лаючись, потупивши зір на цю кляту всячину.

— Одним оком, інше пошкоджено на дуелі!

— На дуелі? — уточнив я. — Ти ніколи не розповідав…

— Замовкни і прочитай імена під фото для німецького режисера-циклопа.

Я прочитав імена. Фріц повторив їх.

— Так, я пам’ятаю її, — він простягнув руку, аби доторкнутися до знімків. — І оту. Ага, і цю теж. Боже мій, що за дошка з фотографіями злочинців.

— Ти з усіма працював чи лише з деякими?

— Із деякими з них мав справу, з двома з трьох у мотелі «Санта Барбара». Я не хизуюся. Хочеш вір, хочеш ні.

— Ти ніколи мене не обманював, Фріце.

— Я обводив тебе навколо пальця, але ти був надто дурненьким, аби розгледіти це. Поллі. Моллі. Доллі. Звучить, як передзвін копійчаних швейцарських дзвіночків. Постривай. Не може бути. Хоча ні, може. Так!

Він схилився, поправляючи монокль та сильно мружачись.

— Чому лишень я не бачив цього? Dummkopf.[209] Між тим сплило чимало води. Роки. Оця, і оця, і оця. Боже милостивий!

— Що, Фріце?

— Усі вони — одна й та сама актриса, та сама жінка. Різне волосся, різна стрижка, різний колір, різний макіяж. Товсті брови, тонкі брови, без них. Маленькі губи, пухкенькі губи. З віями, без вій. Жіночі хитрощі. Минулого тижня на Голлівудському бульварі до мене підійшла жінка і мовила: «Впізнаєш мене?» — «Ні», — відповів я. — «Он яка я», — сказала вона. Я почав нипати очима на її ніс. Ніс зроблений. Перевів погляд на її рот. Рот теж зроблений. Брови? Нові. До того ж вона втратила тридцять футів і стала білявкою. Якого біса вирішила, що я мав її впізнати?.. — Ці фотографії, де ти їх нарив?

— Угорі на Маунт-Лоу.

— Акурат у того благуватого газетного бібліотекаря. Якось я вибрався до нього в розвідку. Ну й історія. Дихнути не міг серед тих поганських стосів. Я крикнув йому, щоб покликав мене сюди, коли наведе лад! Недоумкуватий перший чоловік Констанс, вона побралася з ним, тільки-но оклигавши після переляку від непередбачуваних бомбардувань. Як же мені вдалося зняти її у трьох картинах, ні сном ні духом не відаючи про її зміни! Ісусе Христе! Та в ній чортеня борсається, справжній диявол усередині Люцифера, котрий поїдає жіночу плоть.

— Можливо, річ у тім, — закинув я, — що у ті роки ти звивався біля Марлен Дітріх, ходив коло неї, як біля збитого яйця?

— Звивався? Це саме так називається? — Фріц розійшовся сміхом та відхилився від краю ліжка. — Зніми ці трикляті фотки. Якщо я й зможу чимось зарадити, то цей мотлох мені знадобиться.

— Це ще не всі, є більше, — мовив я, — у китайському театрі Граумана, у старій апаратній рубці, старий…

— Той миршавий сновида?

— Я б так не говорив.

— Чому ні! Він погубив бобіни з моїм фільмом «Атлантика», знятим для «УФА».[210] Я прийшов переглянути стрічку. Він намагався прив’язати мене до крісла і силоміць нашпигувати старими серіалами з Рін-Тін-Тіном.[211] Я погрожував викинутися з балкона, лише тоді він дозволив мені взяти із собою «Атлантику». Он як.

Він розклав світлини на ліжку й окинув їх прискіпливим, ледь не полум’яним поглядом, розглядаючи крізь товщу монокля.

— Ти кажеш, що там, нагорі, у театрі Граумана, є більше фото такого ж штабу?

— Так, — підтвердив я.

— Ти не проти сісти в «Альфа Ромео» і на швидкості дев’яносто п’ять миль за годину допекти до китайського театру Граумана менше, ніж через п’ять хвилин?

Кров відійшла від мого обличчя.

— Не заперечуєш, — виснував Фріц.

Фріц стрімголов дременув під дощем. «Альфа Ромео» було уже в повній готовності, він натиснув на газ, тільки-но я сів у машину.

Розділ тридцять сьомий

— Нам знадобляться ліхтарик, сірники, а ще записник та олівець, аби робити нотатки, — перелічив я і почав порпатись у кишенях.

— Вино, — додав Фріц, — про всяк випадок, бо хтозна, може, у тих недобитих собацюр на шпилі не знайдеться бренді.

Ми розписали пляшчину вина між собою, поки розглядали громаддя щаблів, що вели до старої проекційної рубки.

Фріца заполонив усміх.

— Я перший. Якщо ти гепнешся звідтіль, не матиму й найменшого бажання грати у лови.

— Оце так дружба!

Фріц занурився у темінь. Я подався назирці, врізнобіч розмахуючи ліхтариком?

— Чому ти зголосився допомогти мені? — тихцем поцікавився у Фріца.

— Я зв’язувався з Крамлі. Він сказав, що весь день ховається у ліжку. Мені перебування поміж таких неотесаних довбнів, як ви, тільки до добра: і кров циркулює, і серце стукотить що й ну. Дивися там за ліхтарем, а то ноги мені можуть підкоситися.

— Не під’юджуй мене, — я захилитав потоком світла.

— Терпіти не можу, коли вичавлюю зі себе схожі речі, — розійшовся Фріц, — але якщо чимось ладним ділишся, то добро й отримуєш навзамін. Ти — мій десятий байстрюк, якщо не враховувати Марі Дресслер!

Ми піднялися уже так високо, що голова йшла обертом.

На верхів’ї другого балкона Фріц почав рвати і метати, проклинаючи височінь, і лайка була йому як бальзам на душу.

— Розтолкуй мені заново, — почав Фріц під час того, як ми дерлися далі, — виліземо ми нагору, а тоді що?

— А тоді стільки ж мудохатимемося, спускаючись. Там у підвалі на дзеркалах виведені імена. Справжні скляні катакомби.

— Стукай, — урешті не втримався Фріц.

Я постукав, і двері апаратної відчинились усередину, один із двох проекторів працював, випромінюючи невиразне світло.

Провівши ліхтарем уздовж стіни, я почав жадібно заковтувати повітря.

— У чому річ? — запитав Фріц.

— Вони запропастилися! — сказав у сум’ятті я. — Фотографії. Хтось просто спустошив ці стіни.

Я розпачливо вигравав пучком світла, метаючи ним то сюди, то туди по спорожнілому просторові. Усі так звані «примари» темної кімнати і справді як крізь землю провалилися.

— А бодай би тобі добре було! Ісусе Христе! — я скам’янів на місці й неабияк вилаявся. — Боже мій, я висловлююся на твій манір!

— Мій син, що не кажи, — вдоволено відреагував Фріц. — Порухай-но ліхтарем!

— Тихо-тихо, — я поволі ступив уперед, невпевнено націлюючи ліхтар на те, що затесалося поміж проекторів.

Ясна річ, то був батько Констанс, виструнчений і холодний, одна рука якого повисла на вимикачі.

Один проектор на повну котушку прокручував кіноплівку, змотану в бобіні, лінзи скеровували зображення вниз, циклічно повторюючи його знову й знову, і так кожні десять секунд. Маленькі дверцята, які могли вивести відзняті картини на екран театру, були зачинені, тож ув’язнені зображення мигтіли всередині цих дверцят, зовсім крихітні, втім, якщо нахилитися вперед і примружитися, можна було розгледіти.

Саллі, Доллі, Моллі, Голлі, Гейлі, Неллі, Робі, Саллі, Моллі… і спину тому не було.

Я прикипів очима до старигана Реттіґана, який остовпів на місці; його обличчя потяглося чи то від тріумфу, чи від нужди. Важко було відповісти однозначно. Я перевів погляд на спорожнілі стіни, на яких більше не красувалися Саллі, Доллі, Моллі, але хто б там не поцупив фото, йому точно на думку не спадало, що старий, виявивши пропажу своєї «сім’ї», запустить стрічки, котрі бережуть минувшину. Або ж…

Мій мозок закипів. Я вчув голос Бетті Келлі, який викрикував фрази Констанс: «Прости мені, прости мені, прости мені». Відлунював і Квіклі: «Як мені повернутися, повернутися, повернутися?» Про що це вона? Про своє друге «я»?

«Хто тебе так скривдив? — думав я, стоячи над мертвим тілом старого. — Чи то твоїх рук справа?»

Мармурової білизни очі покійника були нездвижними.

Я вимкнув проектор.

Усі ці обличчя досі мелькотіли на моїй сітківці: донька, яка танцює, метелик, китайська спокусниця, кривляка.

— Сердешна згублена душа, — прошепотів я.

— Ти знаєш його? — запитав Фріц.

— Ні.

— У такому разі ніяка він не сердешна душа.

— Фріце! У тебе бодай коли-небудь було серце?

— У мене шунтування. Видалив його з кінцями.

— Як живеш без нього?

— Тому що… — Фріц простягнув мені монокль. Я припасував холодну лінзу до свого ока і почав вдивлятися.

— Тому що, — сказав він удруге, — я…

— Тупий, недобитий сучий син?

— У десятку! — зголосився Фріц. По хвилі додав: — Ходімо. Що за місцина, справжня трупарня.

— Завжди нею була, — доповнив я.

Відтак я зателефонував Генрі й сказав йому, аби брав таксі та мчав до Граумана. Мерщій.

Розділ тридцять восьмий

Незрячий Генрі уже вичікував нас у проході, що вів униз до оркестрової ями, а звідтіля до заниканої у підвалі переодягальні.

— Не розповідай, — вирвалось у нього.

— Про що, Генрі?

— Про фотографії в апаратній рубці. Капут? Так це звучить на жаргоні Фріца Вонга.

— На твоєму те саме, — огризнувся Фріц.

— Генрі, як ти здогадався?

— Я знав, — Генрі перевів незримі очі на яму. — Я тільки-но навідувався до дзеркал. Тростина мені не потрібна, а ліхтарик — поготів. Просто витягнув руки й діткнувся скла. Он як збагнув, що фото нагорі попелом узялося. Промацав футів зі сорок скла. Голо-голісінько. Усе зметено, наче водою забрало. Тож… — він знову потупив погляд на невидимі сидіння, що випиналися вгору. — Нагорі. Усе вичищено. Чи не так?

— Еге ж, — зітхнув я трохи знічено.

— Дайте-но дещо покажу вам. — Генрі повернувся вбік до оркестрової ями.

— Постривай. У мене є ліхтарик.

— Коли ти нарешті зарубаєш на носі?.. — Генрі спахнув і єдиним безшелесним рухом зробив крок униз, у яму. Я пішов назирцем. Фріц поглипував на нашу метушню.

— Що ж, — не витримав я, — чого чекаєш?

Фріц заворушився.

Розділ тридцять дев'ятий

— Так… — Генрі встромив свого носа у довженну шерегу дзеркал. — То про що я белькотів?

Я рушив уздовж скляного проходу, дотикаючись до нього світловим струменем, а лише потім — пальцями.

— І що? — пирхнув Фріц.

— Отут були імена, але зараз і сліду не залишилося, точно так само, як із фотографіями: були та й загули.

— А я казав, — завівся Генрі.

— Як так склалося, що незрячим ніколи рот не стуляється? — видав Фріц.

— Варто чимось заповнити час. Може, я відтворю імена?

Я почав перелічувати імена, що закарбувались у пам’яті.

— Профукав Кармен Карлотту, — зауважив Генрі.

— Ох, аякже. Карлотта.

Фріц підвів погляд.

— І той, до чиїх рук пристали знімки згори…

— Видраяв усі дзеркала тут.

— Що ж, видається, ніби усіх цих леді ніколи й не існувало, — виснував Генрі.

Він нахилився вперед та, наче контрольний раз, незримо провів кінчиками пальців по склу, рухаючись вервечкою дзеркал то тут, то там, і щодалі, тим нижче.

— О, так. Порожньо. Прокляття. Ці імена зашкарубли. Знадобиться багацько часу, аби геть усе відшкребти дочиста. Хто тут у нас?

— Генрієта, Мейбл, Глорія, Лідія, Еліс…

— Невже усі вони спускалися сюди, аби замести сліди?

— Ніби й так, ніби й ні. Ми уже мали про це балачку, Генрі. Мовляв, усі ці жінки приходили та йшли, народжувались і помирали, виводили свої імена, мов на плиті надгробній.

— І?

— Й усі імена аж ніяк не були написані водночас. Одначе, починаючи з двадцятих, оці жінки, леді, називай їх, як хочеш, сходилися сюди на поховальну церемонію — свої похорони. Коли вони дивились у перше дзеркало, то бачили там одне обличчя, коли підходили до іншого — обличчя змінювалося.

— То ти вже додумуєш.

— Що ж, Генрі, ми тут маємо справу із грандіозним парадом, у якому зійшлися похоронні процесії, повторне народження та поховання — зроблено те все однією й тією ж парою рук і однією лопатою.

— Але ж закарлюки, — Генрі заглибився у порожняву, — різняться поміж собою.

— Люди змінюються. Їй не вдавалося гнути одну і ту ж лінію чи жити однаково. Тому-то вона й стояла прямісінько перед свічадною гладінню, щоразу витираючи помаду, щоб намалювати губи по-іншому, змивала брови і проводила на їхньому місці нові лінії (значно кращі), збільшувала очі, підіймала волосяні контури й натягувала капелюх таким чином, що він скидався на абажур, а, бувало, знімала його, жбурляла геть чи взагалі зривала зі себе сукню і стояла нагою, наче скам’янівши.

— Нагою, — Генрі всміхнувся. — Тепер ти копнув глибше.

— Цить, — процідив я.

— Це ж робота, — вів далі Генрі, — мазюкати по цих дзеркалах, стежачи за тим, як ти перетворюєшся.

— Авжеж, не щоночі таке відбувалося. Раз на рік, а може, й на два, вона, вочевидь, об’являлася з витонченішими вустами, стрункішими формами, аби припасти собі ж до душі й тоді чкурнути геть, аби знову зазнати перевтілень, стати новою людиною всього-навсього за півроку чи лише за одне літо. Як так, Генрі?

Генрі заворушив губами, прошепотівши:

— Констанс. Ясна річ, — пробурмотів він, — двічі вона ніколи не пахла однаково.

На тих словах Генрі почав притулятися до дзеркал, обнюхуючи їх, пересуваючись далі, поки не дістався до відчиненого люка.

— Я неподалік, чи не так?

— Залишилося зробити ще один крок, Генрі.

Ми глипнули вниз на круглий проріз у бетоні. Звідтіля було чути посвисти вітру, що задував із Сан-Фернандо,[212] Глендейла[213] і хтозна-звідки ще, може, з Фар-Рокевею?[214].. Дрібні краплі дощу скочувалися водостоком, заледве назбируючись, так, що наші щиколотки не встигали від того промерзнути.

— Глухий кут, — заявив Генрі. — Нічого вгорі, нічого знизу. Ключі до розкриття чиєїсь постаті щезли. Але в якому керунку?

Ніби у відповідь нам із темного отвору в студеній долівці долинув несамовитий крик. Ми аж підплигнули від того.

— Ісусе! — скрикнув Фріц.

— Христе! — заволав слідом я.

— Господи! — додав Генрі. — То не може бути Моллі, Доллі, Голлі, правда ж?

Я, наче на вервиці, мовчки повторив одне й те ж.

Фріц прочитав по губах і зайшовся лайкою.

Крик пролунав знову, тепер віддаленіше, ніби відпливав униз течією. Сльози спорснули з моїх очей. Я підстрибнув до отвору, хитаючись над ним. Фріц схопив мене за лікоть.

— Ти чув? — залементував я.

— Нічого не чув! — відповів Фріц.

— А як же те горлання?

— Не що інше, як схлюпування води! — пояснив Фріц.

— Фріце!

— Гадаєш, я брехун?

— Фріце!

— Судячи з того, як ти вимовив «Фріце!», я блефую. Але я не кривлю душею. Ти ж насправді не хочеш, чорт забирай, туди податися! Щоб на тобі сорочка тряслася!

— Відпусти мене!

— Якби твоя дружина була тут, то попхала б туди, dummkopf!

Я потупив погляд у відчинений люк. Здалеку почувся інший крик. Фріц вилаявся.

— Ти спускаєшся зі мною, — скомандував я.

— Ні, й ще раз ні.

— Колінця трусяться?

— Щоб я злякався? — Фріц висмикнув монокль зі свого ока. Так, ніби витягнув затичку, що стримувала кров. Його засмага враз перемінилася пополотнінням. Очі зволожилися. — Злякався? Гадаєш, Фріца Вонга могла настрахати клята темна підземна печера?

— Вибач! — мовив я.

— Не проси пробачення у найзнаковішого режисера «УФА» за всю історію кінематографа.

Він запхнув свій вогнистий монокль назад у виїмку.

— Чим же тепер зайнятися? — протягнув Фріц. — Знайти телефон і зв’язатися з Крамлі, аби той витягнув тебе з цієї незримої діри? Поганський гімняре, смерті жадаєш?

— Я не гімняр.

— Ні? Чому ж тоді я бачив, як ти вовтузився біля тієї клятої діри, знайшовся тут олімпійський бевзень у стрибках з трампліна півфута заввишки? Ну ж бо, скрути собі в’язи, занурся у ті відходи!

— Скажи Крамлі, щоби мчав до водостічних жолобів і зустрів мене напівдорозі до моря. Якщо побачить Констанс, хай її хапає. Якщо надибає мене, нехай хапає в рази хутчіше.

Фріц заплющив одне око, аби поцілити у мене полум’ям з іншого, пропекти зневагою через товщу скла.

— Ти дослухаєшся до вказівок оскароносного режисера?

— Що?

— Падай швидко. Коли гримнешся вперше, не вгавай. Що б там не було на дні, воно не схопить тебе, навіть якщо надумаєш бігти! Коли побачиш її, скажи, аби спробувала наздогнати. Второпав?

— Второпав!

— А тоді здохни, як псина. Чи… — додав він, кривлячи міну, — живи, як горбань, котрий пройшов через пекло.

— Побачимося біля океану?

— Я не подамся туди!

— Ще й як підеш!

Він звернув убік до підвальних дверей, де був Генрі.

— Невже хочеш податися вслід за цим недоумком? — процідив крізь зуби він.

— Ні.

— Налякався пітьми?

— Я і є темінню! — відповів Генрі.

Вони пішли.

Лаячись німецькою, я заходився злазити вниз, оповитий імлою, туманом та нічним дощем.

Розділ сороковий

Я й не спам’ятався, як зовсім несподівано опинився у Мехіко, тисяча дев’ятсот сорок п’ятого року. Затим у Римі тисяча дев’ятсот п’ятдесятого.

Катакомби.

Річ у тім, що темрява, яку ми вимальовуємо у своїй уяві, зазвичай має однаковий вигляд: вона вщерть кишить муміями, вишпурнутими з їхніх домовин, бо не спроможні були оплатити свої похорони.

Чи вигулькують сонмищем тисяч кісток, черепів, збиваєш їх — і вони розбігаються врізнобіч від центру поля.

Темінь.

І я потрапляю в пастку поміж двох шляхів, що вели до вічних сутінків у Мехіко і до вічності під Ватиканом.

Темінь.

Я повів оком на драбину, котра вела до надійної місцини, де був незрячий Генрі та розлючений Фріц.

Але їхні силуети давно розчинились у світлі чудернацького фасаду Граумана.

Я вловлював хлюпіт хвиль, що нагадував стукіт серця, він долунював через десять миль, зароджуючись унизу за течією, з боку Венеції. Он там, чорт забирай, панує безпека. Одначе двадцять тисяч ярдів потьмянілого бетонного покриву розділяло мене зі солонуватим нічним вітром. Я пожадливо заковтнув повітря, адже…

Із пітьми виринув блідолиций чоловік, важко перебираючи ногами.

Не скажу, що ноги його геть не слухалися, втім, було щось незвичне у всій постаті, колінах, ліктях, у тому, як ворушилася голова, двиготіли руки, наче крильця підбитої птахи. Від його позирку я заціпенів на місці.

— Я знаю тебе! — закричав він.

Я випустив з руки ліхтарик.

Він підібрав його й окликнув:

— Що ти робиш отут внизу? — голос блідолицого рикошетом відбивався від бетонних стін. — Хіба тебе не було?.. — він назвав мене на ім’я. — Авжеж! Ісусе, та ти ж ховаєшся? Зійшов униз, аби залишитися тут? Ласкаво просимо, чи що сказати в такому разі?! — бліда тінь його руки замахала ліхтариком. — Яка місцина, так? Я тут достолиха років. Зійшов сюди просто роззирнутись. Але назад так і не повернувся. Друзів — як піску морського. Хочеш познайомитися з ними?

Я заперечливо похитав головою. Він пирхнув.

— Чорт забирай! Чому б тобі не мало кортіти познайомитися з тими заблукалими під землею дурундасами?

— Звідки ти довідався, як мене зовуть? — запитав я. — Ми ходили разом до школи?

— Ти не пригадуєш? Тиць, моя радість!

— Гарольде? — я натужив одну зі своїх звивин. — Россе?

Звідкись доносилося скрапування води з-під крана.

Я перелічив ще кілька імен. Сльози підійшли до очей. Ральф, Семмі, Арнольд, шкільні друзяки. Гарі, Філіп пішли воювати, заради Бога.

— То хто ж ти? І коли ми познайомилися?

— Ніхто ніколи нікого не впізнає, — він позадкував.

— Ти був моїм найкращим приятелем?

— Я завжди вірив, що ти сягнеш чимало. Як і знав те, що не зумію нічого особливо добитися, — сказав дещо віддалено він.

— Війна.

— Я згинув напередодні війни. Помер і після неї. Я ніколи не народжувався, бач, як вийшло? — сказав, ще більше віддаляючись, він.

— Едді! Еде. Едварде. Едуардо, це ж ти! — моє серце хутко застукотіло, а голос пожвавився.

— Коли ти востаннє зв’язувався зі мною? А на мій похорон знайшов час? Ти бодай знав про нього?

— І краєм вуха не чув, — зізнався я, повагом наближаючись до нього.

— Приходь удруге. Не варто стукати. Я звідси ні на крок. Постривай! Ти когось шукаєш? — повів гучніше він. — Який у неї вигляд? Ти почув, що я запитав? Яка вона? Я маю слушність? Так, ні?

— Так! — випалив я.

— Вона пішли в тому керунку, — на тих словах він змахнув ліхтариком.

— Коли?

— Недавно. Що вона тут забула у Дантівському пеклі?

— Можеш її описати? — я розійшовся.

— «Шанель» номер п’ять!

— Що?

— «Шанель»! Це змушує пацюків шмигати туди-сюди. Їй поталанить, якщо добреде до побережжя.

— Тримайся чимдалі від Майл-Біч! — крикнув я.

— Що?

— Якнайдалі тримайся, — попередив я. — Вона десь неподалік. «Шанель» номер п’ять!

Я вирвав ліхтарик з його руки і знову спрямував світло на примарне обличчя.

— Де?

— Ти про що? — гучно засміявся він.

— Господи, я не знаю, де вона.

— На цім шляху, он на цім.

Його регіт розійшовся врізнобіч.

— Зачекай! Мені нічого не видно!

— Тобі й не треба. «Шанель»!

Знову розкотився сміх.

Я крутонув ліхтариком.

Тепер під час його буботіння вчув щось на кшталт сезонних змін погоди, віддалених звуків проливню. Сухе очищення, подумав я, але далеко не сухий, а стрімкий потік хлинув, затопивши місце по щиколотки, потім він сягне по коліна, а затим заповнить доверху весь шлях до самісінького моря!

Я провів пучком світла догори, тоді навколо і назад. Нічогісінько. Звук підсилювався. Наростав шепіт; так, річ була не в змінах пір року, за яких суха погода переходила у вогку, а в шамотінні людей, бо тоді не дощ вибивав по канальній долівці, то босі ноги чалапали по бетону, і все змішувалося воєдино: звуки непримітного відкриття, свідчень та цікавості.

Люди, подумав я, Боже мій, більше тіней, схожих на цю, більше голосів, цілісінький проклятий клан, тіні й тіні тіней, що скидаються на тих безмовних примар, які мелькали на стелі у Реттіґан, привиди плинули догори, розтікалися там повсюдно і випаровувалися, наче дощ.

Але що, коли кінокартинних примар видуло, наче вітром змело, з її проектора, з блідих екранів нагорі в театрі Граумана, і тепер фантоми закуталися в павутину, занурились у світло, в них прорізався голос; Боже милосердний, а що, коли так і є?

Нісенітниця! Так? Я вимкнув світло, адже оглашенний із водяних каналів досі бурмотів щось під ніс і скиглив попліч. Я відчував його гаряче дихання, що зачіпало мої щоки, тож відсахнувся назад, жахаючись ненароком освітити його обличчя, боявся прошити світлом канал удруге, тим самим паралізувавши приплив примарних голосів, які звучали дедалі гучніше і ближче.

Темінь пливла, незримий натовп гуртувався, а цей одурілий вищав та підходив упритул; я відчув: той, хто вп’явся пальцями у мій рукав, ладен був накинутися на мене, полонити, зв’язати; водопад голосів лунав уже не здалеку, а зовсім поруч, я знав єдине — варто забиратися звідси, попри все, бігти, плекаючи надію, що ці створіння — безногі.

— Я… — мовив я, затинаючись.

— Що не так? — зайшовся криком мій приятель.

— Я…

— Чому ти злякався? Поглянь. Поглянь! Поглянь он туди!

І щось потягло мене, поволокло крізь пітьму до згустку ще більшої темряви, котра була нічим іншим, як скупченням тіней, а тіні, як з’ясувалося, були плоттю. Юрба згуртувалася навколо однієї постаті, що ридма ридала, лементувала і тужила — то був голос жінки, яка потонула у темряві. Вона стогнала, скрикувала, хникала, а тоді на мить затихла, щоби знову взятися за своє; за той час мені вдалося скрастися поближче. Тоді хтось здогадався витягти запальничку, цокнути нею, породивши невеличкий блакитний пломінь, що схилився в бік закутаного у шаль, розкуйовдженого створіння, цієї роз’ятреної душі.

Натхненний цим учинком, хтось повторив дії, тож у царині ночі виринула ще одна запальничка, зашкварчала, і полум’я її втрималося на місці. А затим почали спалахувати інші, одна за одною, вогник за вогником поставали вони, наче сонмище світлячків, що збивалось у сяйливе коло доти, доки воно не замкнеться. Вони плинули, щоб явити цю скорботу, цю бентегу, цей шепіт, плач, голос, що несподівано посилювався; їх було шість, потім дванадцять, двадцять непримітних блакитних вогників, а тоді ще більше; їх простягали і тримали, аби запалити її голос, окреслити його, освітити таїну. Осяяня світлячків сильнішало, голос витончувався і ставав ще пронизливішим, ніби виклянчуючи якийсь невидимий дар, визнання; вимолюючи увагу, вимагаючи життя, благаючи про те, аби цей образ, обличчя і сутність змогли збагнути.

— Лише завдяки своїм голосам я не повішала носа! — лементувала вона.

«Що? — подумав я. — Що це? Щось знайоме!» Я майже здогадався. Майже знав. Що?

— Дзвони озвалися з небесної високості, а їх луна прокотилася полями. Пронеслася сільським супокоєм, прошила мої голоси! — скрикнула вона.

«Що? Майже! Майже знайомий, — подумав я. — О Господи, що?»

Грозовий порив штормового вітру долітав з віддаленого моря, просякнутий солоним запахом із шумом грому.

— Ти! — крикнув я. — Ти!

Усі вогні погасли, зоставивши сполоханість у повній темряві.

Я назвав її ім’я, але єдиною відповіддю був потік криків, що поєднувався з лавиною панічного тупоту, вісницею втечі.

У галасі та цілковитій метушні м’які плоті встромлювались у мої руки, моє обличчя, мої коліна, й до того, як від них і сліду не залишилось, я навздогін скрикнув: «Ти!», та ще раз: «Ти!»

Закрутився небачений вир, темінь розкришилася на тисячі шматків, і лише один-єдиний пломінь загорівся побіля мого рота, й одне з тих чудернацьких створінь зайшлося лайкою, поглянувши на мене:

— Ти, це ти налякав її! Ти!

І руки потяглися вперед, аби вчепитись у мене, аж поки я не звалився з ніг.

— Ні! — покрутившись, я зіп’явся на ноги, сподіваючись із чортами забратися звідси до моря, а не повертатися до привидів.

Зашпортавшись, я впав. Ліхтарик швидко покотився геть. Ісусе, подумав я тієї ж миті, якщо не підберу його…

Я звівся на руки й ноги.

— Ну ж, будь ласка, будь ласка!

Мої пальці зімкнулися на ліхтарику, я відчув приплив сил, тож піднявся на дві, хитаючись од темного потоку позаду, наче п’яний, і кинувся навтьоки. Не гепайся, подумав, тільки тримайся на ногах. Світло ліхтаря потягне тебе, наче мотузка, тільки не падай і не озирайся! Вони поруч, зовсім близько, а чи, може, інші вичікують мене попереду? Господи Всевишній!

Раптом тунель заполонив найбожественніший звук. Попереду виникло освітлення, що нагадувало сяйво сходу сонця побіля небесних воріт, зазвучали гучне торохтіння, машинне гудіння, шалена гуркотнеча! Автівка.

Такі люди, як я, думають кінокартинками, швидкоплинними, приглушеними у ретроспектив! але пожвавленими спалахами блискавиць.

Джон Форд,[215] подумав я, Долина монументів! Індіанці! А на додачу ще й клята кавалерія!

Попереду з морських глибин щось вигулькнуло… То було моє спасіння, стара розвалюха. І перехилений вперед… Крамлі. Він верещав найпаскуднішими словами, які коли-небудь виривалися з його рота, спрямовуючи найницішу лайку на мою адресу, але втішався тим, що відшукав мене, проте ненадовго, згодом знову полилася та сама клята дурня.

— Схаменись, а то наїдеш на мене! — скрикнув я. Автівка загальмувала прямо біля моїх ніг.

— Зроблю це тоді, коли дременемо звідси! — оскалився Крамлі.

Темрява відступила, опромінена світлом фар.

Я завмер на місці, бо Крамлі натискав на гудок, розмахував руками, слина аж проціджувалася крізь зуби, а він ледь не обезглуздів.

— Тобі пофортунило, що ця клята тарадайка протиснулася сюди! І що з цього вийшло?

Я вп’явся очима у пітьму.

— Нічого.

— Тоді й підкидати тебе нікуди не треба! — Крамлі натиснув на газ. Я мерщій заплигнув усередину, бебехнувся так, що чортопхайка затряслася. Крамлі схопив мене за підборіддя.

— Ти в нормі?

— Тепер так!

— Нам треба вирватися звідси!

— Вирватися? — скрикнув я. Тіні почали обступати.

— Зі швидкістю п’ятдесят миль на годину?

— Шістдесят!

Крамлі вдивлявся у ніч.

— Сечел Пейдж[216] казав, що ніколи не варто озиратися. За той час тебе можуть наздогнати.

Дюжина обрисів замерехтіла у світлі.

— Жени! — не витримав я.

Ми забралися звідти.

Чкурнувши у зворотному напрямку зі швидкістю сімдесят миль на годину.

Крамлі вигукнув:

— Генрі зателефонував мені, розповів, де трафило триклятого недоумкуватого марсіанина!

— Генрі… — зітхнув я.

— Фріц також зв’язувався! Казав, що ти ще безголовіший, аніж висловився Генрі!

— Не заперечую! Мерщій!

Ми поїхали швидше. Так, що я вловив шум прибою.

Розділ сорок перший

Коли нам вдалося вирватися з цього каналізаційного тунелю, я звернув очима на південь; зрозумівши, що ми від’їхали десь на сто ярдів, полегшено зітхнув.

— Боже милостивий, ти лише поглянь!

Крамлі глипнув.

— Та це ж будинок Реттіґан, усього-на-всього за двісті футів віддалік. І як же ми жодного разу не запримітили, що до виходу водостоку як палкою кинути?

— Річ у тім, що ми ніколи до того ним не користувалися, тільки шістдесят шостим шосе.

— Тож якщо ми змогли дістатися сюди з Китайського театру Граумана, то Констанс теж було до снаги подолати весь цей шлях, пробираючись навпаки, — звідси до театру.

— Лише за тієї умови, що їй геть-чисто зірвало дах. Чорт забирай! Вона й справді притрушена, глупство бразильської марки. Он поглянь!

Дюжина вузьких, закручених заглибин виднілася на піску.

— Сліди велосипеда. На ровері тут знадобиться пиляти десь із годину.

— Боже праведний, ніколи не бачив її на велосипеді!

Я трохи зіп’явся на ноги у цій чортопхайці, аби озирнутися на тунель.

— Вона там. Сумніваюся, що рушила кудись. Вона й досі там, намилилася ще в якусь місцину, але точно не сюди. Бідолашна Констанс!

— Бідолашна? — вибухнув люттю Крамлі. — Та в неї тіло туге, як у носорога. А ти доколупуєш себе через цю копійчану мандрьоху. Я зателефоную твоїй дружині, аби вона приїхала і дала тобі добрячого прочухана!

— Я ж не наламав дров.

— Правда? — Крамлі розігнав автівку на повну, прямуючи у бік берега.

— Три дні я маніакально носився то туди, то сюди, оббиваючи пороги вошивих лос-анджелеських салонів з хіромантами, дерся догори до балконів Китайського театру, вибирався на узвишшя Маунт-Лоу! Вийшов справжнісінький парад невдах, і все це через гонитву за спідницею дами, яка здобула «Оскар» за те, що надто уже побивалась. Я щось не те кажу? Можеш розгромити моє торохкало, якщо верзу нісенітниці!

— Крамлі! У тій каналізації я, здається, бачив Констанс. Мені треба було сказати: «Котися під три чорти»?

— Аякже!

— Пустобрех, — я махнув рукою. — Ти цмулиш горілку, а дзюриш яблучним соком. Знаю, який номер ти вителюєш.

Крамлі натиснув на газ.

— До чого ти хилиш? — озвався він.

— Ти — хлопчик-прислужник.

— Ісусе, дай-но мені викотити свою розвалюху навпроти апартаментів тієї окаянної шелепи, любительки морських глибин!

Він чкурнув швидко, потім збавив темп, далі їдучи з напівзаплющеними очима та зціпленими зубами.

— Що скажеш на це?

Я зі зусиллям ковтнув і почав:

— Ти хлопець-сопрано. Ти робив усе для того, щоби татко з матусею хизувалися тобою, заслуховуючись опівнічною месою. Сто чортів тобі в печінку, я розгледів дух під твоєю шкірою, тоді, у кіно, коли дехто запевняв, мовляв, очі у нього не зайшлися вогкістю. Католицький верблюд із переламаним хребтом. Знаєш, Крамлі, із великих грішників виходять великі святі. Наскільки би хтось не був поганим, він завжди заслуговує на другий шанс.

— У Реттіґан з дев’яносто назбиралося!

— Гадаєш, Ісус підраховує їх?

— Хай тобі трясця, так!

— Ні, адже якось однієї глибокої ночі у далекому майбутньому ти зателефонуєш священикові, щоб дав тобі благословення, і він поверне тебе у різдвяну ніч, коли батько пишався тобою, а мама, не стримавшись, пустила сльозу, й коли ти заплющиш очі, до чортиків втішаючись, що знову опинився у рідних стінах і не треба заникуватись у туалеті, аби сплакнути. Тебе досі не покидають надії. Знаєш, чому?

— Чорт забирай, чому?

— Бо я бажаю цього тобі, Краме. Бажаю, аби ти був щасливим, хочу, щоб ти приходив додому заради чогось, будь-чого, поки не стало пізно. Дозволь мені розповісти тобі історію…

— Чому ти розпатякався, це ж не найбільш підходящий момент? Ми тільки-но заледве відмахнулися від того зборища сновид. До речі, що ти запримітив у тому помийному каналі?

— Навіть не знаю, не знаю напевно.

— Боже мій, зачекай! — Крамлі покопирсався у ладнику, нашукав там невеличку плящину, відкоркував її, полегшено зітхаючи, і почав жльопати. — Якщо мені доведеться сидіти тут, стежачи за тим, як прибивають хвилі, як їх відносить назад, і на додачу спостерігати, як ти підігріваєш атмосферу, — говори.

І я почав:

— Коли мені виповнилося дванадцять, у моє рідне місто прибув мандрівний чудодій — містер Електрико. Він зачепив мене своїм палахким мечем і вигукнув: «Живи вічно!» Навіщо він прокричав це мені, Крамлі? Невже розгледів щось у моєму обличчі, моїй манері поведінки, в тому, як я стояв, сидів, спілкувався, що саме? Все, що знаю, — тоді, коли цей містер пропалював мене великими очима, він дав у руки моє прийдешнє. Полишаючи ті атракціони, я спинився побіля каруселі, вчувши Калліопу,[217] яка грала «Прекрасний Огайо», і заридав. Я знав: відбулося щось неймовірне, щось дивовижне, що важко було якось охрестити. Три тижні навпісля, у своїх дванадцять, я взявся за письмо. Відтоді щоденно писав. Як так, Крамлі, що на це скажеш?

— Ось, — видав Крамлі, — добивай.

Я допив решту горілки.

— Як так? — укотре спокійно запитав я.

Тепер настала черга Крамлі.

— Справа в тому, що він запримітив у тобі романтика, якого можна легко обвести навколо пальця, вмістилище для магічного непотребу, мрійника, котрий витає у хмарах, вишукує тіні на стелі та стверджує, ніби вони справжні. Ісусе Христе, я навіть не знаю… У тебе завжди такий вигляд, наче тільки-но виліз із душу, навіть коли ти повалявся у псячих бальках. Терпіти не можу твоєї невинності. Можливо, саме це Електрико розгледів у тобі. Де горілка? О, так, знав, коли спам’ятатись. У тебе все?

— Ні, — заперечив я, — оскільки містер Електрико скерував мене на путь істинний, невже я не мав би віддячити йому? Мені варто тримати містера Електрико біля себе чи дозволити, аби він допоміг мені врятувати її?

— Недоумкувата дурня!

— Прояснення. Я не знаю, як по-іншому жити. Коли одружувався, друзі застерігали Меґґі, що я ні на що не націлений. На це відповідав: «Я збираюся на Місяць і Марс, хочеш за компанію?» І вона сказала «так». До цього часу все було незле, хіба не так? І на шляху до «Благослови мене, отче» й доброю кончиною чом би не зібратися з духом та не виловити Реттіґан?

Крамлі потупив погляд прямісінько поперед себе.

— Ти й справді так гадаєш?

Він сягнув пальцями мого надбрів’я, промацав нижче, а тоді підніс до губ.

— Усе по правді, — пробурмотів, — сіль проступила. Твоя дружина раніше говорила, що ти заходився слізьми над телефонними книгами, — сказав притишено.

— Усе може бути, адже вони вщерть рясніють іменами людей, які знайшли притулок на кладовищі. Якщо зараз здамся, то ніколи собі цього не вибачу. Тобі теж не пробачу, якщо підштовхнеш до того, аби я дав задню.

По хвильці Крамлі виборсався із автівки.

— Постривай, — сказав, не дивлячись на мене. — Я пішов відлити.

Розділ сорок другий

Невдовзі він повернувся.

— Ти напевно знаєш, як дійняти людину, — сказав, заборсавшись назад у чортопхайку.

— Хіба трохи страху наганяю, не так, щоб до дрижаків.

Крамлі, як півень, смикнув головою у мій бік.

— Ти чортів блазень.

— Ти теж далеко не втік.

Ми поволі рушили вздовж берега, маючи на меті домівку Реттіґан. Я й пари з уст не випустив.

— Тобі знову куля в голову встрелила? — урвав мовчанку Крамлі.

— Чому трапляється так, — завівся я, — що у комусь на зразок Констанс зійшлося щось від меткої блискавиці, циркового тюленя, першокласної штукарки, реготухи й одночасно вона гаспид у людській подобі, злий спокусник на вщерть захаращеній палубі життя?

— Іди й спитайся Александра Великого, — почав Крамлі. — Ану згадай гуна Аттілу, який любив собак; і Гітлера заразом. Спімни Сталіна, Леніна, Муссоліні, Мао, пекельний хор невдоволених. Роммель[218] був зразковим сім’янином. Як можна заколихувати на руках котів і перерізати людські горлянки, пекти печиво і живцем спалювати людей? Як так сталося, що нам припав до душі Річард Третій,[219] який жбурляв діток у діжки з вином? Як так склалося, що у телевізорі Аль Капоне[220] не вгаває у повторах? Навіть Бог не відповість.

— А я й не запитаю. Він нас вивільнив. Усе в наших руках, Він спустив нас із прив’язі. Хто написав: «Віскі робить більше, ніж це до снаги Мільтону,[221] і все заради того, аби виправдати зближення Бога з Людиною»? Я переінакшив ці слова, додавши таке: «А Фройд розпускає дітей і шкодує їм прута, щоби виправдати зближення Людини з Богом».

Крамлі чмихнув:

— Фройд був горішком, зроненим у фруктовому присадку. Я завжди вважав, що натовкти пику зарозумілому шмаркачеві — справа честі.

— Мій батько ні разу не вибив мені зуба.

— Річ у тім, що ти скидаєшся на черственький кусень різдвяного фруктового пирога, який нікому й на думку не спаде засунути в рот.

— Але ж Констанс приваблива, правда ж?

— Ти плутаєш енергію і красу. Там, за океаном, французки просто-таки збивали мене наповал. Вони повсякчас підморгують, махають рукою, танцюють, стають на голову, доводячи тим самим, що перебувають у вирі життя. Чорт забирай, у Констанс електроліт аж зашкалює: бац — і коротке замикання. Якщо вона збавляє темп, то стає…

— Потворною? Ні!

— Дай-но мені це! — він накинувся на мої окуляри, зірвав їх із носа і почав придивлятися крізь них.

— Рожеві! Цікаво, а без них якими здаються речі?

— Ніякими.

— Чудесно! Не залишилося більше нічого, вартого уваги.

— Є Париж навесні. Париж в обіймах дощу. Париж напередодні новорічних гулянь.

— Бував там?

— Бачив кінокартини. Париж. Віддай-но моє.

— Залишу на трохи в себе, доки не попросиш у Незрячого Генрі, аби навчив тебе танцювати вальс, — Крамлі запхнув мої окуляри у кишеню.

Коли ми підігнали нашу тарадайку до узбережжя, спиняючись коло фасаду білого шато, то запримітили там два темні силуети поруч басейну, які заникалися під парасолею, ховаючись від місячного сяйва.

Ми з Крамлі подужали дюну, таким чином зумівши впізнати постаті Незрячого Генрі й розлюченого Фріца Вонга. Поруч на таці виднілося розлите у склянки мартіні.

— Я знав, — сказав Генрі, — що після сходження у каналізацію ви будете прагнути відновлення. Хапайте. Хлебчіть.

Ми взялися до справи і вицмулили усе.

Фріц змочив монокль у горілці, запхнув його у своє витріщало й мовив: «Так значно краще!» — після того він добив своє питво.

Розділ сорок третій

Я намотав коло, розміщуюючи побіля басейну складні стільці.

Крамлі зиркнув на мене спохмурнілими очима, а тоді зронив:

— Дай-но помізкую. От-от відбудеться розв’язка заплутаної детективної історії штабу Агати Крісті: Пуаро збиває в купку всіх підозрюваних, збираючи їх довкола басейну.

— В яблучко!

— Веди далі!

— Розповідаю. Ось цей стілець призначений для колекціонера старих газет з Маунт-Лоу.

— Того, який свідчитиме, не будучи на місці?

— Ага, не на місці. Он той, інший, для Королеви Каліфії, ноги якої давно застигли, та й за її хіромантією і зчитуванням із черепної коробки[222] слід прохолов.

Я рушив далі.

— Третій — для отця Реттіґана. Четвертий — для кіномеханіка зі шпиля Китайського театру Граумана. П’ятий — для Дж. В. Бредфорда, також знаного яко Туллула, Гарбо, Свенсон, Кольберт. Шостий — для професора Квіклі, відомого під іменами Скрудж, Ніколас Нікльбі,[223] Річард Третій. Сьомий чекає на мене. Восьмий для Констанс.

— Зачекай.

Крамлі підвівся і пришпилив на мою сорочку свій поліцейський значок.

— Ми всядемось отут, — сказав Фріц, — і слухатимемо другосортну Ненсі Дрю.[224]

— Вийми монокль, — обізвався Крамлі.

Фріц так і зробив.

— А що тепер, молодший?

Молодший прошмигнув позаду стільців.

— Для почину, уявімо на мить, що я Реттіґан, яка женеться під дощем із двома Книгами мертвих. Деякі з них уже дух випустили, а деякі на порозі смерті.

Я виклав дві книжки на стіл зі скляною гладдю.

— Як нам відомо, перебуваючи у пориві ностальгічного шаленства, Квіклі не витримав і одну з тих книг, що рясніє іменами небіжчиків, надіслав Констанс, аби наполохати її. Вона дала драла від свого минулого, своїх споминів, свого швидкоплинного, бурхливого і жалюгідного життя.

— Можеш сказати це ще раз, — упоминувся Крамлі.

Я витримав паузу.

— Вибач, — зніяковів Крамлі.

Я підхопив іншу книжку, значно ближчу для Констанс, із недавнім переліком номерів.

— Але що, коли Констанс, отримавши стару Книгу мертвих, прочула свою минувшину, пережила тодішню смуту, втрати і наважилася поквитатися з тим, знищити тих, кого знала раніше, — одного за іншим? Що, коли вона самотужки обвела усі ті імена і геть-чисто забула, що утнула це?

— Що, що… — зітхнув Крамлі.

— Нехай недоумок поділиться своїм захватом, — Фріц Вонг запхнув монокль назад ув око і нахилився вперед. — Он як Реттіґан кинулася вбивати, калічити, а чи принаймні нагнати жаху своєму минулому, га? — у його голосі вчувалася певна німецька одержимість.

— Невже саме так належить відігравати наступну сцену? — запитав я.

— Рубай дію, — вихопилось із захватом у Фріца.

Я заплигнув за перший порожній стілець.

— Тут усе заходить у глухий кут, стара тролейбусна лінія обривається на Маунт-Лоу.

Фріц і Крамлі згідливо кивнули, на власні очі узрівши там загорнену в заголовки мумію.

— Постривай, — примружився Незрячий Генрі, — усе під контролем, я на тому місці.

— Отут затаївся її перший благовірний, її перший серйозний промах. Тож, не гаючи часу, вона витягує свою тушу на вершечок, аби дочиста згребти усю пресу, що розводилася про її попередні «я». Хапає в руки газети, як і я свого часу, й на стремено зчиняє лемент. Чи то вона гецьнула ті стоси, чи то вони самі посипалися від репету — тільки Богу відомо. Хай там як, трамвайника з Маунт-Лоу накрила з головою лавина поганих новин. Уловлюєте?

Я окинув оком Крамлі, чий рот, здавалося, запався з тим «уловлюєте». Він кивнув, як і Фріц. Переваривши усе, Генрі дав знати, що можна продовжувати.

— Стілець під другим номером. Бункер-Гіл. Королева Каліфія. Предвісниця майбутнього, гарант людських доль.

Я міцно взявся за стілець, так, наче намірявся підіпхати ним здоровезного слона, який став на ролики.

— Констанс рвала і метала під її дверима. Каліфію ніхто не прикатрупив, як і ту єгипетську древність із Маунт-Лоу. Ясна річ, Реттіґан кричала, вимагаючи, щоб Каліфія забрала геть свої недолугі передбачення, що забезпечували світле майбутнє. Каліфія розмотала папірус, накреслюючи на ньому дорожню мапу; своєю чергою, Констанс бездумно погнала вслід, незримо, як кажан, — даруй, Генрі, — до краю виповнена радістю. Чи блефувала Каліфія? Не думаю. Чи попереду чигало багатообіцяльне майбутнє? Можу закластися, що так! Тоді, дещо згодом, Констанс вичерпалася від тієї гри і зажадала відступлення. Каліфія зреклася попередніх слів, придумала нові побрехеньки й зосталася живою, правда, тепер була наче на пороховій бочці від тих гризот, тож пірнула сходами сторчголов прямісінько у домовину. Це аж ніяк не вбивство, звичайнісінький переляк.

— Доста про Каліфію, — сказав Крамлі, силкуючись утаїти своє погодження.

— Сцена третя, дубль перший, — провадив Фріц.

— Сцена третя, дубль перший, стілець номер три, — продовжив я. — Тепер настала черга сповідальні у соборі Святої Вібіани.

Фріц підсунув стілець ближче, поправив монокль, що миготів, як маяк, і заходився обнипувати очима мою приватну авансцену. Фріц крутнув головою, аби я не вгавав.

— Отут же добросердий брат Реттіґан, який поривався скерувати її на шлях істинний. Коли Каліфія спрямовувала її ліворуч, він наказував триматися правого боку, втім, імовірно, що після років гріховної круговерті у нього таки опустилися руки, він у три шиї гнав її з церкви. Одначе вона повернулася, влаштувала бешкет, домагаючись відпущення гріхів, крикма напосідаючи на своєму: «Очисть мене, прости рідну кровинку, переступи через себе, відречися від принципів», але натомість він руками затулив вуха і галасом відповів на її надрив; то його репет, а не Каліфії збив отця наповал й омертвив.

— Блеєш тут, — втрутився Фріц, примружуючи око так, що з його монокля гейби полум’яні іскри посипались, — а ти доведи. Якщо ми зніматимемо кляте кіно, пропиши момент істини. Скажи, звідки тобі відомо, що священик врізав дуба тільки через власний порив люті?

— Хто, в біса, тут за детектива? — не втерпів Крамлі.

— Хлопець-вундеркінд, — протягнув Фріц, не споглядаючи на нього, а, як і раніше, метаючи крізь товщу окулярів блискавиці. — Його припущення вирішать усе. Або пан, або пропав.

— Я ж не на роботу наймаюся, — відповів я.

— Ти уже отримав її, — озвався Фріц. — Якщо не подобається, то змотуй вудочки. Я — директор студії, а ти домагаєшся досудових рішень. Звідки знаєш, що священик сам заподіяв собі смерть?

Я видихнув.

— Звідти, що я чув його дихання, вдивлявся у його обличчя, бачив, як той біжить. Він терпіти не міг те, як Констанс зникала між припливів, пірнаючи з головою в одному місці та зринаючи в іншому. Вона скидалася на пустельне повітря, а він нагадував туман. От тобі й зіткнення. Блискавка. І постраждалі тіла.

— Невже все те через одного священика та одну непутящу сестру?

— Святий. Грішниця, — підсумував я.

Осяяння зціпило обличчя Фріца Вонга, сповнене благовідступним усміхом.

— Тебе прийнято на роботу, Крамлі?

Крамлі відступив од Фріца, але зрештою кивнув:

— Як доказ? Підійде. Що далі?

Поволі я підійшов до наступного стільця.

— Ми переміщаємось у Китайський театр Граумана, на самісінький вершечок, насуває пізній вечір, кінокартини прокручуються, на екрані вигулькують силуети, у кімнаті порозвішувані фотографії. Усі колишні сутності Реттіґан прицвяховані до стіни, бери, яку заманеться. І єдиний чолов’яга, котрий знає її, як свої п’ять пучок, — батько Реттіґан, хранитель несакрального полум’я, але, як виявилося, вона йому теж не потрібна, тож Констанс увірвалась і здерла всі фотографії, що підтверджували її минуле. Збиралася спопелити їх, адже ніяк не приймає себе колишню. Останнє вторгнення стало цілковитим потрясінням для батечка, як і для решти. Його виповнювали двоїсті відчуття, бо, як не крути, а вона його донька, тож він сприйняв за належне зникнення світлин, а тоді запустив фільм, який невпинно прокручував: Моллі, Доллі, Саллі, Голлі, Гала, Вілла, Сью… Плівка ніяк не спинялася, проступали осяяні обличчя, навіть тоді, коли ми дісталися туди, правда, запізно для того, аби врятувати його чи загарбані фотографії. От тобі й не вбитий під номером чотири…

— Що ж, Дж. Веллігтон Бредфорд, той-таки Таллула Бенкгед, Кроуфорд та Кольбер, подосі залишається серед живих і поки жодним чином не постраждав, що на це скажеш? — додав вогню в полум’я Крамлі. — Та сама картина із вдатним до перевтілень артистом Квіклі, хіба не так?

— Залишилися живими, однак ненадовго. Вони хиткі, як повітряний змій у бурю, яка не вщухає. Констанс має на них зуб.

— Через що? — не відступав від свого Крамлі.

— Вони усіляко переламували її, аби вона зреклася себе справжньої, — вставив своїх п’ять копійок Фріц, хизуючись власною кмітливістю. — Не чини того, роби так, не роби отак, а вже інак. Річард Третій розповідає тобі, як то бути донькою Ліра, леді Макбет і Медеею. До всіх підпасовано одну мірку. Тож вона стала Електрою, Джульєттою, леді Годівою, Офелією, Клеопатрою. Бредфорд наказав, Реттіґан виконала. Те саме з Квіклі. Глянь, як жене Конні! Вона має з’явитись одразу в проймі обох дверей, аби стягти зі себе одіж, затерти лінії, дотла спалити писульки. Чи до снаги вчителям розучити? Констанс домагалася того. «Хто така Констанс, ким вона є?» — от у чому була квінтесенція її запитів. Біда в тому, що ті вчителі знали, як повести вперед, а про те, як вертатися, — ні в зуб ногою. Тому-то й Констанс завелася не на жарт…

— У перевдягальню підвального приміщення, — почав я, — вона спустилась, ясна річ, після того, як спустошила стіни зі світлинами нагорі, не залишивши й сліду від виведених на дзеркалах написів, що свідчили про її попередні «я». Зішкрябала, затерла, знищила усе, ім’я за ім’ям, рік за роком.

Завершивши говорити, я вицмулив питво.

— Невже наш потяг «Вбивство у „Східному експресі“[225] прибуває до станції? — докинув Фріц, повністю випростовуючи спину, як Цезар у купелі.

— Так.

— А що далі? — провадив Фріц Вонг бездоганно гортанним голосом із німецьким притиском. — У тебе вдосталь часу, аби взятися за роботу над кіносценарієм під назвою „Низка смертей Реттіґан“; починаємо в понеділок, п’ятсот за тиждень, десять тижнів, премія двадцять тисяч, коли ми зрештою знімемо те трикляте кіно, як тобі?

— Хапай гроші й накивай п’ятами, — підбурював Генрі.

— Крамлі, як ти гадаєш, мені варто пристати на цю пропозицію? — запитав я.

— Задум так собі, але для фільму можливий, — відповів Крамлі.

— Ти мені не віриш?! — скрикнув я.

— Таких безумців днем з вогнем не нашукаєш, — сказав Крамлі.

— Господи милосердний, навіщо лишень стою тут і марно надриваю горло? — я гепнувся на стілець. — Усе, знеохотився жити.

— Ая, ще й як хочеш, — заперечив Фріц, нахилившись уперед і щось шкрябаючи у записнику.

П’ять сотень на тиждень уже було там.

Фріц киданув зверху п’ятидоларову купюру.

— Ось тобі зарплата за перші десять хвилин!

— То ти майже повірив мені? Ні, — я відклав аркуш убік. — Моя ідея має резонувати бодай із одним з вас.

— Зі мною, — почувся голос.

Усі ми перевели погляд на Незрячого Генрі.

— Підписуй контракт, — закликав Генрі, — але тільки після того, як він підпишеться під тим, що справді повірив кожнісінькому слову, котре злетіло з твоїх уст!

Мене підточили вагання, хоча за якусь мить усе ж нашкрябав свій маніфест.

Фріц покрутив носом, а тоді підписав.

— Ох, з тією Констанс, — пробубонів він. — Прокляття! Вона вривається у твою домівку й накидається на тебе, як клята змія. Хай тобі трясця! Кого гризтиме сумління, коли вона накладе на себе руки? Якого милого гнати світ за очі, перелякавшись власної телефонної книги, та з-під землі діставати усіх недоумків, котрі збивали її на манівці? Тебе б настрахала телефонна книга? Ісусе Христе, точно ні! Має ж бути цьому пояснення, чому вона все-таки ні сіло ні впало рвонула з місця і подалася в пошуки. Мотив. За віщо, хай тобі грець, усі ті старання, чого вона жадала домогтися? Зачекай.

Фріц затнувся, його обличчя враз пополотніло, а потім зайшлося рум’янцем.

— Ні. Так. Ні, бути цього не може. Ні. Так. Так і є!

— Що так і є, Фріце?

— Я лишень тішився, розмовляючи із собою, — мовив Фріц. — Радий, що прислухався до себе. Невже хтось іще щось вловив?

— Ти, Фріце, так нічого путнього й не ословив…

— Я розмовлятиму із собою, а ви можете розвішати вуха, ja?[226]

— Ja, — потакнув я.

Фріц протаранив мене позирком, діймаючи саме серце. А тоді погасив свою лють ковтком мартіні й сказав:

— Місяць чи два тому вона, важко дихаючи, прибрела до мого робочого стола. Здійняла крик, намагаючись вивідати, чи правда, що я почав працювати над новою стрічкою. Стрічкою, якій поки що придумав найменування. „Ja, — відповів я. — Ймовірно“. — „А для мене там щось знайдеться?“ — поспитала вона й обхопила мене за рамена, заходячись умощуватися на колінах». — «Ні-ні», — відсахнувся я. — «Але ж має щось перепасти. Просто повинно. Скажи мені, Фріце, яка ж?..» — Мені ніколи в світі не варто було нічого їй говорити. Однак я не втримався, споможи мені, Боже!

— Що то був за фільм, Фріце?

— Те, що я змислив, тебе жодним чином не стосується, — випалив я їй.

— Зрозуміло, проте, заради Бога, Фріце. Назви фільм!

Фріц ніби не чув, витрішки прикипівши до всипаних зорями небес, роздивляючись їх крізь товщу монокля; все ще розмовляв із собою, нам же залишалося підслуховувати.

— Та ти не потягнеш таку роль, — сказав їй я.

Вона розридалася.

— Прошу, — заблагала, — дай-но спробувати.

— Констанс, є ролі, які ти ніколи не зіграєш, ролі, в яких ніколи не вживалася.

Фріц пропустив ще один ковток зі склянки.

— «Орлеанська діва».[227]

— Жанна д’Арк!

— О Боже милостивий! — закричала вона. — Жанна! Та це чи не єдина роль, яку я справді прагнула зіграти! Вона має дістатися мені!

— Має дістатися мені! — промчало луною.

— Жанна!

Голос не вгавав у моїх вухах. Дощило. Збігала вода.

Дюжина запальничок запалахкотіла перед очима і сунула до скорботної, заплаканої жінки.

— Лишень завдяки своїм голосам я не впала у розпач! Із небес долинали дзвони, і луна від них розложисто розлилася полями. Промайнула безвітрям сільських околиць, мої голоси!

Підземна публіка видихала: Жанна.

Жанна д’Арк.

— Боже мій, Фріце! — скрикнув я. — Промов це ще раз!

— «Свята Іоанна»?

Я відскочив назад, перекинувши стілець. Фріц вів далі:

— Я сказав Констанс, що уже надто пізно. «Пізно ніколи не буває», — відповіла вона. Тоді ж я наважився сказати те, що вона кортіла почути: «Слухай-но сюди, я дам тобі змогу проявити себе. Впораєшся із випробуванням — гратимеш сцену зі „Святої Іоанни“ Шоу… так, це неймовірно, але коли впораєшся із завданням, вважай, роль твоя.» Вона виповнилася непевністю. Згодом заволала: «Зачекай! Я помираю! Зачекай, я повернуся!» — і зрештою хутко втекла.

Я поцікавився:

— Фріце, чи знаєш ти, що тільки-но сказав?

— Чорт забирай, авжеж! «Свята Іоанна»!

— Ісусе Христе, Фріце, невже ти не тямиш? Нас збило з пантелику те, що вона сказала отцю Реттіґану: «Я вбила їх, знищила їх! Допоможи мені їх поховати!» — кричала вона. Ми гадали, що йдеться про старого Реттіґана з гори Маунт-Лоу, Королеву Каліфію з Бункер-Гілу, але ні, в біса, вона не вбивала їх, а прагла домогтися підтримки, аби позбутися Констанс!

— Знову за старе взялася? — запитав Крамлі.

— «Допоможи мені вбити Констанс!» — просила Констанс. За віщо? Заради Жанни д’Арк! От тобі й розгадка. Та їй кров з носа треба було отримати цю роль. Увесь місяць вона готувалася до неї. Чи я помиляюся, Фріце?

— Дай-но хвильку, я вийму монокль і поставлю його знову на місце, — той очима впивався у мене.

— Диви, Фріце! Вона не була надто придатною для тієї ролі. Втім, знайшовся спосіб стати святою Іоанною!

— Якого милого затягуєш, говори!

— Чорт забирай, Фріце, вона просто мусила забратися від тебе якнайдалі, вернутись у далеке минуле, пильно глянути на своє життя. Вона повинна була розправитися зі своїми колишніми «я», винищити їх прояви один за одним, покласти на лопатки всіх примар для того, щоб коли з усіма Констанс буде покінчено, зуміла впоратись із випробуванням і, ймовірно, радше за все, тільки ймовірно, отримати роль. Їй жодного разу не діставалася схожа роль, жоднісінького за все життя. І от тепер випала немислимо велика нагода. Правда, скористатися нею можна було лише єдиним чином — убити своє пройдешнє, й сліду від нього не залишивши. Хіба тобі невтямки, Фріце? От тобі й розв’язка, пояснення того, що коїлося тут упродовж останнього тижня, що відбувалося з усіма цими людьми, із самою Констанс, чому вона то показувалася, то вислизала з поля зору, то знову з’являлася.

— Ні, ні! — оспорив Фріц.

— Так, так! — мовив я. — Розгадка була перед носом, але докумекав я тільки тоді, коли ти назвав ім’я. Образ святої Іоанни — це образ, який припасовувала до себе ледь не кожна жінка, що будь-коли жила на цій планеті. Це неможлива мрія. Зовсім недосяжна.

— Я буду проклятий.

— Аж ніяк ні, Фірце! — заперечив я. — Благословенний! Ти розкусив усе! І тепер, коли ми відшукаємо Констанс, то скажемо їй, що, ймовірно, радше за все, тільки ймовірно, у неї є шанс. Імовірно, не більше, — я урвав балачку, а по хвилі додав: — Фріце, дай-но мені відповідь.

— Яку?

— Що коли ні з того ні з сього Констанс вирине нізвідки, як Орлеанська Діва, і постане перед тобою напрочуд молодою, на диво зміненою, тоді даси їй роль?

Фріц скривився, мов середа на п’ятницю.

— Не тисни на мене, чорт би тебе побрав!

— Та я й не тисну. Слухай-но сюди. Чи був такий час, коли вона не могла б зіграти Діву?

— Так, — миттю пізніше підтвердив Фріц, — але то було тоді, а то зараз!

— Вислухай мене. А що, коли якимось чудернацьким трибом вона добре проявиться? Коли ти розмірковуєш про неї, уяви, що вона стоїть отут перед тобою, спробуй не думати про її минуле! Згадай-но жінку, яку коли-небудь знав: чи дав би ти їй цю роль, якби вона попросила про це, га?

Поринувши у роздуми, Фріц ухопив свою склянку, осушив її, відтак поновив, наливши питво з матового кришталевого графина, й аж тоді обірвав тишу: «Помилуй мене, Боже, напевно, так! Не тисни на мене, не напосідай!»

— Фріце, — гнув свою лінію я, — якщо б ми віднайшли Констанс і вона попросила б про роль, ти бодай подумав би про те, аби дати їй шанс?

— О Господи, — пробурмотів Фріц, — Ісусе Христе! Так! Ні! Гадки не маю!

— Фріце!

— Не зчиняй ґвалту, хай тобі трясця! Так! Беззаперечне «так»!

— От і славно! Усе гаразд! Блискуче! Тепер, якщо лишень…

Я відвів очі убік, нипаючи уздовж побережжя, вишукуючи на віддалі вхід до зливної дощової каналізації. Я перевів погляд, але стало надто пізно.

Крамлі та Фріц уловили його.

— Тільки молодшому відомо, куди зараз Медею занесло, — мовив Крамлі.

О, так, Господи, подумав я, це я знаю! Втім, мій репет сполохав її!

Фріц націлив монокль на каналізацію при вході.

— То звідтіля ти вибрався? — запитав він.

— Подякуй молодшому, — відвуркнув Крамлі.

— Я їхав на пасажирському сидінні, — винувато визнав я.

— Якого біса! Для почину не треба було перти в ту діру. Ти, вочевидь, знайшов Реттіґан, а затим — знову втратив.

Вочевидь! — подумав я. — О Господи, можливо!

— Той водостік… — почав філософувати Фріц Вонг. — А що, коли, а що, коли ти помчав хибним шляхом?

— Що я? — спантеличено мовив я.

— Тут, у нестямному Голлівуді, — вів далі Фріц, — дороги розійшлися врізнобіч? Дощові каналізації простягаються у різні керунки?

— На південь, північ, захід і… — мої розтягнуті фрази урвались, я витримав паузу, а тоді тим же спішним темпом повів далі, — і на схід, — вимовити «схід» повільно — завдання не з легких, але я осилив його.

— Схід! — скрикнув Фріц, — Ja, схід, схід!

Наші думки прокотилися пагорбами вниз, до Глендейла. Жоден не навідується до Глендейла, хіба що тоді, коли хтось відходить у вічність.

Фріц Вонг покрутив моноклем у злобливому правому оці, заходячись вивчати східний виднокіл, з обличчя його не сповзав рідкісний єхидний усміх.

— А щоб тобі заціпило! — сказав він. — Оце так буде грандіозний фінал. Навіть сценарій не знадобиться. Розповісти тобі, куди поділася Реттіґан? Утекла на схід! Запорпалася в землю!

— У що? — вирішив уточнити Крамлі.

— Хитра лисиця, вертлява кішка… Реттіґан залягла на дно. Вимотана до неможливості, від сорому цураючись усіх своїх життів! Вона тихцем примостить їх на останньому килимі Клеопатри, скрутить його і покладе на депозит у банк Вічності. Тоді поволі згасне світло. Настане пітьма. Нір там удостачу, біжи, куди хоч до…

Він змусив нас чекати.

— До Форест-Лон, — урешті вичавив Фріц.

— Фріце, то ж там, де ховають людей!

— Хто режисує цим? — мовив Фріц. — Ти повернув не в той бік, рухаючись назустріч відкритому повітрю, морю, життю. Реттіґан, своєю чергою, попрямувала на схід. Смерть закликала її, приманюючи двома дюжинами імен. Вона ж відповіла єдиним голосом.

— От лайно собаче! — видав Крамлі.

— Ти звільнений, — вигукнув Фріц.

— Я ніколи не наймався, — заперечив Крамлі. — А що далі?

— Піди й пересвідчися, що правда на моєму боці, — сказав Фріц.

— Що ж, — почав підсумовувати Крамлі, — Реттіґан зійшла вниз у каналізаційний тунель, а тоді подалася на схід, поїхала чи її підвезли?

— Саме так, — підтвердив Фріц. — Ось як годилося б знімати. Фільм! Лепсько!

— Але навіщо вона подалася на Форест-Лон? — ледве запротестував я, метикуючи над тим, а чи раптом не я скерував її туди.

— Аби померти! — тріумфально проказав Фріц. — Іди прочитай повість Людвіга Бемельманса[228] про старого, який, врізавши дуба, напнув на голову палахкітливу свічку, обвішав шию гірляндами з квітів і ринув прямо у могилу — єдиний чоловік на похороні! Констанс учинила так само. Канула, аби померти востаннє, чи не так? А тепер, мабуть, мені варто завести машину? Хтось зі мною? Ми поїдемо по землі чи зразу чкурнемо напряму в каналізацію?

Я глянув на Крамлі, він блимнув на мене, а тоді обидвоє зирнули на Незрячого Генрі. Він уловив наші погляди і згідливо кивнув.

Фріц уже наліг на ноги, прихопивши зі собою горілку.

— Мчіть уперед, — гукнув Генрі, — та вряди-годи не забувайте лаятись, аби я не збився з керунку.

Ми з Крамлі рушили до старої тарадайки, Генрі пустився назирці.

Фріц пішов попереду, всівся у машину, завів двигун і засигналив.

— Гаразд, триклятий німчаро! — скрикнув Крамлі.

Машина заторохтіла і рвонула з місця.

— Як, чорт забирай, вилетіти на найближчу розбурхану магістраль?

Ми пригальмували побіля водостоку, зазирнули всередину, а тоді забралися на відкриту дорогу.

— Куди далі, мудрагелю? — запитав Крамлі. — Дантове пекло чи Шістдесят шосте шосе?

— Дай-но подумаю, — відповів я.

— Іще б, не дам! — вигукнув Крамлі.

За Фріцом й слід вихолов. Ми роззирнулися довкола пляжу, однак автівки ніде не було видно.

Поглянули праворуч. Світло двох червоних фар на швидкості згасало, розчиняючись у тунелі.

— Ісусе Христе! — зарепетував Крамлі, — він подався прямісінько у водостічний канал! Бісів телепень!

— Що робитимемо? — розкинув мізками я.

— Нічогісінько, — крикнув Крамлі, — хіба що це! — він щодуху газонув. Розвернувшись, ми дременули в тунель.

— Безглуздя! — загорлав я.

— Твоя правда! — відказав Крамлі. — Підлого стерва робота!

— Радий, що я цього не бачу, — мовив із заднього сидіння Генрі, скеровуючи свої слова в бік вітру, що дув у самісіньке обличчя.

Ми увігнались у каналізацію, їдучи в глиб суходолу.

— Невже ми утнемо це зробити? — спохопився я. — Висота тунелю яка?

— Футів з десять у середньому, — завищав Крамлі. — Чим далі сунемо, тим вищі там стелі. Водяна лава хлине з гір, що у Глендейлі, тому й то канал повинен бути справді великий, аби витримати усі ті потоки. Зачекай!

Автівку Фріца заледве було видно попереду.

— Ідіот! — не витримав я. — Він хоча б знає, куди рухається?

— Ага, — погодився Крамлі. — Спершу до Китайського театру Граумана, а затим ліворуч, до клятого мармурового саду.

Наш мотор задеренчав.

У гуркотні ми розгледіли попереду полчище сновид, які накинулися на мене раніше.

— Господи мій! — скрикнув я. — Та ми ж їх зіб’ємо! Не гальмуй! Вони там усі несповна розуму! Печи далі!

Ми мчали уздовж тунелю. Двигун ревів що й ну.

Історія Лос-Анджелеса, закарбована на стінах, щосекундно маячіла по обидва боки: піктограми, графіті, безглузді малюнки, що їх позоставили безпритульні блукальці у тисяча дев’ятсот сороковому, тридцятому, двадцять п’ятому; самі обличчя, зображення моторошних речей та нічогісінько живого.

Крамлі дав менше газу.

Ми вписались у зграю підземних безумців, які несамовито волали, вітали нас жаским горланням. Але Крамлі не збавляв швидкості. Ми розпорали цю юрбу, розкидаючи її навсібіч.

Одна почвара конвульсійно силкувалася зіп’ястися на ноги, гугнявлячи в ніс.

«Еде, Едварде, Едці, о Едуарде! — промайнуло у моїй голові. — Невже це ти?»

— Ти так і не попрощався! — процідив привид і забрався звідти.

Я пхинькнув, і ми рушили далі, випереджаючи мою вину, залишивши усе позаду. І чимдалі заїжджали, тим лячніше мені ставало.

— Як, у біса, ми дізнаємося, де одцвітемо? — розійшовся я. — Тут нема жодних вказівників. Або ж ми їх просто не запримітили.

— Ага, все може бути, треба пильніше дивитися, — сказав Крамлі.

Навкіл ми почали вловлювати порозкидувані на стінах знаки, місцями нашкрябані крейдою, місцями виднілися літери, виведені чорною фарбою.

Крамлі сповільнив їзду. На стіні перед нашими очима хтось вигравірував низку хрестів і карикатури надгробків, наче в коміксах.

— Якщо довіритися поводирству Фріца, то ми у Глендейлі.

— Це означає… — заїкнувся я.

— Так-так. Ми у Форест-Лон.

Увімкнувши верхні фари, ми почали метляти машиною то праворуч, то ліворуч. Рухаючись повільно, побачили драбину, що вела до прикритого решіткою отвору, вирубаного у стелі тунелю. Знизу ж була автівка Фріца, а він сам дерся по щаблях угору. Вздовж тієї драбини тягнувся ланцюг хрестів.

Ми вийшли з машини, минули висхлі калюжі й кинулися теж лізти драбиною. Щось гучно дзвякнуло над нами. Затим глянули на силует Фріца і посунутий убік люк; почав крапотіти легкий дощ, змочуючи наші плечі.

Тоді, не зронивши ні слова, продовжили пнутися драбиною. Дивлячись згори, Фріц крикма скеровував нас.

— Піднімайтеся сюди жвавіше, кляті бамбули!

Ми подивились униз.

Незрячий Генрі не збирався пасти задніх.

Розділ сорок четвертий

Шторм ущух, зоставивши по собі дощ, що ледь-ледь мрячив. Небо було неоднозначним: віщувало, що періщитиме як з відра, а крапало дрібку.

— Ще не на місці? — поспитав Генрі.

Ми усі подивилися на ворота кладовища Форест-Лон, на покотисті пагорби, укриті чималим арсеналом меморіальних каменів, що угрузли в цю траву, як уламки метеоритів.

— Кажуть, що отут, — почав Крамлі, — скупчиться не менший електорат, аніж у місті Падука, котре у Кентуккі, Ред-Рівері, Вайомінгу чи на сході Лос-Анджелеса, в Азусі.

— Мені до вподоби старомодні цвинтарі, — зізнався Генрі. — На них можна багато усього обмацати руками. А ще люблю могильні плити, на котрих можна розпростертися, наче статуя, та й із пані якоюсь туди можна навідатися у пізню годину, аби пограти в лікаря.

— Невже хтось коли-небудь приходив, аби впевнитися, що фіговий листок Давида[229] ніде не запропастився? — мовив Фріц.

— Чув, як казали, — відразу ж спохопився Генрі, — що коли його доставили на кораблі, листка не було, тож він залежувався близько в якійсь глушині, замотаний у полотна, так, щоб ненароком не образити почуттів пристаркуватих леді у тенісному взутті.[230] За день до того фіговий листок таки приліпили, аби обламати задоволення. От їм і довелося безпало рукоблудствувати, торкаючись скульптури, ніби читаючи шрифт Брайля. Коли живі людці опівночі виконують гімнастичні вправи на могилі, це називається прелюдією. Мертві витворяють те саме, правда, тоді то вже не що інше, як післяласка.

Ми стояли, окроплені дрібним дощем, споглядаючи через дорогу на похоронне приміщення.

— Зарилася в нору, — почули, як хтось пробубнів. Та то ж був не хто інший, як я.

— Рухайтеся! — скомандував Крамлі. — Через півгодини дощові потоки хлинуть униз. Змиють наші автівки і вижбурнуть їх геть аж до моря.

Ми потупили зір на люк з відсунутою кришкою. Затим учули звуки джерела, що дзюркотіло.

— Божечку-Боже! — стривожився Фріц. — Моє класичне авто!

— Рухайтесь! — узявся за старе Крамлі.

Зіщулившись, ми погнали вулицею до будівлі поховальні.

— Про кого запитуватимемо? — поцікавився я. — Та й про що?

Хвилю-другу ми перезиралися, доста спантеличені.

— Напитуватимемо Констанс?

— Слушну річ кажеш, — зазначив Крамлі. — Запитаємо про усі ті заголовки й прізвища, що у газетах. Про усі вигадані імена, виведені помадою на дзеркалах у гардеробі підвального приміщення.

— Ану повтори, — наказав Генрі.

— Та це ж ніщо інше, як розгорнута метафора, — проказав Крамлі. — Рухайтеся жвавіше!

Замашним кроком ми увірвались у велику палату смерті, інакше кажучи, це було прихилище клерків і нора з теками.

Нам не довелося займати чергу чи вичікувати, адже довготелесий чоловік із заледеніло-білою чуприною і сірувато-безживним обличчям проковзнув за передній стіл, обмацав нас згірдливим поглядом, наче ми були викидами з парової пральні.

Працівник поклав на стіл картку і схилив Крамлі до того, аби той узяв її.

— Ви Грей? — поцікавився він.

— Елайху Філіпс Грей, як бачите.

— Ми тут для того, аби прикупити ділянку, місце для поховання.

Запізнілий зимовий усміх прорізався на вустах Елайху Ф. Грея, повис там, немов мряка.

Жестом ілюзіоніста він показав на якусь картку і прайс-лист.

Крамлі не зважав на те.

— Спершу з моїм з’ясуємо, даю вам перелік.

Він витягнув прибережений список зі зведеними докупи іменами і поклав його догори дригом попереду Грея, який безмовно розглянув написане.

Крамлі вийняв назовні скручену пачку стодоларових купюр.

— Потримаєш у себе, молодший? — запитав, кидаючи мені в руки згорток. А тоді звернувся до Грея: «Вам ці імена про щось говорять?»

— Так, до того ж кожне.

Грей знову запнувся.

Крамлі вилаявся, проціджуючи крізь зуби вказівку:

— Перелічи їх, молодший…

Я пригадав їх, одне за одним.

— Голлі Морган.

Грей почав перебирати папки.

— Ось тут є. Похована у тисяча дев’ятсот двадцять четвертому.

— Поллі Старр?

Ще раз хутко пробігся теками.

— Тут. Тисяча дев’ятсот двадцять шостий.

— Як щодо Моллі Сіре?

— Знайшов. Тисяча дев’ятсот двадцять сьомий.

— Емілі Дане?

— Тисяча дев’ятсот двадцять восьмий.

— Усі поховані у цьому місці, нічого не плутаю?

Грей скорчив кислу гримасу.

— Я за усе своє життя жодного разу не схибив. Дивно, одначе… — він ще раз пробіг очима по матеріалах, витягнутих з теки. — Щось тут не ладне. Невже вони були пов’язані між собою, походили з однієї і тієї ж сім’ї?

— Що маєте на увазі?

Грей зосередив крижаний погляд на зазначених іменах.

— Ось що, самі погляньте, усі вони поміщені в одному наземному склепі, виконаному в готичному стилі.

— Як так склалося? — Крамлі стрепенувся, порушивши запалу скуку, а тоді схопив теку з картками. — Що ще вам відомо?

— Чудно, втім, усі ці жінки, з різноманітними прізвищами, покладені разом ув одну могилу, — в меморіальну споруду з вісьмома полицями для восьми членів сім’ї.

— Але вони не були поєднані сімейними узами! — доповнив Фріц.

— Чудно, — зациклився Грей, — дивно.

Я заметушився, наче обпечений блискавкою.

— Почекайте, — зашепотів я.

Фріц, і Крамлі, й Генрі дружно озирнулися на мене.

Грей підвів засніжені брови.

— Та-а-ак! — відреагував він, зробивши два зайві протяжні склади. — І?

— Склеп? Сімейна усипальня? Має ж бути десь ім’я, закарбоване на портику. Ім’я, висічене у мармурі?

Грей перебирав картки, змушуючи нас чекати.

— Реттіґан, — прорізався його голос.

— Ви певні?

— Я жодного разу не…

— Ще б пак, ми знаємо! Повторіть ще раз ім’я!

Усі затамували дихання.

— Реттіґан, — його холодний голос скидався на сталевий капкан. Ми видихнули. І я врешті-решт сказав:

— Вони не можуть усі бути у тому склепі.

Грей заплющив очі.

— Я…

— Знаю, знаю, — поквапом мовив я. І прикипів поглядом до своїх друзів. — Думаєте про те, що й мені спокою не дає?

— Ісусе Христе, — проторочив Крамлі. — Хай тобі трясця. А ви б не могли вказати, як можна дістатися до поховальні Реттіґан?

Грей нашкрябав у записнику малу: «Відшукаєте легко. Перед входом красуються свіжі квіти. Двері гробниці відчинені. Завтра там відбудеться відправа за упокій».

— Кого ховатимуть?

Ми усі закам’яніли в очікуванні, заплющивши очі й думаючи-гадаючи, якою буде відповідь.

— Реттіґан, — відповів Грей, ледь помітно усміхаючись. — Таку собі Констанс Реттіґан.

Розділ сорок п'ятий

Хлющало так, що кладовище захлиналося в тому проливному потоці. Здіймаючись електрокаром, ми роззиралися то туди, то сюди, вловлюючи по боках різноманітні монументи. Дощовиця геть розмила стежку попереду. Я не зводив ока з мали, що лежала на моїх колінах, поміченої стрілкою і назвою потрібної ділянки. Ми спинилися.

— То тут, — запитав Крамлі. — Сади Азалій? Ділянка під номером шістнадцять. Неопалладінська споруда.[231]

Запону дощу віднесло вітром, наче портьєру, розсунуту врізнобіч, й у спалаху блискавки нам удалося запримітити витончений склеп з палладіанськими колонами, по обидва боки якого височіли розчахнуті металеві двері.

— Про всяк випадок, а то раптом будь-якої миті їй захочеться піти, — метикував Генрі. — Вона, мабуть, так і зробила. Чи то люд так припрошує всередину. Ох ця Реттіґан!

Дощ ущух, забрався з поривом вітру, тож гробниця вичікувала, поки грім не прокотиться периметром цвинтаря. Відчинені двері двиготіли.

Крамлі заледве чутно мовив:

— Ісусе Христе! Та Констанс поховала себе. Прощаючись то з одним ім’ям, то з іншим, і так пішло-по’їхало. Рік за роком. Коли вона обрубувала кінці з однією грою, покінчувала з одним обличчям, однією маскою, то миттю винаймала гробницю й усамітнювалася там. І от тепер, отримавши нову роль від Фріца, вона, ймовірно, остаточно вбиває свої попередні «я». Не ступай туди, Віллі.

— Зараз вона всередині, — сказав я.

— Оце так лажа! — завівся Крамлі. — То твоя триклята інтуїція?

— Аніскілечки! — стрепенувся я. — Триклята здогадка. Її треба рятувати, — після цих слів я виліз із машини.

— Вона мертва!

— Хай там що, я її врятую!

— Дідька лисого! — розрипівся Крамлі. — Ти заарештований! Сунь назад у машину!

— Твої слова, звісно, закон для мене, але ти ж і мій друг…

Мене затопило потоком холодної води.

— До біса все, нехай котиться під три чорти! Роби, що хочеш! Біжи, тупе створіння! Ми чекатимемо на тебе внизу. Я б радше крізь землю провалився, ніж сидів тут у машині, спостерігаючи за тим, як твоя макітра прожогом вилітатиме з тих клятих дверей. Знаєш, де нас знайти! А щоб ти сказився!

— Постривай! — скрикнув Фріц.

— Не дочекаєшся!

Фріц пожбурив невеличкою пляшкою, поціливши мені в груди.

Я стояв на місці, дилькочучи від зимного проливню, довго не спускаючи ока з Фріца: Крамлі ж за той час із лайкою поволі вибирався з авта.

Ми стовбичили посеред громаддя погребального поля, побіля відчинених залізних воріт і розчахнутих дверей склепу. Здавалося, що дощ от-от вийме з могил усі тіла, вимиє їх із лона землі. Заплющивши очі, я вицмулив трохи горілки. Відтак прошепотів:

— Готовий чи ні, а нам пора туди!

— А щоб тобі добре було! — процідив Крамлі.

Розділ сорок шостий

То було темне, буряне повечір’я.

«Боже мій, — подумав я, — невже знову?»

Тупання підошов. Репет. Блискавка, грім кілька ночей тому.

І тепер, Боже мій, відбувається те саме!

Небесні ворота розчинені, водяні потоки просочили темінь, і от я стою тут, побіля холодного склепу, де втаївся хтось несповна розуму, а може, навіть покійний.

— Зостановися, — сказав собі я.

Доторк.

Зовнішні двері рипнули. Внутрішні — заскрипіли.

Ми завмерли побіля входу в мармурову гробницю; здавалося, що сонце зникло назавше, без вороття, а дощ ніколи не вщухне.

Було геть темно, лише три блакитні церковні свічки, невеликі, ледь сяяли, язики вогників хилиталися від дверного протягу. Ми прикипіли поглядом до саркофага внизу, праворуч од нас.

На ньому виднілося ім’я Голлі. Утім, віко хтось скинув, та й усередині було порожньо, якщо не враховувати порохна.

Ми глянули вище, на ще одну полицю.

Надворі спалахнула блискавка, далі дощило. Забурчав грім.

На черговій полиці у мармурі було висічено ім’я Моллі. Одначе знову за рибу гроші: ні кришки на саркофазі, ні тіла всередині.

Прочинені двері позаду нас заливало дощем, ми ж поступово підняли очі на сусідню, потім на ще вищу полиці з мармуровими ящиками. Побачили там імена Емілі та Поллі. Вдалось одразу вловити й те, що один із ящиків не був заповнений. Трусячись, я потягнувся до верхнього вмістища, щоби перевірити його. І цього разу мої пальці знову ж таки не намацали нічого, крім повітряної пустки.

Голлі, Поллі, Моллі та Емілі, тіла яких ми так і не зуміли побачити в освітленні блискавиць, жодних решток.

Я мотнув оком на крайню коробку, а тоді почав тягтися до неї, однак дещо завадило цьому — то було віддалене зітхання, холодний пронизливий плач. Опустивши руку, я подивився на Крамлі. А він підняв очі на останній саркофаг і зрештою мовив:

— Молодший, не відбиратиму в тебе хліб.

То було останнє глибоке заковтування повітря у полоні темені.

— Що ж, — сказав Крамлі, — усі виходимо.

Усі позадкували надвір ув обійми шамотіння дощу. Побіля дверей Крамлі озирнувся на своє безтямне дитя, вклав у мої руки ліхтарик, кивнув, ніби зичив доброї вдачі, й забрався геть.

Я залишився наодинці.

Потягнувся назад. Ліхтарик упав. Я теж заледве не звалився з ніг. Намацати згубу вдалося далеко не відразу, моє серце шалено стукотіло разом із тремтливим пучком світла.

— Ти, — прошамотів я, — там.

— Ісусе Христе, що б лишень це мало означати?

— Це я, — протяжно прошепотілося мені.

Затим гучніше.

— Я подолав увесь цей шлях, аби віднайти тебе, — мовив тихцем.

— Що далі? — під ніс проказала тінь.

Позаду за спиною повисла щільна запона дощу. Спалахували блискавиці. Втім, від грому ні слуху ні духу не було.

— Констанс, — я врешті звернувся до темного силуету, заниканого на високій полиці й загорненого у тінисту завісу дощу, — послухай-но.

Відтак я вимовив своє ім’я.

Залягло мовчання.

Я заговорив знову.

«О Господи, — подумав я, — вона й справді мертва!»

— Із мене досить! Виходь, чорт забирай, виходь!

Тінь злегка повернулась і стенула плечима: хай там як, це трапилося.

Тінь нагорі з безликим обличчям заметушилася, почала дихати простіше.

Мені майже не вдавалося почути цю тінь, радше прочував її єством.

— Що? — видихнула вона.

Я збадьорився, втішаючись проявам життя, будь-яким, будь-якому пульсу.

— Мене звати… — я повторив своє ім’я.

— Оу, — пробурмотав хтось.

Мене наче ошпарило, немов підбурило до швидшого темпу. Я відхилився від дощу, поринаючи у простір могильної холоднечі.

— Я прийшов порятувати тебе, — прошепотів.

— Невже? — пробурмотіло.

І ті слова були нічим іншим, як благеньким танком комара, який вишивав у повітрі, нечутним, ні, принаймні не тут. Як тільки покійниця може розмовляти?

— Добре, — здійнявся шепіт. — Там ніч?

— Навіть не думай спати! — скрикнув я. — А то поспиш і не захочеш повернутися! Не помирай!

— Чому б це? — прокотилося буботіння.

— Тому що… — заковтуючи повітря, відповів я. — Тому що я так кажу..

— Кажеш… — почулося зітхання.

«Ісусе Христе! — подумав я, — говори щось!»

— Говори, — мовила дрібна тінь.

— Виходь! — промимрив я. — Тут тобі не місце!

— Місце, — вчулося легке шурхотіння.

— Ні! — скрикнув я.

— Моє місце, — долинуло дихання у тіні.

— Я допоможу тобі вирватися, — запевнив я.

— Із чого? — запитала тінь, а тоді в пориві нечуваного страху додала: — Вони щезли. Розчинились у повітрі!

— Вони?

— Зникли! Вони просто мали кудись запропаститись! А чи ні?

Нарешті блискавка увігналась у темну землю, а грім вгатив у могилу. Я обернувся, аби поглянути на кам’яні луки, пагорби зі сяйливими плитами, з яких зникали імена, захлинаючись у проливні. Плити і каміння променіли, засвічуючись від вогнів, що зароджувались у небі, й поставали у вигляді імен на дзеркальному склі, світлин на стінах, обведених прізвищ у нотатнику, але тут раптом імена із дзеркал і дати як в трубу вилетіли, фото осипались зі стін, фільми ніби проткнулись у проектор, а затим на срібному екрані почали гарцювати за десять тисяч місяців звідти. Світлини, дзеркала, кінострічки. Кінострічки, дзеркала, світлини. Імена, дати, імена.

— Вони все ще там? — запитала тінь із верхньої полиці склепу. — Там, надворі, під дощем?

Я роззирнувся довкола, зосереджуючи зір на протяжному схилі погребальної місцини.

Дощ хлющив по дюжині, сотні, тисячі каменів.

— Вони не повинні тут бути, — сказала вона. — Я гадала, що вони забралися назавше. Одначе згодом вони заходилися гримати у мої двері, будити мене. Я попливла до своїх друзів, тюленів. І, незважаючи на те, наскільки далеко я б не запливала, вони все одно чатували на мене, стоячи на березі. Шептії, які з усіх сил намагалися нагадати мені про те, що хотілося забути.

Її заполонило вагання.

— Тож, оскільки мені було не до снаги відірватися від них, я мала вбити їх одну за одною, одну за одною. Ким вони були? Мною? Тому то я й погнала за ними, аби вони натомість не наздогнали мене; одну за одною я знаходила, де вони були поховані й перезахоронювала їх. У тисяча дев’ятсот двадцять п’ятому, тоді у двадцять восьмому, тридцятому, тридцять п’ятому. Вони повинні були залишитися там назовсім. Зараз час розпластатись і поринути у вічний сон, або ж вони, ймовірно, можуть зв’язатися зі мною о третій ранку. Отож, де я?

Ззовні склепу дощило. Всередині ж повисла довга мовчанка, потім я мовив:

— Ти тут, Констанс, я теж тут, слухаю тебе.

По хвилі вона завела своєї:

— Невже усі вони пішли, на узбережжі не зосталося ні душі і я можу повернутися до моря, аби поплавати, не страхаючись нічого?

— Так, Констанс, вони поховані, — заспокоїв її я. — Ти виконала роботу. Хтось повинен був простити тебе за те, що хтось мав виявитися Констанс. Виходь.

— Навіщо? — поспитав голос із верхньої полиці могили.

— Тому що, — сказав я, — хай як дивно не звучало б, але ти потрібна. Тому благаю: перепочинь хвилинку, затим простягни мені руку, дозволь тобі допомогти спуститися. Ти чуєш мене, Констанс?

Небо примеркло. Згасли вогні. Лив дощ, розмиваючи каміння, плити й імена, імена, жахливі імена, вирізьблені в останню путь та розчинені у траві.

— Чи вони пішли? — долинув знетямлений шепіт.

Мої очі по береги наповнилися краплями холодного дощу.

— Так!

— Так?

— Так, — підтвердив я. — На кладовищі ні душі. Фото пооблітали. Дзеркала очищені. Тепер залишились тільки ти і я.

Дощ омивав незриме каміння, що потопало у наводнених травах.

— Виходь, — упівголоса повторив я.

Далі дощило. Дорогою збігала вода. Пам’ятники, каміння, плити й імена щезали у її потоках.

— Констанс, є ще дещо.

— Що саме? — шепнула вона.

Після чималої заминки я проказав:

— Фріц Вонг чекає. Сценарій завершено. Декорації розкладені, цілком готові.

Заплющивши очі, я стражденно силкувався покопирсатись у пам’яті.

Навпісля таки нарешті пригадав: «Якби не мої голоси, я б геть упав у розпач».

Посумнівавшись трохи, я надумався вести далі: «Вчуваю голоси у своїх дзвонах. Дзвони долинають з небес, їхнє відлуння подовжується. Вони злягають у супокої сільських околиць, он де мої голоси. Без них я б споневірився».

Тиша.

Тінь заворушилася. Білий силует почав виповзати з теміні.

Спершу показалися кінчики пальців, затим її долоні й урешті — витончена рука.

Тоді, після довгого мовчання, почулися глибокий вдих та видих. Констанс не витерпіла: «Я сходжу».

Розділ сорок сьомий

Буревій стишився. Здавалося, наче його ніколи й не було. Небо випогодилось, ані хмарки ніде, свіжий вітер наче збирався очистити дзеркало, думки, закликаючи почати усе з чистого аркуша. Я стояв на березі навпроти арабської фортеці Реттіґан, у товаристві Крамлі та Генрі, переважно мовчки, а Фріц Вонг вивчав сцену, міркуючи над великими і малими планами.

Усередині будинку двоє чоловіків у білих комбінезонах шмигали, наче тіні, нагадуючи прислужників, які крутяться біля вівтаря — ох, ці бурхливі безмежні асоціації письменників; мені дико кортіло, аби переді мною постав отець Реттіґан, одна з тих постатей у білому одіянні, які ладні очистити будинок завдяки кадильниці з фіміамом та бризкам святої води; постав для того, щоб освятити це місце, яке, ймовірно, ніколи не знало таких маніпуляцій. «Боже милостивий, — подумав я, — треба привести сюди якогось отця, щоби викурив усю нечисть з цього лігва розгнузданості!»

Малярі всередині у поті чола зішкрябують стіни, обдирають їх, аби покрити свіжою фарбою, й близько не відаючи, кому належав цей будинок раніше, як і те, хто його насправді населяв. Знадвору, на столикові побіля басейну, простоювало пиво, вичікуючи на Крамлі, Фріца, Генрі й на мене, і заодно горілка, — ану ж увійдемо в азарат.

Запах свіжої фарби невимовно оживляв нас, віщував спасіння, що межувало з навіженством та відлунювало прощенням. Нова фарба, нове життя? Боже, благаю…

— Наскільки далеко її занесе цього разу? — Крамлі пильно дивився на буруни, що виднілися за сотні ярдів од берега.

— Не запитуй мене, — попередив Генрі.

— Вона десь там з тюленями, — мовив я. — А може, навіть ближче. Разом зі своїми друзями, їх там назбиралося багацько. Чуєш?

Тюлені дзявкотіли то гучніше, то слабше, я не міг зронити ні слова, тільки слухав. То були потішні звуки, що зливалися воєдино із запахом свіжої фарби, який доносився зі старого будинку, будинку, котрий от-от зазнає цілковитого оновлення.

— Скажи малярам, щоб, коли фарбуватимуть поштову скриньку, — скомандував Фріц, — залишили місце лише для одного імені, ja?

— Гаразд, — догідливо мовив Генрі. Він похилив голову набік і набурмосився. — Вона плаває надто довго. А якщо не повернеться?

— Було б не так уже й погано, — озвався я. — Їй до вподоби вода у відкритому морі. Після шторму море, здається, набрякає, — слушний час підкорювати хвилі. Ей! Що то за гуркотнеча? Схожий звук чутно перед театральним виходом.

Якраз вчасно, на провулок за будинком Реттіґан з гуркотом в’їхало таксі.

— Господи! — це спам’ятало мене. — Я знаю, хто це!

Двері гепнули. Звідти вийшла жінка, яка, борсаючись у піску, промелькнула між будинком і басейном; її пальці були міцно стиснуті в кулаччя. Вона стала переді мною, розпалена, наче доменна піч, піднявши п’ястуки.

— Тобі є що сказати? — скрикнула Меґґі.

— Вибач? — бовкнув я.

— Вибач!

Вона здійняла руку наді мною, а тоді щосили зацідила в ніс.

— Вріж йому знову, — цькував Крамлі.

— Ще раз на щастя, — підбурив Фріц.

— Що тут відбвуається? — поцікавився Генрі.

— Босота!

— Знаю-знаю!

— Сучий син!

— Ага, — підтакнув я.

Вона стукнула мене вдруге.

Тоді проступила кров. Захлипала підборіддя і залила мої підняті руки. Меґґі відсахнулася.

— О Господи, — скрикнула вона, — що я накоїла?

— Дала прочухана сучому синові, босоті, — відповів Фріц.

— Саме так, — підтвердив Крамлі.

— Не встрягай поки що! — відпалила Меґґі. — Принесіть хтось лейкопластир.

Я поглянув на кров’яні потоки на своїх руках.

— Лейкопластир тут нічим не зарадить.

— Стули пельку, тупоголовий спідничнику!

— Раз-но поплатився, — бовкнув я.

— Ані руш! — зарипенила Меґґі й знову здійняла кулак. Я вистояв, а от вона похитнулася.

— Ні-ні, досить, досить! — зайшлася сльозами Меґґі. — О Господи, наскільки це жахливо!..

— Турляй, я заслуговую, — мовив я.

— Заслуговуєш. Погоджуєшся?

— Аякже, — визнав я.

Меґґі глянула на далекий прибій.

— Де вона? Між хвиль заникалася?

— Десь там.

— Сподіваюся, що вона не вирине звідтіля!

— Я також.

— Що, в дідька, ти мав на увазі?

— І сам не знаю, — відповів я настільки тихо, наскільки лишень міг. — А що, коли вона почувається там, як у своїй тарілці. Може, у неї там є друзі, безмовні друзі, та, ймовірно, їй варто залишитися з ними і ніколи більше не повертатися.

— Нехай навіть не пробує, а то я приб’ю її.

— У такому разі їй краще оминати нас десятою дорогою.

— Захищаєш її? А щоб тобі заціпило!

— Ні, просто кажу, що їй краще ніколи не вертатися. Вона завжди почувалася щасливішою у схожі дні, якраз по грозі, коли хвилі такі, як треба, а на небі ні хмаринки не видно. Я спостеріг це за нею кілька разів. За день вона так і не пригубила чарки, проводила час у воді й завжди вселяла надію, що більше ніколи не повернеться.

— Що на тебе найшло? Яка муха її вкусила?

— Ніхто не знає. Так відбувається постійно. Жодних пояснень. Просто щось трапляється, а тоді ти усвідомлюєш, що усе пішло коту під хвіст.

— Говори далі, може, щось путнє таки скажеш.

— Ні, з мене годі! Чим більше розмов, тим менше суті. Вона запропастилася надовго. А тепер, можливо, знайшлася. Скільки єресі, скільки нісенітниць, навіть не знаю, що додати. Я запевнив її, що коли зайде у море з усіма тими іменами, то, вочевидь, випливе з єдиним. Ох, усі ці запевнення, порожні обіцянки. Дізнаємося, що з того вийшло, коли вийде на берег.

— Замовкни! Ти взагалі знаєш чи ні, що я кохаю тебе, тупа погань?

— Знаю.

— Незважаючи на все те, що ти встругав, я досі тебе кохаю. Боже, помилуй мене! Невже усі жінки мають примиритися з цим?

— Більшість, — сказав я, — більшість. І жодних тобі пояснень. Жодних причин. Страшнюча правда. Собацюра волочиться. Собацюра вертається додому. Собацюра усміхається. Б’єш його. Він прощає тебе, бо йому теж вибачили. А тоді лізе у свою халабуду або живе собі сам. Я не хочу жити наодинці. А ти?

— Ісусе Христе, споможи, я також не хочу. Витри носа.

Я витер. Але кров ще накрапувала.

— Вибач, — скрикнула Меґґі.

— Не проси вибачення. Це останнє, що ти мала б робити. Не варто.

— Зачекай, — сказав Генрі, — послухай.

— Що? — прозвучало в унісон.

— Відчуваєте? — запитав Генрі.

— Що саме, що, хай тобі трясця?

— Здоровенний прибій, найбільша хвиля насувається сюди зараз, — пробурмотав Генрі, — несучи щось із собою.

Удалині задзявкали тюлені.

Ген там величезна хвиля закрутилася догори.

Крамлі, Генрі, Меґґі, Фріц і я затамували дихання.

Хвиля прибилася до берега…

Примітки

1

«Метро-Ґолдвін-Майєр» — одна з найбільших голлівудських кінокомпаній (тут і далі — примітки перекладача).

2

Персонаж роману Германа Мелвілла «Мобі Дік».

3

Мексиканський танець.

4

Що? (ісп.)

5

Так, так! (ісп.)

6

Поширена у Мексиці порода дрібних декоративних собак.

7

Отак! (франц.)

8

Санді, Біллі — відомий бейсболіст, що в 1896 р. став євангельським проповідником. Браун, В. Дж. — політичний діяч; промова, котру виголосив у 1896 р., спричинила його висунення в кандидати на президентських виборах.

9

Мається на увазі новела Томаса Манна «Смерть у Венеції».

10

Англійський поет XVIII ст.

11

Офіційне свято у США — День незалежності.

12

Англійський єгиптолог, що 1922 р. відкрив гробницю фараона Тутанхамона.

13

«Моя боротьба» (нім.).

14

Видатний джазовий піаніст 20-х рр.

15

Американський художник початку XX ст.

16

Комахоїдна рослина.

17

Флеш (Блискавка) Гордон — герой коміксів про космос. Бак Роджерс — супермен із популярної серії коміксів.

18

Подружжя американських дослідників Африки.

19

Небажана особа (лат.).

20

Електричний орган, що застосовувався для музичного супроводу німих фільмів у кінотеатрах.

21

Релігійно-доброчинна організація.

22

Острів на околиці Нью-Йорка, де тимчасово поселяли іммігрантів до США невизначеним становищем.

23

Мексиканська страва на зразок італійської піци.

24

Латиноамериканський танець.

25

Браво! (ісп.)

26

Американці мексиканського походження.

27

Річниця перемоги мексиканського війська над французькими інтервентами у битві під Пуеблою (1862).

28

Місто в Лівії, поблизу якого в 1943 р. англійські війська розгромили німецькі експедиційні сили під командуванням генерал-фельдмаршала Роммеля.

29

Фешенебельний приморський курорт на півдні Англії.

30

Моя вина, я винен (лат.).

31

Негайно (франц.).

32

Так? (нім.)

33

Кровожерний вампір з однойменного фільму 20-х рр.

34

Склад злочину (лат.).

35

По-англійському (ісп.).

36

Дурна я! Так (ісп.).

37

Громадянська війна у СІЛА (1861–1865) між північними штатами й рабовласницьким Півднем.

38

Окремі перефразовані рядки вірша з другої книжки Льюїса Керрола про пригоди Аліси; у вірші йдеться про те, як Тесля і Морж запросили устриць на прогулянку і з’їли їх.

39

Персонаж однойменної казки братів Грімм.

40

Кровожерне чудисько з давньоанглійської поеми «Беовульф».

41

Лицаря Ордена св. Патрика (тут і далі примітки перекладача).

42

Green Glades, «Зелені Галявини» (англ.).

43

Об’єднані Фільми Америки.

44

Капітане підводного човна (нім.).

45

Надгробок (англ.).

46

«Красуню Міссісіпі».

47

Переклад В. Мисика.

48

Дурень! (нім.)

49

Боже! (нім.).

50

Так? (нім.).

51

Хай живе перемога! (нім.).

52

Надвечір.

53

Матінка Габард — персонаж англійської дитячої пісеньки.

54

Прізвище відповідає Томовому захопленню: Shipway — «Шлях корабля».

55

Сідальна плоть (нім.).

56

Рене Лалік (1860–1945) — французький декоратор, який присвятив життя формованому склу.

57

Ірландський порт, що уславився своїми скляними виробами.

58

Тут: ліва рука.

59

Фактично відсутнього (лат.).

60

Берсерк (букв, «ведмежа сорочка»): скандинавський воїн — «вовкулака-ведмідь», непереможний шаленець у бою.

61

Барнум, Фінеас Тейлор (1810–1891) — славетний американський імпресаріо.

62

Упівголоса (італ.).

63

Сід Стебел (Сідні Стебел, 1924 р. н.) — американський письменник, учитель креативного письма, приятель Рея Бредбері.

64

Венеція (Веніс) — західне передмістя Лос-Анджелеса, що має житлове, комерційне та курортне значення. Первинно отримало назву «Американська Венеція». Відоме пляжами і каналами. Слугувало культурним пристановищем «Битого покоління».

65

Еріх фон Штрогейм (1885–1957) — американський кінорежисер, актор, сценарист епохи німого кіно. Народився в Австрії. Мав єврейське коріння. До процесу створення кіно долучався спершу як асистент, потім технічний директор, художник з костюмів. Тоді ж почав зніматись у кінокартинах, правда, його ролі навіть не зазначали у титрах. Лише після тривалих поневірянь зумів здобути свого глядача.

66

Джек Ґілберт (Джон Сесіл Прінґл; 1897–1936) — американський актор, сценарист, режисер. Був зіркою німого кіно. Запам’ятався вперше завдяки кінокартині «Великий коханець», у якій зіграв провідну роль.

67

Род Ларок (Родрік Росс Ларок; 1898–1969) — американський актор, почав діяльність у 16 років, граючи у водевілі. Метаючись між театральними виставами і зйомками у кіно, він часто потерпав від шквалу критиків, які не дуже схвально відгукувалися про його роботу. Втім, свою зірку на Алеї слави він усе-таки заслужив.

68

Форест-Лон (Лісова галявина) — приватний цвинтар у передмісті Лос-Анджелеса, де поховано більше чверті мільйона видатних людей, які творили у золоту добу голлівудського кінематографа.

69

Шрифт Брайля — тактильний шрифт, створений для незрячих людей та людей із вадами зору. Застосовують на письмі та при читанні.

70

Долина Царів — єгипетська долина, в якій було зведено гробниці для поховання фараонів (царів Стародавнього Єгипту).

71

Креозот — їдка легкозаймиста масляниста рідина, позбавлена кольору, рідше зі жовтуватим чи жовто-зеленим відтінком; виробляють із дьогтю.

72

Джордж Ґершвін (Гершвін) Яків Гершович; 1898–1937 — відомий американський композитор, автор низки класичних творів, оркестрових партій, що слугували саундтреками до фільмів, а також популярних мелодій, написаних для Бродвею. Походив із родини євреїв, які емігрували з Одеси. Помер від раку мозку.

73

Мелодія 1928-го — йдеться, вочевидь, про симфонічну сюїту під назвою «Американець у Парижі», яку створив того року Джордж Ґершвін (Гершвін).

74

Піанола — механічне піаніно, що відтворює мелодію певного твору без участі виконавця, за допомогою розпізнавання відбитків, залишених на перфораційній стрічці, у ході вистукування спеціальними молоточками.

75

«Меґлін Кіддіс» («Меґлінські Крихітки») — всесвітньо відома дитяча трупа, яка займалася театральною грою, співом і танцювальними постановками. Названа на честь засновниці Етель Меґлін.

76

Ернан Кортес (1485–1547) — іспанський конкістадор, який завоював Мексику і винищив заможну та розвинену цивілізацію ацтеків. Перемогу над тубільцями здобув у ході грандіозної битви під Отумба, де два десятки воїнів іспанської кінної армії побили близько 100 000 ацтеків.

77

Ґраб-стрит (дослівно «вулиця наїдків») — одна з вулиць Лондона, яку населяли невдатні поети, видавці й торгівці книжками. Вона була богемним осередком завдяки дешевим нічлігам, борделям і кав’ярням.

78

Читальня християнської науки — читальня громадського значення у місті Бостон, столиці штату Массачусетс. Головне завдання закладу — забезпечення людей можливістю вільного доступу до християнської літератури, з метою її вивчення та осмислення.

79

Джин Гарлоу (Гарлін Карпентер; 1911–1937) — відома американська кіноактриса, секс-символ 1930-х років. За коротке життя встигла знятися у 36-ти стрічках, двічі вийти заміж та розлучитися. За нею прикріпилися клички «Платинової блондинки» та «Білявої бомби».

80

Нельсон Едді (1901–1967) і Джанетт Мак-Дональд (1903–1965) — один з найяскравіших співочих тандемів 30-40-х років XX століття в американському кінематографі.

81

Керол Ломбард (1908–1942) — найоплачуваніша кіноактриса 1930-х років. Неодноразово номінована на здобуття премії «Оскар». Відома нестандартними ролями у комедійному жанрі. Загинула у віці 33 років внаслідок трощі літака.

82

Кларк Гейбл (1901–1960) — американський кіноактор, якого вважали секс-символом 30-40-х років. Вперше з’явився на екрані в еру німого кіно. За ним пристало звання «Короля Голлівуда». Пошлюблений із Керол Ломбард.

83

Повідь на річці Янцзи — мова про одну з повеней, яка сколихнула Китай у 1931 році після тривалої посухи. Стихію досі вважають однією з найжаскіших в історії людства, оскільки вона забрала життя мільйонів осіб, породила голод і навіть призвела до канібалізму.

84

«Лондон у полум’ї!» — цю фразу вигукували сполохані англійці під час великої пожежі у Лондоні в 1666-му році. Вогнище зайнялось у пекарні Фаррінера і рознеслося сусідніми вулицями. Пожежа не вщухала три дні, зруйнувала значну частину будівель.

85

Хіросіма — місто в Японії, над яким уперше у світовій історії було застосовано ядерне бомбардування. Атаку здійснили американські військовики 6-го серпня 1945 року, наприкінці Другої світової війни. Внаслідок радіації багато людей загинуло на місці. Частина потерпілих, якій удалося врятуватись, утікши з міста, ретельно приховувала своє походження, бо через нестачу інформації їх вважали носіями особливих недугів.

86

Еніветок — тихоокеанський атол, який американська армія використовувала для ядерних випробувань.

87

Річард Ніксон (1913–1994) — 37-й президент США. Брав участь у Другій світовій війні. На військову службу подався відразу після нападу японських ворожих сил на базу Перл-Гарбор (1941 р.). За рік йому присвоїли звання лейтенанта.

88

«Ай-Бі-Ем» (або «Блакитний Гігант») — американська електронна компанія, що належить до лідерів з виробництва та збуту комп’ютерів і програмного забезпечення у світі. У роки Другої світової війни розробляла швидкісні електромеханічні калькулятори, що передували винайденню новочасних розумних машин.

89

«Белл» («Белл Гелікоптер») — американська компанія, котра виробляє літаки та гвинтокрили. Особливо пожвавилась її діяльність у 1940-х роках, коли виникла гостра потреба у конструюванні літаків-винищувачів у зв’язку з розгортанням мілітарних дій.

90

«Енді Ґамп» клозет — портативна вбиральня, особливо популярна серед американців. Назву отримала від сім'ї, яка придбала компанію у підрядника з вигрібної каналізації. «Глендейл Маркет» — бакалійна крамниця на розі Ґлендейл-авеню і Бродвею.

91

«Спем» — назва торгової марки консервованого м’яса, що не сходила з язиків американців завдяки постійній рекламі. Чи не найбільшої популярності продукт набув у ході Другої світової війни, ставши улюбленим провіантом солдатів.

92

«Життя Райлі» — популярний американський радіоситком, створений на початку сорокових. Згодом на його основі зняли повнометражний художній фільм і телесеріал завдовжки шість сезонів. Також вийшла друком гумористична книжка.

93

Румпельштільцхен — назва злого карлика з казки братів Грімм, який плів золото із соломи, допомагаючи тим убогій доньці мельника, взамін випрохуючи первістка. Наприкінці історії він розриває себе, вхопившись за ліву ногу.

94

Ліга — одиниця виміру відстані, що використовували британці й американці. Сухопутна ліга становить 4828,032 м. Морська ліга дорівнює 5556 м.

95

Емілі Старр — ідеться, найімовірніше, про героїню трилогії Люсі Мод Монтґомері, яка складається з романів «Емілі з Молодого Місяця», «Емілі підіймається вгору», «Пошук Емілі». За книжкою були зняті телесеріал й аніме.

96

Корінн Келлі розлучається з фон Штернбергом: Джозеф фон Штернберг (1894–1969) — американський кінорежисер, сценарист, продюсер та композитор. Народився в Австрії. Чотирнадцятирічним емігрував до США. Працювати у сфері кіноіндустрії розпочав у період німого кіно. Частка «фон» у прізвищі була доданою задля показу вдаваного аристократичного походження. Завдяки його роботам спалахнула зірка Марлен Дітріх. Був одружений з Різою Ройс, Джин Еветт Макбрайд і Мері Отіс Вілнер.

97

Женев’є Карлос збирається під вінець із сином Ґолдвіна: йдеться про Самуеля Ґолдвіна (1879–1974), також відомого як Ґолдфіш, — американський продюсер єврейського походження, народився у Польщі. Спричинився до виникнення «Ласкі Фічер Плей Кампані». Був засновником компаній «Ґолдвін Пікчерз», «Самуель Ґолдвін Продакшнс».

98

Ролодекс — обертовий каталог із картками, який використовувався для зберігання бізнес-інформації.

99

Герман Мелвілл (1819–1891) — американський письменник, один з найяскравіших представників доби романтизму, твори якого набули популярності лише після смерті; найвідомішим серед них залишається роман «Мобі Дік».

100

Лампи від Тіффані — відомий бренд ламп з абажуром, які створювали Льюїс Тіффані та його студія. Перші роботи виконані у 1895 році й одразу ж підкорили ринок вишуканим естетизмом. Важливо те, що кожну лампу виробляють вручну і вважають унікальним витвором.

101

Ґрем Ґрін (1904–1991) — англійський письменник, уславлений романами шпигунської тематики та дорожніми щоденниками із захопливими сюжетами. У роки Другої світової війни співпрацював із британською розвідкою.

102

«Дядько Віґґілі» — настільна гра, створена на основі серії книжок американського письменника Говарда Роджера Ґаріса. Суть гри полягає у тому, що кожен з учасників рухається накресленим шляхом від бунгало Дядька Віґґілі до будинку Доктора Поссума. Перемагає той, хто раніше добереться до місця призначення. Гра має різні версії.

103

«Маргарита» — один з найпоширеніших алкогольних коктейлів, який готують із текіли, лимона та цитрусового лікеру з додаванням льоду.

104

Скід Роу — район Лос-Анджелеса, що став прихистком для кількох тисяч безхатченків. Місце маргіналів.

105

В. К. Філдс (Вільям Клод (Дукенфілдс) Філдс) 1880–1946 — американський комік, актор, фокусник, письменник. Запам’ятався своїми співчутливими ролями, попри те, що був невиправним мізантропом, особливо зневажливо ставився до собак та дітей.

106

«Бляшанка Ліззі» — одна з перших моделей «Форда».

107

Джироламо Савонарола (1452–1496) — флорентійський чернець, поет, прихильник філософії антимодернізму, який творив у епоху Відродження. Походив із малозабезпеченої сім’ї. Монаші обітниці прийняв через невзаємне кохання до дівчини із заможної родини. Запам’ятався радикальними проповідями щодо грішників та мирського життя.

108

Синдром саванта — рідкісне захворювання, за якого особистість із загальними ознаками відсталості демонструє феноменальні знання у певній сфері.

109

Ідеться про Китайський театр Граумана, розташований на бульварі Голлівуд (Лос-Анджелес), зведений за проектом Сіда Граумана. У ньому відбуваються прем’єри здебільшого голлівудських кінострічок. Невипадково саме перед цією будівлею вимощена Алея слави, яку прикрашають відбитки рук та ніг багатьох кінозірок.

110

«Цар царів» — американська кінострічка Ніколаса Рея 1961 року, знята на основі біблійних розповідей про Ісуса, що повністю охоплюють Його життя — від народження до розп’яття.

111

«Джек і бобове стебло» (або «бобове дерево») — сімейна комедійна кінокартина, створена на основі відомої казки. Знята за участю найвідомішого комедійного тандему 1950-1960-хх років Бада Еббота та Лу Костелло.

112

Фей Рей (1907–2004) — американська кіноактриса канадського походження. Увійшла в історію кінематографа завдяки виконанню головної ролі (Енн Дерроу) в одному з найпопулярніших фільмів ХХ-го століття — «Кінг-Конг».

113

Бронкс — одне з п’яти боро (адміністративних одиниць, утворених на основі округу) Нью-Йорка.

114

Булл Монтана (1887–1950) — італо-американський єдиноборець, актор. Своє справжнє ім’я Льюїс замінив на незвичне Булл, що в перекладі означає «бик», для підкреслення міці.

115

Херст — видавничий трест, який заснував ще у 1887 році Вільям Херст (1863–1951). Первинно це була «газетна компанія». Сьогодні у підпорядкуванні корпорації — щоденні та щотижневі газети, журнали, телебачення, інтернет-видання.

116

«Чикаго Триб’юн» — щоденна газета, заснована у Чикаго в 1847 році. Попри зроблені ще на початку видання гучні заяви стати найзнаковішою газетою у світі, втілити задумане так і не вдалося.

117

Крихітка Роуз Марі (Мазета; 1923–2017) — американська актриса та співачка, під цим псевдонімом почала виступати на сцені трирічною.

118

Марі Дресслер (1868–1934) — канадо-американська сценічна й екранна актриса, працювала у комедійному жанрі в еру німого кіно і за часів Великої депресії.

119

Аймі Семпл Макферсон (1890–1944) — євангелістська проповідниця, яка вперше використовувала засоби масової інформації для привернення уваги більшої кількості людей. Проводила публічні демонстрації зцілення через віру перед великим натовпом.

120

Ідеться про Дугласа Макартура (1880–1964), американського воєначальника, генерала армії США. У 1942 році він вибрався на борт гарматного судна у Філіппінах і прорвав японську блокаду. Даючи інтерв’ю австралійським репортерам, сказав, що зробив усе можливе, але ще повернеться. Дугласа Макартура позаочі називали «некоронованим імператором» за його прагнення скерувати Японію на демократичний шлях.

121

Джанет Макдональд — американська актриса та співачка. Неодноразово номінована на «Оскар». У 1937 вийшла заміж за актора Джина Реймонда.

122

Ел Джолсон (1886–1950) — американський виконавець, один із перших творців поп-музики. Помер від серцевого нападу.

123

Єрихон — палестинське місто. Його, відповідно до біблійних розповідей, намагалися зруйнувати ізраїльтяни.

124

Омаха-Біч — плацдарм, за допомогою якого американські війська вторглись у Нормандію.

125

Невілл Чемберлен (1869–1940) — прем’єр міністр Великої Британії, який намагався умиротворити Німеччину. Парасоля була його невід’ємним атрибутом у період Мюнхенської кризи. Цей предмет символізував засіб ужитку, а ще був політичною емблемою людини, яку ототожнювали з миром.

126

Фалангісти — прибічники правої політичної сили під назвою «іспанська фаланга», заснованої за часів військового і політичного діяча, диктатора Франсіско Франко. Ідеологія фалангістів близька до фашистської. Основоположним аспектом є принцип національності.

127

Фьорелло Генрі Ла Гуардія (1882–1947) — американський політик, мер Нью-Йорка. Читав комікси, навіть по радіо. Ревно вірив, що за допомогою марихуани можна подолати наркозалежність.

128

Вацлав Ніжинський (1889–1950) — російський танцівник і хореограф. Працював у балетній антрепризі «Російського театру Дяґілєва».

129

«Дейлі Ньюс» — щоденна нью-йоркська газета.

130

Куернавака — мексиканське місто, столиця штату Морелос.

131

Пагода — будівля культового призначення, котру зводять представники східних релігійних обрядів. Здебільшого використовують для зберігання сакральних предметів, а також як меморіальні комплекси.

132

Рональд Чарльз Колман (1891–1958) — американський актор, родом із Британії. Був одним із найзатребуваніших упродовж двадцятих-сорокових років минулого століття. Удостоєний одразу двох зірок на Голлівудській алеї слави за вагомий внесок у розвиток кінематографа.

133

Грета Гарбо (Грета Ловіса Густафсон; 1905–1990) — шведська й американська кіноактриса, названа найзнаковішою постаттю німого кіно усього двадцятого століття. Володарка премії «Оскар». Вважають однією з найтаємничіших зірок за всю історію американського кінематографа.

134

Марлен Дітріх (1901–1992) — німецька актриса та співачка, яка зуміла підкорити Голлівуд і стати однією з найоплачуваніших зірок. Світове визнання здобула після ролі Лоли-Лоли у стрічці «Блакитний янгол». Також уславилася підтримкою біженців у роки Другої світової війни.

135

Одрі Гепберн (Хепберн, 1907–2003) — актриса, фотомодель, танцівниця, гуманістка. Визнана своєрідною іконою кінематографічного світу та світу моди. Працювала у період так званого «золотого віку Голлівуда». Володарка нагород «Оскар» та «Золотий глобус».

136

Чарлі Чаплін (сер Чарльз Спенсер Чаплін; 1889–1977) — англійський комедійний актор, кінорежисер, композитор, одна з найяскравіших постатей ери німого кіно та історії кінематографа загалом. Світову славу здобув завдяки ролі бродяги, яка стала візитною карткою Чапліна.

137

Лорел і Харді — комедійний тандем Стена Лорела (1890–1965) та Олівера Харді (1892–1957), який був на піку популярності у 1920-1940-х роках. Запам’ятався яскравими буфонадами.

138

Клара Боу (1905–1965) — американська актриса, яка працювала в епоху німого кіно. Її вважали секс-символом 1920-х років.

139

«Голлівуд і Вайн» — перетин Голлівудського бульвару і вулиці Вайн (район Лос-Анджелеса). У 1920-х роках був осердям радіо- та кінобізнесу.

140

«Коричневий казанок» — мережа ресторанів у Лос-Анджелесі. Перші й найпопулярніші серед них зводили у формі капелюха-казанка — іконічного образу, що напряму стосувався «Золотого віку» Голлівуда.

141

Роберт Тейлор (Спанглер Арлінгтон Бру; 1911–1969) і Барбара Стенвік (Рубі Кетрін Стівенс; 1907–1990) — відоме подружжя американських кінозірок.

142

Розлом у Сан-Андреас — розлом, що тягнеться вздовж літосферних плит (тихоокеанської та північноамериканської) біля Сан-Андреас (адміністративного центру округу Калаверас, США).

143

Девід Ворк Гріффіт (1875–1948) — американський режисер, письменник і продюсер, зачинатель сучасних технологій створення кіно. Спричинився до створення Академії кінематографічних мистецтв і наук. Найвідоміші стрічки «Народження нації» та «Нетерпимість».

144

Ліліан Гіш (1893–1993) — американська актриса, чия кар’єра протривала сімдесят п’ять років. Ліліан називали першою леді американського кіно. Її професійну діяльність пов’язують із ім’ям Девіда Гріффіта, стрічки якого зробили Ліліан знаменитою.

145

Доллі Дімпл — традиційна назва пишнотілих жінок, зазвичай актрис комедійного жанру. Найвідомішою «Доллі Дімплз» XX століття називали Селесту Гейнор (1901–1982).

146

Кит Мелвілла — мова про знаковий твір американської літератури «Мобі Дік» авторства Германа Мелвілла.

147

«Старий броненосець», СБ — назвисько фрегата «Констітюшн», увічненого у поемі Олівера Венделла Голмса (старшого). Літературний твір порятував судно від списання. Нині СБ є найстаріших уведеним в експлуатацію кораблем.

148

«Баунті» — тримачтовий корабель, на якому 28 серпня 1789 року вибухнув бунт. Помічник капітана Вільяма Блая, Флетчер Крістіан, захопивши владу на судні, висадив Блая на острові, а далі керував штурвалом сам. Згодом Флетчер вирішив знайти безлюдний острів, де вони з екіпажем могли б освоїтися. Діставшись до перших-кращих берегів, вони спалили «Баунті», аби ніхто не міг утекти звідти. З команди вижив лише Джон Адамс, решта загинула, здебільшого у поєдинках за жінок.

149

Дуг Фербенкс (Дуглас Елтон Томас Ульман-старший; 1883–1939) — американський актор (один із найзнаменитіших в епоху німого кіно), сценарист, режисер, продюсер. Значною мірою відомий ролями у стрічках «Багдадський злодій», «Робін Гуд», «Знак Зорро». Перший президент Американської академії кіномистецтва.

150

Мері Пікфорд (Глейдіс Льюїс Сміт; 1892–1979) — канадо-американська актриса і продюсер. Одна зі засновниць Академії кінематографічних мистецтв і наук.

151

Рудольф Валентино (1895–1926) — американський актор італійського походження, якого вважали секс-символом німого кіно. Його називали «латинським коханцем», або просто «Валентино». Рання смерть Рудольфа 31-річним (унаслідок операції на апендикс, хоча він страждав через виразку) спричинила масову істерію і навіть хвилю самогубств серед його прихильниць.

152

«Метро-Голдвін-Майєр» — американська компанія зі створення і прокату кіно- та відеопродукції.

153

Вілл (Вільям) Роджерс (1879–1935) — американський актор, виконавець водевілів, ковбой, гуморист, колумніст, соціальний коментатор. Знімався у німому кіно та звукових стрічках.

154

Тріксі Фраганца (Делія О’ Каллаган; 1870–1955) — відома американська співачка, розпочинала кар’єру як оперна субретка, проходячи шлях від хору до зйомок у музичних комедіях, зокрема водевілях. Була громадською активісткою, підтримувала рух суфражисток.

155

Глорія Свенсон (Глорія Джозефіна Мей Свенсон; 1899–1983) — американська актриса та продюсер, найбільш знана завдяки ролі Норми Дезмонд з фільму «Бульвар Сансет». Її вважали не тільки яскравою зіркою епохи «німого кіно», а й законодавицею моди.

156

Лоувелл Шерман (1885–1934) — американський актор та кінорежисер. Здобув визнання завдяки стрічкам «Вона повелася з ним неправильно» і «Ранкова слава».

157

Томас (Том) Едвін Мікс (1880–1940) — американський кіноактор, зірка раннього вестерну, який допоміг окреслити цей жанр кінематографа.

158

Хут Гібсон (Едмунд Річард Гібсон; 1892–1962) — режисер, продюсер, один із першопроходців американських вестернів, у яких виконував ролі ковбоя. Був чемпіоном з родео.

159

Кен Мейнрад (1895–1973) — актор і каскадер американського кіно. Знявся у дев’яноста фільмах, в яких з’являвся у незмінному образі — білому ковбойському капелюсі, новомодній сорочці та з парою револьверів.

160

Боб Стіл (Роберт Адріан Бредбері; 1907–1988) — американський актор, народився у сім’ї артистів водевілю. Знімався у незначних фільмах, виконуючи зазвичай другорядні ролі.

161

Гелен Твелвтріз (Гелен Марі Юргенс; 1908–1958) — американська актриса кіно і театру 1930-х років, здобула прихильність глядачів завдяки так званим жіночим картинам.

162

Більма Банкі (Більма Лонгіт; 1898–1991) — американська актриса часу німого кіно, народилася в Угорщині. Добре відома ролями у стрічках «Орел» та «Син Шейха».

163

«Дівуля» — сленгове слово, ним називали привабливих і стильних жінок, які володіли сексуальною принадністю. Саме так іменували актрису Клару Боу.

164

Калвін Кулідж-молодший (1872–1933) — тридцятий президент США (1923–1929). За його каденції, часу «буремних двадцятих», економіка країна зазнала процвітання, виникло багато забігайлівок, електричних приладів; то була епоха вертихвісток, джазу та кінозірок.

165

Сесіл Блаунт Демілл (1881–1959) — засновник голлівудської кіноіндустрії. Один з найуспішніших кінорежисерів у історії кіно. Він уміло «створював» нових зірок й артистів.

166

Доллі Медісон (Доротея Пейн Тодд Медісон; 1768–1849) — «перша леді» країни, дружина президента Джеймса Медісона. Вирізнялася світськими манерами, чим збільшила популярність свого чоловіка.

167

«Чай для двох» — пісня з мюзиклу «Ні, ні, Наннет», створеного у 1925 році.

168

«Чикаго» — п’єса, яку написала у 1926 році американська журналістка і драматург Морін Даллас Воткінс. Поставлена на Бродвеї. Набула популярності після виходу кіноверсії.

169

Фло Зіґфільд (1869–1932) — американський бродвейський імпресаріо, відомий низкою театральних ревю.

170

Гаррі Кон (1891–1958) — співзасновник, президент і директор виробництва «Коламбія Пікчерз Корпорейшн».

171

Флоренс Найтінгейль (1820–1910) — громадська діячка, основоположниця сучасної сестринської справи, одна з найзнаковіших особистостей Вікторіанської епохи.

172

Рубінові туфельки — магічна пара туфельок, які взувала Джуді Ґарленд, виконуючи роль Дорогі Гейл, у класичній стрічці «Чарівник країни Оз» (знятій 1939 р.), вважають одним з найбільш коштовних і пам’ятних реквізитів у історії кінематографа.

173

Вогні святого Ельма — тривалий електричний розряд, що виникає під час грози. Названий так на честь покровителя моряків — святого Ельма. Вважають добрим знаком.

174

Білл Робінсон (1878–1949) — американський танцівник чечітки, актор, був найоплачуванішим афроамериканським естрадним артистом першої половини двадцятого століття.

175

«Кіт і канарка» — фільм жахів, кіноверсія п’єси Джона Вілларда. Режисер — німецький експресіоніст Пауль Лені.

176

Джоан Кроуфорд (Люсіль Фей Ле-Сюр; 1908–1977) — одна з найоплачуваніших американських кіноактрис, яка почала свою кар’єру танцівницею. Була екранною улюбленицею та взірцем для безлічі жінок, особливою у роки Великої депресії.

177

Клодетт Кольбер (Лілі Клодетт Шошуан; 1903–1996) — одна з провідних американських кіноактрис, почала кар’єру, граючи на Бродвеї. Найвідоміші картини: «Це трапилося однієї ночі», «Клеопатра», «Історія пальмового пляжу».

178

Глейдіс Сміт — Керол Ломбард — невідповідність імен. Розбіжність полягає у тому, що Глейдіс Сміт — це справжнє ім’я актриси Мері Пікфорд, а Керол Ломбард — псевдонім Джейн Еліс Пітерс.

179

Кері Грант (Арчібальд Александер Ліч; 1904–1986) — британсько-американський актор, який запам’ятався акцентом, галантними манерами та особливим почуттям гумору.

180

Коті — один з найзнатніших французьких парфумерів двадцятого століття.

181

Ганглій — нервовий вузол.

182

Quien sabe? (ісп.) — хто знає?

183

Джек Леонард, Ворнер (Якоб Ворнер; 1892–1978) — канадо-американський кінопродюсер, був президентом і водночас рушійною силою студії «Ворнер Бразерс», якою управляв разом із своїми братами Семом, Гаррі й Альбертом.

184

Джуді Ґарленд (Френсіс Етел Гумм; 1922–1969) — американська співачка, актриса мюзиклів, також виконувала драматичні ролі. Запам’яталася своїм контральто, що забезпечило їй міжнародне визнання. Найвідоміші стрічки: «Чарівник країни Оз», «Зустрінь мене у Сант-Люїс», «Дівчата Гарві», «Великодній парад» та ін. Номінована на «Еммі» й нагороди кіноакадемії.

185

Бетті Девіс (1908–1989) — американська актриса театру та кіно, зірка телебачення. Її вважали найзнаковішою в історії Голлівуда. Вирізнялася різнобічністю таланту, готовністю працювати у різних жанрах.

186

Тулула Бенкгед (1902–1968) — американська актриса, чий охриплий голос був предметом для пародій. Походила зі знатної сім’ї, зануреної у політичну площину. Боролася зі своїми алкоголізмом і наркотичною залежністю, вела розкутий спосіб життя.

187

Арті Шоу (Арнольд Джейкоб Аршавський; 1910–2004) — американський кларнетист, композитор, бенд-лідер, актор і письменник. Одна з найяскравіших особистостей епохи свінгу.

188

Енріко Карузо (1873–1921) — італійський оперний співак, тенор. Співав у найбільш знаних домах Європи й Америки. Залишив по собі близько 260 записів.

189

«Ла Скала» — оперний театр у Мілані. Один із провідних у світі театрів опери та балету.

190

Лоуренс Тіббетт (1896–1960) — американський оперний співак (баритон), кіноактор, радіоведучий. Виконував провідні партії у Метрополітен-опера (Нью-Йорк).

191

Ірвінг Тальберг (1899–1936) — американський продюсер, який працював на світанку кінематографа. Його називали «вундеркіндом» за спроможність розпізнавати вдалі сценарії, обирати акторів, підбирати кадри і створювати прибуткові фільми.

192

Вампіра — псевдонім фінсько-американської актриси Майли Нурмі (1921–2008), засновниці стилю «кремлі». Амплуа Вампіри вибудуване на основі образу Мортисії Адамс.

193

Мадам Дефарж — героїня книжки Чарльза Діккенса «Повість про два міста», невтомна діячка Французької революції.

194

Мата Харі (справжнє ім’я та прізвище Маргарета Гертруда Зелле; 1876–1917) — голландська екзотична танцівниця, куртизанка, її вважали подвійним агентом, однією з найбільш знаних шпигунок у період Першої світової війни. Затримала французька розвідка; розстріляна через політичну заангажованість.

195

Альфонс Бертильйон (1853–1914) — французький поліцейський офіцер, дослідник біометрії, який мав справу з антропологічними техніками, розробив ідентифікаційну систему і запровадив фізичні вимірювання злочинців.

196

«Тоска» — опера на три дії Джакомо Пуччіні. Мелодраматична історія, в якій розпачлива героїня кидається з даху замку, дізнаючись про смерть коханого.

197

Лючія — йдеться про Лючію ді Ламмермур, героїню трагічної опери Гаетано Доніцетті, поставленої за мотивами роману Вальтера Скотта «Ламмермурівська наречена». У творі Лючію ошукують, переконуючи у зраді коханого, аби видати її заміж за іншого. Вона неохоче, але все ж вірить неправдивим свідченням. Урешті-решт правда проривається на волю, але надто пізно. Шлюбний контракт підписано. Лючія божеволіє і в пориві шаленства вбиває свого благовірного.

198

«РКО» (Радіо Кейз-Орфеум) — американське акціонерне товариство, було одним із п’яти найбільших студій золотого віку Голлівуда. Заснували його Бенджамін Франклін Кейз, Едвард Франклін Албі й Мартін Бек (власник мережі театрів водевілю та кінотеатрів «Орфеум Серкіт»).

199

Феджин — відомий злочинець-єврей, персонаж твору англійського романіста Чарльза Діккенса «Пригоди Олівера Твіста».

200

Скрудж — персонаж повісті Чарльза Діккенса «Різдвяна пісня у прозі, розповідь про різдвяного привида», відомішої під назвою «Різдвяна пісня».

201

Валгалла — так званий рай для звитяжних воїнів у германо-скандинавській міфології. Це місце зображали у вигляді величезного залу, в якому бенкетують найхоробріші з полеглих воїнів, щоразу влаштовуючи між собою смертельні бої і щоразу воскресаючи після поразки.

202

Бінг Кросбі (Гаррі Лілліс Кросбі; 1904–1977) — американський співак й актор, записи голосу якого спричинили бум продажу в двадцятому столітті, розходячись мільярдним тиражем у всьому світі. Найпопулярнішою піснею у його виконанні було «Біле Різдво».

203

Шон О’Кейсі (1880–1964) — ірландський драматург і мемуарист. Будучи переконаним соціалістом, він уперше написав про робітничі класи в Дубліні.

204

Едвін Томас Бут (1833–1893) — американський актор, який гастролював Сполученими Штатами і головними столицями Європи, граючи у шекспірівських виставах.

205

Едгар Воллес (1875–1932) — англійський письменник, працював кореспондентом упродовж другої англо-бурської війни, після повернення з якої почав писати книжки. Був сценаристом «РКО», одним з найвідоміших доробків є чернетка до стрічки «Кінг-Конг».

206

Міккі (Френк Моррісон) Спіллейн (1918–2006) — американський детективіст, який створив серію романів про нью-йоркського приватного детектива Майка Гаммера — суворого й озлобленого чоловіка. Його книжки розійшлися загальним накладом більше ніж двісті двадцять п’ять мільйонів примірників у всьому світі.

207

Джон Стейнбек (1902–1968) — американський письменник, лауреат Пулітцерівської та Нобелівської премій (удостоєння останньої спричинило хвилю неоднозначних коментарів). Автор трьох десятків книжок.

208

«Свята Іоанна» («Свята Жанна») — п’єса Бернарда Шоу, прем’єра якої відбулася в грудні 1923-го, через три роки після канонізації постаті, яка змінила хід історії. Образ Жанни вважають одним з найяскравішим у драматургії Б. Шоу.

209

Dummkopf (пер. з нім.) — телепень (дослівно — дурна голова).

210

«УФА» — німецька медіакомпанія, котра займається виробництвом кіно- і телепродукції.

211

Рін-Тін-Тін — німецька вівчарка, яка зажила міжнародної популярності, прославившись зйомками у кіно. Собаку порятував з поля бою під час Першої світової війни американський солдат Лі Дункан. Рін-Тін-Тін, або ж Рінті, знятий у двадцяти семи стрічках.

212

Сан-Фернандо — місто у долині Сан-Фернандо (урбанізованій долині, в якій лежать половина Лос-Анджелеса та низка інших міст), у північно-західному регіоні лос-анджелеського округу (Каліфорнія).

213

Глендейл — місто лос-анджелеського округу (Каліфорнія), що простяглося на південно-східному краю долини Сан-Фернандо. Також там розташований меморіальний парк «Форест-Лоун».

214

Фар-Рокевей — район на півострові Рокевей, частина Квінз боро.

215

Джон Форд (Джон Мартін Фіни; 1895–1973) — американський режисер, один з найвпливовіших кінематографістів свого покоління. Зняв більше ста сорока картин, серед яких були інтерпретації класичних романів і вестерни. Частина німих фільмів не збереглася до нашого часу.

216

Сечел Пейдж (Роберт Лерой, «Сетчел» Пейдж; 1895–1973) — американський гравець Негритянської і Головної бейсбольних ліг, один з найкращих пітчерів у історії гри.

217

Калліопа — найстарша серед дев’яти муз у давньогрецькій міфології, яку вважали покровителькою співу, а потім — епічної поезії і науки.

218

Ервін Роммель (1891–1944) — один із найбільш знаних і досвідчених німецьких генералів, добре відомий під прізвиськом «Лис пустелі», яке отримав упродовж бойових дій в Африці. Наклав на себе руки після того, як був звинувачений у змові проти Гітлера, таким чином урятувавши від імовірної кари інших членів сім’ї.

219

Річард Третій (1452–1485) — англійський король, останній з Йорків і династії Плантагенетів, участь якого у доленосній баталії впродовж «Війни троянд» ознаменувала завершення доби Середньовіччя в Англії.

220

Альфонс Ґабріель Капоне («Великий Аль», «Шрамоване обличчя»; 1899–1947) — американський гангстер (учасник «гангу», себто банди) італійського походження, був ватажком кримінального угруповання під назвою «Чикаго Аутфіт», яке діяло впродовж ери заборон, відомішою як період «сухого закону». Займався контрабандою спиртних напоїв, сутенерством, мав справу з азартними іграми.

221

Джон Мільтон (1608–1674) — англійський поет, полеміст, прозаїк, громадський діяч, який творив у час релігійних заворушень та політичних потрясінь. Найвідомішим твором у його доробку є епічна поема «Втрачений Рай», написана білим віршем.

222

Зчитування з черепної коробки — йдеться про френологію, одну з перших псевдонаук, яка обстоювала концепцію визначальної ролі поверхні черепа у психіці людини.

223

Ніколас Нікльбі — головний персонаж роману-виховання Чарльза Діккенса під назвою «Життя і пригоди Ніколаса Нікльбі». За сюжетом Ніколас разом із матір’ю перебирається до заможного дядька, відразу ж після смерті батька. Згодом він потрапляє до пансіонату, де панують нелюдські умови, втікає звідти і знаходить віддушину в театральній трупі.

224

Ненсі Дрю — персонаж літературного твору та його кіноверсій. Образ дівчини-детектива вперше створив Едвард Стратемаєр — у книжці «Таємниці старих часів», виданій у 1930 році. Серію розповідей оприлюднювали під псевдонімом Керолайн Кін, за яким була захована низка так званих «літературних привидів».

225

«Вбивство у „Східному експресі“» — детективний роман Агати Крісті, головним героєм якого є знаменитий слідчий Еркюль Пуаро. Добираючись потягом, він раптом отримав пропозицію від американця Ретчетта стати охоронцем. Детектив відмовився від підробітку, а вже наступного ранку знайшов мертве тіло цього пасажира.

226

Ja (пер. з нім.) — так.

227

«Орлеанська діва» — сатирична пародійна поема французького філософа-просвітника Вольтера, головною героїнею котрої є цнотлива Жанна д’Арк, яка на гарматний постріл не підпускала до себе чоловіків. Твір уперше побачив світ під назвою «Незаймана».

228

Людвіг Бемельманс (1898–1962) — американський письменник та ілюстратор дитячих книжок, знаний великою мірою завдяки створенню циклу повістей про дівчинку Маделін.

229

Ідеться, вочевидь, про репродукцію скульптури епохи Ренесансу під назвою «Давид» — шедевральну роботу італійського митця Мікеланджело, створену на основі біблійних переказів. Статуя заввишки 5,17 метра є зображенням нагого хлопця-персонажа, навіть сороміцьке місце не прикрите фіговим листком.

230

(Малі) пристаркуваті леді у тенісному взутті — фраза, котрою нарекли республіканських жінок-виборців, які дотримувалися консервативних поглядів; стверджували, що переймаються не своїм зовнішнім виглядом (використовуючи щодня, приміром, тенісне взуття), а лише цінностями.

231

Неопалладіанство — бароковий стиль архітектури, що прижився на території Європи. Це осучаснена версія палладіанства — стилю, популярного у 17–18 століттях, що поєднував у своїй основі грецьку і римську традиції з додаванням нових елементів до класицизму. Назву отримав від засновника напрямку — венеційського архітектора Андреа Палладіо.

Content

Рей Бредбері
Трилогія смерті

Смерть — діло самотнє

Цвинтар для божевільних

1

2

З

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

Нехай усі уб’ють Констанс

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п'ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Розділ дев'ятий

Розділ десятий

Розділ одинадцятий

Розділ дванадцятий

Розділ тринадцятий

Розділ чотирнадцятий

Розділ п'ятнадцятий

Розділ шістнадцятий

Розділ сімнадцятий

Розділ вісімнадцятий

Розділ дев'ятнадцятий

Розділ двадцятий

Розділ двадцять перший

Розділ двадцять другий

Розділ двадцять третій

Розділ двадцять четвертий

Розділ двадцять п'ятий

Розділ двадцять шостий

Розділ двадцять сьомий

Розділ двадцять восьмий

Розділ двадцять дев'ятий

Розділ тридцятий

Розділ тридцять перший

Розділ тридцять другий

Розділ тридцять третій

Розділ тридцять четвертий

Розділ тридцять п'ятий

Розділ тридцять шостий

Розділ тридцять сьомий

Розділ тридцять восьмий

Розділ тридцять дев'ятий

Розділ сороковий

Розділ сорок перший

Розділ сорок другий

Розділ сорок третій

Розділ сорок четвертий

Розділ сорок п'ятий

Розділ сорок шостий

Розділ сорок сьомий

Примітки