РИЧАРД МОРҐАН

ПРОБУДЖЕНІ ФУРІЇ

Пролог

Приміщення, в якому мене збудили, було ретельно підготоване.

Як і кімната для аудієнцій, де вони виклали свою угоду. Гарлани нічого не роблять наполовину, і будь-хто з прийнятих там підтвердить, що вони люблять справляти належне враження. Чорний із золотом декор пасує до родинних гербів на стінах, фоновий інфразвук породжує сльозливе відчуття дотичності до шляхетного. Якийсь марсіянський артефакт у кутку натякав на передачу світового владарювання від наших давно зниклих нелюдських благодійників до твердих і сучасних рук олігархії Перших родин. Неминуча голоскульптура старого Конрада Гарлана в тріумфальному режимі дослідника невідомих планет. Лівиця високо піднята, правиця прикриває обличчя від сяйва іншосвітного сонця. Щось таке.

І тут з’являється Такеші Ковач, зринає з ванни, вщерть заповненої гелем, зачохлений у хтозна-яку нову плоть, бовваніє у м’якому пастельному світлі. Стримані придворні слуги у відкритих плавальних костюмах допомагають йому підвестися. Неймовірно пухнасті рушники стирають з нього більшу частину гелю, а халат з подібної тканини огортає його на час короткого переходу до наступного приміщення.

Душ, дзеркало — починай звикати до цього обличчя, солдате — набір нового одягу до нового чохла, а тоді до кімнати аудієнцій на співбесіду із членом Родини. Звісно, з жінкою. Вони нізащо б не покликали чоловіка, знаючи моє походження. Покинутий батьком-алкоголіком у віці десяти років, вирощений разом із двома молодшими сестрами, з довічною випадково-психотичною реакцією на владні патріархальні постаті. Це таки жінка. Світська ділова тітонька, що потай дбає про непублічні справи родини Гарланів. Некриклива краса вирощеного на замовлення клонованого чохла, мабуть, десь на початку п’ятого десятка за стандартним ліком.

— Вітаємо з поверненням на Світ Гарлана, Ковачу-сан. Ви затишно почуваєтеся?

— Так. А ви?

Самовдоволена зухвалість. Посланське навчання тренує здатність вбирати й обробляти подробиці оточення зі швидкістю, про яку звичайні люди можуть хіба що мріяти.

Озирнувшись, посланець Такеші Ковач за лічені секунди розуміє, зрозумів одразу після пробудження у ванні, що на нього тут високий попит.

— Я? Можете звати мене Аюрою. — Це аманглійська мова, а не японська, але прекрасно обставлене неправильне тлумачення мого питання, елегантність, з якою вона ухилилася від нападу і не вдалася до образ, чіткою лінією поєднує її з культурними коренями Перших родин. Жінка робить такий само елегантний жест. — Але в цій справі неважливо, хто я така. Гадаю, вам зрозуміло, кого я представляю.

— Так, зрозуміло, — може, справа в інфразвуку, а може, це її тверда відповідь на мою легковажність глушить нахабність мого тону. Посланці вбирають те, що їх оточує, а це, до певної міри, інвазивний процес.

Часто буває, що переймаєш поведінку інших інстинктивно, особливо коли посланська інтуїція визнає таку поведінку виграшною в даних умовах.

— Тож мене підпорядковано вам.

Аюра легенько кахикає.

— Певною мірою.

— Сольна місія? — не дуже дивно, але й не надто весело.

Бути частиною команди посланців — значить відчувати таку впевненість, якої годі чекати, коли працюєш зі звичайними людськими істотами.

— Так. Тобто, ви будете єдиним залученим до справи посланцем. Ви зможете користуватися чималою кількістю більш традиційних ресурсів.

— Звучить непогано.

— Ми сподіваємося на це.

— І що від мене потрібно?

Знову делікатне кахикання.

— Всьому свій час. Дозвольте впевнитися, що вам зручно у вашому чохлі.

— Здається, дуже зручно, — раптове усвідомлення. Неймовірний, дуже плавний відгук навіть для того, хто звик до чохлів, підігнаних під потреби Корпусу. Прекрасне тіло, принаймні зсередини. — Це щось новеньке від Накамури?

— Ні, — її погляд ковзнув трохи вліво і вгору. Вона працює у службі безпеки, мабуть, їй в рогівку вживлений інфодисплей. — «Нейросистеми Гаркани, вирощені за ліцензією для Хумало-Кейп».

Посланці не повинні виявляти подиву. Зведення догори брів мало відбутися лишень у моїй свідомості.

— «Хумало»? Ніколи про них не чув.

— І не могли чути.

— Тобто?

— Досить буде сказати, що ми спорядили вас найкращими біотехнологіями з доступних. Гадаю, мені не потрібно перелічувати різні можливості цього чохла людині з вашим досвідом. Коли захочете дізнатися подробиці, в лівому верхньому полі вашого зору є довідник. — Легенька усмішка, можливо, натяк на втому. — Гаркани не вирощені спеціально для використання посланцями, але часу на персоналізацію замовлення не було.

— То у вас тут якась криза?

— Дуже проникливо, Ковачу-сан. Так, ситуацію можна доволі влучно можна описати як кризову. Бажано, щоб ви взялися до роботи негайно.

— Ну, за це мені й платять.

— Так, — чи оголосить вона в цьому місці, хто саме мені платить? Певно, що ні. — Як ви вже, безперечно, здогадалися, ваше завдання буде таємне. Зовсім не таке, як на Шарії. Втім, здається, під кінець тієї кампанії ви мали справу з терористами, чи не так?

— Так, — після того, як ми рознесли їхній МП-флот, заглушили системи передачі, підірвали їхню економіку і значною мірою розтоптали їхню здатність кидати виклики світові, там все одно лишилося кілька твердолобів, до яких не дійшло послання Протекторату. Тож ми полювали на них. Приєднувалися, втиралися в довіру, підривали й зраджували. Убивали в глухих завулках. — Якийсь час саме цим я і займався.

— Добре. Тут буде дещо подібне.

— У вас проблеми з терористами? Квеллісти знову заворушилися?

Вона відмахнулася. Квеллізм уже ніхто не сприймає серйозно. Вже більш як пару століть. Ті кілька справжніх квеллістів, що залишилися на Світі, проміняли свої революційні принципи на високорентабельні злочини. Ризик той самий, але прибуток більший. Вони не загрожують ані цій жінці, ані олігархії, яку вона представляє. Це перший натяк на те, що справа не така, якою здається.

— Завдання полягає у розшуку певної особи, Ковачу-сан. Індивідуальна, а не політична проблема.

— І ви покликали на допомогу посланця, — навіть крізь личину контролю тут брова не може не здійнятися. Певно, що й голос прозвучав трохи вище. — Певно, це дуже особливий індивідуум.

— Так. Він такий. Колишній посланець, якщо точніше. Ковачу-сан, перш ніж ми продовжимо, гадаю, я мушу дещо прояснити, вказати на…

— Ви точно мусите дещо прояснити моєму командиру. Бо для мене все звучить так, ніби ви марнуєте час Посланського Корпусу. Ми такою роботою не займаємося.

— …що може вас трохи шокувати. Ви, гм, безперечно, вважаєте, що вас перечохлили невдовзі після кампанії на Шарії. Вам навіть може здаватися, що минуло лиш кілька днів після вашого голкокидка звідти.

Зітнув плечима. Посланський спокій.

— Днів чи місяців — мені нема великої різ…

— Двісті років.

— Що?

— Те, що сказала. Ви пробули на збереженні майже двісті років. Об’єктивно кажучи…

Посланський спокій з розгону вистрибнув у вікно.

— А що, в біса, сталося з…

— Ковачу-сан, вислухайте мене, будь ласка, — різка командна нотка. Потім, коли обробка вгамовує мене і повертає в режим «слухай і всотуй», чується тихе продовження: — Пізніше я надам усі деталі, які вас цікавитимуть. Наразі буде достатньо сказати, що ви більше не є частиною Посланського Корпусу. Можете вважати, що перебуваєте на приватному утриманні родини Гарланів.

Закинутий на кілька століть уперед від останніх спогадів життя. Втілений в іншому часі. Через покоління від усього й усіх, кого знаєш. Як якийсь драний злочинець. Ну, на цей час посланська техніка асиміляції мала вловити щось таке, але все одно…

— А як ви?..

— Родина придбала вашу оцифровану особистість трохи раніше. Як я вже сказала, деталі ви зможете дізнатися згодом. Наразі вам не варто надто на цьому зосереджуватися. Угода, яку я прийшла вам запропонувати, прибуткова і, як нам здається, вищою мірою вигідна. Зараз важливо, щоб ви зрозуміли, яке випробування стоїть перед вашими посланськими навичками. Це не той Світ Гарлана, який ви пам’ятаєте.

— Я переживу, — нетерпляче мовлю. — Це моя робота.

— Добре, тепер вам, звісно, хочеться знати…

— Так, — шок затиснуто, як затискають джгутом поранену кінцівку. Повернулися щити компетентності й розслабленої байдужості. Схопився за очевидне, за те, що турбувало найбільше. — І хто, в біса, той колишній посланець, якого вам так хочеться впіймати?

Можливо, якось так усе і пройшло.

А може й ні. Я роблю висновки з підозри й пізнішої фрагментарної інформації. Вибудовую з того, про що можу здогадатися, заповнюю прогалини посланською інтуїцією. Та можливо, я помиляюся.

Я не можу знати напевне.

Мене там не було.

І я так і не побачив його обличчя, коли йому сказали, де я. Коли йому сказали, що я є, і що йому доведеться з цим зробити.

Частина перша

Ось хто ти є

«Сприймайте це як особисте…»

Квеллкриста Сокольнича «Що я вже мала би знати»

Том II

Розділ перший

Ушкодження.

Рана пекла до всирачки, але не сильніше за деякі з тих, що їх я мав раніше. Сліпий постіл з бластера влучив мені в ребра, ослаблений дверима, крізь які йому довелося прогризтися, щоб мене дістати. Я гупнув дверима перед жерцями, і їм умить закортіло мене підстрелити. Вечір драних аматорів. Їм, певно, перепало майже так само, як і мені, бо вони стали впритул, і частина розряду відбилася від поверхні дверей, за якими я вже відступав убік. Залишок розряду пропоров довгу вузьку рану вздовж ребер і пішов далі, підсмаливши куртку. Раптовий мороз із того боку тіла й різкий сморід спалених підшкірних давачів. Те незвичайне шипіння, з яким смажаться кістки, яке аж викликає в пам’яті певний смак, у тому місці, де розряд продерся крізь шар біомастила поверх рухливих ребер.

За вісімнадцять хвилин, якщо вірити м’яко підсвіченому дисплею, вставленому в лівому верхньому полі зору, те саме шипіння ще не покинуло мене, і я квапився освітленою вулицею, намагаючись не зважати на рану.

Під куртку поволі сочилися з тіла різні рідини. Крові небагато. Синтетичні чохли мають свої переваги.

— Хочеш розважитися, семе?

— Уже розважився, — сказав я, оминаючи його поріг.

Він зневажливо поблимав хвилями обтатуйованими повіками, промовисто демонструючи, що мені ж гірше, і знову розслаблено втиснув свою м’язисту раму в тінь під стіною. Я перейшов вулицю, звернув за ріг і проманеврував між іще двома повіями, одна з яких була жінкою, а інша — невизначеної статі. Жінка була переінакшена — роздвоєний драконячий язик миготів між із виду надмірно чіпкими губами, можливо, вловивши запах моєї рани у нічному повітрі. Вона так само покліпала в мій бік, а тоді відступила. З іншого боку, професійний кросгендер трохи перемінив позу й оцінив мене поглядом, але змовчав. Я їх не зацікавив. Вулиці стояли слизькі від дощу й порожні, і в них було більше часу роздивитися мене, ніж у бугая в дверях. Я причепурився після виходу з цитаделі, але щось у мені підказало їм, що прибутку я не принесу.

За моєю спиною почулася їхня розмова стрип’япською. Я розчув слово «злидар».

Вони могли дозволити собі перебирати клієнтами. Після ініціативи Мечека їхня справа процвітала. Текітомура тієї зими аж репалася від люду, повнячись торгівцями врятованим брухтом і бригадами списантів, що приваблювали їх, як слід за траулером приваблює лисокрилів. «Безпечне Нове Хоко до Нового Сторіччя» — сповіщали реклами. Від новозбудованого дока для аероплавів на краю міста з боку Компчо до берегів Нового Хоккайдо навпрямки було менше тисячі кілометрів, і вантажні судна ходили вдень і вночі.

Якщо не рахувати перельоту, то швидшого способу перетнути море Андраші нема. А на Світі Гарлана ніхто не знімається в повітря, якщо цього можна якось уникнути. Будь-які бригади, що перевозять важке обладнання — тобто, всі — прямують до Нового Хоко на аероплавах з Текітомури. Хто виживає — назад повертається у той самий спосіб.

Місто зростання, місто яскравої нової надії й кипучого ентузіазму, варто було грошам Мечека потекти до нього. Я кульгав магістральними вулицями, всипаними залишками народних веселощів. В моїй кишені клацали одна об одну, наче гральні кості, свіжовирізані кортикальні пам’яті.

На перехресті Перчева-стріт і проспекту Муко точилася бійка. Люлькарні на Муко щойно витурили своїх клієнтів із попеченими синапсами, де ті зустрілися з портовиками, що йшли з пізньої зміни крізь мертву тишу складського району. Більш ніж вагома причина для насилля. Десяток постатей з поганою координацією тупцяли, невміло молотячи кулаками і шарпаючи одне одного за все, що видно, а набіглий натовп гукав і підбадьорював. Одне тіло вже нерухомо лежало на дорозі з гартованого скла, а хтось виповзав із сутички короткими ривками й стікав кров’ю. Блакитні іскри сипалися з пари перезаряджених силових кастетів, десь на лезі ножа блискало світло. Та всі, хто ще стояв, здавалося, добряче розважалися, поліція не квапилася.

Ну точно, — вискалилося щось у мені. — Мабуть, вони зараз чимось дуже-дуже зайняті коло цитаделі.

Я обійшов сутичку, прикриваючи поранений бік.

Під курткою руками я стискав гладенькі боки останньої галюциногенної гранати і липкувате руків’я «Теббіта».

Ніколи не влазь у бійку, якщо можеш швидко вбити й зникнути.

Вірджинія Відаура — інструкторка Посланського Корпусу, а пізніше — злочинниця й тимчасово — політична активістка. Щось на штиб моєї рольової моделі, нехай і з того часу, як я її бачив, минуло кілька десятиліть. На десятку різних планет вона непрохано проникала в мої думки, і я десяток разів завдячую своїм життям її привиду в своїй голові. Цього разу ані вона, ані ніж мені не знадобилися. Я обминув бійку, не зустрівшись ні з ким очима, звернув за ріг на Перчеву й пірнув у тіні, що лежали вздовж провулків на ближчому до моря боці вулиці.

Хронометр в оці інформував, що я запізнювався.

Наддай трохи, Ковачу. Якщо вірити моєму контактові з Міллспорта, Плекс не був аж таким надійним і в кращий час, а я не заплатив йому достатньо, щоб він довго на мене чекав.

П’ятсот метрів вулицею і наліво, у густі фрактальні завитки району Бела-Кохеї, багато століть тому названого за звичним вмістом і прізвищем першої родини власників / експлуатантів складів, фасади яких огороджували вигадливий лабіринт провулків. Після Виселення і подальшої втрати Нового Хоккайдо як ринку бодай для чогось місцева торгівля бела-травою зійшла нанівець, і родини на штиб Кохеї швидко збанкрутували. Тепер закіптявілі вікна горішніх поверхів сумно перезираються над роздертими пельками входів до вантажних платформ, ролетні ворота яких позаклинювало у припіднятому положенні.

Звісно, були розмови про відродження, про те, щоби повідкривати склади й переобладнати їх під лабораторії списантів, навчальні центри й місця для зберігання обладнання. Здебільшого, все це лишалося балачками — ентузіазм торкнувся портових складів і платформ під аероплавами далі на заході, а на інші напрями перекидався не більше, ніж хтось міг би довірити дротнику свій телефон. Так далеко від пристані й на схід дзенькіт монет Мечекового фінансування і досі майже не було чутно.

Отакі радощі економіки, в якій субсидують великих гравців, сподіваючись, що добробут розтечеться від них аж до нижчих рівнів суспільства.

На горішньому поверсі будівлі Бела-Кохеї 9-36 м’яко світилося одне вікно, а довгі неспокійні язики тіні від світла, що точилося з-під припіднятих воріт надавали будівлі вигляду одноокого слинявого маніяка.

Я ковзнув до стіни й на повну накрутив чутливість звукових контурів, але давали вони небагато. Знадвору долинали голоси, уривчасті, як тіні під моїми ногами.

— …кажу тобі, я не збираюся тут довго стовбичити.

Акцент був міллспортський, такий тягучий міський аманглійський балак Світу Гарлана, дратівливо розтягнутий між акцентованими словами. Голос Плекса, що бурмотів тихіше мінімуму, який були здатні вловити мої органи слуху, звучав м’яким провінційним контрапунктом. Він нібито щось запитав.

— З якого біса мені про це знати? Можеш вірити у все, що хочеш.

Плексів співрозмовник ходив туди й сюди, брав до рук різні предмети. Його голос тонув у луні на вантажній платформі. Я вловив слова «кайкіо», «справа», уривчастий сміх. Тоді він знову підійшов до воріт:

— …важливо те, чому повірить родина, а вони повірять тому, що скаже їм технологія. Технологія залишає слід, друже мій. — Різкий кашель і втягнуте повітря — звук, характерний для приймання хімічних сполук з рекреаційною метою. — Цей чувак запізнюється до всирачки.

Я насупився. «Кайкіо» має багато значень, але вони залежать від того, скільки вам років. Георгафічно — це протока або канал. Або слово використане в значенні часів раннього Заселення, або хтось із Перших родин вихваляється гіперосвіченістю і вмінням шкрябати кандзі. За голосом хлопець не належав до Перших родин, але нема жодної причини стверджувати, що його тут не було, коли Конрад Гарлан із впливовими приятелями перетворював Блиск-VI на власне подвір’я. Вдосталь ЦЛ-особистостей ще й досі зберігаються в стеку аж із того часу, тільки й чекають на завантаження в робочий чохол. Коли вже про це мова, для того, щоб прожити всю людську історію Світу Гарлана, знадобиться не більше шести перечохлень. Відколи баржі-колонії торкнулися планети, за земними стандартами минуло не більше чотирьох століть.

Заворушилася моя посланська інтуїція. Щось не так. Я зустрічав чоловіків і жінок, у яких за спинами було по кілька століть безперервного життя, і вони розмовляли не так, як цей хлопець. Це не була мудрість років, що повільно ллється в текітомурську ніч, домішуючись до диму з люльки.

На вулицях слово «кайкіо», підібране і включене в арґо стрип’япської кількома століттями пізніше, означає контакта, який може зіпхнути крадене добро, таємного керівника товарних потоків. У деяких частинах Міллспортського архіпелагу воно й досі скрізь вживається в такому сенсі. В інших місцях значення змінилось, і тепер слово описує незалежних фінансових консультантів.

Ага, а ще далі на південь це слово означає святенника, одержимого духами, або ж витік каналізації. Годі цього детективного лайна. Чувак же ясно сказав — ти запізнюєшся.

Я підставив ребро долоні під край ролети і пхнув її догори, блокуючи припливну хвилю болю від рани, наскільки мені дозволяла нервова система синтетичного чохла. Ворота лунко прогуркотіли вгору. Мене і вулицю навколо обдало світлом.

— Вечір.

— Господи! — Міллспортський Акцент відсахнувся. Він стояв усього за кілька метрів од воріт, коли ті посунулися вгору.

— Таку.

— Здоров, Плексе, — я не звів погляду з новачка. — А хто цей тан?

Але я вже й сам побачив. Блідий, штучно-вродливий, наче просто з якоїсь прохідної експерії, десь між Мікі Нозавою і Рю Бартоком. Бійцівський чохол з хорошими пропорціями, міцний в плечах і грудях, довгий в кінцівках. Сніп волосся, який тепер часто використовують на виставках біомеханіки, такий начесаний угору наелектризований пучок, щоб показати, буцім його щойно витягли з бака для клонування. Випнутий брижатий костюм натякав на приховану зброю, а поза свідчила, що він не має при собі озброєння, яке був би готовий використати.

Стійка з якогось бойового мистецтва, в якій було більше гавкоту, аніж готовності вкусити. В одній зігнутій долоні він досі тримав розряджену мікролюльку, очі — вибалушені. Данина прадавній традиції позначилася з одного боку лоба ілюмінієвими завитками татуювання.

Підручний міллспортської якудзи. Вуличний бик.

— Не називай мене тані, — прошкварчав він. — Це ти тут чужий, Ковачу. Це ти зайда.

Я залишив його на периферії поля зору й глянув у бік Плекса, який стояв біля верстаків, вовтузився зі сплетеними у вузол прив’язями і приміряв усмішку, якій не хотілося проступати на його розпещеному аристократичному обличчі.

— Слухай, Таку…

— Це була вечірка тільки для своїх, Плексе. Я не просив тебе передавати організацію розваг третій стороні.

Якудза сіпнувся вперед, ледве стримуючись. В його горлі заклекотіло. Було схоже, що Плекс запанікував.

— Зажди, я… — він із видимим зусиллям опустив плетиво прив’язей. — Таку, він прийшов в іншій справі.

— Він забирає час, який я проплатив, — м’яко сказав я.

— Слухай, Ковачу, драний ти…

— Ні, — сказавши це, я знову глянув на нього, сподіваючись, що він правильно визначить енергію в моєму тоні. — Як знаєш, хто я такий, то триматимешся від мене подалі. Я прийшов до Плекса, а не до тебе. Забирайся.

Не знаю, що його спинило, репутація посланців, свіжі новини з цитаделі — бо вони на цей час уже мали давно сюди долетіти, ти там так наламав — чи просто холодніша кров, ніж можна було очікувати від панкуватої персони в дешевому костюмі. Він секунду постояв в аурі власної люті, а тоді схаменувся й трансформував її в недбалий погляд на нігті правої руки й посмішку.

— Авжеж. Давай, побалакай про свою справу з Плексом. Я зачекаю надворі. Вам же недовго.

Він навіть ступив крок до вулиці. Я знову глянув на Плекса.

— Про що він, у біса, патякає?

Плекс скривився.

— Е-е-е, нам треба перенести зустріч, Таку. Не можна…

— О ні, — але, оглянувши приміщення, я вже побачив закручені сліди в пилюці, де хтось раніше використав гравіпідйомник. — Ні, ні, ти сказав…

— Я… Знаю, Таку, але…

— Я заплатив тобі.

— Я поверну гроші…

— Мені не потрібні ті драні гроші, Плексе, — я пропікав його поглядом і боровся з бажанням видерти йому горлянку. Без Плекса не могло бути завантаження. А без завантаження… — Я хочу повернути своє довбане тіло.

— Все норм, все норм. Ти його матимеш. Просто зараз…

— Просто зараз, Ковачу, цей заклад використовуємо ми, — якудза знов заплив у поле мого зору, все ще скалячись. — Сказати по правді, він нам завжди належав. Але наш Плекс, певно, тобі про це не сказав?

Я водив очима від одного до іншого. Здається, Плексові було соромно.

Цього хлопця не можна не жаліти, — це Іса, мій міллспортський агент з контактів, якій цілих п’ятнадцять років і котра має підголене фіолетове волосся і страшенно відкриті прадавні інфопацючі роз’єми, висловилася так із виглядом досмертної втоми, після того, як усе розповіла й назвала ціну. — Переглянь історію, дядьку. Вона йому все добряче пересрала.

Історія й справді не видала Плексу сильних карт.

Якби він народився з прізвищем Кохеї на три століття раніше, то був би розбещеним тупим молодшим сином без жодної особливої потреби робити щось більше, ніж застосовувати свій очевидний інтелект у якійсь джентльменській царині на штиб астрофізики чи археологістики. А так родина Кохеї залишила своїм поколінням після Виселення тільки ключі від десяти вулиць порожніх складів і підцвілий аристократичний шарм, який, за власним самозневажливим виразом Плекса, краще допомагав заманити когось у свою постіль, ніж можна було подумати, навіть окремо від будь-яких реальних статків. Коли його рознесло після люльки, він розповів мені всю свою зачухану історію на третій день знайомства. Він хотів виговоритися, а посланці вміють слухати. Слухаєш, вивчаєш місцевий колорит, всотуєш усе. Пригадана подробиця згодом може врятувати тобі життя.

Гнані страхом перед єдиним життям без перспективи перечохлитися, Плексові новозбіднілі пращури навчилися заробляти на життя працею, але в більшості не дуже добре виходило. Борги накопичувалися, стерв’ятники підступили ближче. На той час, коли з’явився Плекс, його родина так зрослася з якудзою, що дрібна злочинність стала правдою життя. Він, певно, виріс серед постатей у войовничих стійках, як оця. Мабуть, на руках у батька навчився цієї спантеличеної, поступливої усмішки.

Він менше за все хотів сердити своїх патронів.

Я менше за все хотів повертатися на аероплав до Міллспорта в цьому чохлі.

— Плексе, я забронювався звідси на «Шафранову Королеву». Це за чотири години. Відшкодуєш мені вартість квитка?

— Ми тебе підсадимо, Таку, — він благав. — Сьогодні ввечері до МП буде інший аероплав. Я владнаю, тобто, хлопці Юкіо…

— … називаєш моє ім’я, чуваче, — прогавкав якудза.

— Вони зможуть підсадити тебе на вечірній рейс, ніхто й не знатиме, — він звернув благальний погляд на Юкіо. — Правда ж? Ти ж зможеш, так?

Я й собі поглянув на Юкіко.

— Так? Беручи до уваги, як ти вже пересрав мені плани відступу?

— Ти сам пересрав собі відступ, Ковачу, — якудза насупився й похитав головою. Прикидається семпаєм за допомогою жестів і напускної серйозності, яку, певно, не так давно скопіював у власного семпая під час учнівства. — Знаєш, скільки ти вивів на вулицю лягавих? Копи нагнали повну околицю нюхачів, і я думаю, що менше ніж за годину вони кишітимуть на причалі аероплавів. Уся поліція Текіто вийде на прогулянку. Не кажучи вже про наших бородатих друзів-штурмовиків із цитаделі. Трясця, дядьку, а ти не міг налити там ще більше крові?

— Ти чув моє запитання. Я не просив мене критикувати. Ти підсадиш мене на наступний рейс чи ні?

— Так, трясця, так, — відмахнувся він. — Вважай, що вже. Я бачу, Ковачу, тобі начхати, що хтось має вирішити серйозні справи. Ти просто приходиш і переколочуєш місцевих правоохоронців своїм бездумним насиллям, і їм нічого більше не лишається, як спалахнути праведним вогнем і накрити потрібних нам людей.

— Потрібних для чого?

— Не твоє падлюче діло, — семпайська личина сповзла геть, і він знову став утіленням вулиць Міллспорта. — Просто не висовуй свою тупу голову наступні п’ять чи шість годин і щосили намагайся більше нікого не вбити.

— А тоді що?

— А тоді ми з тобою зв’яжемося.

Я похитав головою.

— Тобі доведеться придумати щось краще.

— Краще, — його голос підвищився. — 3 ким, у біса, ти думаєш, що розмовляєш, Ковачу?

Я прикинув відстань і час, за який зміг би до нього дістатися.

І біль, якого це коштуватиме. Я відміряв йому таких виразів, що мали його підштовхнути:

— А з ким я розмовляю? Я розмовляю із зачмеленим від люльки чімпірою, драною вуличною панкотою, що приперлася сюди з Міллспорта, зірвалася з прив’язі в свого семпая і витрачає мій час, Юкіо. Давай сюди свій всраний телефон — я хочу поговорити з кимось авторитетнішим.

Вибух люті. Очі вирячилися, рука потяглася до того, що було під піджаком. Надто пізно.

Я вдарив його.

Дістав через відстань, що нас розділяла, ведучи напад з непошкодженого боку свого тіла. В горло й коліно. Він упав, задихаючись.

Я вхопив його руку, викрутив, приклав «Теббіта» до його долоні так, щоб він його побачив.

— Це біозброя, — жорстко сказав я. — Адорасьйонська геморагічна гарячка. Різону тебе ним — і кожна судина твого тіла розірветься менше ніж за три хвилини. Хочеш цього?

Він спробував вирвати руку і зойкнув на видиху. Я натис на лезо і побачив паніку в його очах.

— Це нехороша смерть, Юкіо. Телефон.

Він плеснув по піджаку, телефон вискочив і поскакав по вічнобетону. Я нахилився до нього, аби переконатися, що то не зброя, а тоді підсунув його ногою ближче до його вільної руки. Він підібрав його з другої спроби, ще й досі дихаючи хрипкими уривками, проганяючи повітря крізь горло, на якому швидко проступали синці.

— Добре. Тепер набери номер того, хто може допомогти, і дай мені.

Він потицяв у дисплей і простягнув мені телефон з таким само благальним обличчям, яке було у Плекса кілька хвилин тому.

Довгу хвилю я дивився на нього, зігравши на сумнозвісній нерухомості дешевих синтетичних рис обличчя, а тоді відпустив його руку, взяв телефон і відступив за межі досяжності. Він відкотився від мене, досі тримаючись за горло. Я приклав телефон до вуха.

— Хто це? — спитав японською люб’язний чоловічий голос.

— Мене звуть Ковач, — я автоматично перемкнувся на іншу мову. — У мене з вашим чімпірою Юкіо виник конфлікт інтересів, і я подумав, що ви могли б допомогти його вирішити.

Холодна тиша.

— Я хотів би, щоб ви вирішили його ще сьогодні, — м’яко сказав я.

По той бік дроту почувся свист набраного повітря.

— Ковачу-сан, ви припускаєтеся помилки.

— Справді?

— Нерозумно вплутувати нас у свої справи.

— Це ж не я вплутую. Наразі я стою на складі й дивлюся на порожнє місце, на якому мало стояти моє обладнання. І я маю доволі надійні підстави вважати, що воно зникло тому, що його забрали ви.

Знову тиша. Розмови з якудзою неминуче розділені довгими паузами, під час яких ти начебто мусив би замислюватися й уважно слухати несказане.

Я був не в тому гуморі. Рана боліла.

— Мені казали, що ви впораєтеся десь за шість годин. Я таке переживу. Але я хочу мати ваше слово, що по завершенні цього часу обладнання повернеться сюди в робочому стані й готове до використання. Ваше слово.

— Хіраясу Юкіо — той, з ким…

— Юкіо — чімпіра. Будьмо чесні одне з одним. Єдине, що Юкіо прийшов сюди зробити — переконатися, що я не заріжу нашого спільного постачальника послуг. І якраз це в нього виходить погано. Я витратив чимало терпіння ще до того, як прибув сюди, і найближчим часом навряд чи зможу поповнити свій запас. Юкіо мене не цікавить. Я хочу слова від вас.

— А якщо я його не дам?

— Тоді під кінець дня у кількох ваших офісах буде такий само рейвах, як оце зараз всередині цієї цитаделі. Даю вам своє слово.

Тиша. Затим:

— Ми не ведемо перемовин із терористами.

— Ох, не смішіть. Ви там що, промову готуєте? Я думав, що говорю з тим, хто приймає рішення. То що, наробити мені тут шкоди?

А зараз уже інша тиша. Голос по той бік дроту, здається, надумав щось інше.

— Хіраясу Юкіо поранений?

— На ньому й сліду немає, — я кинув на якудзу холодний погляд. Він знову опанував дихання і спробував сісти. Намистинки поту виблискували по краях його татуювання. — Але це можна змінити. І це у ваших руках.

— Дуже добре, — відповідь усього за кілька секунд. Майже покваплива за мірками якудзи. — Мене звуть Танаседа. Даю вам своє слово, Ковачу-сан, що ви матимете потрібне обладнання в час, який самі назвете. На додачу, ви отримаєте винагороду за завдані незручності.

— Дякую. Це…

— Я не закінчив. Я також даю вам інше слово, що коли ви вчините будь-який акт насильства проти моїх людей, я видам глобальний ордер на взяття вас у полон для подальшої страти. Я говорю про дуже неприємну справжню смерть. Це зрозуміло?

— Звучить справедливо. Але гадаю, що вам слід наказати чімпірі поводитися пристойніше. Здається, у нього маніякальна впевненість у власній компетентності.

— Дайте мені з ним поговорити.

Юкіо Хіраясу вже сидів, схилившись головою до вічнобетону, і задихано сопів. Я свиснув до нього і жбурнув телефон. Він незграбно впіймав його однією рукою, продовжуючи розтирати горло іншою.

— Твій семпай має кілька слів.

Він зиркнув на мене розмоклими, ненависними очима, але приклав телефон до вуха. Стиснуті японські склади заточилися з нього, наче хтось грав рифи на пробитому газовому балончику. Він закляк, його голова похилилася. Відповіді були уривчасті й односкладові.

Часто проскакувало слово «так». В одному можна віддати якудзі належне — такої дисципліни, як у їхніх лавах, нема більше ніде.

Одностороння розмова завершилася, і Юкіо простягнув телефон до мене, не підводячи погляду. Я взяв його.

— Справу вирішено, — сказав мені на вухо Танаседа. — Будь ласка, подбайте про інше місце перебування на залишок ночі. Повертайтеся за шість годин від цього часу, і ваше обладнання разом із винагородою чекатимуть на вас. Ми більше не почуємося. Це було дуже прикре непорозуміння.

Не було схоже, що він дуже засмутився.

— Не порадите хороше місце для сніданку? — спитав я.

Тиша. Ввічливе статичне шипіння на фоні. Я трохи потримав телефон на долоні, а тоді знову кинув його Юкіо.

— А ви? — я подивився на якудзу, тоді на Плекса і знову на якудзу. — Порадите хороше місце для сніданку?

Розділ другий

До того, як Леонід Мечек вивергнув своє благодіяння на кволу економіку Шафранового архіпелагу, Текітомура перебивалася сезонними заробітками на чартерних мисливських рейсах на пляшкоспинів для заможних спортсменів з Міллспорта чи островів Охрид та збиранням сіткомедуз заради жиру з їхніх тіл. Останніх легше було ловити вночі завдяки їхній біолюмінісценції, але екіпажі, що цим займалися, зазвичай виходили в рейси лишень на кілька годин. Пересидиш — і тонесенькі жалкі вусики сіткомедуз так густо обліплять одяг і всі поверхні на палубі, що через токсини в повітрі й опіки шкіри вся продуктивність зійде нанівець.

Всю ніч тральники заходили в порт, щоб обмити екіпажі й палуби дешевим біорозчинником зі шлангів. У світлі ліхтарів Анжьє з обмивної станції вишикувалися в коротку шеренгу бари та їдальні, що працювали до світанку.

Плекс, із якого вибачення текли, як вода з дірявого відра, пройшов зі мною через район складів до пристані, в позбавлений вікон заклад під назвою «Токійська ворона». Він не дуже відрізнявся від моряцьких барів нижчого штибу в Міллспорті — заляпані контурні стінописи, що зображали Ебісу з Ельмом, розбавлені стандартними ритуальними пластинками з кандзі чи аманглійською латиницею: «Спокійних вод і повних сіток!». Екрани над шинквасом із дзеркального дерева з місцевими прогнозами погоди, схемами руху орбітальних супутників і найгарячішими планетарними новинами. Споконвічне голопорно на широкій проєкторній платформі в кінці зали. Екіпажі тральників з розмитими втомою обличчями обсіли шинквас і скупчилися за столиками. Народу було небагато, переважно чоловіки, здебільшого нещасні.

— Я пригощаю, — квапливо сказав Плекс, коли ми ввійшли.

— Ясно, що пригощаєш.

Він боязко зиркнув на мене.

— Гм, то що тобі взяти?

— Те, що тут видають за віскі. Геть нерозбавленого. Щоб я міг відчути смак навіть через дохлі рецептори цього драного чохла.

Він подався до шинквасу, а я за звичкою відшукав столик у кутку. Двері й відвідувачі в полі зору. Я опустився на стілець і скривився, ворухнувши переліченими бластером ребрами.

Суцільне лайно.

Не зовсім. Я намацав пам’яті через тканину кишені куртки. Я дістав те, по що прийшов.

Є якась причина просто не перерізати їм горлянки уві сні?

Вони мусили знати. Мусили бачити, що на них чекає.

Плекс повернувся зі склянками й дошкою втомлених з виду суші. З якоїсь невідомої причини він був задоволений собою.

— Слухай, Таку. Не переймайся через ті загони нюхачів. У синтетичному чохлі…

Я глянув на нього.

— Еге ж. Знаю.

— Ну і, знаєш, це ж усього шість годин.

— Плюс цілий завтрашній день, допоки рушить аероплав, — я підхопив свою склянку. — Я певен, Плексе, що тобі зараз краще замовкнути.

Він так і зробив. За кілька похмурих хвилин я зрозумів, що так мені теж не подобалося. В цій синтетичній шкірі я був страшенно сіпаний, смикався, наче з мене вивітрювався мет, не міг примиритися зі своїм фізичним аспектом. Треба було розвіятися.

— Ти давно знаєш Юкіо?

Він підвів понурий погляд.

— Я думав, ти хотів…

— Так. Пробач. Мене сьогодні підстрелили, і мій настрій від цього не покращився. Я просто…

— То тебе підстрелили?

— Плексе, — я виразно нахилився до нього через стіл. — Тобі, певно, не слід так підвищувати свій довбаний голос.

— Ой. Пробач.

— От скажи мені, — я розвів руками, — як у біса ти ще й досі залишився у справі, га? Ти ж начебто злочинець, божечки.

— Не за своїм вибором, — силувано сказав він.

— Ні? А як же воно тобі відбувається? У вас тут якась повинність чи весняний призов?

— Дуже смішно. А ти, мабуть, сам обрав військовий шлях, га? У довбаних сімнадцять стандартних років?

Я знизав плечима.

— Так, я зробив вибір. Військо або банда. Я вдягнув однострій. Платили краще, ніж за злочинні справи, якими я на той час займався.

— Ну, я ніколи не був у самій банді, — він вихилив свій напій. — Якудза про це подбала. Надто високий ризик зіпсувати свою інвестицію. Я ходив до хороших вчителів, проводив час у потрібних соціальних колах, навчився, як говорити і чинити, а тоді вони зірвали мене, неначе стиглу вишеньку.

Його погляд ліг на подряпану поверхню дерев’яного столу.

— Я пам’ятаю батька, — гірко сказав він. — Того дня, коли я отримав доступ до родинних стеків. Зразу після вечірки на честь мого повноліття, наступного ранку. В мене все ще голова гуділа, я був неначе варений, а до нього в кабінет прийшли Танаседа, Кадар і Хіраясу. Він плакав того дня.

— Цей самий Хіраясу?

Він похитав головою.

— Це його син. Юкіо. Хотів знати, як давно я знаю Юкіо? Ми виросли разом. Разом засинали на уроках кандзі, дурманилися одним таке, зустрічалися з тими самими дівчатами. Він поїхав з Міллспорта десь тоді, коли я почав практикуватися в ЦЛ та біотехнологіях, і за рік повернувся, одягнений у той гадський костюм. — Він підвів погляд. — Думаєш, мені подобається жити для виплати батькових боргів?

Відповідати начебто було непотрібно. І я не хотів далі про це слухати. Я потягнув ще трохи нерозбавленого віскі, уявляючи, на що воно було б схоже у чохлі зі справжніми смаковими рецепторами. Я махнув склянкою.

— А чого їм заманулося сьогодні прийти до тебе по переливання? Не може ж бути, що в тебе єдиний в місті апарат для перенесення цифрової людини.

Він знизав плечима.

— Щось у них обламалося. У них була власна установка, але вона забруднилася. Морська вода в трубках з гелем.

— Отака вона організована, ця злочинність.

Він глянув на мене ображено й заздрісно.

— А в тебе нема родини, га?

— Так щоб явної, то нема. — Це було різкувато, але йому не треба було знати найщирішу правду. — Якийсь час я був відсутній.

— Зберігався?

Я похитав головою.

— Був на іншій планеті.

— На іншій? А на якій?

Захоплення в голосі, ледве стримуване відгомоном виховання, не сплутаєш ні з чим іншим. В системі Блиск окрім Світу Гарлана більше немає населених планет. Обережне терраформування на Блискові-V на дальшій орбіті дасть корисні результати не раніше ніж за сторіччя. «На іншій планеті» для гарланітів означає міжзоряний голкокидок, коли полишаєш свою фізичну оболонку й перечохляєшся десь за кілька світлових років під чужинським сонцем. Усе це звучить дуже романтично, і в суспільній свідомості ті, хто літав голкокидком, отримують статус знаменитості, подібний до статусу земних пілотів у дні космічних польотів усередині планетної системи.

А той факт, що, на відміну від пілотів, цим пізнішим знаменитостям для подорожі гіперкидком не доводиться нічогісінько робити, той факт, що в багатьох випадках вони не мають жодних справжніх здатностей чи фізичних даних окрім самої слави гіперкидка, здається, не заважає їхньому тріумфальному завоюванню суспільної уяви. Звісно, стара Земля — це найвигідніший пункт призначення, але насправді байдуже, куди податися. Головне — повернутися. Це улюблений трюк для підвищення уваги до згаслих зірок експерій і розлюблених міллспортських куртизанок. Якщо якось вдається нашкребти на вартість кидка, можна більш-менш гарантувати собі роки хорошої й дорогої преси в іммерсивних журналах.

Звісно, все це не стосується посланців. Ми просто тихенько приходили, придушували якесь планетарне повстання, скидали якийсь режим, а тоді запихали на його місце якийсь більш дружній ООН варіант. Міжзоряна різанина і придушення заради загального добра — аякже — об’єднаного Протекторату.

Я такого більше не роблю.

— Був на Землі?

— І там теж, — я усміхнувся до своїх спогадів, що застаріли вже десь на сторіччя. — Земля — це яма під нужником, Плексе. Довбане статичне суспільство, гіперзаможний найвищий клас і забиті маси.

Він знизав плечима й похмуро потицяв паличками в суші.

— Схоже на наш випадок.

— Так, — я сьорбнув ще трохи віскі. Між Світом Гарлана і тим, що я бачив на Землі, було багато дрібних відмінностей, але мені було ліньки їх зараз описувати. — Влучно зауважив.

— І що ти там… От чорт!

На секунду я був подумав, що він просто не може впоратися з суші з пляшкоспина. Непевна реакція дірявого синтетичного чохла, або й просто моя вранішня втома. Аж за кілька секунд я підвів очі, прослідкував за його поглядом до шинкваса й розібрав, що там є.

На перший погляд жінка нічим не вирізнялася — струнка і впевнена з виду, в сірому комбінезоні й непримітному жакеті з високими плечима, з несподівано довгим волоссям і блідим, злинялим обличчям. Може, трохи різкувата в рухах як на екіпаж тральника. А вже тоді в очі впадало те, як вона стояла, трохи розставивши взуті в чоботи ноги, як тримала долоні притиснутими до дзеркального шинквасу, як задерла обличчя вгору. Тіло лишалося неприродньо нерухомим. А тоді погляд повертався до її волосся і…

В рамі дверей, не більш як за п’ять метрів збоку від неї застигла група жерців Нового Одкровення старшої касти. Вони оглядали публіку й помітили жінку приблизно в ту ж мить, коли я помітив їх.

— От лайно!

— Плексе, помовч, — пробурмотів я крізь стиснуті зуби й нерухомі губи. — Вони не знають мого обличчя.

— Але вона…

— Просто зажди.

До зали ввійшла компанія духовенства. Дев’ятеро. Карикатурні патріарші бороди й чисто виголені макітри, а самі такі суворі й зосереджені з лиця. Троє служителів були вбрані у кольори фанатичних обранців, що чорніли поверх звичайного тьмяно-вохряного одіяння, а око кожного прикривали біосумісні сканери, неначе пов’язки на очах прадавніх піратів.

Вони оточили жінку за шинквасом і потяглися до неї, як мартини в низхідному потоці. Її непокрите волосся мало світити їм в очі провокативним маяком.

Чи прочісували вони вулиці, шукаючи мене, було несуттєво. Я заходив до цитаделі в масці й синтетичному чохлі. Я не лишив сліду.

Але розгулявшись по всьому Шафрановому архіпелагу, почавши перетікати на північні краї наступної ділянки суші, як отрута з роздертої сіткомедузи, а тепер, як говорять, пускаючи тут і там корені в таких далеких південних місцинах, як сам Міллспорт, Лицарі Нового Одкровення знову почали розмахувати своєю свіжовідрощеною гінофобією з ентузіазмом, яким би пишалися їхні земні ісламо-християнські пращури. Самотня жінка в барі — вже погано, жінка з непокритою головою — ще гірше, але це…

— Плексе. Я тут подумав, що, мабуть, тобі буде краще забратися звідси геть.

— Таку, послухай…

Я встановив на галюциногенній гранаті максимальну затримку, активував її і тихенько покотив під столом. Плекс почув це й тоненько зойкнув.

— Рушай, — сказав я.

Провідний священнослужитель дістався до шинквасу. Він зупинився за пів метра від жінки — можливо, чекав, чи вона не здригнеться.

Вона проігнорувала його. Правду кажучи, вона ігнорувала все, що було від неї далі за шинквас під її власними долонями, і, як до мене дійшло — від обличчя, яке могло в ньому відбиватися.

Я неквапом підвівся.

— Таку, воно того не варте, дружбаче. Ти не знаєш, у що…

— Я сказав рушай, Плексе, — я подрейфував у гущавину, в набіглу бурю, як покинутий ялик на краю виру. — Тобі цей рівень гри не сподобається.

Служителю набридло бути непоміченим.

— Жінко, — гаркнув він. — Негайно прикрий коси.

— А чого б, — виголосила вона з уїдливою чіткістю, — тобі не взяти та не запхнути собі в сраку щось гостре?

Майже комічна пауза. Найближчі п’янички, як один, обернулися з виразом «вона справді щойно сказала…»

Хтось реготнув.

Удар вже летів до неї. Шишкуватий зворотній бік розкритої долоні мав би катапультувати жінку зі стільця й повалити на підлогу купкою. Натомість…

Куди й ділась заклякла нерухомість — швидше, ніж будь-що на моїй пам’яті з часів бойових дій на Санкції-IV. Якась частина мене очікувала саме цього, і навіть так я не вловив її рухів. Вона ніби блимнула, як елемент погано відредагованої віртуальності, перемістилася вбік і зникла. Я наскочив на цю маленьку групу, а бойова лють розібрала деталі з поля мого зору на мішені. Десь на периферії я побачив, як вона сягнула рукою й ухопила служителя за зап’ястя. Я почув звук, з яким не витримав його лікоть. Він вискнув і забив долонею по шинквасу. Вона налягла на руку сильніше, і він повалився.

Блиснула зброя. Грім і брудна блискавка у присмерку навколо шинквасу. Кров і мізки вибухнули на всю кімнату. Перегріті згустки забризкали мені обличчя і припекли шкіру.

Помилка.

Вона вбила того, що був на долівці, і дала іншим стільки часу, що його можна було виміряти. Найближчий жрець підійшов ближче, викинув удар силовим кастетом, і вона повалилася, згинаючись, на знищене тіло служителя. Інші підійшли ближче, гупаючи чоботами зі сталевими носаками, що визирали з-під вбрання кольору засохлої крові. Хтось за столиком почав гукати й підбадьорювати.

Я викинув руку, смикнув за бороду й перерізав горлянку під нею, до самого хребта. Пхнув тіло набік. Низько махнув ножем і відчув, як втикається в тіло клинок. Крутнув і висмикнув.

Кров тепло ринула мені на руку. За «Теббітом» розліталися її крапельки. Я знову викинув руку, мов уві сні. Схопив за бороду, пирнув ножем, відіпхнув. Інші почали розвертатися, але то були не бійці. Я розітнув одну щоку, розрізав виставлену долоню від середнього пальця до зап’ястя, відігнав їх від жінки на підлозі. Я усміхався, весь час усміхався, як рифовий демон.

Сара.

Мені підставилося обтягнуте одіянням пузо. Я ступив уперед, і «Теббіт» рвонув угору, розділяючи дві половинки. Я зустрівся ніс до носа з чоловіком, якого патрав. На мене дивився зморшкуватий бородатий образ. Я відчув сморід його дихання. Здавалося, що якісь сантиметри розділяли наші обличчя цілу хвилину, перш ніж усвідомлення скоєного мною розірвалося на дні його очей. Я рвучко кивнув, відчув, як сіпнулася усмішка в одному куті стиснутих губ. Він відірвався від мене й закричав, розкидаючи нутрощі.

Сара…

— Це він!

Інший голос. В очах прояснилося, і я побачив того, з пораненою долонею, що її він тримав іншою рукою як якийсь незбагненний доказ віри. З долоні бризнув багрянець, найближчі до рани судини уже почали розриватися.

— Це він! Той посланець! Той зайда!

Позаду мене легенько бухнула, розірвавшись, галюциногенна граната.

Більшість культур не дуже приязно ставляться до вбивства своїх святих отців.

Я не міг вгадати, в який бік може схилитися повна зала норовистих моряків-тральщиків — Світ Гарлана ніколи не мав репутації осередку релігійного фанатизму, але поки мене не було, тут чимало змінилося, і більша частина — у гірший бік. Цитадель, що височіє над вулицями Текітомури, була однією з декількох, що трапилися мені за останні два роки, і куди б я не подався на північ від Міллспорта, всюди саме бідні й вироблені до межі наповнювали ряди вірних.

Краще перестрахуватися.

Вибух гранати відіпхнув убік столик, як вредний полтергейст, але на тлі кривавої й лютої сцени за шинквасом його майже не помітили. За п’ять секунд її розкидана молекулярна шрапнель потрапила в легені, розпалася й почала діяти.

Галас маскував агонію священників, що вмирали навколо. Недоладні крики, пронизані перлистим сміхом. Потрапити під дію галю-гранати — це вкрай особистий досвід. Я бачив, як люди сахалися від чогось і намагалися ляпати долонями невидимих істот, що начебто кружляли навколо їхніх голів. Інші зачудовано глипали на свої руки чи в кутки кімнати й здригалися. Звідкись почулися хрипкі схлипи. Моє власне дихання автоматично перекрилося після вибуху — пережиток десятиліть, так чи інакше проведених у військових діях. Я розвернувся до жінки й побачив, що вона зводиться на ноги, підтягуючись до шинквасу. Її обличчя було побите.

Я ризикнув вдихнути, щоб перекричати загальний лемент.

— Стояти можеш?

Стиснуті зуби, кивок. Я махнув до дверей.

— Виходимо. Намагайся не дихати.

Хитаючись на ногах, ми проминули залишки бійців Нового Одкровення. Ті, в кого кров ще не лийнула з рота й очей, були так захоплені галюцинаціями, що не становили жодної загрози. Вони спотикалися й ковзалися у власній крові, бекали й ганяли долонями повітря перед обличчям. Я був майже впевнений, що так чи інакше дістав кожного з них, але про всяк випадок зупинився коло того, що не мав видимих поранень. Служитель. Я нахилився до нього.

— Світло, — пробелькотів він тоненьким зачудованим голоском. Він підніс до мене руку. — Світло в небесах, ангел над нами. Кому жадати переродження, коли Вони його не жадали, а жили вготованим?

Звідки йому було знати її ім’я. На біса це взагалі робити.

— Ангел.

Я зважив «Теббіт». Голос від браку повітря звучав здавлено.

— Поглянь ще раз, служителю.

— Ан… — а тоді щось, мабуть, пробилося крізь галюциногени. Його голос раптом став пронизливим, і він заборсався й посунувся геть, не зводячи великих очей з ножа. — Ні! Я бачу старого, переродженого. Я бачу руйнівника.

— Отепер правильно.

Біоактивна частина ножа «Теббіт» закодована в кровостоці за пів сантиметра від краю леза. Якщо випадково порізатися, то навряд чи ніж увійде досить глибоко, і нічого не станеться.

Я розітнув його обличчя й пішов.

Досить глибоко.

На вулиці з нічної темряви довкола моєї голови виник і закрутився потік малесеньких веселкових метеликів з усміхненими черепами замість голів. Я проблимався і кілька разів добряче, глибоко вдихнув. Прокачав те лайно далі. Зібрав координати.

Дорога до пристані, що проходила позаду обмивної станції, в обох напрямках стояла порожня. Ані сліду Плекса. Ані будь-кого іншого. Черевата порожнеча аж бриніла від кошмарів, якими могла розродитися. Я б зовсім не здивувався побачити велетенську пару рептильних лап, які могли будь-якої миті просунутися крізь шов коло фундамента будівлі й вивернути її геть.

Не треба, Таку. Якщо будеш у цьому стані очікувати такої бісової гидоти, то так і станеться.

Тротуар…

Рухайся. Дихай. Забирайся звідси.

З нахмуреного неба на землю осідала мжичка, ніби сповнюючи легенькими завадами відеосигналу місця, освітлені ліхтарями Анжьє. Над пласким дахом обмивної станції сунули в мій бік верхні палуби надбудови тральника, оздоблені вогниками навігаційних ліхтарів. Приглушене перегукування між кораблем і пристанню, шипіння й бряцання автозахватів, що вистрілювалися в берегові гнізда. В усій цій сцені раптом проступив запаморочливий спокій, якась незвично мирна мить зі спогадів про моє Новопештське дитинство. Попередній страх вивітрився, і я відчув, як на моє лице виповзла замріяна усмішка.

Опануй себе, Таку. Це всього лиш якісь там хімічні сполуки.

На іншому боці пристані, під завмерлим робокраном, вона повернула голову, і на її волоссі зблиснув блудний вогник. Я знову озирнувся через плече, вишукуючи ознак переслідування, але вхід до бару залишався щільно прикритим.

З-під нижньої межі мого дешевого синтетичного слуху пробивалися якісь тихі звуки. То міг бути сміх чи плач — майже будь-що. Галю-гранати в довшій перспективі доволі невинні, але поки їхня дія не закінчиться, людина схильна втратити будь-який інтерес до раціональних думок або вчинків. Я сумнівався, що наступні пів години хтось усередині зрозуміє, де розміщуються двері, не кажучи вже про те, як у них пройти.

Тральник бухнувся об пристань, міцно утримуваний тросами автозахватів. На причал зіскакували силуети, заводячи розмови з береговими. Я непомітно перейшов до тіні крана. Її обличчя плавало в пітьмі, наче привид. Бліда хижацька краса. Волосся, що її обрамляло, здавалося, підтріскувало від напіввидимої енергії.

— Умієш давати раду ножеві.

Я знизав плечима.

— Практика.

Вона оглянула мене.

— Синтетичний чохол, біоактивний клинок. Ти зі списантів?

— Ні. Зовсім ні.

— Ну, ти точно… — її оцінливий погляд спинився, прикутий до ділянки моєї куртки, що прикривала рану. — Чорт, вони тебе дістали.

Я похитав головою.

— Це була інша вечірка. Трохи раніше.

— Невже? Скидається на те, що тобі потрібен лікар. У мене є кілька друзів, які могли б…

— Не варто. Я виберуся з цього за кілька годин.

Брови вигнулися.

— Перечохлишся? Гм, гаразд, твої друзі кращі за моїх. І тому мені дуже важко сплатити ґірі.

— Облишмо. Я пригощаю.

— Пригощаєш? — на її обличчі промайнуло щось доволі приємне. — Ти що, поводишся в житті, як в експерії? З Мікі Нозавою в головній ролі? Робосамурай з людським серцем?

— Здається, я цього кіна не бачив.

— Ні? Про його повернення, років із десять тому.

— Точно пропустив. Мене тут не було.

Якесь пожвавлення з боку пристані. Я рвучко розвернувся й побачив прочинені двері бару, у світлі зали видніли обриси людей у верхньому одязі. Нова публіка з тральника заскочила на гранатну вечірку. Їм назустріч вилетіли крики й тонке завивання. Жінка біля мене тихо напружилася, голова схилилася під таким кутом, що здався водночас чуттєвим і вовчим, від чого в мене невідомо чому скакнув пульс.

— Вони кличуть на допомогу, — сказала вона, і знову розклякла, так само хутко й непомітно, як і напружилася. Вона ніби перетекла у тінь позад себе. — Я забираюся. Слухай, цеє, дякую. Дякую тобі. Вибач, якщо зіпсувала тобі вечір.

— Я все одно ні на що особливо не сподівався.

Вона ступила ще кілька кроків, а тоді спинилася. За неясним шарварком з бару й шумом обмивної станції мені здалося, що я почув, як наростає щось потужне, як щось тоненько завиває за ширмою ночі, як переміщується якийсь потенціал, наче ті карнавальні чудовиська, що займають свої позиції за кулісою сцени. Світло і тіні, що падали з балок угорі, обернули її обличчя на розколоту білу маску. Одне око виблискувало сріблом.

— Тобі є куди податися, Мікі-сан? Ти сказав, «за кілька годин». Що плануєш робити до того?

Я розвів руками. Схаменувся, що тримаю ножа, і сховав його.

— Ще не планував.

— Не планував, га? — з моря геть не дмухало, але мені здалося, що її волосся трохи ворухнулося. Вона кивнула. — І податися нема куди, так?

Я знову знизав плечима, борючись із нереальністю, що наринула через відступ галюциногенів, а, може, і ще через щось.

— Десь так.

— Отож, решту ночі ти плануєш грати в квача з поліцією Текіто й бороданями і сподіваєшся цілим побачити схід сонця. Чи не так?

— Слухай, тобі треба писати сценарії. Так, як ти описала, воно звучить майже привабливо.

— Еге ж. Драна романтика. Слухай, якщо тобі потрібне місце, де можна пересидіти, поки твої круті друзі не будуть готові тебе прийняти, я можу допомогти. А якщо хочеш грати Мікі Нозаву на вулицях Текітомури, гм.

Вона знов нахилила голову.

— Я б подивилася таку експерію, якби її зняли.

Я всміхнувся.

— Це далеко?

Вона вказала очима наліво.

— Сюди.

Від бару долинали крики неврівноважених, один голос проголошував убивство й святу помсту.

Ми забралися звідти по тінях попід кранами.

Розділ третій

Компчо усе світилося, під ліхтарями Анжьє, коло принишклих і прив’язаних обрисів аероплавів, кипіла робота на вічнобетонних похилих рампах.

Судна розляглися на своїх здутих спідницях, утримувані тросами автозахватів, як загарпунені й витягнуті на берег слонові скати. Відкриті вантажні шлюзи світилися по краях, а пофарбовані ілюмінієм транспортні засоби маневрували вгору і вниз рампами, підносячи повні палети обладнання. Постійний шумовий фон від машин і криків перекривав окремі голоси. Ніби хтось переніс крихітну ділянку з обмивною станцією на чотири кілометри на схід і створив для неї поживне середовище для масового вірусного розмноження. Сяйво й шум Компчо поїдали ніч у всіх напрямках навкруг.

Ми вишукували шлях крізь мішанину машин і людей, через набережний простір за вантажними рампами. Продавці обладнання дешевшого сегмента заставили свої крамнички високими рядами товару в переобладнаних портових будівлях, чиї фасади були позначені блідим неоновим світлом, розбавленим більш тривіальним сяйвом сусідніх барів, борделів і клінік імплантації. Всі двері були відчинені, надаючи миттєвий доступ до внутрішнього простору закладу, в більшості випадків завширшки з фасад. Купки покупців пливли хто всередину, а хто назовні. Машина з вантажем розумних бомб «Пілсудський» для наземних операцій, що здавала задом, вирізала переді мною крутий віраж, репетуючи «Стережися! Стережися! Стережися!».

Я розминувся з кимось, і той усміхнувся металевою половиною обличчя.

Вона провела мене через якусь імплантаційну залу, повз вісім робочих крісел, в яких зі зціпленими зубами сиділи сухом’язі чоловіки й жінки, що спостерігали за процесом свого вдосконалення у високих дзеркалах навпроти й скупченнях моніторів з детальними видами вгорі. Певно, вони кривилися не від болю, а тому, що навряд чи воно дуже весело — дивитися, як тіло, яке ти носиш, ріжуть і знімають з нього шкіру, щоб розрізати тканини й звільнити місце для якоїсь там нової вживленої іграшки, про яку казали, що їх цього сезону носитимуть геть усі списанти.

Вона зупинилася біля одного крісла й глянула в дзеркало на велетня з виголеною головою, якого те крісло ледве вміщало. Йому щось робили з кістками в правому плечі — відгорнутий відріз шкіри з шиї й ключиці звисав на просякнутий кров’ю рушник спереду. Вугільно-чорні шийні жили невпинно напиналися у кривавому місиві.

— Привіт, Орре.

— Гей! Сильво! — виявилося, що зуби велетня зовсім не зціплені, а очі трохи пустуваті від ендорфінів. Він підняв розслаблену руку з того боку, що був цілий, і стукнувся з жінкою кулаками. — Як ся маєш?

— Гуляю собі. Ти впевнений, що воно заживе до ранку?

Орр тицьнув великим пальцем.

— Інакше я перед виїздом зроблю те саме з цим скальпельманом. Без хімії.

Імплант-технік легенько усміхнувся й продовжив робити своє. Він уже чув таке багато разів. Очі велетня переметнулися до мого відображення. Якщо він і помітив на мені кров, то не дуже стурбувався. Його й самого навряд можна було назвати чистеньким.

— А хто цей синт?

— Друг, — сказала Сильва. — Поговоримо нагорі.

— Через десяток, — він зиркнув на техніка. — Так же ж?

— Пів години, — сказав технік, не кидаючи праці. — Тканинам треба вхопитися.

— Лайно! — велетень вистрілив очима у стелю. — А куди подівся твій «Урушіфлеш»? Ота вже штука закріплюється за секунди.

Працює далі. Трубчаста голка тихенько щось усмоктує.

— Ти замовив стандартний тариф, семе. Біохімія військового класу в цьому ціновому проміжку не представлена.

— Ну, чортова холера, і скільки мені вийде підвищення класу обслуговування до люкса?

— Десь на п’ятдесят відсотків більше.

Сильва засміялася.

— Забудь, Орре. Ти вже майже готовий. І так не встигнеш посмакувати ендорфінами.

— До сраки це, Сильво. Я тут знудився на камінь. — Велетень плюнув на палець і витягнув його вперед. — Неси машинку, чуєш?

Імплант-технік глянув угору, легенько знизав плечима й поклав інструменти на операційну палітру.

— Ано, — гукнув він. — Принеси «Урушіфлеш».

Поки помічниця заходилася шукати нові біохімікати у скриньці, технік узяв зчитувач ДНК з-поміж всякої всячини, що лежала на дзеркальній поличці, й приклав робочий контакт до Оррового пальця. Накритий екран машинки засвітився й заблимав. Технік знову глянув на Орра.

— Ця транзакція зажене тебе в червоний сектор, — тихо сказав він.

Орр люто зиркнув.

— Яка в сраці різниця. Я завтра відбуваю. Мене вистачить, і ти це знаєш.

Технік вагався.

— Якраз те, що ти завтра відбуваєш, — почав він, — і значить, що…

— Ох, та заради сраки. Глянь, хто там вказаний поручителем, га? Фудзівара Гавел. Безпечне Нове Хоко до Нового Сторіччя. Ми не якийсь там засраний четвертий резерв народного ополчення. Як я не вернуся, виплата енка все покриє. Ти це знаєш.

— Справа не в…

Оголені жили Оррової шиї напружилися й випнулися назовні.

— Хто ти в біса такий, мій бухгалтер? — він підвівся на стільці й глянув технікові в лице. — Давай, проводь платіж. І збери мені з собою трохи отих ендорфінів військового класу, коли вже про те мова. Прийму їх пізніше.

Ми дочекалися миті, коли технік піддався, а тоді Сильва штовхнула мене до дверей в дальній частині кімнати.

— Ми будемо нагорі, — сказала вона.

— Ага, — велетень вискалив зуби. — Через десяток.

Нагорі на нас чекали спартанські кімнати, скупчені навколо кухні-вітальні з вікнами на пристань. Звукова ізоляція була непогана. Сильва скинула куртку і повісила її на спинку стільця. Вона подалася до кухонної частини кімнати й озирнулася до мене.

— Розташовуйся як удома. Ванна кімната он там, якщо захочеш освіжитися.

Я зрозумів натяк, змив більшу частину крові з рук і обличчя в крихітній ніші з раковиною і дзеркалом і повернувся до кімнати. Вона стояла біля кухонної поверхні й вишукувала щось у шафках.

— Ви справді з Фудзіварою Гавелом?

— Ні, — вона знайшла пляшку й розкрутила її, а другою рукою взяла одразу дві склянки. — Ми засраний четвертий резерв народного ополчення. Якщо не гірше. Просто Орр має інфотунель до Гавелових дозволів. Вип’єш?

— А що це?

Вона глянула на пляшку.

— Не знаю. Віскі.

Я потягнувся рукою по одну зі склянок.

— Такий тунель і сам чимало коштуватиме.

Вона похитала головою.

— Побічні переваги списантів. Ми всі краще прошиті для злочинності, ніж драні посланці. Повна срака вживлених інструментів для електронного зламу. — Вона піднесла мені склянку й налила нам обом. Шийка пляшки тихенько цокала обидва рази, коли торкалася склянок. — Останні тридцять шість годин Орр провів у місті, блудив і закидався хімією за кредитним коштом і під обіцянки виплат енка. І так щоразу перед тим, як ми відбуваємо. Певно, дивиться на це, як на форму мистецтва. Будьмо.

— Будьмо, — віскі було дуже жорстке. — О-ох. Ти давно з ним в команді?

Вона дивно глянула на мене.

— Доволі давно. Чого питаєш?

— Вибач, звичка. Мені колись платили за те, щоб я вбирав у себе інформацію про місцевих. — Я знову підняв склянку. — Давай тоді за безпечне повернення.

— Це вважають поганою прикметою, — вона не підняла склянку. — Тебе точно довго не було.

— Довгенько.

— Не проти про це поговорити?

— Ні, якщо ми присядемо.

Меблі були дешеві, навіть без автоформи. Я обережно опустився на стілець. Рана в боці ніби затягувалася, наскільки взагалі могла затягнутися синтетична плоть.

— Ну, — вона вмостилася навпроти мене й прибрала волосся з обличчя. Кілька густіших пасем вигнулися й затріскотіли від цього втручання. — І скільки тебе не було?

— Років із тридцять, плюс чи мінус.

— Бородатих не застав, га?

Раптова гіркота.

— Важкої стадії не застав, так. Але я бачив те саме в багатьох інших місцях: Шарії, Латімері, місцями на Адорасьйон.

— Ох. Тільки послухайте ці назви.

Я знизав плечима.

— Просто я там був.

Позаду Сильви рипнули внутрішні двері, і до кімнати ввійшла струнка, задерикувата з виду жінка, вбрана в напіврозстебнутий легенький костюм в облипку з чорного полісплаву. Помітивши мене, вона схилила голову набік і підійшла, щоб оглянути мене з безпардонною пильністю, схилившись на спинку Сильвиного стільця.

У стерні її волосся були вибриті ієрогліфи кандзі.

— Не сама?

— Добре, що ти нарешті проапгрейдила свої блималки.

— Закрий рота, — вона ліниво провела крізь волосся іншої жінки твердолакованими нігтями й усміхнулася, коли локони затріщали й відхилилися від доторку. — І хто це? Не пізно для берегових романів, га?

— Це Мікі. Мікі, познайомся з Ядвігою. — Струнка жінка скривилася, почувши повне ім’я, й показала губами скорочену форму — Яда. — Щоб ти знала, Ядо, ми не трахаємося. Йому просто треба пересидіти.

Ядвіга кивнула й відвернулася, миттєво втративши цікавість. Ззаду виявилося, що кандзі, вибриті на її черепі, утворюють вираз «Дивися, падлюко, не схиб».

— У нас не залишилось трясучки?

— Мабуть, ви з Ласом вчора закинули все, що було.

— Усе?

— Господи, Ядо. То ж не моя була вечірка. Подивися в коробці на вікні.

Ядвіга пішла пружними кроками танцюристки до вікна й перекинула вказану коробочку. На її долоню випала крихітна ампула. Вона підняла її до світла й потрусила так, що блідаво-червона рідина на дні перекотилася туди й сюди.

— Ну, — медитативно мовила вона. — Кілька разів блимнути вистачить. Зазвичай я б запропонувала всім, але…

— Але натомість ти збираєшся глитнути все сама, — спрогнозувала Сильва. — Стара новопештська гостинність. Щоразу від неї аж на серці теплішає.

— Ой, хто б казав, стерво, — рівним голосом сказала Ядвіга. — І часто ти, коли ми не в бою, підключаєш нас до своєї гриви?

— Це не те сам…

— Ні, це краще. Знаєш, як на дитину зречників, ти якась скупенька зі своїми можливостями. Кійока каже…

— Кійока не…

— Дівчата, дівчата, — я спробував привернути до себе увагу кількома жестами й розірвав натягнутий канат, що по кілька напружених кроків за раз почав підтягувати Ядвігу до Сильви з іншого боку кімнати. — Усе гаразд. Рекреаційна хімія мені зараз усе одно ні до чого.

Яда посвітлішала.

— От бачиш, — сказала вона до Сильви.

— Хоча якщо вийде попросити в Орра трохи ендорфінів, коли він повернеться, я був би вдячний.

Сильва кивнула, не зводячи погляду зі своєї товаришки, що стояла перед нею.

Було видно, що вона досі трохи дратівлива, чи то через порушення порядків гостинності, чи то через згадку про її зречницьке походження. Я не міг визначити точно.

— В Орра є ендорфіни? — голосно спитала Ядвіга.

— Так, — відповіла Сильва. — Він унизу. Його саме ріжуть.

Яда глумливо посміхнулася.

— Драна жертва моди. До нього ніколи не дійде.

Вона сягнула рукою до незастебнутого костюма й видобула шприц для ока. Пальці, запрограмовані очевидною звичкою, прикрутили механізм до одного кінця капсули, а тоді вона захилила голову і з тією ж автоматичною вправністю розсунула повіки на одному оці й шарахнула в нього шприцом. Куди й ділась напружена постава, і фірмовий дрож наркотику пробіг від її плечей донизу.

Трясучка — штука доволі невинна. Вона на шість десятих складається з аналога бетатанатину, а решта — кілька екстрактів таке, від яких буденні предмети побуту ввижаються дивовижно захопливими, а цілком невинні розмовні звороти — смішними до хихотячки. Весело, коли ним заганяються всі в компанії, дратує будь-кого, хто лишився осторонь. Головним же чином вона просто сповільнює людину, чого якраз і хотілося Яді, що було поширено серед більшості списантів.

— Ти з Новопешта? — спитав я.

— М-гм.

— І як він зараз?

— Ох. Прекрасний. — Погано скоординований посміх. — Найпривабливіше болотяне місто південної півкулі. Однозначно вартий подорожі.

Сильва нахилилася вперед.

— Ти звідти, Мікі?

— Е… Та давненько був.

Двері квартири відчинилися і явили досі оголеного до пояса Орра, чиє праве плече й шия були щедро змащені помаранчевим фіксатором тканин. Він побачив Ядвігу й вискалився.

— О, то ти прочумалася? — проходячи до кімнати, він кинув жмут одягу на стілець коло Сильви, і та зморщила носа.

Яда похитала головою й махнула порожньою ампулою в бік велетня.

— Ні. Досі зачумлена. До втрати пульсу.

— Ядо, тобі ніхто не казав, що в тебе проблема з наркотиками?

Сухорлява жінка уривчасто загигикала, так само не стримуючи сміху, як раніше не стримувала посмішки. Орр вискалився ширше. Він удав наркотичне тремтіння, сіпання й ідіотське обличчя. Ядвіга вибухнула сміхом. Він був заразний. Я побачив усмішку на обличчі Сильви й почув, як пирхнув і собі.

— А де Кійока? — спитав Орр.

Яда кивнула головою на кімнату, з якої була вийшла.

— Спить.

— А Ласло й досі ганяє за тією озброєною дівкою з вирізом?

Сильва глянула на нього.

— Ти про що?

Орр блимнув.

— Ти ж знаєш. Тасмина, Таміта чи як її там. З бару на Муко. — Він викопилив губи й звів грудні м’язи докупи долонями, а тоді скривився й перестав тиснути, коли натяглася шкіра на його недавньому операційному шві. — Ти бачила її саме перед тим, як гайнула від нас. Господи, ти ж була там, Сильво. Не думав я, що такі буфери можливо забути.

— У неї просто локатори не налаштовані на таке озброєння, — засміялася Ядвіга. — Низький споживчий попит. А от у мене…

— Народ, хтось із вас чув щось про цитадель? — недбало спитав я.

Орр крекнув.

— Ага, проскакувало в новинах, поки я був унизу. Схоже, що якийсь псих виніс половину бородатої верхівки Текітомури. Кажуть, що їхні пам’яті зникли. І що той хлопець просто вирізав їх із хребтів, наче все життя цим займався.

Я побачив, як Сильва перевела погляд на кишеню мого пальта, а тоді вгору, до моїх очей.

— Хтось був дико сердитий, — сказала Яда.

— Ага, та яка з того користь, — Орр узяв пляшку з кухонної робочої поверхні. — Тим дядькам усе одно не можна перечохлятися. Це для них предмет віри.

— Збоченці всрані, — Ядвіга знизала плечима й утратила до них інтерес. — Сильва каже, що ти внизу набув ендорфінів.

— Таки набув, — велетень підкреслено обережно налив собі склянку віскі. — Дякую, що спитала.

— Ой, Орре, ну чого-о-о ти такий.

Пізніше, коли лампи притухли, й атмосфера в квартирі затихла до майже коматозних ознак, Сильва відіпхнула зім’яклу Ядвігу вбік на кріслі й нахилилася до мене, а я саме насолоджувався відсутністю болю в боці. Орр уже давно був подався до іншої кімнати.

— Це ти зробив? — тихенько спитала вона. — Те діло в цитаделі?

Я кивнув.

— З якоїсь особливої причини?

— Еге ж.

Коротке мовчання.

— Отож, — нарешті мовила вона, — то був не зовсім порятунок у стилі Мікі Нозави, хоч би який він був із себе, еге ж? Ти вже до того був накручений.

Я всміхнувся, трохи загальмовано через ендорфіни.

— Скажімо, то було вдале передчуття.

— Гаразд. Мікі Передчутливий — непогано звучить. — Вона по-совиному насупилася до денця своєї склянки, яка, як і пляшка, вже давненько спорожніла. — Мушу сказати, Мікі, ти мені подобаєшся. Не можу вказати пальцем. На те, чим саме. Але це так. Ти мені подобаєшся.

— Ти мені теж подобаєшся.

Вона помахала пальцем — можливо, тим самим, що ніяк не міг вказати на якусь мою чесноту.

— Це не секс, знаєш?

— Знаю. Ти бачила діромаху в мене в ребрах? — Я безладно потрусив головою. — Ясно, що бачила, електрохімічний зоровий чип, правильно?

Вона благодушно кивнула.

— І ти справді з родини зречників?

Кисла гримаса.

— Аякже. Прийменник «з» — ключовий.

— Вони тобою не пишаються? — я тицьнув пальцем у бік її обличчя. — Можна було б подумати, що це якраз є доволі твердим кроком у напрямку до Завантаження. Якщо міркувати логічно…

— Ага, логічно. Ти ж про релігію говориш. Бісові зречники не набагато логічніші за бородатих, якщо вже розібратися.

— То вони не схвалюють?

— Тут думки розділилися, — сказала вона з удаваною дипломатичністю. — Радикальним здобувачам воно не подобається. Їм не подобається будь-що, що міцно прив’язує системи конструктів до фізичного буття. Табір вірян-готувальників просто хоче жити з усіма в мирі. Кажуть, що будь-який віртуальний інтерфейс — це, як ти сказав, крок у напрямку. Вони все одно не чекають, що час Завантаження настане за їхнього життя, а вважають нас усіх просто служниками підготовчого процесу.

— А твої з якого табору?

Сильва змінила положення в кріслі, насупилася й знову пхнула Ядвігу, щоб звільнити більше місця.

— Колись були поміркованими готувальниками, і так мене і зростили. Але за кілька останніх десятиліть, коли під боком бородаті й уся ця антикортикальна проповідь, багато поміркованих перетворюються на хардкорних здобувак. Певно, моя мати пішла цією стежкою, бо завжди була в нас благочестивою. — Вона знизала плечима. — Хоча я гадки не маю. Не була вдома багато років.

— Отак, га?

— Ага, отак. Не бачу сенсу, хоч ти всрись. Вони б тільки захотіли видати мене за якогось гожого місцевого. — Вона пирхнула від сміху. — Наче це взагалі можливо, поки я ношу це.

Я підсунувся вище, бо через наркоту трохи сповз.

— Що саме носиш?

— Оце, — вона потягнула себе за пасмо волосся. — Оцю гімноту.

Воно тихенько затріщало і спробувало відповзти геть, як тисячі крихітних змійок. Під їх завитою срібно-чорною масою нишком рухалися товстіші дроти, як м’язи під шкірою.

Списантська технологія чільників.

Я бачив кількох таких раніше — один прототип на Латімері, головному осередку промисловості з розробки нових інтерфейсів для марсіянських машин, де розробка і випробування йшли в такому темпі, що аж кипіло. Кількох таких людей використовували замість шукачів мін у системі Дому Хунь. Військовим ніколи не треба багато часу, щоб розвандалити передову технологію для власних потреб.

Логічно. Врешті, дуже часто саме вони й платять за наукові досліди.

— Не сказав би, що це непривабливо, — обережно сказав я.

— Аякже, — вона пошукала серед локонів і вирізнила центральний кабель так, щоб він висів окремо від інших — як смоляна змія, затиснута в кулаці. — Оце привабливо, так? Тому що, врешті решт, будь-який теплокровний мужик не може не полюбити вдвічі товщий за його хазяйство член, що теліпається в ліжку десь на рівні його голови. Довбаний страх конкуренції й фонова гомофобія, два в одному.

Я махнув рукою.

— Ну, а жінкам…

— Ага. На жаль, я традиційна.

— Ох.

— Точно, — вона відпустила кабель і труснула головою, щоб решта сріблястої гриви вляглася так, як раніше. — Ох.

Сто років тому їх було важче помітити. Оператори військових систем багато й довго навчалися користуватися цілими масивами інтерфейсного обладнання, вбудованого в їхні голови, але то було внутрішнє приладдя. Зовні ж специ з машинних інтерфейсів ніколи надто не відрізнялися від інших людських чохлів — хіба що виглядали трохи бліденько, коли задовго були в дії, але таке траплялося з будь-яким передозованим інфопацюком. Казали, що можна призвичаїтися.

Археологічна знахідка коло самих меж системи Латімера все це змінила. Вперше за шість сотень років колупання паличкою в марсіянському міжзоряному задвір’ї Гільдія нарешті зірвала джекпот — знайшла кораблі. Сотні або й тисячі кораблів, загнаних у павутинчастий спокій прадавніх паркувальних орбіт навколо крихітної другорядної зірки на ім’я Санкція. Все вказувало на те, що то були залишки масштабного військового протистояння, і що принаймні деякі з них мали здатність пересуватися швидше за світло. Інші докази, особливо такі як випарування цілої дослідницької бази Археологічної Гільдії й усієї команди з більш як семисот душ, натякали на те, що рушійні системи тих суден були автономні й більш ніж притомні.

До того дня єдиними насправді автономними машинами, які залишилися нам від марсіян, були ті самі орбітальні охоронці Світу Гарлана, і до них ніхто не міг наблизитися. Інші штуки були автоматизовані, але не дуже розумні. А потім спеціалістів з археосистем раптом попросили взятися до взаємодії з хитро зробленими керівними інтелектами військових флотів, яким було приблизно по пів мільйона років.

І їм потрібні були певні вдосконалення — однозначно.

А тепер те вдосконалення сиділо навпроти мене, ділило зі мною кайф від ендорфінів військового призначення й глипало в порожню склянку з-під віскі.

— А чого ти підписалася? — спитав я її, щоб заповнити тишу.

Вона знизала плечима.

— А чого люди взагалі підписуються на таке лайно? Гроші. Думаєш собі, що за перші кілька рейсів відіб’єш кредит за чохол, а далі складатимеш решту на добру таку купку.

— А воно не так?

Крива посмішка.

— Ні, не так. Але знаєш, це цілий стиль життя. А тоді ще витрати на обслуговування, покращення, ремонти. Гроші так швидко витрачаються, що аж дико. Забрав — і знову спалив. Важко накопичити на те, щоб піти назавжди.

— Ініціатива не може тривати вічно.

— Хіба? Той континент ще чистити й чистити. В деяких напрямках ми не пропхнулися далі, як на сотню кілометрів від Драви. Та й тоді весь час треба зачищати будинки всюди, де ти був, щоб віймінти не залишилися за спиною. Подейкують, що до початку нового заселення мине ще мінімум десяток років. І скажу тобі так, Мікі, особисто я думаю, що це гімняний оптимізм, виключно для споживання широкими масами.

— Та годі. Нове Хоко не таке велике.

— Вгадайте, хто тут бісовий чужосвітник, — вона показала язика, і в цьому жесті було більше маорійського виклику, ніж дитячої грайливості. — За твоєю міркою, може, й невеликий — впевнена, що там, де ти був, є континенти по п’ятдесят тисяч кілометрів завширшки. А тут трохи інакше.

Я всміхнувся.

— Сильво, я тутешній.

— А й справді. Новопешт. Ти казав. То не говори, що Новий Хоко — маленький континент. Після Кошута він найбільший з тих, що в нас є.

Якщо по правді, то в Міллспортському архіпелазі було більше суші, ніж в Кошуті чи Новому Хоккайдо, але, як зазвичай буває з острівними групами, які складають основну частину наявних земельних ділянок Світу Гарлана, чимало тієї суші складали мало до чого придатні гористі місцини.

Хтось міг би подумати, що коли вже планета на дев’ять десятих укрита водою, а в тій сонячній системі нема інших придатних до життя біосфер, то люди тут берегтимуть нерухомість. Хтось би подумав, що вони мали б розумно підходити до розподілу й використання земель. Хтось би міг подумати, що ті люди не змагалися б у дурних дрібних війнах за володіння корисними територіями, не застосовували б зброю, яка залишає театр бойових дій непридатним для людського поселення на сотні років уперед.

Було б логічно, хіба ні?

— Піду спати, — пробурмотіла Сильва. — Завтра важкий день.

Я перевів погляд на вікно. Надворі на світло ліхтарів Анжьє наповзав світанок, розбавляючи його блідо-сірою барвою.

— Сильво, зараз уже завтра.

— Еге ж, — вона підвелася й потягнулася, поки десь не хруснуло. Ядвіга на кріслі щось пробурмотіла й випростала кінцівки у звільнене Сильвою місце. — Аероплав не злетить до обіду, а ми найважче вже зібрали. Слухай, якщо хочеш затусуватися, йди до кімнати Ласа. Не схоже на те, що він повернеться. Ліворуч від ванної.

— Дякую.

Вона кволо всміхнулася.

— Нема за що, Мікі. Найменше, що я можу зробити. Добраніч.

— Добраніч.

Я подивився, як вона бреде до своєї кімнати, перевірив час і вирішив не спати. За годину я зможу повернутися до Плекса, не порушивши того танцю но, в якому зайшлися його дружки з якудзи. Я оцінив поглядом кухонний куток і подумав про каву.

То була остання моя притомна думка.

Драні синтетичні чохли.

Розділ четвертий

Мене розбудило гупання. Хтось такий накручений хімією, що забув, як дати раду розсувним дверям, вдався натомість до неандертальської тактики. Гуп, гуп, гуп. Я поблимав залиплими від сну очима, силкуючись сісти в кріслі рівно. Досі коматозна з виду Ядвіга так само простяглася собі навпроти. Цівочка слини збігла з кута її губ і розмочила клаптик потертої бела-бавовняної оббивки крісла. З вікна навпроти до кімнати лилося яскраве світло, що зробило повітря в кухонному кутку переливчасто-імлистим. Щонайменше пізній ранок.

Лайно.

Гуп-гуп.

Я підвівся, і відчув на боці іржаву смужку болю. Здавалося, що поки я спав, Оррові ендорфіни вивітрилися.

Гуп, гуп, гуп.

— Що це за гімно? — прокричав хтось із внутрішніх кімнат.

Зачувши голос, Ядвіга засовалася на кріслі. Вона розплющила око, побачила, що я стою над нею і разом скинулася в якусь подобу захисної стійки, а тоді трохи розслабилася, коли пригадала.

— Двері, — сказав я, почуваючись тупо.

— Еге ж, — буркнула вона. — Чую. Якщо це знову Ласло забув свій код, він допроситься черевика в пахвину.

Гупання спершу стихло — імовірно, через голоси, що почулися зсередини. Та раптом знову продовжилося, неначе зазубрений біль у скроні.

— Та відчиніть уже ті всрані двері! — жіночий голос, але незнайомий. Імовірно, це нарешті прокинулася Кійока.

— Зараз, — гукнула Ядвіга у відповідь і почовгала через кімнату. Її голос стишився до бурмотіння. — Може, хтось уже спускався донизу і зареєструвався на рейс? Ні, зрозуміло, що ні. Чую, чую. Вже йду.

Вона бахнула по панелі, двері склалися й відсунулися вбік.

— У тебе якийсь довбаний розлад рухового апарату? — в’їдливо спитала вона того, хто стояв зовні. — Ми чули тебе й перші дев’яносто сім ра… Гей!!!

Почулася коротка сутичка, а тоді Ядвіга знов залетіла до кімнати, силкуючись не впасти. Слідом за нею постать, що видала штурхана, досвідчено просканувала кімнату за один прохід, відмітила мою присутність ледь вловимим кивком і застережливо помахала пальцем Яді. Гидка посмішка, повна по-модному формованих зубів, пара димно-жовтих окулярів доповненого зору з лінзами заледве сантиметр заввишки й розведені на обидві щоки крила татуювання.

Щоб здогадатися, що буде далі, не треба було мати багатої уяви.

Через поріг переступив Юкіо Хіраясу. За ним увійшов другий бугай, клоновано-ідентичний до того, що відпихнув Яду, тільки цей не посміхався.

— Ковачу, — Юкіо помітив мене тільки зараз. Його обличчя було маскою задушеного гніву. — Якого всраного дідька ти тут забув?

— Ти вкрав мою репліку.

Периферичним зором я побачив, як ледь сіпнулося обличчя Ядвіги — скидалося на розмову по внутрішньому зв’язку.

— Тобі сказали, — рубонув Юкіо, — не лізти під ноги, поки ми не будемо готові. Не влазити в халепу. Хіба це аж всертися як важко?

— Це і є твої могутні друзі, Мікі? — то був голос Сильви, що пролунав із дверей ліворуч од мене. Вона стояла, загорнувшись у халат, і з цікавістю дивилася на прибулих. Чуття підказало мені, що десь позаду на сцену вступили Орр і ще хтось. Я помітив рух, що відбився на лінзах окулярів м’язистих клонів Юкіо, а також побачив під тими димчатими лінзами легеньке напруження в їхніх обличчях, коли вони зафіксували нових гравців.

Я кивнув.

— Можна й так сказати.

Очі Юкіо стрибнули на її голос, і він насупився.

Можливо, його сіпнуло від звертання «Мікі», а може, й від співвідношення трьох до п’яти, в якому він опинився, увійшовши сюди.

— Ти знаєш, хто я, — почав він. — Тож нічого не усклад…

— Я тебе не знаю, хоч ти всрися, — рівно сказала Сильва. — Але я знаю, що ти прийшов до нас без запрошення. Тому краще тобі просто піти.

Обличчя якудзи спалахнуло недовір’ям до почутого.

— Так, чухрай звідсіля, — Ядвіга викинула вперед руки в якомусь гібриді бойової стійки й жесті, що виражав непристойне запрошення покинути приміщення.

— Ядо… — почав я, але ситуація вже вийшла з-під контролю.

Яда летіла вперед, виставивши підборіддя, явно намірившись випхати здорованя-якудзу через двері, щоб зрівняти з ним рахунок. Бугай витягнув руку, не перестаючи скалитися. Яда обдурила його дуже швидким рухом, обминула простягнуту руку й кидонула ним об підлогу, застосувавши прийом дзюдо. Позаду мене хтось закричав. А тоді Юкіо мовчки видобув звідкись крихітного чорного частинкового бластера і вистрелив ним в Яду.

Вона повалилася, на мить освітлена спалахом розряду, наче в стоп-кадрі. Сморід підсмаленого м’яса розійшовся кімнатою. Усе завмерло.

Я, певно, смикнувся вперед, бо мене заблокував другий бугай із шокованим виразом обличчя, а в руках у нього з’явилася пара кулестрілів «Сегед». Я завмер і виставив поперед себе руки. Інший бугай хотів підвестися з підлоги й перечепився через тіло Яди.

— Так, — Юкіо оглянув решту кімнати, махаючи бластером здебільшого в напрямі Сильви. — Годі. Я не знаю, що у вас тут за лайно коїться, але ти…

Сильва витиснула одне слово.

— Орр.

В закритому приміщенні знову прогриміло. Цього разу — зі сліпучою блискавкою. Я коротко встиг побачити подобу розметаних та розгалужених завитків білого вогню, що пролетів повз мене і ввігнався в Юкіо, в його охоронця, що стояв переді мною, і в того, що й досі намагався підвестися з підлоги. Охоронець простягнув руки вперед, ніби приймаючи в обійми той вибух, що огорнув його від грудей і до підлоги. Він широко розкрив рота. Його окуляри переливалися полум’ям, відбиваючи спалах.

Вогонь пригаснув і розплився переливчасто-фіолетовими плямами післясяйва по всьому моєму полю зору. Я кліпав, намагаючись детально все розглянути.

Від охоронця на підлозі залишилися дві задимлені половинки, і досі з «Сегедами», міцно затиснутими в кулаках. Надмірний розряд стопив його долоні й зброю в одне місиво.

Той, що підводився, так і не встиг цього зробити. Він знову лежав поруч із Ядою, та й то лиш та його частина, що раніше була нижче ребер.

У Юкіо посередині з’явилася наскрізна дірка, в якій колись були всі внутрішні органи, що він їх мав. Обвуглені ребра стриміли з країв верхньої половини бездоганно овальної рани, крізь яку було видно кахлі підлоги — все скидалося на дешевий спецефект з експерії.

Кімната сповнилася різким смородом випорожнених кишок.

— Гм. Здається, спрацювало.

Орр пройшов повз мене, щоб роздивитися те, що вочевидь було справою його рук. Він і досі був голий по пояс, і я побачив досі розкриті випускні отвори, що утворювали вертикальну лінію з одного боку спини. Вони скидалися на чималі риб’ячі зябра, що коливалися по краях, виводячи назовні тепло. Він попрямував до Ядвіги й схилився над нею.

— Вузький промінь, — встановив він. — Винесло серце й більшу частину правої легені. Вже нічого не вдієш.

— Хто-небудь, причиніть двері, — запропонувала Сильва.

Усе пройшло доволі стрімко, як військова нарада. Ця команда списантів мала кілька років спільно проведеного часу в бойовій прошивці за спиною, і вони перемовлялися миготливою стенографією, що покладалася на внутрішній діалог і стислу жестову мову такою ж мірою, як і на звичайні слова. Тренована посланська інтуїція, що працювала на повну потужність, ледь-ледь дозволяла мені розуміти й устигати за ними.

— Доповісти? — Кійока, сухорлява жінка в чохлі, що міг бути тільки вирощеною на замовлення маорійською моделлю. Вона не зводила очей з Ядвіги, що лежала на підлозі, й кусала губу.

— Кому? — Орр наділив її швидким жестом з великого пальця й мізинця.

Його інша рука простукала лінію по обличчю.

— О. А він?

Сильві щось зробилося з обличчям, вона показала кудись униз. Я не вловив, здогадався й ухопився за здогад.

— Вони приходили по мене.

— Трясця, та невже? — Орр дивився на мене з почуттям, близьким до відкритої ворожості. Отвори на його спині й грудях позакривалися, але, дивлячись на його велетенську м’язисту статуру, неважко було уявити, як вони розкриваються для нового залпу. — Ох і добрі ж у тебе друзяки.

— Не думаю, що вони б перетнули межу, якби Яда не стрибнула на охоронця. То було непорозуміння.

— Непоро… Падло. — Його очі розширилися. — Яда загинула, срака ти з вухами.

— Вона не справді померла, — уперся я. — Можна вирізати пам’ять і…

— Вирізати? — слово пролунало смертельно тихо. Він підступив ближче, насунувшись на мене. — Ти хочеш, щоб я патрав друзів?

Відшукавши у спогадах положення сталево-сірих випускних трубок, я здогадався, що більша частина його правого боку була штучна, і що п’ять випускних отворів живляться від блоку, встановленого десь у нижній половині грудної клітки. Завдяки недавнім проривам у нанотехнологіях, великі розряди енергії на близьких дистанціях можна спрямовувати майже куди завгодно. Провідні наночастки їхали на розряді, як серфер на хвилі, засмоктуючи енергію й тягнучи локальне поле туди, куди їх спрямувала програма запуску.

Я подумки зробив собі зарубку — якщо доведеться на нього напасти, заходити зліва.

— Пробач. Я просто зараз не бачу іншого виходу.

— Ти…

— Орре, — Сильва рубонула долонею вбік. — Мотлох, тут, час. — Вона похитала головою. Інший знак, великий і вказівний пальці з силою розділені пальцями іншої долоні. З виразу її обличчя я здогадався, що вона також передавала щось через командну мережу. — Склад, де раніше. Три дні. Лялька. Спалити й витерти, зараз.

Кійока кивнула.

— Діло, Орре. Лас? Ох.

— Так, це можна зробити, — Орр не занурився в передачу цілком. Він і досі сердився й говорив повільно. — Тобто, так. Добре.

— Залізо? — знову Кійока, якийсь складний відлік на пальцях, нахил голови. — Струм?

— Ні, час є, — Сильва показала рівну долоню. — Орр і Мікі. Легко. І без доків. Це, це, може це. Вниз.

— Зрозуміло, — Кійока перевірила дисплей на рогівці, поглянувши вгору і вліво, щоб пробігтися даними, які перекинула їй Сильва. — Лас?

— Ще ні. Я просигналю. Рушай.

Жінка в маорійському чохлі зникла у своїй кімнаті й уже за мить показалася з неї, натягуючи недоладну сіру куртку, а тоді вийшла геть. Вона дозволила собі єдиний погляд на тіло Ядвіги і зникла.

— Орре, треба різати. — На мене великим пальцем. — Гевара.

Велет кинув на мене останній пекучий погляд і пішов до скрині в кутку кімнати, з якої дістав віброножа з широким лезом. Він повернувся й став переді мною зі зброєю, достатньо рішуче, щоб я напружився. Тільки очевидне — що Оррові не потрібен був ніж, аби мене розмазати — утримало мене від того, щоб кинутися на нього. Моя фізична реакція, певно, була дуже помітною, тому що велетень оцінив її зневажливим бурчанням. Тоді він розвернув ножа в руці й простягнув його руків’ям уперед.

Я взяв його.

— Хочете, щоб це зробив я?

Сильва перейшла до тіла Ядвіги й подивилася на наслідки конфлікту.

— Так, як хочу, щоб ти видобув пам’яті зі своїх двох друзів. Думаю, практики тобі не бракує. Яду можеш облишити.

Я кліпнув.

— Ви залишите її?

Орр знову пирхнув. Жінка глянула на нього й намалювала жестом спіраль. Він придушено зітхнув і пішов до своєї кімнати.

— Залиш Яду мені, — її обличчя затуманилося, вона зосередилася на недоступних мені рівнях. — Берися за ножа. І поки ти працюєш, може, розкажеш мені, кого саме ми тут убили?

— Аякже, — я пішов до трупа Юкіо й перекинув його тим, що колись було передньою частиною тіла, донизу. — Це — Юкіо Хіраясу, місцевий якудза, але скидається на те, що син когось важливого.

Ніж у моїй руці ожив і загудів, його вібрації неприємно відгукувалися аж у моєму пораненому боці. Я струсив цокітливий зубний дрож, приклав складену долоню до потилиці Юкіо, щоб притримати, й почав різати хребет. Мішаний сморід смаленої плоті й лайна геть не допомагав працювати.

— А інший? — спитала вона.

— Одноразовий бугай. Ніколи його раніше не бачив.

— Нам варто брати його з собою?

Я знизав плечима.

— Думаю, краще, ніж лишати тут. Можна викинути його за борт на пів дорозі до Нового Хоко. А за цього я на твоєму місці взяв би викуп.

Вона кивнула.

— Так і думала.

Ніж прогризся через останні міліметри хребетного стовпа і врізався в шию під ним. Я вимкнув його, перехопив у руці й зробив новий надріз, на кілька хребців нижче.

— Це якудза надважкої категорії, Сильво, — у мене кишки стигнули від спогадів про телефонну розмову з Танаседою. Той семпай уклав зі мною угоду виключно на цінності Юкіо живого і здорового. І він доволі чітко пояснив, що буде, якщо це зміниться. — Зі зв’язками в Міллспорті, можливо, і з Першими родинами. Вони підуть за вами з усім, що мають.

Її очі не читалися.

— І за тобою теж.

— Дозволь мені самому цим перейматися.

— Дуже щедро з твого боку. Але, — вона замовкла, коли вдягнений Орр вийшов зі своєї кімнати й подався до дверей, коротко кивнувши. — Я думаю, ми з цим упораємося. Кі зараз підчищає наші електронні сліди. Орр може випалити всі кімнати за пів години. Так у них залишаться тільки…

— Сильво, йдеться про якудзу.

— Тільки очевидці й периферичні відеозаписи, до того ж за дві години ми вже будемо в дорозі до Драви. Туди за нами ніхто не кинеться. — В її голосі раптом почулася затамована гордість. — Ані якудза, ані Перші родини, ані навіть драні посланці — ніхто не хоче дорватися до віймінтів.

Як і будь-яка бравада, ця була недоречна. Хоча б тому, що шість місяців тому я почув від старого друга, що посланське командування таки добивалося контракту на Нове Хоккайдо — просто вони виявилися не досить дешевими, щоб задовольнити наново знайдену віру уряду Мечека в нерегульовані ринкові сили. Я пам’ятаю їдку посмішку на сухому обличчі Тодора Муракамі, коли ми розкурювали люльку на поромі з Акана до Нової Канаґави. Запашний дим у зимовому повітрі Плеса і тихий шум виру на задньому плані. Вітерець, що віяв з води, колихав коротке волосся Муракамі. Він не мав би там бути й балакати зі мною, але посланцю важко вказувати, що робити. Вони знають, чого варті.

Та нехай той Лео Мечек зникне в сраці. Ми сказали йому, скільки воно коштуватиме. Він не може собі цього дозволити, то чия це має бути проблема? Ми маємо економити й наражати життя посланця на небезпеку, щоб він міг повернути Першим родинам ще трохи податків, які вони платять? До біса це. Ми не якісь усрані місцеві.

Ти місцевий, Тоде, — захотілося зазначити мені. — Народився і виріс у Міллспорті.

Ти знаєш, що я маю на увазі.

Я знав, що він мав на увазі. Руки місцевого уряду закороткі, щоб дістати до важелів управління Посланського Корпусу. Посланці йдуть туди, куди потрібно Протекторатові, і більшість місцевих урядів благають будь-яких богів, щоб їхній спосіб управління ніколи не накликав таких екстрених засобів з його боку. Наслідки втручання посланців можуть бути дуже неприємними для всіх причетних.

Вся ця ідея з тендером все одно підісрана. Тодор випустив стовп свіжого диму через поруччя. Ніхто не може нас собі дозволити, ніхто нам не довіряє. Не бачу в цьому сенсу.

Я думав, що це заради того, щоб відбити неопераційні витрати за час, коли ви, хлопці, сидите на своїх сраках без роботи.

Невже? І коли ж таке буває?

Справді? Я чув, що зараз усе доволі тихо. Тобто, з часів Дому Хунь. Розкажеш мені якихось байок про таємні перевороти?

Гей, семе. Він передав мені люльку. Ти вже не в команді. Пам’ятаєш?

Я пам’ятав.

Інненін!

Слово розривається на краю пам’яті, наче скинута бомба-мародер, що впала десь інде, але недостатньо далеко, щоб не зачепило. Червоні лазерні вогні й крики вмирущих людей, чиї свідомості заживо пожер вірус Ролінґа.

Я ледь здригнувся й затягнувся люлькою. Маючи посланську чутливість, Тодор це помітив і змінив тему.

То що в тебе за оборудка? Я думав, що ти зараз тусуєшся з Радулом Шегешваром. Ностальгія за рідним містом і дешева організована злочинність.

Еге ж. Я хмуро глянув на нього. І де це ти чув?

Він знизав плечима.

Десь. Знаєш, як буває. То чого тебе знову пре на північ?

Віброніж знову врізався в плоть і м’язи. Я вимкнув його і почав підважувати вирізану ділянку хребта з шиї Юкіо Хіраясу.

Цвіт якудзи, мертвий і позбавлений пам’яті. За сприяння Такеші Ковача — ось що буде написано на вивісці, що б я зараз не зробив. Танаседа прагнутиме крові. Імовірно, Хіраясу-старший теж. Можливо, він чітко усвідомлював, яким губоляпом і недоробком був його син, але чомусь я в цьому сумнівався. Та й навіть коли б і усвідомлював, то кожне правило обов’язку, якими підперезувалася якудза на Світі Гарлана, мало змусити його вчинити правильно. Отака вона, організована злочинність. Новопештська мафія гайдуків Радула Шегешвара чи якудза, північ чи південь — усі вони до всирачки однакові. Убога залежність від кровних зв’язків.

Війна з якудзою.

Чого тебе знову пре на північ? Я глянув на вирізану ділянку хребта й на кров на своїх долонях. Не цього я прагнув, коли сідав на аероплав до Текітомури три дні тому.

— Мікі? — на мить це ім’я нічого для мене не значило. — Гей, Мікі, ти в порядку?

Я глянув угору. Вона стежила за мною з прискіпливим неспокоєм. Я силувано кивнув.

— Так. Усе добре.

— Ну, тоді як думаєш, ти зміг би працювати трошки швидше? Орр скоро повернеться і зразу захоче почати.

— Аякже, — я перевернув другий труп. Ніж знову ожив. — Мені все одно цікаво, що в тебе за плани на Ядвігу.

— Побачиш.

— Якийсь фокус, та?

Вона нічого не сказала, а тільки підійшла до вікна й визирнула назовні, у світло й гомін нового дня. А тоді, коли я зробив на хребті другий надріз, вона озирнулася в кімнату.

— Чого б тобі не поїхати з нами, Мікі?

Ніж зіскочив з кістки й занурився по руків’я.

— Що?

— Їдьмо з нами.

— До Драви?

— Ох, ти мені казатимеш, що маєш кращі шанси проти якудзи в Текітомурі?

Я звільнив лезо й закінчив надріз.

— Мені потрібне нове тіло, Сильво. Моє теперішнє геть не в тому стані, щоб зустрічатися з віймінтами.

— Що якби я могла це владнати?

— Сильво, — я крекнув од натуги, видобуваючи ділянку хребта з тіла. — Де ти хочеш знайти мені нове тіло на тому тридраному Новому Хоккайдо? Та земля й так заледве терпить людське життя. Де ти збираєшся шукати там обладнання?

Вона вагалася. Я облишив роботу — пробуджена посланська інтуїція усвідомила, що треба послухати.

— Минулого разу, — повільно сказала вона, — ми там натрапили на урядовий командний бункер у пагорбах на схід від Шопрона. Розумні замки були надто складні, щоб зламати їх за час, що ми мали, ми однак були надто далеко на півночі, і та територія кишить віймінтами, але я зазирнула достатньо глибоко для загального огляду. Там повністю обладнана медична лабораторія з усім начинням, від установки для перечохлення до кріокамер з клонами. А ще два десятки чохлів — бойовий біотех, судячи з сигнатур.

— Ну, це було б логічно. Це туди ви хочете доправити Ядвігу?

Вона кивнула.

Я замислено подивився на колодочку хребта в руці й на рану з роздертими краями, з якої я її видобув. Я подумав про те, що зробить зі мною якудза, якщо впіймає в цьому чохлі.

— І надовго ви туди?

Вона знизала плечима.

— На скільки буде треба. Ми запаслися на три місяці, але минулого разу вичерпали свою квоту за половину цього часу. Якщо захочеш, зможеш повернутися раніше. Аероплави регулярно ходять із Драви.

— І ти певна, що те добро в бункері й досі працює.

Вона усміхнулася й похитала головою.

— Чого ти?

— Це ж Нове Хоко, Мікі. Там усе досі працює. В цьому вся проблема того всраного краю.

Розділ п'ятий

Аероплав «Зброя для Ґевари» мав достоту такий само вигляд, як можна було уявити з назви — важко броньована й малопомітна акула, а не корабель, зі шпичаками озброєння згори, що скидалися на колючки спинного плавця. На різку відміну від комерційних аероплавів, що сновигали маршрутами між Міллспортом і Шафрановим архіпелагом, він не мав зовнішніх палуб чи веж. Місток — стерта мозоля у передній частині нудно-сірої надбудови, а борти без жодних примітних рис гладенькими вигинами розходилися в боки й простягалися по корпусу. Два вантажні шлюзи, що відкривалися обабіч носа, з виду були спроектовані для того, щоб викидати назовні зграї ракет.

— Ви впевнені, що все вийде? — спитав я Сильву, коли ми досягли схиленої до води стикувальної рампи.

— Розслабся, — прогримів Орр позаду мене. — Це не круїзний лайнер на Шафрановій лінії.

Так і було. Як на операцію, що, за твердженням уряду, велася з дотриманням найсуворішої політики безпеки, посадка списантів на борт вразила мене кричущою недбалістю. Біля кожного шлюзу стюард у заляпаній синій уніформі приймав паперові документи і зчитував з них авторизації пристроєм, який майже не порушив би історичної атмосфери в експерії про часи Заселення. Нерівні черги особового складу, що сходив на борт, зміїлися причалом в усі боки, стоячи по гомілки у ручній поклажі. У холодному ясному повітрі передавалися з рук в руки пляшки й люльки. Туди й сюди чергою бігали вимучені веселощі й кривляння, а ще повторювані жарти про антикварний зчитувач авторизацій. Стюарди раз-по-раз утомлено всміхалися у відповідь.

— В якій сраці застряг наш Лас? — спитала Кійока.

Сильва знизала плечима.

— Він прийде. Завжди приходить.

Ми стали до найближчої черги. Купка списантів перед нами трохи поозиралася, кілька разів зміряла поглядами зачіску Сильви, а тоді повернулася до своєї внутрішньої гризні.

В цьому натовпі вона не здавалася дивною. Високий чорношкірий чохол на кілька груп далі в черзі мав заплетену в дреди гриву подібних пропорцій, а крім нього подекуди виднілися й інші, менш імпозантні.

Ядвіга тихо стояла коло мене.

— Це в Ласа якась патологія, — сказала мені Кійока, дивлячись куди завгодно, тільки не на Яду. — Завжди приходить у свинячий голос.

— Він так прошитий, — замислено сказала Сильва. — Без нахилу до балансування на межі не вийде зробити кар’єру прудкориба.

— Гей, я теж із прудкорибів, але приходжу вчасно.

— Ти не провідний прудкориб, — сказав Орр.

— Он воно що. Слухайте, ми всі… — вона глянула на Ядвігу й куснула губу. — Провідний — це просто позиція на полі. Лас прошитий точнісінько так само, як я чи…

Дивлячись на Яду, нізащо не можна було здогадатися, що вона мертва. Ми причепурили її на квартирі — променева зброя припікає рану, зазвичай від неї геть небагато крові — одягли її в тісний бойовий жилет морпіхоти й куртку, що прикривала рани, начепили великі чорні поляризовані окуляри на її розчахнуті від шоку очі. Тоді Сильва сягнула до неї через командну мережу й завела її руховий апарат. Гадаю, там довелося трохи зосередитися, але і близько не так сильно, як доведеться їй, коли вона виведе свою команду проти віймінтів на Новому Хоко. Вона змусила Яду йти біля свого лівого плеча, а ми оточили їх фалангою. Прості команди м’язам обличчя стулили рота мертвої списантки, а що ж до сіро-блідого обличчя — ну, в поляризованих окулярах і з обвислою сірою шкіряною торбою через плече Яда мала вигляд не гірший, ніж після відходу від трясучки та ендорфінового вибуху. Не думаю, що решта з нас була б привабливішою.

— Ваша авторизація, будь ласка.

Сильва подала пачку паперів, і стюард заходився по одному заганяти їх у зчитувач. Певно, вона одночасно передала мережею коротку команду м’язам шиї Ядвіги, бо мертва жінка трохи силувано нахилила голову, ніби оглядаючи броньований бік аероплава. Прекрасна ідея, все дуже природно.

— Сильва Ошіма. Команда з п’яти, — сказав стюард і підвів голову, щоб порахувати. — Багаж уже завантажений.

— Все правильно.

— Призначені каюти… — він примружився до екрана зчитувача. — Готово. З Р19 по Р22, нижня палуба.

Позаду, коло вершини рампи, зчинилося якесь вовтузіння. Ми всі озирнулися, крім Ядвіги. Я помітив вохряне вбрання, бороди, сердиту жестикуляцію й почув підвищені голоси.

— Що сталося? — недбало спитала Сильва.

— Ох — бородаті, — Стюард знову зібрав документи в пачку. — Увесь ранок нишпорять причалом. Кажуть, їх поскубла пара списантів в якомусь закладі ген на схід звідси. Ви ж знаєте, які вони стають, коли про це заходить мова.

— Еге ж. Довбані пережитки. — Сильва взяла папери й поклала їх кишені до куртки. — А в них є описи, чи їм підійдуть будь-які двоє списантів?

Стюард гмикнув.

— Кажуть, відео нема. Той заклад використовував усю наявну потужність під голопорно. Але в них є описи від свідків: жінка і чоловік. О, і в жінки було волосся.

— Господи, то це можу бути і я, — засміялася Сильва.

Орр дивно на неї глянув. Позаду нас наростав гамір.

Стюард знизав плечима.

— Так, це міг бути будь-хто з кількох десятків чільників, яких я впустив сюди від ранку. Знаєте, що мені цікаво — а що купка священників робила у барі, де крутять голопорно?

— Дрочила, — припустив Орр.

— Релігія, — сказала Сильва. У неї раптом клацнуло в горлі, ніби її мало знудити. Ядвіга нестійко захиталася біля мого боку, і повернула голову різкіше, ніж це зазвичай роблять люди. — Чи спадало комусь на думку…

Вона буркнула з глибини черева. Я метнув погляд на Орра й Кійоку і побачив, як напружилися їхні обличчя. Стюард дивився на неї, зацікавлений, але ще не стурбований.

— …що кожне людське святе таїнство — це дешева відмовка, що…

Ще один здавлений звук. Ніби слова виривало з якогось місця, де їх чимось замулило. Ядвіга захиталася ще сильніше. Тепер обличчя стюарда почало змінюватися. Він вловив, що запахло негараздом. Навіть списанти в черзі позаду почали перемикати увагу зі штовханини вгорі рампи на цю бліду жінку і слова, що бризкали з неї зарядами.

— …що вся історія людства може бути просто гімняною відмовкою за неспроможність забезпечити жінкам пристойний оргазм.

Я різко тупнув по її нозі.

— Точно.

Стюард нервово засміявся. Квеллістські сентенції, хоч і з раннього, поетичного періоду, в культурному каноні Світу Гарлана і досі мали на собі гриф «Використовувати обережно». Існувала загроза, що захоплення ними може перекинутися на її пізніші політичні теорії, а також, звісно, на практики. Можна скільки завгодно називати аероплави іменами героїв революцій, але вони мають бути так далеко в минулому, щоб ніхто не пам’ятав, за що вони билися.

— Я… — замислено сказала Сильва. Орр допоміг їй.

— Посперечаймося про це пізніше, Сильво. А спершу зійдімо на борт. Дивись, — він пхнув її ліктем. — Яда вже просто стоячий труп, та і я почуваюся не краще за неї. Нумо…

Вона випросталася й кивнула.

— Так, пізніше, — погодилася. Труп Ядвіги перестав хитатися і навіть реалістично приклав долоню до чола.

— Вчорашнє важкувато виходить, — сказав я, підморгуючи стюардові. Він розслабився і всміхнувся.

— Як я вас розумію, люди.

Глумливий регіт з верху рампи. Я почув слово «мерзенний», а за ним — звук електричного розряду. Певно, силові кастети.

— Мабуть, зловили більшу рибину, ніж були годні побороти, — сказав стюард, дивлячись повз нас. — Треба було готуватися краще, якщо збиралися патякати таке у порту, битком набитому списантами. Ну, гаразд. Проходьте вже.

Ми пройшли крізь шлюз, і ніхто не спотикнувся, а тоді спустилися коридорами з металевою луною й заходилися шукати свої каюти. Труп Яди за моєю спиною витримував свій механічний темп. Решта команди поводилася так, ніби нічого не сталося.

— І що це було за лайно?

Нарешті я зміг поставити це запитання десь через пів години. Команда Сильви оточила її в каюті, з виду знічена. Оррові довелося пригнутися під силовими балками стелі.

Кійока видивлялася щось крізь крихітний односторонній ілюмінатор, страшенно зацікавившись чимось у навколишніх водах. Ядвіга лежала долілиць на койці. Ласло й досі не було й духу.

— То був глюк, — сказала Сильва.

— Глюк, — кивнув я. — А часто такі глюки трапляються?

— Ні. Не часто.

— Але бувало й раніше.

Орр пригнувся під балкою і став наді мною.

— Чого б тобі не облишити це, Мікі. Ніхто не силував тебе йти з нами. Якщо не подобаються умови, можеш просто здриснути, хіба ні?

— Мені просто цікаво знати, що ми робитимемо, якщо Сильва випаде з мережі й почне ректи квеллізми посеред сутички з віймінтами, от і все.

— Залиш нам клопоти про віймінтів, — беземоційно мовила Кійока.

— Так, Мікі, — Орр вискалився. — Ми цим заробляємо на життя. А ти просто розслабся й насолоджуйся мандрівкою.

— Я просто хочу…

— Закрити свою пельку, або…

— Дивіться, — вона промовила це дуже тихо, але Орр і Кійока розвернулися на звук її голосу. — Мабуть, краще вам залишити нас із Мікі, щоб ми могли про це поговорити.

— Ох, Сильво, та він просто…

— Він має право знати, Орре. Дайте мені пояснити йому.

Вона дивилася, як вони виходили, почекала, поки розсунуться двері каюти, а тоді пройшла повз мене до свого стільця.

— Дякую, — сказав я.

— Дивись, — мені знадобилася якась мить, щоб зрозуміти — цього разу вона хоче, щоб я буквально подивився. Вона сягнула рукою до волосся й витягла центральний дріт. — Ти знаєш, як усе працює. Його обчислювальна здатність більша, ніж у більшості міських баз даних. Так має бути.

Вона відпустила дріт і труснула головою, щоб його прикрило волосся. Навколо її губ замерехтіла усмішка.

— Коли ми в полі, вірусна атака налітає з такою силою, що може вишкребти з людини свідомість, як м’якуш зі стиглого фрукта. Тут тобі й інтерактивний код віймінтів, що намагається відтворити себе, і машинні системи наступу, і оболонки особистісних конструктів, і залишки інших передач, і ще багато чого. Треба, щоб я була здатна стримати це все, використати його і не дати нічому протекти в мережу. Це моя робота. Постійна. І яке б хороше прибирання я не проходила пізніше, якась частина цього лайна не стирається. Сліди, залишковий невбиваний код. — Вона легенько здригнулася. — Привиди. Там, за бар’єрами, залягло таке, що я про нього навіть думати не хочу.

— Схоже на те, що настав час комусь оновити своє залізо.

— Еге ж, — кисло всміхнулася вона. — Просто наразі у мене нема вільної копійчини. Розумієш, про що я?

Я розумів.

— Нова технологія. Залізо дороге до всирачки, га?

— Отож. Технологія нова, тому і ціна непристойна. Вони отримують субсидії від Гільдії, фінансування на оборону від Протекторату, а тоді вивалюють таким, як я, повну ціну, яку назвали дослідницькі лабораторії з Санкції.

Я знизав плечима.

— Ціна прогресу.

— Еге ж, я бачила цю рекламу. Падлюки. Слухай, те, що трапилося — це якраз втручання того бруду, не варто цим перейматися. Можливо, воно пов’язане з тим, що я намагаюся хакнути Яду. Зазвичай я такого не роблю, це неактивний ресурс. І саме в цю ділянку система управління даними зазвичай скидає залишкове лайно. Певно, керування нервовою системою Яди вимило його на поверхню.

— Ти пам’ятаєш, що казала?

— Не дуже, — вона потерла щоку й натиснула пучками на заплющене око. — Щось про релігію? Про бородатих?

— Ну, так. Почала звідти, а тоді заходилася переказувати ранню Квеллкристу Сокольничу. Ти ж не квеллістка?

— Чорт забирай, ні.

— От і я так не думав.

Вона замислилася. Десь під її ногами легенько загули двигуни «Зброї для Ґевари». До відправлення до Драви лишилися секунди.

— Може, я підхопила це від дрона-пропагандиста. На сході їх і досі багато — вони не варті жодної винагороди за списання, тому їх ніхто не чіпає, якщо вони не підсирають місцеві канали зв’язку.

— А котрийсь із них може бути квеллістом?

— О так. Принаймні чотири чи п’ять фракцій, що перепаскудили Нове Хоко, надихалися квеллізмом. Чорт, із того, що я чула, вона сама там воювала в часи, коли розгорілося Виселення.

— Так говорять.

У двері подзвонили. Сильва кивнула мені, і я пішов відчиняти.

У коридорі, що легенько трусився, стояв низький жилавий чоловік із довгим чорним волоссям, зібраним ззаду у хвіст. Він рясно спітнів.

— Ласло, — здогадався я.

— Так. А ти що за чорт?

— Довга історія. Хочеш поговорити з Сильвою?

— Було б непогано, — він щедро поливав свої слова іронією. Я відступив убік і впустив його. Сильва роздратовано оглянула його згори вниз.

— Заліз через канал спуску рятувальних плотів, — оголосив Ласло. — Піднявся обвідними трубами, а тоді вгору семиметровим димарем із полірованої сталі. Нічого особливого.

Сильва зітхнула.

— Це не круто, Ласе, і нерозумно — і одного дня ти не встигнеш на всраний корабель. І що ми тоді матимемо замість провідного?

— Ну, скидається на те, що ви вже підбираєте заміну, — він зиркнув у мій бік. — До речі, хто це такий?

— Мікі, Ласло, — байдужий жест від одного до іншого. — Ласло, познайомся з Мікі Передчутливим. Наш тимчасовий компаньйон у цій подорожі.

— Ти провела його на борт із моїми посвідками?

Сильва знизала плечима.

— Ми все одно ніколи ними не користуємося.

Ласло помітив тіло Ядвіги, і на його кощавому обличчі засвітилася усмішка. Він пройшов кімнатою й ляснув її по сідниці. Насупився, коли вона не відреагувала. Я зачинив двері.

— Господи, що вона приймала вчора ввечері?

— Вона мертва, Ласе.

— Мертва?

— Наразі так, — Сильва глянула на мене. — Ти пропустив доволі багато кіна.

Очі Ласло повторили шлях Сильвиного погляду через кімнату.

— І це якось стосується нашого високого чорнявого синтетичного друга?

— Правильно, — мовив я. — Як я сказав раніше, це довга історія.

Ласло перейшов до ніші й набрав води в долоні. Він занурив обличчя в воду й запирхав.

Тоді обтер мокрі руки об волосся, зализавши його назад, вирівнявся й зиркнув на мене у дзеркало. Він підкреслено розвернувся в бік Сильви.

— Гаразд, капітане. Я слухаю.

Розділ шостий

До Драви ми дісталися за добу.

Ще з пів дороги через море Андраші «Зброя для Ґевари» йшла на тихому ходу, розкинувши тенета сенсорів якомога ширше й привівши системи озброєння в режим очікування. Офіційна позиція уряду Мечека полягала в тому, що всіх віймінтів створювали для війни на суходолі, тож у них не було жодного способу вибратися з Нового Хоко. Але бувалі команди списантів доповідали про такі апарати, про яких в архіві на тему Військових Машинних Інтелектів не було жодної згадки, а це натякало на те, що принаймні частина військових машин, які й досі нипали континентом, знайшла спосіб еволюціонувати за межі своїх початкових програмних параметрів. Пошепки казали про експериментальну нанотехнологію, що зірвалася з прив’язі. Офіційна позиція проголошувала нанотехнологічні системи надто грубими й малозрозумілими у часи Виселення, щоб їх тоді могли застосувати як зброю. Те, що передавалося пошепки, зневажливо називалося антиурядовим панікерством, але офіційна лінія висміювалася скрізь, де зустрічалися тямовиті співрозмовники. Без супутникового покриття чи повітряної розвідки було неможливо довести жодну з версій. Панували міфи й дезінформація.

Ласкаво просимо до Світу Гарлана.

— Важко повірити, — пробурмотів Ласло, коли ми проходили останні кілька кілометрів угору гирлом до покинутих доків Драви. — Чотири сотні років на цій драній планеті, а ми ще й досі не можемо піднятися в повітря.

Він якось вибив доступ до однієї з оглядових галерей просто неба, які повипускав аероплав зі своєї броньованої спини, коли ми опинилися під парасолькою нагляду бази в Драві. Ще якимось чином він умовив нас піти туди разом із ним, і тепер ми всі стояли й ловили дрижаки від вогкого ранкового холоду, а мовчазні причали Драви пропливали з обох боків. Над головою простиралося сіре неперспективне небо.

Орр підняв комір.

— Щойно знайдеш спосіб списати орбітальний супутник, Ласе, дай нам знати.

— Підтримую, — сказала Кійока. — Зніми з неба супутник, і Міці Гарлан смоктатиме тобі щоранку, поки ти житимеш.

То була звичайна балачка для команд списантів, аналогічна байкам про п’ятдесятиметрових пляшкоспинів, які розповідали в барах Міллспорта капітани чартерних суден. Скільки б ти не настріляв на Новому Хоко, заробіток все одно мав людський масштаб. Якими б ворожими не були віймінти, врешті-решт, вони були створені нами самими, і то не далі як три століття тому. Вони не могли дорівнятися до спокусливого обладнання, яке марсіяни, вочевидь, залишили на орбіті навколо Світу Гарлана приблизно п’ятсот тисяч років тому. Обладнання, яке, з причин відомих тільки йому самому, спопеляло чисто тобі все, що здіймалося в повітря, дротиком ангельського полум’я.

Ласло похукав на руки.

— Якби вони захотіли цього, їх уже давно можна було б звести з неба.

— Ох, знову ти про це, — Кійока закотила очі.

— Про супутники наговорили купу краб’ячого гімна, — впирався Лас. — Про те, що вони встрелять будь-що більше чи швидше за гелікоптер, але чотири сотні років тому ми якось спромоглися нормально приземлитися на баржах-колоніях. Про те…

Орр пирхнув. Я побачив, що Сильва заплющила очі.

— …що уряд має ті гіперлітаки, які вони тримають на полюсі, і коли вони літають, то з ними нічого не трапляється. Про всі ті випадки, коли орбіталки виносять щось розташоване на поверхні, тільки про це багато не розповідають, а воно трапляється постійно. Ви, мабуть, не чули про той поглиблювач дна, який знайшли вчора розтрощеним коло мису Саншін…

— Про нього я знаю, — роздратовано сказала Сильва. — Почула, поки ми дожидалися тебе в черзі вчора вранці. Було сказано, що він біля мису наскочив на мілину. Ти вишукуєш таємну змову там, де є тільки некомпетентність.

— Капітане, ясно, що вони так сказали. Як же їм ще казати.

— Ох, та заради сраки.

— Ласе, синочку мій, — Орр поклав важку руку на плечі провідного прудкориба. — Якби то було ангельське полум’я, то від них не залишилось би мокрого місця. Ти ж знаєш. І ти чортяцьки добре знаєш, що в покритті біля екватора є прогалина, крізь яку можна провести цілий флот барж-колоній, якщо правильно все порахувати. Тому чого б тобі не покинути на якийсь час це змовницьке лайно й не оцінити пейзаж, який ти витяг нас усіх дивитися?

Видовище було доволі разюче. Драва свого часу була і торговим, і військовим портом для внутрішнього Нового Хоккайдо. Портовий район бачив кораблі з кожного міста планети, а буяння архітектури за доками заходило на десяток кілометрів до підніжжя гір і було домівкою майже для п’яти мільйонів людей. У розквіті комерційних сил Драва сперечалася заможністю й прогресивністю з Міллспортом, а військово-морський гарнізон був одним із найсильніших у північній півкулі.

Тепер ми проходили повз ряди підірваних складів часів Заселення, контейнери й крани розкидані по доках, як дитячі іграшки, а торгові судна затоплені на якорі від краю до краю причалу. Калюжами навколо розливалися гидезні хімічні плями, і єдиними живими істотами в полі зору була жалюгідна з виду зграйка лисокрилів, що била крилами на перекошеному й хвилястому даху складу. Коли ми його проминали, один із них захилив голову і виголосив тріскотливий виклик, але то явно було для годиться.

— Оцих треба стерегтися, — похмуро сказала Кійока. — Вони непоказні, але розумні. В більшості місць вони вже вичистили узбережжя від бакланів і мартинів, і відомі випадки, коли вони нападали на людей.

Я знизав плечима.

— Ну, це ж їхня планета.

Показалися укріплення берегового плацдарму списантів. Сотні метрів гострого як бритва живого дроту, що невтомно повзав відповідно до своїх патрульних параметрів, нерівні ряди принишклих павучих блоків на землі й робовартові, що супилися на своїх сідалах на дахах. У воді над поверхнею виступало кілька бойових рубок автоматизованих мінісубмарин, які обрамлювали вигин гирла. Повітряні змії-розвідники ширяли через певні проміжки часу, прив’язані до кранів і комунікаційної щогли в серці плацдарму.

«Зброя для Ґевари» вимкнула тягу й дрейфувала боком між двома підводними човнами. На пристані кілька постатей відірвалися від роботи, і до новоприбулих долетіли голоси. Більшу частину роботи тихенько робили машини. Безпека плацдарму направила запит до навігаційної свідомості аероплава й дала дозвіл. Система автозахватів поговорила з гніздами доку, погодила траєкторію і вистрілила в яблучко. Дроти натяглися й підтягнули корабель. Багатосекційний коридор пробудився, вигнувся й приєднався до пасажирського шлюзу на березі. Антигравітація рвучко підняла судно до причального рівня. Клацнули двері.

— Час іти, — сказав Ласло й зник унизу, як щур у норі. Орр показав йому вслід непристойний жест.

— Випер нас сюди, а тоді тікаєш, як у срачці?

Назовні долинула нерозбірлива відповідь. Коридором стукали кроки.

— Ох, нехай іде, — сказала Кійока. — Все одно ніхто нікуди не дінеться, поки ми не поговоримо з Курумаєю. Навколо бульки буде черга.

Орр глянув на Сильву.

— Що робитимемо з Ядою?

— Залишимо тут, — чільниця із захватом розглядала огидне поселення з сірих булькобудів. Важко було повірити, що її вразило видовище — мабуть, вона слухала розмову автоматичних систем, розкривши чуття й загубившись у нескінченному потоці передач. Тоді вона рвучко вирвалася з нього й повернулася до своєї команди. — Каюти наші до обіду. Зараз нема сенсу її переносити, поки ми не знатимемо, що робити.

— А залізо?

Сильва знизала плечима.

— Те саме. Я не тягатиму те добро по Драві цілий день, поки ми чекатимемо на зустріч із Курумаєю.

— Думаєш, він знову нас пустить уперед?

— Після минулого разу? Чогось я сумніваюся.

Вузькі коридори нижніх палуб забивалися списантами, які тримали багаж у руках чи на голові. Двері кают поскладалися, їхні гості розбирали багаж перед тим, як і самим пірнути в тісняву. Гучні крики відскакували від стін коридорів на всі боки. Рух був спрямований переважно до носа й лівого борту, вихідного шлюзу. Ми вплелися у натовп і поповзли з Орром на чолі. Я тримався позаду і як міг захищав свої поранені ребра, та однак до них пробивалися випадкові штурхани. Я терпів зі стиснутими зубами.

Через суб’єктивно чималий відрізок часу ми вийшли з іншого кінця коридору для висадки й стали посеред булькобудів. Натовп списантів перед нами сунув між бульками до центральної щогли. На півдорозі туди на нас чекав Ласло, сидячи на розчахнутому пластиковому ящику. І либився.

— Чого ви так довго?

Орр удав, що гарчить. Сильва зітхнула.

— Ну хоч скажи, що ти вже взяв номерок.

Ласло розкрив долоню з серйозністю ілюзіоніста і явив нам крихітний шматок чорного кристала. З розмитого світла всередині склалося число «57». Побачивши число, Сильва і її супутники вибухнули приглушеними прокльонами.

— Так, це ще не скоро, — знизав плечима Ласло. — Вчорашні залишки. Там ще й досі роздають те, що лишилося. Я чув, що в Чистій Зоні вчора сталося щось серйозне. Ми ще встигнемо поїсти.

Він повів нас через табір до довгого сріблястого фургона, притуленого до одного з парканів периметра. Дешеві шаблонні столики й стільці утворювали кола довкруж віконця роздачі. По них розсіялося трохи публіки, що заспано й тихенько потягувала каву і їла сніданок з тарілочок із фольги. За віконцем рухалися туди й сюди, ніби по якихось рейках, троє операторів. Нас обдало парою і таким насиченим запахом їжі, що розворушилися навіть убогі чуття запаху й смаку синтетичного чохла.

— Місо і рис усім присутнім? — спитав Ласло.

Списанти забурчали на знак згоди й зайняли пару столиків. Я похитав головою. Синтетичним смаковим рецепторам навіть хороший суп із місо буде на смак як змивки. Я пішов до віконця разом із Ласло, щоб подивитися, що ще було на вибір. Зупинився на каві й парі порцій багатої на вуглеводи випічки. Я поліз по кредитний чип, але Ласло виставив руку.

— Гей, я тебе пригощу.

— Дякую.

— Нема за що. Ласкаво просимо до Сильвиних «Пролаз». Здається, я забув сказати це вчора. Пробач.

— Ну, вчора багато чого сталося.

— Точно. Хочеш чогось іще?

На касі стояв дозатор зі знеболювальним пластирем. Я відірвав пару смужок і помахав ними до оператора. Ласло кивнув, дістав власний кредитний чип і кинув його на прилавок.

— То тебе зачепили.

— Так. У ребра.

— Так і подумав, з того, як ти рухаєшся. Наші вчорашні друзі?

— Ні. До того.

Він звів брову.

— Заклопотана людина.

— Ти не повіриш наскільки, — я зірвав плівку з однієї зі смужок, закасав рукав і приліпив пластир. Тепла хвиля хімічного добробуту покотилася вгору по руці. Ми зібрали таці з їжею й понесли до наших столиків.

Списанти їли в зосередженій тиші, що дуже контрастувала з їхньою вранішньою гризнею. Столики навколо нас теж почали заповнюватися. Кілька людей кивнули команді Сильви, але здебільшого списанти трималися пихато. Команди збиралися у приватні маленькі компанії. До нас долітали багаті на спеціальні терміни уривки фраз, і той самий рубаний жаргон, що я його нахапався від моїх компаньйонів за минулі півтора дня. Оператори викрикували номери замовлень, і хтось налаштував приймача на станцію, що грала джаз часів Заселення.

Розслаблений і знеболений після обмивання шкіри, я вловив ці звуки, і вони винесли мене прямісінько в роки моєї новопештської юності. Вечори у «Ватанабе» щоп’ятниці — старий Ватанабе був прихильником джазових майстрів років Заселення, і безперестанку грав їхні мелодії, під стогони своїх молодших відвідувачів, які швидко стали ритуальними. Коли проведеш було досить часу у «Ватанабе», то якими б не були твої музичні вподобання, вони потроху зношувалися. Закінчувалося тим, що в душі викарбовувалася любов до розмірених ритмів.

— Стара річ, — сказав я, киваючи на динаміки на колесах.

Ласло крекнув.

— Ласкаво просимо до Нового Хоко.

Усмішки й обмін жестами з комбінацій пальців.

— Подобається музло, га? — спитала мене Кійока з повним ротом рису.

— І схоже на нього. Але я не впізнаю…

— «Діззі Чанго і Великий Усміхнений Гриб», — несподівано сказав Орр. — «По екліптиці». Але це переспіваний Чорний Таку. Сам Таку ніколи б не пустив скрипки на свій поріг.

Я здивовано зиркнув на велетня.

— Не слухай його, — сказала мені Сильва, ліниво почісуючи голову під волоссям. — Залізеш у ранні речі Таку та Іде, а там від циганщини аж дзвенить. Вони прибрали її тільки в «Міллспортських сесіях».

— То не…

— Привіт, Сильво! — біля столу зупинився молодий з виду чільник із волоссям, що стояло дибки від статики. На лівій долоні він утримував тацю з кавою, а через праве плече в нього був закинутий грубий жмут живого дроту, що неспокійно сіпався. — Ви вже вернулися?

Сильва усміхнулася.

— Привіт, Оїші. Скучив за мною?

Оїші награно вклонився. Таця на його розчепірених пальцях навіть не похитнулася.

— Як завжди. Набагато більше, ніж можна сказати про Курумаю-сана. Хочеш із ним сьогодні побачитися?

— А ти не хочеш?

— Та ні, ми не збираємося виходити. Вчора Кайша потрапила під якийсь контрвиплеск, тож тепер зможе вийти погуляти лишень за кілька днів. Ми посидимо в запасі. — Оїші знизав плечима. — Нам все одно платять. З резервного фонду.

— З довбаного резервного фонду? — Орр випростався. — А що тут учора було?

— А ви, народ, не знаєте? — Оїші здивовано озирнув усіх за столиком. — Вчора ввечері. Не чули?

— Ні, — терпляче сказала Сильва. — І тому спитали тебе.

— А, гаразд. Я думав, що натепер усі вже знатимуть. Ми натрапили на бродячий кооп. Всередині Чистої Зони. Учора вони почали збирати артилерію. Здорова самохідна гармата. Скорпіонове шасі. Довелося Курумаї всіх витягати звідти, поки нас не накрило.

— Щось лишилося? — спитав Орр.

— Невідомо. Ми винесли первинних складальників разом із гарматою, але багато мілкоти просто розсіялося. Дрони, поміжники — всяке таке лайно. Хтось казав, що бачив каракурі.

— Лайно краб’яче, — пирхнула Кійока.

Оїші знову знизав плечима.

— Кажу, що чув.

— Механічні ляльки? Не може бути, хоч усрися. — Кійока шугнула в свою стихію. — В ЧЗ вже понад рік не бувало каракурі.

— І машин теж не бувало, — зауважила Сильва.

— Іноді лайно трапляється. Оїші, як думаєш, нас можуть сьогодні призначити?

— Вас, народ? — Оїші знов усміхнувся. — Нізащо, Сильво. Не після минулого разу.

Сильва зажурено кивнула.

— Так і думала.

Джазовий трек затих на мажорній ноті. У звільнений простір увірвався настирний, горловий жіночий голос. У підібраних для нього словах вчувався якийсь архаїчний ритм.

— Це був погляд Діззі Чанго на класику «По екліптиці», де він вивів стару мелодію під нове світло. Так само, як і квеллізм, що освітлює ту прадавню несправедливість економічного порядку, який ми принесли з собою далекою дорогою крізь найчорніший космос аж від берегів Землі. Звісно, давно з’ясовано, що Діззі усе життя був квеллістом, і він неодноразово казав, що…

Серед присутніх списантів прокотився стогін.

— Ага, а ще він усе життя жер амфетамін ложкою, — вигукнув хтось.

Ді-джейка і далі щебетала свою пропаганду серед насмішок і кпинів. Вона століттями співала одну й ту саму зашиту в програму пісню. Але нарікання звучали як заїжджена платівка і скидалися на таку саму потерту традицію, як наші протести проти музики в «Ватанабе». Оррове глибоке знання джазу років Заселення отримало яке-не-яке пояснення.

— Поскакав далі, — сказав Оїші. — Можливо, здибаємося в Нечищеному, еге ж?

— Можливо, — Сильва подивилася йому вслід, а тоді повернулася до Ласло.

— Що з нашим часом?

Прудкориб видобув із кишені чип на чергу і показав його нам. Число змінилося на «52». Сильва гидливо видихнула.

— То що таке каракурі? — спитав я.

— Механічні ляльки, — зневажливо кинула Кійока. — Не хвилюйся, ти їх тут не побачиш. Ми їх минулого року вичистили.

Ласло знову запхнув чип до кишені.

— Це допоміжні машини. Бувають усіх форм і розмірів, маленькі завбільшки з лисокрила, тільки не літають. Руки й ноги. Іноді озброєні, а ще швидкі. — Він усміхнувся. — З ними не дуже весело.

Сильва раптом нетерпляче напружилася. Вона звелася на ноги.

— Я йду говорити до Курумаї, — оголосила вона. — Гадаю, настав час зголоситися до зачистки.

Загальний протест, голосніший за той, що ді-джейка викликала своєю пропагандою.

— …не серйозно кажеш.

— За зачистки платять лайно.

— Теліпатися ото туди-сюди…

— Народ, — вона підняла руки. — Мені все одно, чуєте? Якщо ми не обскачемо чергу, то не виберемося звідси до завтра. А це капець як недобре. Якщо хтось із вас забув, то нагадаю, що запах від Яди невдовзі стане антисоціальним.

Кійока відвела погляд. Ласло з Орром бурмотіли в залишки свого супу з місо.

— Хтось піде зі мною?

Тиша й потуплені погляди. Я озирнувся, а тоді випростався, розкошуючи в новій для мене відсутності болю.

— Аякже. Я піду. Той Курумая ж не кусається?

Вигляд він мав такий, ніби міг і вкусити.

Якось на Шарії я мав діло з одним вождем кочівників, таким шейхом, чиє багатство було розпихане по базах даних на всій планеті, який проводив свої дні за тим, що випасав напіводомашнених генетично адаптованих бізонів й жив у наметах на сонячній енергії по всьому Джаханському степу. Прямо чи непрямо йому присягала на вірність сотня тисяч степових кочівників, і всі, хто сидів з ним у наметі, відчували, яка в ньому зосередилася верховність.

Шіґео Курумая був блідішою варіацією такої постаті. Він домінував у командній бульці з такою самою стислогубою, гостроокою силою, і це при тому, що сидів за столом із купою встановленого обладнання й оточений фалангою списантів, що обступила його, чекаючи на своє призначення. Як і Сильва, він був чільником, — чорне з сивиною, заплетене волосся не приховувало центрального дроту, скрученого в самурайському стилі, що застарів на тисячу років.

— Особливе призначення, дайте дорогу, — Сильва вганялася плечем між іншими списантами. — Дайте дорогу. Особливе призначення. Чорт забирай, та розійдіться ж ви хоч трохи. Особливе призначення.

Вони бурчали й розступалися, і так ми пройшли наперед. Курумая майже не відвернувся від співрозмовників — трьох списантів, зачохлених у стрункі молоді тіла, в яких я почав упізнавати прудкорибський стандарт. Його обличчя було незворушне.

— Мені нічого не відомо про ваше особливе призначення, Ошіма-сан, — тихо сказав він, і списанти навколо нас вибухнули гнівом. Курумая по черзі поглянув на кількох із них, і гул стих. — Як я сказав…

Сильва показала заспокійливий жест.

— Знаю, Шіґео, знаю, що не маю такого призначення. Але я хочу його. Я пропоную «Пролаз» добровольцями на зачистку після каракурі.

Народом знову прокотився гул, але цього разу притамований. Курумая насупився.

— Проситеся на зачистку?

— Я прошу дозволу пройти. Мої хлопці й дівчата вдома позалазили в недобрі борги, і хочуть почати заробляти ще вчора. Якщо це значить ходити він дверей до дверей, ми візьмемося й за це.

— Спочатку знайди, де в цієї черги срака, і стань там, курво, — сказав хтось позаду нас.

Сильва трохи напружилася, але не розвернулася.

— Я чогось так і уявляла собі твою реакцію, Антоне. Теж хотів зголоситися, га? Прогуляй свою банду від будинку до будинку. Чогось мені здається, що вони тобі за це не подякують.

Я озирнувся на скупчених списантів і знайшов Антона, здорового бикуватого хлопця з гривою чільника, розфарбованою в півдюжини вкрай конфліктних кольорів. В очах він носив лінзи, що уподібнювали зіниці до підшипників, а під шкірою його слов’янських вилиць видніли прожилки дротів. Він легенько сіпнувся, але не ступив до Сильви ані кроку. Перевів металево-сірі очі на Курумаю.

— Ну ж бо, Шіґео, — усміхнулася Сильва. — Не кажи, що весь цей народ стоїть у черзі за призначенням на зачистку. Ну скільки бувалого люду зголоситься на таке лайно? Ти пошлеш на цю роботу зелень, бо заради грошей ніхто інший на таке не піде. Я підношу тобі цінний дар, і ти це знаєш.

Курумая оглянув її згори вниз, а тоді відпустив кивком трьох прудкорибів. Вони неохоче відступили. Голомапа блимнула й зникла. Курумая сперся на спинку крісла і впер погляд у Сильву.

— Ошіма-сан, минулого разу, коли я випустив вас поперед розкладу, ви знехтували отриманими обов’язками й зникли на півночі. Звідки мені знати, що ви не вчините так знову?

— Шіґу, ти послав мене до купи брухту. Хтось устиг туди раніше, і нам вже нічого не залишилось. Я ж розповідала.

— Так, коли ви нарешті знайшлися.

— Ой, ну сам уяви. Як мені списати те, що вже до мене рознесли на друзки? Ми чухнули, бо там ані буруб’яха не лишилося.

— Це не відповідь на моє питання. Як я можу вам довіряти цього разу?

Сильва театрально зітхнула.

— Господи, Шіґу, сам прикинь. У тебе є вільний патлатий спеціаліст. Я пропоную тобі послугу за можливість швидко рубонути грошви. Інакше мені доведеться чекати, поки десь післязавтра надвечір прийде моя черга, а ти на зачистку не назбираєш нікого, крім зелених гребінців, і всі програють. Яка-сяка з цього користь?

Одну довгу мить ніхто не ворушився. Тоді Курумая глянув убік на один з предметів на столі. Над ним ожила котушка.

— А хто цей синт? — спитав він мимохідь.

— Ох, — Сильва помахала руками в стилі «А, познайомся з Б». — Новобранець. Мікі Передчутливий. Резервна артилерія.

Курумая звів брову.

— Звідколи це Орр потребує чи просить допомоги?

— Експеримент. Моя ідея. — Сильва променисто всміхнулася. — Як я бачу, там підмога ніколи не буває зайвою.

— Може й так, — Курумая звернув погляд на мене. — Але твій новий друг ушкоджений.

— Просто подряпина, — сказав я йому.

Котушка перемінилася кольорами. Курумая відвів погляд, і біля її верхівки запалахкотіли фігури. Він знизав плечима.

— Гаразд. За годину будьте зі спорядженням біля головних воріт. Отримаєте стандартну технічну платню за день плюс десять відсотків надбавки за вислугу. Найкращі умови, що в мене є. Додаткові премії за ліквідації — згідно з затвердженим табелем.

Вона ще раз обдарувала його усмішкою.

— Нам якнайліпше підходить. Ми будемо готові. Приємно знову мати з тобою справу, Шіґео. Ходімо, Мікі.

Коли ми вже розвернулися, щоб іти, її обличчя сіпнулося від вхідного потоку. Вона роздратовано і рвучко обернулася до Курумаї.

— Так?

Він люб’язно всміхався до неї.

— Просто щоб усе було зрозуміло, Ошіма-сан. Ви будете підв’язані до схеми разом з іншими. Якщо знову надумаєте накивати п’ятами, я дізнаюся. А тоді заберу ваші допуски, і вас притягнуть назад, навіть якщо мені доведеться посилати по вас цілу команду зачистки. Якщо хочете, щоб купка зелені арештувала вас, а тоді притягла сюди за шкірку, просто спробуйте, чи я не жартую.

Сильва знову зітхнула, сумно похитала головою і пройшла крізь юрбу списантів. Коли ми проминали Антона, він вишкірився.

— Технічна платня, Сильво, — гигикнув він. — Скидається на те, що ви нарешті знайшли свій рівень.

А тоді він здригнувся, його очі засіпалися й вибалушилися, а обличчя втратило міміку, коли Сильва сягнула до його голови й щось там викрутила. Антон похитнувся, і його сусід у черзі мусив притримати його за плече, щоб не впав. Він видав звук, як бойова почвара, яку добряче угріли. Пришиблений, набухлий гнівом голос.

— Драна…

— Відлізь, чума болотяна, — її лаконічна відсіч тяглася за нами хвостом, поки ми не вийшли з бульки.

Вона навіть не глянула в його бік.

Розділ сьомий

Ворота були суцільним бруском сірої сплавної броні сім метрів завширшки й десять заввишки. Обабіч них, на двох двадцятиметрових баштах із робовартовим обладнанням нагорі, були встановлені антигравітаційні підйомники. Якщо досить близько стояти до сірого металу, можна почути невпинне шкрябання живого дроту з іншого боку.

Добровольці-зачисники Курумаї стояли під воротами малими купками, розбавляючи приглушену балачку короткими спалахами гучної бравади. Як і передбачала Сильва, більшість із них була молода й недосвідчена, і обидві ці риси чітко проявлялися через незграбність, з якою вони поводилися зі своїм обладнанням, і те, як вони зиркали довкола. І вбогий набір залізяччя в їхніх руках теж справляв не хтозна-яке враження. Озброєння переважно скидалося на застаріле й списане, а на всю компанію назбиралося не більш як десяток транспортних засобів для перевезення половини з присутніх п’яти десятків списантів, і більшість навіть не мала грав-ефекту. Виходило, що решті випадало проводити зачистку пішки.

Чільників було мало, і вони були розпорошені.

— Так завжди, — м’яко сказала Кійока. Вона сперлася на ніс гравіжучка, на якому я сидів, і склала руки на грудях. Маленький транспорт легко гойднувся на паркувальній подушці, і я накрутив поле сильніше, щоб компенсувати збільшене навантаження. — Розумієш, у більшості зелені нема за душею бодай скількись грошей, і молодняк вступає у гру практично без жодної гадки про системи. Вони намагаються зачистками заробити грошви на покращення та ще, може, якоюсь легкою здобиччю на краю Нечищеного. Якщо їм пощастить, вони добре дають собі раду, і хтось їх помічає. Можливо, якась із команд візьме їх до себе, щоб замістити втрачених.

— А коли ні?

— Тоді вони відрощують власне волосся, — засміявся Ласло від розкритої сідельної сумки, в якій він порпався на одному з двох інших жучків. — Правильно, капітане?

— Еге ж, саме так, — у голосі Сильви почулася кисла нотка.

Стоячи біля третього жучка в компанії Орра, вона знов намагалася зробити так, щоб Ядвіга була схожа на живу людину, і це напруження давалося взнаки. Мені й самому цей процес не дуже подобався — у нас на одному з жучків їхав мертвий списант, але керувати ним через другі руки було за межами керівних можливостей Сильви, тож Яда сиділа в мене за спиною. Якби я зліз, щоб почекати відкриття воріт стоячи, а вона залишилася сидіти, це виглядало б дивно, тому я не злазив. Сильва зробила так, що однією рукою труп приязно обійняв мене за плече, а іншу поклав мені на стегно. Час від часу голова Ядвіги поверталася в інший бік, і її обличчя у сонячних окулярах викривляла подоба усмішки. Я намагався вдавати невимушеність.

— Не треба слухати Ласа, — порадила мені Кійока. — Навіть із двадцяти зелених навряд чи знайдеться один, що зможе стати чільником. Звісно, вживити дроти в голову може кожен, але більшість від цього просто здуріє.

— Атож, як наш капітан, — Ласло розібрався з однією сідельною сумкою, замкнув її й перейшов на інший бік жучка.

— Буває так, — терпляче пояснювала Кійока. — Шукаєш когось, хто здатен витримати напругу, і кооперуєшся з ним. Скидаєтеся грошима, щоб заплатити за його волосся та ще базові прибамбаси для всіх інших — і вуаля. Нова команда. На що це ти дивишся?

Останнє — до молодого списанта, що підійшов ближче, аби заздрісно роздивитися наші гравіжучки й навантажене на них обладнання. Від тону Кійоки він трохи відступив, але голод на його обличчі не зник.

— Модельний ряд «Дракуль»? — сказав він.

— Правильно, — Кійока простукала кісточками по панциру жучка. — Серія «Дракуль-41», тільки три місяці як випущений міллспортською фабрикою, і все, що ти чув про нього — на сто відсотків правда. Захищені двигуни, внутрішнє положення ЕМП-частинкової батареї, динамічне рідинне екранування, інтегровані смарт-системи Нухановича. Що б не спало тобі на думку — тут є все.

Ядвіга крутнула головою в напрямку молодого списанта, і я так зрозумів, що мертві губи знову намагаються вишкіритися. Її рука перемістилася з мого плеча на бік. Я трохи пересунувся на сидінні.

— І що воно коштувало? — спитав наш новий прихильник. Позаду нього потроху зібралася невелика юрба технофанатів-однодумців.

— Більше, ніж будь-хто з вас заробить за рік, — Кійока помахала рукою. — Базова комплектація починається зі ста двадцяти штук. А це не базова комплектація.

Молодий списант підступив на кілька кроків.

— А можна мені…

Я штрикнув його поглядом.

— Ні, не можна. Я на ньому сиджу.

— Підходь до мене, малий, — Ласло постукав по панциру жучка, з яким саме вовтузився. — Дай спокій голубочкам — їх обох надто штормить після вчорашнього, тож ввічливості від них не чекай. Я покажу тобі цей. Дам тобі про що мріяти на наступний сезон.

Сміх. Групка зелені перетекла у бік запрошення. Ми з Кійокою обмінялися поглядами полегшення. Ядвіга поплескала мене по стегну й примостила голову мені на плече. Я зиркнув на Сильву. Позаду нас прокашлялися гучномовці.

— Розблокування воріт за п’ять хвилин. Леді та джентльмени, перевірте свої мітки.

Виття гравімоторів, легкий скрип не дуже синхронізованих рейкових з’єднань. Ворота смикнулися вгору на передбачений двадцять один метр, і списанти потупцяли або поїхали, залежно від фінансів, у простір за ними. Живий дріт скрутився й позміївся геть від чистого поля, яке згенерували наші мітки, наростаючи з боків неспокійним живоплотом вище людського зросту. Ми рухалися розчищеною дорогою, а ті переплетені стіни ходили обабіч нас хвилями, як текстура з поганого сну після таке.

Трохи далі павучі блоки почали перебирати численними лапами, вловивши наближення полів навколо наших міток. Коли ми підійшли ближче, вони підняли свої масивні багатогранні тіла з потрісканого вічнобетону і розбіглися в боки, продемонструвавши запрограмовану поведінку «блокувати й чавити» задом наперед. Я їхав між ними й не спускав з них ока. Одного вечора на Домі Хунь я сидів за укріпленнями Кванського Палацу і слухав зойки, поки отакі машини стирали на порох усю набіглу хвилю повсталих техноніндзів. Які б вони не були неповороткі, сліпі та мляві, часу їм на це знадобилося небагато.

За п’ятнадцять хвилин обережного руху ми проминули лінії захисту плацдарму й лийнули нерівним потоком на вулиці Драви. Тверде покриття пристані поступилося місцем засипаним уламками міським магістралям і подекуди — неушкодженим багатоквартирникам заввишки в середньому з двадцять поверхів. Усі вони були в стандартно-утилітарному стилі років Заселення — поблизу води житло вибудовували вгору, щоб обслуговувати молодий порт, і мало хто переймався естетикою. Ряди маленьких утоплених вікон короткозоро мружилися у бік моря. Голі вічнобетонні стіни пошрамувало в бомбардуваннях і зачовгало сторіччями недбання. Синювато-сірі плями лишайника позначали місця, де не впорався антибактеріальний захист.

Водянисте сонячне світло високо над головою пробивалося крізь хмарну оболонку й розсіювалося над тихими вулицями попереду. Поривчастий вітер задував від гирла, ніби підганяючи нас уперед. Я озирнувся й побачив, як живий дріт і павучі блоки знову сплітаються позаду нас, наче краї загоєної рани.

— Думаю, краще братися до роботи, — пролунав біля мого плеча Сильвин голос.

Орр їхав паралельно моєму курсу на іншому жучку, і чільниця сиділа позаду нього, а її голова крутилася на всі боки, ніби вловлюючи якийсь запах. — Ну хоч не дощить.

Вона торкнулася пульта на своїй куртці. Її голос виринув з тиші й відбився від захаращених фасадів. Списанти повернулися на звук, заведені й нетерплячі, як зграя мисливських собак.

— Гаразд, друзі мої. Послухайте. Я не хотіла б непрохано брати на себе командування…

Вона прочистила горло. Пошепотіла.

— Але якщо не я, то хтось…

Кашлянула.

— Хтось інший повинен, трясця, щось зробити. Це не ще одна вправа з… — Вона легенько похитала головою. Її голос набрав сили й знову відбився від стін луною. — Ми боремося не за якусь драну фантазію для політичної мастурбації, просто такі факти. Ті, що при владі, сформували свої альянси, й присягли кому хотіли на вірність чи невірність.

Вони зробили свій вибір, а наш вибір забрали. Я не хочу, не хочу…

Вона затнулася. Голова опустилась.

Списанти стояли тихо й чекали. Ядвіга навалилася мені на спину й почала сповзати з заднього сидіння. Я сягнув рукою за спину й притримав її. Смикнувся, коли біль пробився крізь сіру повстяну тканину, якою прикрили мене знеболювальні.

— Сильво! — гаркнув я через відстань, що нас розділяла. — Зберися, хай тобі грець. Сильво, опануй себе.

Вона глянула на мене крізь переплетений хаос волосся, і довгу мить вона дивилася на мене так, ніби знати мене не знала.

— Зберися, — повторив я тихіше.

Вона здригнулася. Сіла рівніше й знову прокашлялася. Зневажливо махнула рукою.

— Політика, — кинула вона, і завмерлий натовп списантів засміявся. Вона урвала це жестом. — Ми тут не для неї, леді та джентльмени. Знаю, я що не єдина патлата голова в сьогоднішній компанії, але гадаю, що за досвідом стою на кілька щаблів вище за решту, тому ось що я пропоную для тих із вас, кому не дуже зрозуміло, як це робиться. Радіальна схема пошуку, ділимося на кожному перехресті, поки у кожної моторизованої команди не буде своєї вулиці. Решта може іти за ким захоче, але я раджу в кожній пошуковій лінії не залишати менш як півдюжини людей. Моторизовані команди на кожній вулиці йдуть попереду, а ті нещасливі, хто йде пішки, перевіряють будівлі. Довга зупинка за кожним обшуком будинку, моторизовані не вириваються вперед, хто всередині — кличе підмогу байкерів знадвору, якщо бачить будь-що схоже на діяльність віймінтів. Будь-що.

— Окей, а як з винагородою? — прокричав хтось.

Хвиля схвального бурчання.

— Те, що я завалю — моє, я сюди не ділитися прийшов, — голосно погодився хтось.

Сильва кивнула. Її підвищений голос заглушив незгоду:

— Невдовзі ви дізнаєтеся, що успішне списання має три етапи. Перший — ви валите свого віймінта. Тоді реєструєте його на свій рахунок. А тоді треба прожити досить довго, щоб повернутися на плацдарм і забрати гроші. Останні два етапи даються особливо важко, якщо лежиш десь на тих вулицях з вивернутими кишками й без голови. Що більш ніж імовірно, коли хтось захоче накрити гніздо каракурі без підмоги. Слово «команда» має свої конотації. Тим із вас, хто прагне десь у майбутньому працювати в якійсь команді, я раджу на дозвіллі поміркувати про це яку хвилинку.

Шум затих до бурмотіння. Труп Ядвіги позаду мене вирівнявся й звільнив мою руку від своєї ваги. Сильва оглядала свою публіку.

— Гаразд. Оскільки радіальна схема розпорошить нас дуже швидко, тримайте картографію весь час увімкненою. Відмічайте кожну оброблену вулицю, тримайте зв’язок одне з одним і будьте готові повертатися назад, щоб дослідити прогалини, які утворяться, коли ми порозходимося. Мисліть просторово. Пам’ятайте, віймінти вміють це робити в п’ятдесят разів краще за нас. Якщо ви залишите прогалину, вони помітять її і використають.

— Якщо вони взагалі там є, — долинув інший голос із юрби.

— Якщо вони взагалі там є, — погодилася Сильва. — Можуть бути, а можуть і не бути. Ласкаво просимо до Нового Хоко. А тепер, — вона підвелася на підніжках гравіжучка й обвела всіх поглядом: — хтось хоче сказати щось конструктивне?

Тиша. Якесь човгання.

Сильва всміхнулася.

— Добре. Тоді починаймо чистити, бо вже пора. Радіальний пошук, як домовилися. Очі на сканери.

Пролунали недоладні схвальні вигуки, і в повітря злетіло різне залізяччя. Якийсь йолоп випустив у небо бластерний розряд. За цим почулося гикання й вулканічний ентузіазм.

— …надавати підсрачників якомусь віймінтові…

—... навалю їх цілу купу, брате. Цілу всрану купу.

— Драво, зустрічай своїх героїв!

Кійока випливла з іншого мого флангу й підморгнула.

— Їм знадобиться вся ця енергія, — сказала вона. — А тоді ще трохи. От побачиш.

За годину я зрозумів, що вона мала на увазі.

То була повільна, докучлива робота. Пройти п’ятдесят метрів вулицею в темпі сіткомедузи, обминаючи розкидані уламки й мертві перемелені машини. Подивитися на сканери. Зупинитися. Почекати, поки піші записники проникнуть до будівель з обох боків вулиці й подолають ті двадцять із гаком поверхів, скрадаючись крок за кроком. Послухати їхню безструктурну балачку. Подивитися на сканери. Відмітити очищений будинок. Почекати, поки гребінці зійдуть униз. Подивитися на сканери. Обережно просунутися на наступні п’ятдесят метрів далі. Дивитися на сканери. Зупинитися.

Нічого не знаходилося.

Сонце вело програшну битву з хмарним покривом. Невдовзі задощило.

Подивитися на сканери. Пройти далі вулицею. Зупинитися.

— Геть воно не таке, як в рекламі показують, га? — Кійока, що сиділа під невидимим чарівним козирком екранів її жучка, об який розбивалися краплі дощу, кивнула на піших гребінців, що зникли за черговим входом. Вони вже змокли й наїжачилися, і мерехтіння запалу в їхніх очах швидко вщухало. — Нагоди й пригоди в незораних краях Нового Хоко. Не забудьте парасольку.

Ласло, що сидів позаду неї, усміхнувся й позіхнув.

— Та годі, Кійо. Всім треба з чогось починати.

Кійока відхилилася назад і глянула через плече.

— Гей, Сильво, а довго ми ще будемо…

Сильва подала знак, один із тих стислих закодованих жестів, які я бачив після стрілянини з Юкіо. Посланське зосередження видало мені тремтіння повіки Кійоки, коли вона ввібрала інформацію від своєї чільниці. Ласло умиротворено кивнув сам до себе.

Я постукав по гарнітурі, яку вони дали мені замість прямої лінії у череп своєї чільниці.

— Щось таке, про що й мені було б непогано послухати, Сильво?

— Нє, — зневажливо відгукнувся Орр. — Ми тебе долучимо, коли тобі буде треба щось дізнатися. Правда, Сильво?

Я глянув на неї.

— Правда, Сильво?

Вона трохи стомлено всміхнулася.

— Ще не час, Мікі.

Дивитися на сканери. Рухатися вологими від дощу, розбитими вулицями. Екрани на жучках утворювали над нашими головами мерехтливі парасольки з розбитих краплинок, а піші гребінці лаялися й мокли.

Нічого не знаходилося.

До полудня ми подолали пару кілометрів углиб міста, і робочу напругу змінила нудьга. Найближчі команди за пів десятка кварталів від нас у будь-якому напрямку. Їхній транспорт виднів на сканерах лінивими неповороткими запаркованими формаціями, і якщо налаштуватися на основний канал, можна було почути, як бурчать піші гребінці, ходячи будинками вгору і вниз, а з їхніх голосів пощезали всі сліди колишнього вбивчого ентузіазму.

— О, дивіться, — раптом прогримів Орр.

Магістраль, на якій ми працювали, різко звертала праворуч, а тоді одразу виходила на круглу площу, обставлену по колу терасами у вигляді пагод, а з іншого її боку перекривав огляд багаторівневий храм, який підтримували широко розставлені колони. По всьому відкритому простору дощ нагнав широких калюж там, де дорогу подовбало найбільше. Окрім перекошеного масивного каркасу спаленої скорпіогармати, іншого прикриття не було.

— Це та, що її вчора винесли? — спитав я.

Ласло похитав головою.

— Нє, ця стояла тут роками. Крім того, з розповіді Оїші виходить, що вчорашня так і не зібралася далі шасі, як її вже підсмалили. А цей віймінт на момент смерті був рухомим і несумирним самохідним гімнюком.

Орр насуплено зиркнув на нього.

— Краще зігнати зелень униз, — мовила Кійока.

Сильва кивнула. По місцевому каналу вона скомандувала гребінцям покинути останні будинки й зібрала їх за гравіжучками. Вони витирали дощ з облич і обурено дивилися через площу. Сильва підвелася на підніжках жучка й активувала гучномовець.

— Гаразд, слухайте, — сказала вона їм. — На перший погляд, все доволі безпечно, але ми не можемо знати цього напевне, тому змінимо схему. Жучки пройдуть уздовж того краю і перевірять нижній рівень храму. Скажімо, хвилин десять. Тоді один із гравіжучків залишається й утримує вартову позицію, а інші два проходять назад півколом обабіч розв’язки. Коли вони безпечно повернуться до вас, усі збираються в клин і переходять на той бік. Тоді гребінці йдуть нагору й перевіряють верхні рівні храму. Всім зрозуміло?

Розкотилася похмура хвиля згоди — їм було байдужісінько. Сильва кивнула сама до себе.

— Добре. Рушаймо. Очі на сканери.

Вона розвернулася на жучку й знову всілася позаду Орра. Коли Сильва нахилилася до нього, я побачив, що її губи ворухнулися, але синтетичний чохол не розчув, що вона сказала. Бурмотіння двигунів жучка на дрібку повищало, і Орр вивів його на розв’язку. Кійока підігнала жучка, на якому їхала з Ласло, вийшла Оррові на лівий фланг і залишилася там. Я нагнувся до власного керма і зайняв праву позицію.

Після позірного тиску завалених руїнами вулиць загальне почуття на площі було менш давлюче й більш відкрите. Повітря здавалося легшим, ляпання дощу об екрани не таким рясним. На відкритій території жучки навіть набрали трохи швидкості. З’явилося ілюзорне відчуття прогресу…

І ризику.

Посланська обробка зашкрябалася, привертаючи до себе увагу. Негаразд нижче рівня сенсорного горизонту. Щось рвоне.

Важко сказати, які крихти підсвідомо ввібраних деталей могли спровокувати його цього разу. Посланські інтуїтивні функції навіть у найкращі часи є активним набором здатностей, і все місто здавалося мені пасткою, ще відколи ми вийшли з плацдарму.

Одначе таке не можна ігнорувати.

Не можна ігнорувати те, що вже тисячі разів рятувало тобі життя, на планетах, таких інакших і таких віддалених, як Шарія чи Адорасьйон. На те, що зашите в самісіньке ядро твого буття, глибше за дитячі спогади.

Мої очі постійно сканували периферичне поле вздовж терас пагоди. Правиця легенько лежала на пульті керування зброєю.

Наблизилися до зруйнованої скорпіогармати.

Проїхали майже пів дороги.

Он там!

Спалах аналогу адреналіну пробіг синтетичним організмом.

Рука перебігла до керування вогнем…

Ні.

Просто квіти, що кивали голівками, вибиваючись із зелені, яка проросла крізь розтрощений панцир гармати. Ляпки дощу легенько стукали по квітках, пригинаючи їхні стебельця.

Дихання знову сповільнилося до робочого темпу. Ми проминули скорпіогармату й середину нашого шляху. Відчуття прийдешнього зіткнення нікуди не ділося.

— Все гаразд, Мікі? — Сильвин голос у моєму вусі.

— Еге ж, — я похитав головою. — Пусте.

Труп Ядвіги за моєю спиною підсунувся ближче.

Ми без пригод дісталися тіні під храмом. Кутаста кам’яна кладка здіймалася над нашими головами, ведучи погляд угору, до велетенських статуй барабанщиків дайко. Круто нахилені опорні структури, схожі на п’яні колони, безшовно зливалися з підлогою з гартованого скла. Світло, що падало через бічні отвори, і дощова вода з даху лилася невпинними гамірними потоками у далекий напівморок. Орр погнав свого жучка всередину з недостатньою, як на мене, пересторогою.

— Згодиться, — гукнула Сильва, та так голосно, що приміщенням, до якого ми вступили, прокотилася луна. Вона встала, спершись на плече Орра, і гнучко нахилилася донизу. — Мерщій, народ.

Ласло вискочив з-за спини Кійоки й трохи побродив довкола, вочевидь досліджуючи опорну конструкцію храму. Орр і Кійока позлазили зі своїх жучків.

— Що ми… — почав я й замовк від заглушеного відчуття, ніби мій навушник здох. Я загальмував, стягнув із себе гарнітуру і глянув на нього. Мій погляд перескочив на списантів і те, що вони робили. — Агой! Ніхто не хоче сказати мені, що ми тут у біса робимо?

Кійока заклопотано й мимохідь усміхнулася. Вона несла плетений пояс, обвішаний достатньою кількістю вибухівки щоб…

— Не совайся, Мікі, — легко сказала вона. — За хвилинку впораємося.

— Тут, — казав Ласло. — Тут. І отут. Орре?

Велетень махнув рукою до іншого краю закинутого простору.

— В процесі. Схема достоту, як ти передбачала, Сильво. Ще два чи три, максимум.

Вони встановлювали заряди.

Я обвів поглядом склепінчасту стелю, підтримувану колонами.

— О ні. Трясця, ви з мене знущаєтеся. — Я спробував злізти з жучка, і відчув на грудях мертвий захват Ядвіги. — Сильво!

Вона зиркнула на чорний апарат в ранці, що лежав на долівці, й опустилася над ним на коліно. Прикриті дисплеї показували купу різнокольорової інформації, що змінювалася, реагуючи на рухи її пальців на пульті.

— Ще кілька хвилин, Мікі. Не більше.

Я показав великим пальцем за спину, на Ядвігу.

— Зніми це з мене, поки я його не зламав, Сильво.

Вона зітхнула й підвелася. Ядвіга відпустила мене й осіла. Я розвернувся на сидінні й упіймав її, перш ніж вона встигла повалитися на підлогу. Сильва одразу ж підійшла до мене і кивнула.

— Гаразд. Хочеш принести якусь користь?

— Я хочу знати, що за лайно тут відбувається.

— Пізніше. А зараз можеш узяти той ніж, якого я дала тобі в Текітомурі й вирізати з Ядиного хребта її пам’ять? Здається, це в тебе ключова навичка, та й більше ніхто не виявляв охоти виконати це завдання.

Я глянув на мертву жінку на своїх руках. Вона сповзла долілиць, сонячні окуляри впали з її носа. Мертве око скліло у тьмяному світлі.

— Ти хочеш вирізати її зараз?

— Так, зараз, — її очі звернулися до рогівцевого екрана. — Часу обмаль. Три хвилини, не більше.

— З цього боку готово, — гукнув Орр.

Я зліз із жучка й опустив Ядвігу на гартоване скло.

Ніж ліг у руку так, ніби то було його улюблене місце. Я прорізався крізь одяг трупа й відкотив тканину геть, відкриваючи бліду шкіру. Тоді ввімкнув лезо.

По всій храмовій залі решта мимохіть підвела очі на звук. Я почав своє, і вони повідверталися.

Після пари моїх спритних надрізів і легкого підважування з-під низу, верхня ділянка Ядиного хребта вийшла назовні. Запах, що її огортав, був не надто приємний. Я витер ножа об її одяг і сховав його, а тоді підвівся, оглядаючи обліплені плоттю хребці. Орр підійшов до мене розмашистими кроками й простягнув руку.

— Я заберу.

Я знизав плечима.

— На здоров’я. Тримай.

— Все готове, — там, біля апарата в ранці, Сильва щось закрила і підвелася. — Кійо, тобі випала честь…

Кійока підійшла й стала біля мене, дивлячись на спотворене тіло Яди. В її руці лежало гладеньке сіре яйце. Здавалося, ми дуже довго простояли мовчки.

— Час пливе, Кійо, — тихо сказав Ласло.

Кійока опустилася на коліна й дуже обережно поклала гранату в місце, яке я вирізав з шиї Ядвіги. Коли вона підводилася, її обличчя змінилося.

Орр легенько торкнувся її руки.

— Буде як новенька, — сказав він.

Я глянув на Сильву.

— То зараз ви вже можете розказати про свої плани?

— Аякже, — чільниця кивнула головою на ранець. — Це наше звільнення від зобов’язань. За пару хвилин інфоміна рвоне й вирубить увесь зв’язок і сканери навколо. Шум протримається кілька хвилин. Шматочки Ядвіги розлетяться навколо, а тоді завалиться вся хата. Ми зникнемо через чорний вхід. З нашими екранованими двигунами ми втечемо від ЕМ-пульсу, і до того часу, як на сканери нашої зелені повернеться сигнал, ми вже вийдемо на периферію і станемо невидимі. Вони знайдуть достатню кількість Яди, щоб все виглядало так, ніби ми нарвалися на гніздо каракурі чи розумну бомбу, і нас просто випарувало вибухом. Що знову зробить нас вільними гравцями. Як ми найбільше любимо.

Я похитав головою.

— Це найгірший з усіх паскудних планів, які я коли-небудь чув. А що як…

— Гей, — люто зиркнув на мене Орр. — Як не подобається, то можеш лишитися тут.

— Капітане, — знову Ласло, цього разу дещо знервовано. — Може, замість балакати про план, ми його просто виконаємо чи як? Десь у найближчі дві хвилини? Як гадаєш?

— Так, — Кійока глянула на розпластане тіло Ядвіги. — Вшиваймося звідси. Негайно.

Сильва кивнула. «Пролази» посідали на жучків, і ми поїхали строєм на звук водоспаду в протилежній частині храму.

Ніхто не озирнувся.

Розділ восьмий

Наскільки можна було судити, все пройшло бездоганно.

Коли храм рвонув, ми вже від’їхали на добрих п’ятсот метрів. Почулася приглушена серія вибухів, а тоді гуркіт, що переріс у ревіння. Я розвернувся на сидінні — тепер, коли Ядвіга перебралася до кишені Орра, я міг вільно озирнути все, що перебуває позад мене — і у вузькій рамці вулиці, якою ми їхали, я побачив, як уся будівля без пафосу западає всередину і встеляє собою землю посеред кипучої хмари попелу. За хвилину підземний тунель опустив нас нижче рівня вулиці, і я втратив навіть і цей частковий краєвид.

Я їхав нарівні з іншими двома жучками.

— У вас усе було розкреслено? — спитав я. — Увесь цей час ви знали, що зробите саме так?

У приглушеному світлі тунелю Сильва хмуро кивнула. На відміну від храму, тут цей ефект не був задуманий. Побляклі ілюмінієві панелі вгорі сіяли свої останні пучки синюватого сяйва, та однак тут було темніше, ніж у ніч із трьома місяцями при ясному небі.

У відповідь на це на жучках повискакували навігаційні вогники. Тунель звернув праворуч, і ми втратили хвилю денного світла, що захльостувала в’їзд до тунелю позаду нас. В повітрі відчувся холодок.

— Були там із півсотні разів, — протягнув Орр.

— Той храм щоразу так і просився, щоб ми пошили когось у дурні, вийшовши через інший вхід. Просто раніше нам не було від кого тікати.

— Ну, дякую, що поділилися.

Хвиля списантських веселощів у блакитному півмороку.

— Річ у тому, — сказав Ласло, — що ми не могли по-справжньому під’єднати тебе до мережі без звукової комунікації в реальному часі, а це незграбно. Наша кеп розказала й показала все через командну мережу десь за п’ятнадцять секунд. А тобі — тобі довелось би все говорити, розумієш, словами. А з тією кількістю передового обладнання зв’язку, що у кожного є на плацдармі, ми не могли знати, чи хтось нас не слухає.

— Ми не мали вибору, — сказала Кійока.

— Не мали вибору, — відгукнулася луною Сильва. — Спалені тіла, вереск із небес, а вони кажуть мені, і я кажу собі… — Вона кахикнула. — Пробачайте, народ. Знову ті драні глюки. Треба справді щось із цим робити, як повернемося на південь.

Я кивнув у напрямку, з якого ми їхали.

— То як швидко ті хлопці зможуть підняти свої системи?

Списанти перезирнулися. Сильва знизала плечима.

— За десять, може, п’ятнадцять хвилин, залежно від того, який у них запобіжний софт.

— Ото буде лайно, якщо за цей час надійде каракурі, га?

Кійока пирхнула. Ласло звів брову.

— Ага, це точно, — прогуркотів Орр. — Ото лихо. Життя в Новому Хоко — що раніше до нього звикнеш, то краще.

— Хай там як, — сказала Кійока терпляче й розсудливо, — в Драві нема ніяких каракурі. Вони не…

Прямо попереду загупало щось металеве.

Ще один обмін напруженими поглядами. Пульти озброєння на всіх трьох жучках спалахнули вогниками й перейшли у готовність, певно, після Сильвиної команди через голову їхніх власних систем, і наш невеликий конвой різко загальмував. Орр випростався на сидінні.

Перед нами громадився у мороці обрис покинутої машини. Ані руху. Несамовите брязкання долинало звідкись із-позад неї, з-за наступного вигину тунелю.

Ласло натягнуто всміхнувся у напівтемряві.

— Що ти там казала, Кійо?

— Гей, — тихо мовила вона, — я завжди відкрита до аргументів за протилежну точку зору.

Гупання затихло. І повторилося.

— Що воно за лайно? — пробурмотів Орр.

Обличчя Сильви не читалося.

— Що б воно не було, інфоміна мала його зачепити. Ласе, не хочеш почати відробляти свою платню прудкориба?

— Аякже, — Ласло підморгнув мені й зіскочив зі свого місця позаду Кійоки. Він переплів пальці й вивів долоні вперед, поки не хруснули кісточки. — Накопичив сили, здорованю?

Орр, що вже почав злізати, кивнув. Він відчинив багажник біля підніжки свого жучка й витягнув звідти півметрового лома.

Ласло знов усміхнувся.

— Тоді, леді та джентльмени, застебніть свої ремені безпеки й відійдіть на поважну відстань. Очі на сканери.

І він рушив уперед, нерівним кроком пройшовши вздовж вигнутої стіни тунелю, користуючись її прикриттям, поки не досяг розбитої машини, а тоді пурхнув убік, і в тьмяному світлі здавалося, що його постать мала не більше тілесності, ніж тінь, яку він відкидав на землю. Орр посунув за ним — брутальна постать людиномавпи з ломом в опущеній лівій руці. Я глянув на його жучка, на якому Сильва сиділа, схилившись уперед і дашком долоні прикривши очі, з обличчям, що застигло у виразі пильної відсутності, який видавав мережеву активність.

То була справжня візуальна поезія.

Ласло вхопився рукою за виступ машини й по-мавпячому невимушено підтягнувся й вибрався на її дах. Він трохи нахилив голову і завмер. Орр затримався біля стіни.

Сильва нерозбірливо щось пробурмотіла, і Ласло ожив. Один стрибок на землю — і він рвонув з місця. Побіг діагонально, повз вигин стіни, за який я не міг зазирнути. Орр ступив у той само бік, розвівши руки для рівноваги й стабільно тримаючи торс розвернутим у тому напрямку, в якому зник прудкориб. Ще частка секунди, пів десятка швидких, націлених кроків уперед — і він теж зник із поля зору.

Секунди в’янули. Ми сиділи у синьому присмерку й чекали.

Секунди в’янули.

І…

— … то що воно, в біса…

Спантеличений Сильвин голос. Його гучність змінювалася, поки вона виходила з підключення, повертаючи перевагу своїм справжнім органам чуття.

Вона кілька разів кліпнула й скоса глянула на Кійоку.

Струнка жінка знизала плечима. Тільки зараз я усвідомив, що вона була частиною всього, брала участь у тому балеті, який я спостерігав із зали. Її тіло заклякло на сидінні жучка, а очі бігли з рештою команди на Ласових плечах.

— Чортище його знає, Сильво.

— Гаразд, — погляд чільниці звернувся до мене. — Наче безпечно. Гляньмо й ми.

Ми обережно проїхали до повороту, а там зійшли з жучків, щоб роздивитися те, що знайшли Ласло з Орром.

Постать, що немов стояла на колінах посеред тунелю, була гуманоїдною лише в найзагальніших рисах. Вона мала голову, посаджену на основне шасі, але єдиною причиною, чому в цьому вбачалася подібність до людини, було те, що щось розірвало обшивку і частково відкрило поглядам більш делікатну начинку. В найвищій точці постаті стирчав широкий вцілілий обруч кріплення, що нависав над залишками голови скелетної рами, наче німб.

Кінцівки в нього теж були приблизно в тих самих місцях, в яких вони й бувають зазвичай у людських істот, але така кількість, що скоріше схиляла до думки про комах, аніж ссавців. З одного боку основної маси тіла дві з наявних чотирьох рук були нерухомі й обвислі, а в одному випадку ще й обгорілі й роздерті на клапті. З іншого боку одна кінцівка була геть відірвана, в процесі чого серйозних ушкоджень зазнали й прилеглі ділянки тіла, а ще дві явно втратили здатність виконувати корисні функції. Вони весь час намагалися зігнутися, але за кожною спробою з оголених дротів летіли тріскучі іскри, і тоді рухи ставали судомними й уривалися. Спалахи світла обкидали стіни спазматичними тінями.

Було неясно, чи функціонували нижні чотири кінцівки істоти, але коли ми наблизилися, вона не намагалася їх підняти. Три робочі руки тільки подвоїли зусилля досягти чогось незрозумілого в нутрощах металевого дракона, розкладеного на підлозі тунелю.

Та машина мала потужні з виду, припасовані з боків тулуба ноги, що закінчувалися кігтистими ступнями, довгу кутасту голову, нашпиговану багатоствольною допоміжною зброєю, і шпичастого хвоста, що вдавлювався в землю, додаючи стійкості. У неї навіть були крила — зрощені каркаси вигнутих догори пускових рейок, створених нести основне ракетне навантаження.

Вона була нерухома.

Щось продерло довжелезні паралельні рани в її лівому боці, і ноги з пошкодженого боку не витримали. Пускові рейки були перекручені й розчепірені, а голова — звернута набік.

— Комодський ракетник, — сказав Ласло, обережно обходячи видиво. — І каракурі-доглядач. Ти програла, Кійо.

Кійока похитала головою.

— Ніякої логіки, трясця. Що воно тут робить? І що воно, чорт його бери, робить, коли вже про те мова?

Каракурі нахилився до неї. Робочі кінцівки витяглися від розриву в тілі дракона і зависли над раною, ніби захищаючи її від когось.

— Ремонт? — припустив я.

Орр гавкітливо засміявся.

— Еге ж. Каракурі в певному сенсі такі собі доглядачі, які легко стають стерв’ятниками. Коли щось сильно поранене, вони розберуть його на органи, щоб кооп зробив з нього щось нове. Вони не намагаються ремонтувати.

— І ще одне, — Кійока обвела рукою навколо. — Механічні ляльки нечасто гуляють самі. Де решта? Сильво, ти ж нічого не бачиш?

— Нічого, — чільниця замислено обвела поглядом ходи тунелю. Синє світло блискало на пасмах срібла в її волоссі. — Це все, що є.

Орр зважив у руці свого лома.

— То як, ми його вимкнемо чи ні?

— Все одно воно гімна варте, а не винагороди, — буркнула Кійока. — Навіть якби ми могли про це заявити, а ми не можемо. Чом би просто не залишити його тут, щоб зелені щось дісталося?

— Я не хочу, — сказав Ласло, — їхати далі тунелем, знаючи, що за моєю спиною залишилася ця штука в робочому стані. Вимкни її, здорованю.

Орр запитально глянув на Сильву. Вона знизала плечима й кивнула.

З нелюдською швидкістю він замахнувся ломом і опустив його на рештки шкаралупи, що вкривала голову каракурі. Метал розпоровся, німб зірвало геть, він відскочив від підлоги тунелю й покотився кудись у тінь. Орр витягнув лома й заніс його ще раз. Одна з рук машини піднялася вгору, щоб відбити удар — лом розплющив її об залишки голови. Моторошно мовчазний каракурі силкувався звестися на нижніх кінцівках, і тепер я побачив, що вони остаточно покалічені. Орр крекнув, підняв ногу й щосили гупнув чоботом. Машина перекинулася, аж у вологому повітрі тунелю розлетівся гуркіт. Велетень підійшов і заходився махати ломом з економною досвідченою жорстокістю.

Довелося почекати.

Коли Орр закінчив і згасли іскри серед уламків під його ногами, він випростався й утер чоло. Важко дихаючи, він знову глянув на Сильву.

— Підійде?

— Так, воно вимкнулося, — вона повернулася до жучка, на якому вони їхали. — Ходімо, треба рухатися далі.

Ми знову посідали на жучків, і Орр помітив, як я стежив за ним. Він м’яко вигнув брови й надув щоки.

— Терпіти не можу, коли доводиться робити це вручну, — сказав він. — Особливо коли щойно виплатив стільки грошви за нові бластери.

Я повільно кивнув.

— Атож, страх як прикро.

— То й нехай, невдовзі вискочимо в Нечищене, і стане краще, от побачиш. Отам буде місце для випробування артилерії, і не треба буде ховати свій фонтан. Знаєш, — він вказав на мене своїм ломом. — Якщо доведеться знову працювати вручну, ти тепер теж на борту. Можеш вимкнути наступного.

— Дякую.

— Ох, та на здоров’я, — він передав лома через плече, і Сильва сховала його на місце. Жучок смикнувся в його руках і рушив, обминувши уламки здоланого каракурі. Орр знову вигнув брови й усміхнувся. — Ласкаво просимо до списантів, Мікі.

Частина друга

А ось хтось інший

Натягни нову плоть, як чужі рукавички, і знов обпечи собі пальці.

Графіті на лавці біля Центру збереження засуджених Бей-Сіті

Розділ дев'ятий

Шипіння статики. Загальний канал відкритий для всіх і всього.

— Послухайте, — розважливо сказала скорпіогармата. — Ми до цього не вимушені. Чом би вам просто не дати нам спокій?

Я зітхнув і трохи перемістив затерплі кінцівки в западині під виступом скелі. Холодний полярний вітер підвивав на обдутих стрімчаках і студив мені обличчя й руки. Над головою було звичне для Нового Хоко небо — сіре, до того ж майже наполовину вичерпалася скупа зимова порція північного денного світла. За тридцять метрів нижче моєї позиції на кам’яній стіні, до якої я чіплявся, стежка зі щебню бігла до більш горизонтальної поверхні долини, ведучи до вигину річки й невеликого скупчення архаїчних прямокутних пращурів бульок, що утворювали покинуту квеллістами розвідницьку станцію, де ми були годину тому. Дим ще й досі здіймався від однієї з розвалених будівель, в яку самохідна гармата вгатила свій останній розумний заряд. От вам і запрограмовані параметри.

— Дайте нам спокій, — повторило воно. — І ми вас облишимо.

— Не можна, — пробурмотіла Сильва м’яким відстороненим голосом, а сама вишукувала тріщинки в захисті артилерійського коопа, тримаючи командну мережу в режимі бойового очікування. Вона далеко закинула павутинчасту сітку думок, і та осіла на навколишній краєвид, наче шовкова хустка на підлогу. — Ти це знаєш. Ти надто небезпечне. Вся ваша життєва організація ворожа до нашої.

— Ага, — до нового сміху Ядвіги треба було трошки звикнути. — А крім того, ми хочемо цю драну землю собі.

— Сутність розповсюдження влади, — прорік дрон-пропагандист звідкись із безпечної відстані вище за течією, — полягає у тому, що земля не повинна належати тій особі, чиє володіння цією землею не задовольняє вимог суспільного добра. Економічна конституція суспільного блага…

— Це ви тут агресори, — трохи нетерпляче перебила дрона скорпіогармата. Їй зашили сильний міллспортський акцент, що живо нагадав мені про покійного Юкіо Хіраясу. — Ми лиш просимо можливості існувати так, як ми існуємо вже три століття, вільно.

Кійока пирхнула.

— Ох, та годі тобі.

— Так не буває, — прогудів Орр.

Оце вже точно. За п’ять тижнів, що минули відтоді, як ми вибралися з передмістя Драви й подалися в Нечищене, Сильвині «Пролази» загалом винесли чотири коопи й понад дюжину окремих автономних віймінтів різноманітних форм і розмірів, не кажучи вже про те, що заявили своєю знахідкою цілий масив припорошеного обладнання, на яке ми натрапили в командному бункері, що дав мені нове тіло. Винагорода, що її таким чином заробила Сильва зі своїми друзями, була велетенська. Якщо вони зможуть пересилити притихлі сумніви Курамаї, то тимчасово розбагатіють.

Як і я, до певної міри.

— …ті ж, що збагачуються через експлуатацію таких взаємин, перешкоджають еволюції істинно представницької демократичної…

Пропагандець якийсь.

Я нагострив свій нейрохімічний зір і просканував дно долини, шукаючи ознак коопа. Покращення нового чохла були доволі невидатні як на сучасні стандарти — наприклад, він не мав розміщеного в полі зору дисплея, що тепер був у базовій комплектації навіть у найдешевших синтетичних чохлів — але все працювало плавно і впевнено. База квеллістів скочила у фокус, та так близько, що здавалося, ніби її можна торкнутися. Я роздивлявся проміжки між пращурами бульок.

— …у боротьбі, що раз за разом розгорталася скрізь, де ступала нога людської раси, адже в кожному такому місці виявляються рудименти…

Рух.

Оберемки підігнутих кінцівок, схожі на велетенських клопітких комах. Квапливий авангард каракурі. Виламують задні двері й вікна будівель, як ті консервні ножі прослизають всередину й знову виходять. Я нарахував сім. Десь третина всіх сил — Сильва оцінила наступальну потужність цього коопа в майже двадцять механічних ляльок, разом із трьома павучими танками, два з яких склепали із запчастин і, звісно, основною самохідною зброєю, тобто самою скорпіогарматою.

— Тоді ви не лишаєте мені вибору, — сказала вона. — Я буду вимушена негайно нейтралізувати ваше вторгнення.

— Ага, — позіхнув Ласло. — Будеш вимушена спробувати. Тоді візьмімося за це, моя металева подруго.

— Я вже взялася.

Легкий дрож від думки про вбивчу зброю, що скрадається долиною в наш бік, вишукуючи наші сліди тепловими датчиками. Останні два дні ми вистежували коопи віймінтів у цих горах, і поворот подій, після якого переслідуваними раптом стали ми, був неприємний. Костюм-невидимець із капюшоном мав прикрити моє випромінювання, а обличчя й руки я щедро обляпав хамелеохромним полімером, що діяв схожим чином, але коли над головою нависає куполом виступ скелі, а до найближчого каменю внизу летіти добрих двадцять метрів, важко не почуватися загнаним у кут.

Це просто дране запаморочення, Ковачу. Стримуй його.

Це була одна з найменш веселих іроній мого нового життя в Нечищеному. Разом зі стандартним бойовим біотехом мій нещодавно нажитий чохол — від «Ейшундо Орґанікс», ким би вони колись не були — також мав геконівське доповнення в долонях і підошвах. Я міг — якщо мені з якогось дуру заманулось би — видряпатися на сто метрів угору вертикальною скелею й витратити на це не більше сил, ніж звичайна людина витратила б на драбину до горища. За кращої погоди я міг би скинути взуття й подвоїти свою чіпкість, але й так я був здатен висіти отак майже необмежений час. Мільйони крихітних генетично спроектованих шпичаків у долонях міцно трималися за камені, а чудово налаштована, щойно з бака, м’язова система лиш коли-не-коли потребувала зміни положення тіла, щоб подолати надокучливе заклякання від тривалого напруження. Коли зачохлена з сусідньої цистерни Ядвіга виявила у себе цю генну технологію, то заверещала так, що в нас мало барабанні перетинки не полопалися, а тоді повзала по стінах і стелі бункера решту дня, наче ящірка під тетраметом.

Особисто мені не до вподоби висота.

На планеті, де ніхто не злітає в повітря через страх ангельського вогню, це доволі поширений стан. Посланське навчання придушує страх із невимушеною ефективністю гігантського гідравлічного преса, але не позбавляє від міріад лоскотних дотиків тривоги й неприязні, якими ми щоденно затуляємося від наших фобій. Я пробув на кам’яній стіні вже з годину, і майже був готовий виказати себе скорпіогарматі, якщо це викличе перестрілку, що дозволить мені спуститися.

Я перевів погляд й обстежив північну стіну долини. Десь там засіла й вичікувала Яда. Мені здалося, що я бачу її в своїй уяві. Вона так само замаскована, набагато врівноваженіша, але їй і досі бракує внутрішньої прошивки, що міцно поєднає її з Сильвою і рештою команди. Як і мені, їй доводилося обходитися індукційним мікрофоном і зашифрованим аудіоканалом, підключеним до командної мережі Сильви. Навряд чи віймінти здатні розкусити шифр — вони на двісті років відстали від нас у криптографії, і більшу частину цього часу їм не доводилося мати діла із закодованою людською мовою.

В полі зору з’явилася скорпіогармата. На ній був накинутий такий само камуфляж, як і на каракурі, але вона була така здоровенна, що я чітко бачив її й без загостреного зору. Вона й досі була десь за кілометр од бази квеллістів, але вже перейшла річку й ходила високими позиціями на південному березі, маючи місце нижче за течією, де квапливо поховалася решта команди, у полі прямого зору. Основний збройний вузол на хвості, що дав цьому механізмові ім’я, був вигнутий для вогню в горизонтальній площині.

Я увімкнув підборіддям зашифрований сигнал і забурмотів у індукційний мікрофон.

— Є контакт, Сильво. Треба або робити це зараз, або відходити.

— Легше, Мікі, — протягла вона. — Я вже майже там.

І поки що ми прикриті. Воно не почне обстрілювати долину навмання.

— Атож, і воно не почало обстрілювати укріплення квеллістів. Бо так запрограмоване. Пам’ятаєш?

Коротка пауза. Я почув, як Ядвіга десь на фоні імітує курча. На основному каналі й далі базікав собі дрон-пропагандист.

Сильва зітхнула.

— Я неправильно оцінила їхню політичну прошивку, то й що? Знаєш, скільки ворожих партій билися тут під час Виселення? Всі чубилися одне з одним, як дурні, тим часом як їм треба було разом битися проти урядових сил. Знаєш, як важко розрізнити деякі з них на рівні запрограмованої риторики? Це мусить бути захоплена в полон урядова машина, перепрошита якимись видраними маргінальними параквеллістами після Алабардоса. «Фронт протоколу 17 листопада», а може «Дравські ревізіоністи». Хто їх, чорт забирай, розбере?

— І кому це, чорт забирай, цікаво? — озвалася луною Ядвіга.

— Нам було б цікаво, — зауважив я. — Якби ми годину тому снідали на дві будівлі лівіше.

Це було несправедливо — якщо розумний заряд і не дістав нас, то саме завдяки нашій чільниці. Перед моїми очима вся сцена проскочила точнісінько так, як вона сталася раніше. Під час сніданку Сильва раптом зірвалася на ноги, її обличчя спорожніло, а думки розлетілися кудись далеко, потягнулися назустріч тоненькому електронному пискові наведеного снаряда, який вловила лишень вона. Зі швидкістю машини вона розкидала навколо димову завісу з вірусних передач. Аж за кілька секунд я почув пронизливе вищання розумного заряду, що спускався з неба на наші голови.

— Змінити! — гаркнула вона до нас. Очі порожні, не голос, а крик, позбавлений підсилення, обдертий до нелюдських модуляцій. То були просто сліпі рефлекси, коли мовний центр мозку видав аналог того, що вона передавала іншими каналами, як людина, що жестикулює, говорячи по телефону без відео. — Змінити ваші драні параметри.

Снаряд упав.

Приглушений розрив детонації первинного заряду, стукіт дрібних уламків об дах над нашими головами, а тоді — нічого. Вона вилучила з дії основну силу снаряда, ізолювала її від детонатора через протоколи аварійного скасування, викрадені з його власного рудиментарного мозку, міцно його запечатала й знешкодила за допомогою списантських противірусних доповнень.

Ми розлетілися долиною, наче насіння бела-трави з коробочки.

В пошарпаній подобі нашої завченої конфігурації для засідки, прудкориби широко розійшлися, тоді як Сильва з Орром залишилися позаду в центрі схеми разом із гравіжучками. Замаскуватися, сховатися й чекати, поки Сильва тасуватиме зброю в голові й намацуватиме ворога, що наближається.

— …наші воїни постануть з-під опалого листя своїх звичайних життів і знесуть цей устрій, що цілими століттями…

Тепер, на дальньому березі річки я вже розрізняв перший павучий танк. Він рискав баштою ліворуч і праворуч, утвердившись на межі хащ коло краю води. На масивному тлі скорпіогармати вони скидалися на тендітні механізми, бувши меншими навіть за свої аналоги з людськими екіпажами, що я їх убивав на Шарії чи Адорасьйон, але вони трималися наготові й стереглися так, як ніколи не зміг би зробити людський екіпаж. Мені не дуже подобалася думка про наступні десять хвилин.

Десь глибоко в моєму бойовому чохлі насильницька хімія заворушилася змією і назвала мене брехуном.

Другий танк, а тоді третій. Вони обережно увійшли в повільну течію річки. Поруч дріботіли берегом каракурі.

— Давайте, народ, — різкий шепіт для Мене і Ядвіги. Решта вже дізналася через внутрішню мережу скоріше, ніж у людини встигає сформуватися свідома думка. — 3 основних калібрів. Чекайте на команду.

Самохідна гармата вже проминула невелике скупчення старих будівель. Ласло і Кійока позаймали позиції біля річки менш ніж за два кілометри нижче за течією від бази. Авангард каракурі вже мав пройти ледь не по їхніх головах.

Підлісок і висока срібляста трава долини коливалися від їхнього проходу в десятку місць. Решта трималася разом з більшими машинами.

— Зараз!

Блідий вогонь раптово розцвів серед дерев нижче за течією. Це Орр зустрів перших механічних маріонеток.

— Вперед!

Передній павучий танк трохи забуксував у воді. Я вже зірвався з місця й рухався маршрутом, що з десяток разів намітив собі на поверхні скелі, поки чекав під тим навислим виступом. Ейшундівський чохол вступив у дію, послідовно пересуваючи мої долоні й ступні між надійними місцями в продуманому порядку. З останніх двох метрів висоти я зістрибнув і приземлився на всипаний щебенем схил. Одна нога мало не підвернулася на нерівній опорі, але аварійні приводи сухожилля рвучко натягнули й зафіксували його. Я випростався й помчав.

Павуча башта обернулася. Там, де я стояв раніше, щебінь розлетівся на камінці. Дрібні уламки обкололи мені потилицю й подерли щоку.

— Гей!

— Пробач, — в її напруженому голосі вчувалися затамовані сльози. — Я зараз.

Наступний постріл пройшов мені високо над головою, можливо, навівшись на картину кількасекундної давнини, де я досі висів на скелі, яку Сильва піднесла системі обробки візуальної інформації — або то просто був постріл наосліп, машинний еквівалент паніки. Я полегшено гаркнув, витягнув осколковий бластер «Ронін» із кобури на спині й зблизився з віймінтами.

Те, що Сильва вчинила з системами коопа, було безжально ефективним. Павучі танки п’яно ковзали на місці, безладно обстрілюючи небо й верхні стрімчаки обабіч долини. Навколо них, наче щури на плоту, що тоне, бігали каракурі. Знерухомлена з виду скорпіогармата стояла посеред цього дійства, опустившись на задню частину.

Я дістався до гармати менш ніж за хвилину, розігнавши біотехнології чохла до їхньої анаеробної межі. За п’ятнадцять метрів до неї мені на дорогу вибрів напівпритомний каракурі, що безладно вимахував верхніми кінцівками. Лівицею я вистрілив у нього «Роніном», почув тихий кахик влучного пострілу й побачив, як буря мономолекулярних часточок розірвала його на шматки. Осколковий бластер клацнув і загнав наступний заряд у патронник. То була спустошлива зброя проти менших віймінтів, але скорпіогармата була важко броньована, і її системи непросто пошкодити направленим вогнем.

Я наблизився, приліпив ультравібраційну міну до високого металевого боку, а тоді спробував забратися подалі, перш ніж воно рвонуло.

І щось пішло не так.

Скорпіогармата відскочила вбік. Збройні системи на її спині раптом пробудилися й навелися. Одна важка нога розігнулася й гоцнула. Чи так було задумано, а чи ні, але удар ковзнув мені по плечі, і я простягнувся на увесь зріст у високій траві. Я випустив бластер із пальців, що раптово заніміли.

— Лайно.

Гармата знову перемістилася. Я звівся на коліна й помітив рух на краю поля зору. Високо на панцирі допоміжна башта намагалася навести на мене свої кулемети. Я помітив у траві бластер і стрибнув по нього. Бойові сполуки чохла впорснулися у м’язи, і заніміла рука знову налилася відчуттями. Над моєю головою, на боці самохідної збройної машини активувалася башта з кулеметами, і кулі роздерли трав’яний покрив. Я вхопив бластер і прожогом відкотився до скорпіогармати, намагаючись утекти за найменший кут обстрілу Буря від автоматів переслідувала мене, збиваючи в повітря фонтани видертого ґрунту й рослин. Я прикрив очі лівою долонею, а праву з «Роніном» скинув угору і вистрілив наосліп туди, звідки стріляло. Бойове навчання, певно, допомогло вистрілити доволі влучно — град куль урвався.

А тоді ожила ультравібраційна міна.

Неначе рій осінніх вогнистих жуків, охоплених голодним безумом, полуск яких підсилили для документальної експерії. Пронизливий тріскотливий вибух — бомба порозривала молекулярні зв’язки й метрову в діаметрі сферу броньованої машинерії перетворила на залізну стружку. Металевий пил бризнув фонтаном із пробою в тому місці, де я приліпив свою міну. Я поліз уздовж скорпіогармати, звільняючи з патронташа другу бомбу. Вони не набагато більші за тарілки для рамена, на які дуже схожі, але якщо не вискочити вчасно з радіуса їхньої дії, то можна стати соусом.

Фонтан від першої міни ущух, її поле колапсувало і перетворило саму міну на порох. З чималого пробою, що лишився на тому місці, клубочився дим. Я клацнув запалом нової міни й закинув її в дірку. Ноги гармати зігнулися й затупотіли загрозливо близько до місця, в якому я сховався, але виглядало це спазматично. Віймінт ніби втратив відчуття напрямку й не міг зрозуміти, звідки його атакували.

— Гей, Мікі, — Ядвіга на зашифрованому каналі, трохи здивована. — Тобі там поміч не потрібна?

— Наче ні. А тобі?

— Ні, просто тобі треба глянути… — я не розчув решту через вереск нової міни. Пробитий корпус вивергав пил і фіолетові електричні розряди. Скорпіогармата тонко й електрично заскиглила на загальному каналі, а ультравібрація продовжувала вгризатися в її нутрощі. Від того звуку я відчув, як піднялася кожна волосина на моєму тілі.

Десь на фоні чулися крики. Здається, Орр.

У череві скорпіогармати щось рвонуло, і це, мабуть, викинуло бомбу назовні, бо комашине тріскотливе вищання припинилося майже тієї ж миті. Виття затихло так, як кров просякає в засушену землю.

— Повтори?

— Я сказав, — заволав Орр, — чільниця впала. Повторюю, Сильва впала. Забирайтеся звідти к бісу.

Наче відірвалося щось величезне…

— Легше сказати, ніж зробити, Орре, — в голосі Яди вчувалася затиснута, напружена усмішка. — Нас тут якраз трошечки притисло так, що можна всертися.

— Підтримую, — протарабанив Ласло. Він говорив по аудіоканалу — певно, падіння Сильви потягнуло за собою й командну мережу. — Тягни сюди великі стволи, здорованю. Нам не завадить…

— Ядо, тримайся… — втрутилася Кійока.

У кутку мого поля зору спалахнуло. Я крутнувся саме тоді, коли каракурі налетів на мене, прагнучи вхопити мене усіма вісьмома зігнутими кінцівками. Цього разу не було ніякого спантеличеного тупцяння на місці — механічна лялька перла на мене на повній швидкості. Я прибрав голову саме вчасно, щоб уникнути косарського замаху верхньої кінцівки, й розрядив свого бластера впритул. Каракурі полетіло назад кількома шматками, а його нижню частину подерло на смужки. Я ще для певності вистрілив у верхню половину, а тоді розвернувся й обійшов довкруги мертвої маси скорпіогармати, міцно стиснувши «Роніна» обіруч.

— Ядо, ти де?

— У цій всраній річці, — короткі хрусткі вибухи позаду її слів. — Шукай очима затонулий танк і мільйон гімнючих каракурі, що хочуть його витягнути.

Я побіг.

На шляху до річки я вбив ще чотирьох каракурі — всі вони рухалися надто швидко як на пошкоджених. Що б там не збентежило Сильву, воно не дало їй часу завершити своє проникнення.

На аудіоканалі зойкав і лаявся Ласло. Судячи зі звуків, хтось постраждав. Ядвіга мірно поливала віймінтів непристойностями, плетучи тло для нудних розрядів свого бластера.

Я прогнав повз повалені уламки останньої механічної маріонетки й вискочив просто на берег. І стрибнув з нього. Мокрий напад бризок крижаної води сягнув пахвини, а навкруги зашуміли річкові водокрути. Мошисті камені під ногами й відчуття гарячого поту на ступнях — це мої генетично продумані шпичаки інстинктивно намагалися завадити ковзанню всередині черевиків, допомогти мені намацати рівновагу. Я мало не перекинувся. Та ж ні: зігнувся, наче дерево під крутим вітром, ледве спромігся побороти власну інерцію й залишився стояти прямо, по коліна у воді. Очима пошукав той танк.

Я побачив його неподалік протилежного берега — стримів десь із метра швидкоплинної води. Посилений нейрохімією зір показав мені Ядвігу й Ласло, захищених тими уламками, і каракурі, що повзали берегом, але начебто не дуже рвалися довіритися течії річки. Кілька з них перестрибнуло на корпус танка, та, здається, вони не могли як слід утриматися на ньому. Ядвіга стріляла в них з однієї руки, мало не навмання. Іншою рукою вона обхопила Ласло. На них обох видніла кров.

Відстань була десь під сто метрів — задалеко для ефективного обстрілу з осколкового бластера. Я забрів у річку аж по груди, але й тоді стріляти було годі. Течія мало не збивала мене з ніг.

— Кляте гадство…

Я відштовхнувся й незграбно поплив, рукою притиснувши «Роніна» до грудей. Течія одразу потягла мене вниз річкою.

— Трясця…

Вода була холоднюча, аж дух наглухо сперло, хоч як я намагався вдихнути, шкіра на обличчі й долонях заніміла. Течія здавалася живою істотою, що настирно смикала мене за ноги й плечі, поки я борсався проти неї. Важкий осколковий бластер і патронташ з ультравібраційними мінами затягували мене на глибину.

І їм це вдалося.

Я виборсався на поверхню, втягнув повітря наполовину з водою і знову пірнув.

Опануй себе, Ковачу.

Думай.

Опануй себе, трясця.

Я замолотив ногами, вирвався на поверхню й наповнив легені. Відшукав напрямок до руїни павучого танка, яка швидко віддалялася. Тоді дав себе затягнути, простягнув руки до дна й пошукав, за що вхопитися.

Шпичаки вчепилися. Ногами я теж уперся в дно, закріпився проти течій й поповз по дну.

На це пішло більше часу, ніж мені б хотілося.

В одних місцях камені, що я їх обирав, були або замалі, або не дуже міцно закріплені, і виривалися. В інших місцях чоботи не знаходили як упертися. Щоразу я програвав секунди й метри відстані та сунув назад. Раз я ледь не загубив бластера. Які б мій чохол не мав анаеробні покращення, мені все одно доводилося зринати по повітря раз на три чи чотири хвилини.

Але я впорався.

Я цілу вічність перебирав камені в колючому судомному холоді й намагався вкоренитися в річковому дні, аж коли нарешті став у воді по пояс, дохитався до берега й витягнув себе, хекаючи й трусячись, на берег. Якісь кілька митей я тільки те й міг, що стояти на колінах та кашляти.

Дедалі наростало гудіння машин.

Я зіпнувся на ноги, більш-менш нерухомо намагаючись утримувати осколковий бластер обома тремтячими руками. Зуби цокотіли так, ніби хтось провів струм крізь м’язи щелепи.

— Мікі.

Орр сидів на одному з жучків із власним довгоствольним «Роніном» у піднятій руці. Оголений до пояса, випускні отвори із правого боку грудей досі не повністю закриті після пострілу, жар колихав повітря навколо них. Обличчя замурзане залишками полімера-невидимця і чимось схожим на обвуглений пил. З ранок, що залишив на його грудях і лівій руці каракурі, повиступало трохи крові.

Він зупинив жучка й подивився так, ніби не вірив власним очам.

— Якого біса з тобою сталося? Скрізь тебе шукали.

— Я, я, я, кара, кара, ті кара…

Він кивнув.

— Про них подбали. Яда з Кі закінчують прибирати. Павуків теж обох винесли.

— А С-с-с-сильва?

Він відвів погляд.

Розділ десятий

— Як вона?

Кійока знизала плечима. Вона підтягла термоковдру до Сильвиної шиї і стерла біосерветкою піт з обличчя чільниці.

— Важко сказати. У неї сильна гарячка, але це не хтозна-що після такого виступу. Мене більше турбує оце.

Вона штрикнула пальцем у бік медичних екранів біля койки. Голодисплей котушки даних мерехтів різкими кольорами. В одному з кутів світилася упізнавана груба схема електричної активності людського мозку.

— Це чільницький софт?

— Атож, — Кійока тицьнула в зображення. Навколо її пальця забушувало багряним, помаранчевим і насиченим сірим. — Тут основне сполучення мозку з ресурсами чільницької мережі. Це також точка, в якій діє система аварійного роз’єднання.

Я дивився на той барвистий пучок.

— Підвищена активність.

— Еге ж, занадто. Після роботи більша частина зображення має бути чорною або синьою. Організм накачується анальгетиками, щоб зменшити набряк у спинномозковому каналі, і на певний час усе сполучення майже повністю обривається. Зазвичай вона таке просто пересипала. Але це… — Вона знову знизала плечима. — Я такого ще не бачила.

Я сів на край ліжка, щоб роздивитися Сильвине обличчя. Всередині будівлі було тепло, але після річки я ще й досі відчував мороз у кістках.

— Що сьогодні пішло не так, Кі?

Вона похитала головою.

— Не знаю. Можна припустити, що ми нарвалися на антивірус, що вже був знайомий з нашими системами проникнення.

— У софті трьохсотлітньої давнини? Та годі.

— Сама знаю.

— Кажуть, що воно розвивається, — у дверях стояв Ласло — обличчя бліде, рука перев’язана там, де каракурі розпоров її до кістки. За його спиною вироджувався й сірів типовий для Нового Хоко день. — Геть вирвалося з-під контролю. Знаєте, це ж і є єдина причина того, навіщо ми тут. Щоб покласти цьому край. Розумієте, уряд мав такий надсекретний проект виведення штучного інтелекту…

Кійока зашипіла крізь зуби.

— Не зараз, Ласе. Заради сраки. Тобі хіба не здається, що нам слід непокоїтися про дещо важливіше?

— …і той вирвався з-під контролю. Ось про що треба хвилюватися, Кі. Просто зараз. — Ласло зайшов досередини й махнув рукою на котушку даних. — Там засів софт із чорних клінік, і він зжере Сильвину свідомість, якщо ми не знайдемо до нього вихідних креслень. І це погані новини, тому що його архітектори зараз усі аж там, у сраному Міллспорті.

— Але все це — лайно на лопаті! — закричала Кійока.

— Гой! — на мій подив, вони обоє замовкли й подивилися на мене. — Гм, слухай, Ласе. Я не бачу, яким чином навіть розвинутий софт зміг би накластися на наші конкретні системи отак зльоту. Подумай, ну яка вірогідність такого?

— А якщо це одні й ті самі люди, Мікі? Годі вам. Хто пише софт для списантів? Хто створив усю списантську програму? І хто по самі свої всрані яйця сидить у власних розробках таємних чорних нанотехнологій? Драний уряд Мечека, ось хто. — Ласло розвів руками й глянув на мене з безмежною, як світ, тугою. — Знаєш, скільки є свідчень, скільки людей, яких я знаю, розповідають, що бачили віймінтів, до яких нема жодного засцяного архівного дескриптора? Народ, та весь цей континент — це експеримент, і ми лише мала його частка. І нашого капітана щойно вкинули до щурячого лабіринту.

Знову рух у дверях — це Орр і Ядвіга, що прийшли подивитися, чого це тут так розкричалися. Велетень хитав головою.

— Ласе, тобі справді треба викупити якусь черепашачу ферму в Новопешті, про яку ти завжди говориш. Забарикадуйся на ній і балакай до кладок яєць.

— Іди в сраку, Орре.

— Сам іди в сраку, Ласе. Все серйозно.

— Їй не краще, Кі? — Ядвіга перейшла до екрана й поклала руку на плече Кійоки. Її чохол, як і мій, був вирощений на стандартній для Світу Гарлана основі. Змішане слов’янсько-японське походження давало безжально-прекрасні вилиці, складки епікантуса на блідо-гагатових очах і широкий розріз рота. Вимоги до бойового біотеху потребували тіла довгов’язого та мускулистого, але вихідний генетичний набір видав результат, що відзначався на диво витонченою сухорлявістю. Відтінок шкіри був коричневий, вицвілий від темряви бака й п’яти тижнів жалюгідної погоди Нового Хоко.

Дивитися, як вона переходить кімнату було майже тим самим, що пройти повз дзеркало. Ми могли бути братом і сестрою. Фізично ми й були братом і сестрою — запас клонів у бункері складався з п’ятьох різних модулів, у кожному по дюжині чохлів, вирощених з одного генетичного стебла. Для Сильви було найлегше проникнути в системи лише одного модуля, аніж кількох.

Кійока простягла руку й узяла нову довгоперсту долоню Ядвіги. То був свідомий рух, однак нерішучий — стандартна проблема з перечохленими. Феромонна суміш більше ніколи не буває такою самою, а на тій хімії тримається аж надто велика частка відносин, заснованих на сексі.

— Їй паскудно, Ядо. Я нічим не можу їй допомогти. Навіть не знаю, звідки можна почати. — Кійока знову вказала на котушку даних. — Просто не розумію, що там відбувається.

Тиша. Всі глипали на бурю кольорів у тому завитку котушки.

— Кі, — я вагався, зважуючи свою думку. Місяць спільного бойового списування трохи попрацював на те, щоб зробити мене частиною команди, але як мінімум Орр і досі бачив у мені чужака. Думка інших залежала від настрою. Ласло, зазвичай сповнений легкого відчуття братерства, часом бував схильний до спазмів параної, яка через моє затемнене минуле робила мою постать таємничою і зловісною. З Ядвігою в мене намітилося певне споріднення, але більша його частина, либонь, була зумовлена генетичною сумісністю наших чохлів. А Кійока зранку бувала справжнім стервом. Я не певен щодо того, як кожен із них здатен відреагувати.

— Слухайте, а ми можемо якось смикнути розмикач?

— Що? — Орр, як і передбачалося.

Кійока не вельми щаслива.

— У мене є хімія, що могла б це зробити, але…

— Ви не заберете в неї волосся, чорт забирай.

Я підвівся з ліжка й повернувся до велетня.

— А що як ця штука її вбиває? Ти волів би бачити її при волоссі й мертвою, чи не так?

— Стули свою всрану пе…

— Орре, він має рацію, — Ядвіга прослизнула між нами. — Якщо Сильва підхопила щось від коопа, а її власний антивірус не може з цим упоратися, то розмикач же й призначений для таких випадків, га?

Ласло енергійно закивав.

— Це може бути її єдиним шансом, брате.

— В неї таке вже було, — впирався Орр. — Та штука в Іямонському каньйоні минулого року. Вона вимкнулася на багато годин, гарячка гнала температуру, а тоді Сильва прокинулася така самісінька, як була.

Я помітив, як вони ззирнулися. Ні. Не така самісінька.

— Якщо я запущу розмикач, — повільно сказала Кійока, — то не зможу сказати, якої шкоди це завдасть. З чим би Сильва там не боролася, чільницький софт вона запустила на всю потужність. Звідси й лихоманка — їй слід було б розірвати зв’язок, але вона цього не робить.

— Еге ж. І на це є причина. — Орр зиркнув на нас. — Вона боєць, чорт забирай, і вона там і досі б’ється. Хотіла б вона розірвати сполучення, то зробила б це сама.

— Еге ж, і, можливо, те, з чим вона б’ється, не дає їй цього зробити. — Я знову повернувся до ліжка. — Кі, у неї ж є резервна копія, чи не так? Кортикальна пам’ять ніяк не пов’язана з чільницьким софтом?

— Так, вона захищена протоколом безпеки.

— І поки вона в такому стані, оновлення пам’яті заблоковано, чи не так?

— Гм, так, але…

— Тоді навіть якщо роз’єднання їй справді зашкодить, ми все одно матимемо її цілу в пам’яті. Який у вас налаштований цикл оновлення?

Ще один обмін поглядами. Кійока насупилася.

— Не знаю, має бути близьким до стандартного. Скажімо, що дві хвилини.

— Тоді…

— Ага, це тобі буде на руку, хіба ні, містере Передчутлива Срака. — Орр тицьнув пальця в мій бік. — Убити тіло, вирізати її життя своїм ножичком. Скільки тих клятих пам'ятей ти зараз носиш на собі? Що тобі з них? Що ти з ними всіма хочеш зробити?

— Це тут ні до чого, — м’яко сказав я. — Я тільки кажу, що коли Сильва після роз’єднання лишиться пошкодженою, ми зможемо врятувати її пам’ять до того, як вона оновиться, а тоді повернемося до бункера і…

Він хитнувся до мене.

— Ти говориш про те, щоб убити її, падло таке.

Ядвіга відштовхнула його.

— Він говорить про те, щоб її врятувати, Орре.

— А як щодо тієї копії, що зараз живе й дихає? Ти хочеш перерізати їй горло просто тому, що в неї пошкоджений мозок, і тому, що в нас є в запасі її краща версія? Так само, як ти зробив з усіма тим людьми, про яких не хочеш говорити?

Я побачив, як Ласло зиркнув на мене з новою підозрою. Я підняв руки на знак відступу.

— Гаразд, забудьте. Робіть як знаєте, я тут просто відробляю свій проїзд.

— Ми все одно не могли б цього зробити, Міку, — Кійока знову витирала Сильвине чоло. — Якби пошкодження були приховані, нам би знадобилося більше кількох хвилин, щоб їх помітити, а тоді було б запізно, і ушкодження записалися б у пам’ять.

Ви все одно могли б убити цей чохол, — не сказав я. — Мінімізувати витрати, перетяти їй горло зараз і вирізати пам’ять…

Я знову глянув на Сильву і подумки прикусив язика. Як і при погляді на Ядвіжин споріднений клонований чохол, я побачив щось на штиб дзеркала, миттєвий спалах себе самого, що дорікнув мені за такі думки.

Можливо, Орр таки має рацію.

— Одне напевне, — похмуро сказала Ядвіга. — Нам не можна залишатися тут у такому стані. Без Сильви в нас не більше шансів пережити Нечищене, ніж у купки зелені. Треба повертатися до Драви.

Знову тиша, в якій ця думка осідала в головах.

— Її можна переносити? — спитав я.

Кійока скривилася.

— Все одно доведеться. Яда правду каже, не можна ризикувати й лишатися тут. Треба тягти назад, щонайпізніше завтра вранці.

— Ага, можна використати якесь прикриття, що надійде сюди, — пробурмотів Ласло.

— Вони більш як за шістсот кілометрів позаду, хтозна, на що ми можемо нарватися. Ядо, по дорозі ми можемо надибати якихось друзів. Я розумію, що це ризиковано.

Повільний кивок від Ядвіги.

— Але ризикнути варто.

— Це на всю ніч, — сказав Ласло. — У тебе є мет?

— Не менше, ніж у Міці Гарлан.

Вона знову торкнулася плеча Кійоки — нерішуча ласка обернулася діловитим плесканням по спині — а тоді вийшла. Замислено глянувши на мене через плече, Ласло подався за нею до виходу. Орр стояв над Сильвою, склавши руки.

— До чортової сраки ти торкнешся, а не до неї, — попередив він мене.

З відносно безпечного місця на розвідницькій станції квеллістів Ядвіга з Ласло витратили решту ночі, прослуховуючи канали, вишукуючи в Нечищеному ознаки дружніх форм життя. Вони нишпорили континентом своїми делікатними електронними вусиками, сиділи невиспані й хімічно заведені, освітлені сяйвом портативних екранів і шукали слідів. З мого місця це скидалося на полювання на підводні човни, що його показували в старих експеріях Алена Марріотта на зразок «Полярної здобичі» чи «Глибокого пошуку».

Бригади списантів за природою своєї роботи нечасто вели зв’язок на великих відстанях — забагато ризику, що сигнал підхоплять системи артилерії віймінтів або хижа зграя стерв’ятників-каракурі. Електронні передачі на значні відстані були зрізані до абсолютно мінімальних голкокидкових плювків, зазвичай для того, щоб заявити про права на здобич. Решту часу бригади працювали мовчки.

Здебільшого.

Але маючи навичку, можна виявити шепіт місцевих передач між членами якоїсь бригади, мерехтіння електронної активності, що супроводжувала списантів, як запах цигарок в одязі курця. Маючи ще більш розвинуту навичку, можна відрізнити такі сигнали від сліду віймінтів, а ще, з правильними ключами шифрування, можна встановити зв’язок. Вони просиділи за цим аж до самісінького досвітку, але врешті Яда з Ласло спромоглися встановити контакт із трьома іншими бригадами списантів, що працювали в Нечищеному між нашою позицією і Дравським плацдармом. Закодовані голкокидки проспівали в один та інший бік, встановлюючи особи й права, і Ядвіга відсунулася на стільці з широкою тетраметовою усмішкою на обличчі.

— Добре мати друзів, — сказала вона мені.

Дізнавшись про ситуацію, всі три команди погодилися, хоч і з різною мірою ентузіазму, прикрити наш відступ у межах їхніх робочих радіусів. Така взаємодопомога — це щось на штиб неписаного правила для списантів у Нечищеному — ніколи не знаєш, чи не знадобиться тобі те саме завтра — але конкурентність, притаманна їхньому роду занять, додавала до співпраці трохи бурчання й зарозумілості. Дислокація перших двох бригад змусила нас відступати довгою звивистою дорогою, і вони обидві бурчали й не забажали перейти нам назустріч або супроводити на південь. А от із третьою нам пощастило. Оїші Емінеску стояв табором за двісті п’ятдесят кілометрів на північний захід від Драви з дев’ятьма важкоозброєними й оснащеними колегами. Він негайно запропонував вийти нам назустріч і підібрати нас на межі радіусу прикриття попередньої бригади, а тоді провести аж до плацдарму.

— Правда в тому, — сказав він мені, коли ми стояли посеред його табору й дивилися, як меншає денного світла в черговому усіченому зимовому полудні, — що перерва піде нам на користь. Кайша й досі не відновилася після тієї нагальної справи, за яку ми взялися за день до того, як ви з’явилися на плацдармі. Вона каже, що все гаразд, але коли ми розгортаємо бойову мережу, я відчуваю, що це не так. Інші теж досить витомлені. До того ж за минулий місяць ми бахнули три скупчення й десь двадцять автономних машин. Нам поки що вистачить. Нема сенсу перегинати палицю.

— Звучить аж надто раціонально.

Він засміявся.

— Не треба судити про нас усіх за мірками Сильви. Не всі аж такі одержимі.

— Я думав, одержимість іде в комплекті з роботою. «Списуй максимум» і все таке.

— Еге ж, є така пісня, — крива гримаса. — Так легше продати ідею зелені, а ще, звісно, наш софт природно схиляє до надмірності. Звідси й кількість бойових втрат. Але, врешті-решт, це ж просто софт. Звичайна прошивка, семе. Якщо прошивка керує тобою, яка ж ти тоді людина?

Я дивився на потемнілий обрій.

— Не знаю.

— Треба думати глибше, семе. Треба. Бо інакше вб’єшся.

З боку булькобудів хтось пройшов у згущеному мороці і щось вигукнув стрип’япською. Оїші всміхнувся й гукнув у відповідь. Подекуди залунали смішки. Звідкись іззаду долинув запах дров у вогні — хтось розпалив ватру. То був стандартний табір списантів — оперативно надуті й укріплені тимчасові бульки, які здуються й зникнуть так само швидко, коли прийде пора рухатися далі. Окрім випадкових ночівель у покинутих будівлях, як на розвідницькій станції квеллістів, ми з Сильвиною бригадою прожили в схожих умовах більшу частину минулих п’яти тижнів. Але все ж таки, навколо Оїші Емінеску відчувалася якась розслаблена теплота, що було нетипово для більшості списантів, з якими я досі стикався. Відсутність звичайного напруження гончака.

— А ти довго цим живеш? — спитав я його.

— Та чимало. Уже довше, ніж мені б хотілося, але…

Він знизав плечима. Я кивнув.

— Але платять добре. Так?

Він кисло всміхнувся.

— Так. У мене молодший брат вивчає марсіянські технологічні артефакти в Міллспорті, а батькам обом уже скоро треба перечохлятися, і вони не можуть собі цього дозволити. З нинішньою економікою ніщо інше не дасть мені досить заробітку, щоб покрити ці витрати. А після того, як уряд Мечека зарубав освітні стипендії й пенсійну систему чохлів, стало так, що як не платиш, то не маєш.

— Еге ж, якось усе пересралося відтоді, як я був тут минулого разу.

— Десь гуляв, га? — він не допитувався, як Плекс. Старомодна ввічливість Світу Гарлана — він, певно, вважав, що якби я хотів розповісти, що відбував термін у зберіганні, то якось би так і сказав.

— Так, десь тридцять-сорок років. Багато що змінилося.

Знову знизав плечима.

— На це зав’язувалося ще раніше. Усе, що квеллісти витиснули з першого режиму Гарлана, ці хлопці почали відщипувати одразу по тому. Мечек — це просто останній випуск недобрих новин.

— «Цього ворога не можна вбити», — пробурмотів я.

Він кивнув і закінчив цитату за мене.

— «Його можна тільки пораненого загнати назад, на глибину, і навчати дітей стежити за хвилями, щоби помітили, як він вертатиметься».

— Виходить, що хтось не надто уважно стежив за хвилями.

— Не в цьому діло, Мікі, — склавши руки, він дивився у бік згаслого світла на заході. — Просто відтоді, як вона була тут, часи змінилися. Який зараз сенс боротися й скидати режим Перших родин, тут чи десь інде, якщо Протекторат просто прийде й накидає тобі на голову посланців за твої клопоти?

— Тут є певна правда.

Він знову всміхнувся, цього разу веселіше.

— Семе, це не якась правда. Це та сама, основна правда. Це єдина значна різниця між тими часами й нашими. Якби Посланський Корпус існував у часи Виселення, квеллісти протримались би десь із пів року. З тими гадами не повоюєш.

— Вони програли на Інненіні.

— Так, але чи часто вони програвали відтоді? Тверезо кажучи, Інненін був маленьким глюком, цяткою на великому екрані.

Ревуча пам’ять ринула на мене. Джиммі де Сото кричав і стискав залишки свого обличчя пальцями, що вже видавили одне око й от-от мали видавити інше, якщо я не…

Я заблокував це.

Маленький глюк. Цятка на екрані.

— Може, ти й правий, — сказав я.

— Може, — тихо погодився він.

Після того ми мовчки постояли й поспостерігали за настанням пітьми. Небо розхмарилося достатньо, щоб на ньому показався спадний Дайкоку, нашпилений на північні гори, і повний, але далекий Маріканон, схожий на мідну монетку, закинуту високо над нашими головами. Набухлий Хотей лежав нижче західного обрію. Вогнище позаду розгорілося як слід. В червоному мерехтінні наші тіні набрали тілесності.

Коли стояти там стало незатишно через жар, Оїші чемно перепросив і подрейфував геть. Я ще хвилину потерпів жар на спині, а тоді розвернувся й заблимав у полум’я. Кілька людей з бригади Оїші схилилися до вогню з іншого боку, розігріваючи долоні. Розмиті, нечіткі силуети в розжареному темному повітрі. Приглушені тони розмови. Ніхто не дивився на мене. Важко сказати, що то було — старомодна ввічливість, подібна до тієї, що її демонстрував Оїші, чи звичайна замкнутість списантів.

Якого біса ти тут робиш, Ковачу?

Завжди ці легкі питання.

Я відійшов від вогнища й подався між булькобудами туди, де ми напнули три своїх, на дипломатичній відстані від бульок Оїші. Свіжа прохолода на обличчі й руках — моя шкіра відчула раптове зникнення теплого повітря. Місячне світло на бульках уподібнювало їх до горбів пляшкоспинів, що зринули на поверхню моря трави. Діставшись до тієї, в якій ми поклали Сильву, я помітив, що з-за причинених дверцят пробивається яскравіше світло. Решта стояли темні. Поруч два жучки під різними кутами підпирали паркувальні стійки, кермові колонки і збройні пульти галузилися на тлі неба. Третій десь зник.

Я торкнувся сигнальної латки, відхилив завісу й увійшов. Ядвіга з Кійокою, що сиділи на зібганих простирадлах з одного боку приміщення, поспіхом відскочили одна від одної. Навпроти них, біля приглушеної ілюмінієвої нічної лампи, лежала трупом Сильва у спальному мішку. Її волосся було дбайливо зачесане, в ногах світився переносний обігрівач. У бульці більше нікого не було.

— Де Орр?

— Не тут, — Яда сердито поправила одяг. — Трясця, міг би й постукати, Мікі.

— Я постукав.

— Окей, тоді міг би, трясця, постукати й почекати трохи.

— Пробач, я цього не очікував. То де Орр?

Кійока махнула рукою.

— Подалися десь на жучку з Ласло. Вони зголосилися на варту периметра. Ми подумали, що треба виказувати охоту до співпраці. Ці люди завтра доправлять нас додому.

— То чого ви, народ, не подалися до котроїсь із інших бульок?

Ядвіга скосила очі на Сильву.

— Тому що комусь треба вартувати й тут, — тихо сказала вона.

— Я повартую.

Якусь мить вони невпевнено дивилися на мене, а тоді глянули одна на одну. Кійока похитала головою.

— Не можна. Орр нас розчавить, як мух.

— Орра тут нема.

Ще один обмін поглядами. Яда знизала плечима.

— Справді, трясця, чом би й ні, — вона встала. — Ходімо, Кі. Орр зміниться не раніш ніж за чотири години. Він ні про що не дізнається.

Кіойка вагалася. Вона схилилася над Сильвою й приклала долоню до її лоба.

— Добре, та в разі…

— Так, я вас покличу. Йдіть собі.

— Нумо, Кі, ходім, — Ядвіга погнала подругу до дверцят. Вже виходячи, вона спинилася й вищирилася до мене. — І ще одне, Мікі. Я бачила, як ти на неї дивишся. Нікуди не підглядай і нічим не тицяй, добре? Не лапай персики. Не лізь руками в чужу тарілку.

Я теж вискалився.

— В сраку тебе, Ядо.

— Можеш помріяти.

Губи Кійоки нечутно промовили більш традиційне «дякую», і вони пішли. Я сів біля Сильви і глянув на неї. За хвильку я простягнув руку й провів по її чолу — луною жесту Кійоки. Сильва не ворухнулася. Її шкіра була гаряча й суха, як папір.

— Ну ж бо, Сильво, вибирайся звідти.

Жодного відгуку.

Я прибрав руку й ще трохи подивився на ту жінку.

Якого біса ти тут робиш, Ковачу?

Це не Сара. Сари не стало. Якого біса ти…

Ох, помовч.

Наче в мене є інший вибір.

Згадка про останні хвилини в «Токійській вороні» прийшла й розчавила останню фразу. Безпека за столом, де сидів Плекс, тепла анонімність і надія на квиток додому на наступний день — я згадав, як підвівся й відійшов геть від усього того, ніби відгукнувшись на пісню сирени. Пішов до крові й люті битви.

Згадуючи минуле, я побачив, що та мить була така поворотна, така навантажена ознаками доленосних змін, що мені мало просигналити, перш ніж я її переступив.

Але воно так завжди, коли згадуєш минуле.

Мушу сказати, Мікі, ти мені подобаєшся, — її голос звучав трошки розмито від ранньої години й наркотиків. Десь за вікнами квартири виповзав надвір ранок. — Не можу вказати пальцем. На те, чим саме. Але це так. Ти мені подобаєшся.

Це приємно.

Але цього не досить.

Мої долоні й пальці легенько свербіли — генетично запрограмоване бажання торкнутися нерівної поверхні, вхопитися за неї й кудись видертися. Я помітив цю рису чохла трохи раніше, це бажання з’являлося й зникало, але здебільшого проявлялося в часи стресу й бездіяльності. Дрібне роздратування, як належить після завантаження. Навіть свіжоклонований чохол має що сказати. Я кілька разів стиснув кулаки, запхнув руку в кишеню й намацав кортикальні пам’яті. Вони зібралися в одну гладеньку масу з дорогоцінних механічних складових, клацнувши гладенькими боками. Юкіо Хіраясу і його посіпаки приєдналися до моєї колекції.

На шаленому шляху пошуків і знищення, який ми прорізали через Нечищене за минулий місяць, я знайшов час почистити свої трофеї хімікатами й електроскребком. Коли я розкрив долоню під ілюмінієвим світлом, вони зблиснули, позбавлені всіх слідів кісток і спінальних тканин. Півдюжини лискучих металевих циліндрів, схожі на нарізані лазером секції витонченого пензля для каліграфії. Їхня бездоганність порушувалася лиш крихітними нитчастими шпичаками мікророз’ємів з одного боку. Пам’ять Юкіо вирізнялася з-поміж інших — вона мала жовту смужку з витравленим кодуванням виробника точно посередині. Дизайнерський продукт. Чого від них ще чекати?

Решта, включно з посіпакою якудзи, були стандартними державними зразками. Жодних видимих позначок, тож я обережно обмотав якудзу чорною ізострічкою, щоб відрізнити його пам’ять від тих, які я виніс із цитаделі. Я хотів легко їх розрізняти. За посіпаку ніхто не торгуватиметься так, як за Юкіо, але я не бачив причин прирікати звичайного бандита до місця, куди я збирався доправити священників. Я не знав напевне, що саме збирався зробити з ним натомість, але в останню хвилину щось усередині повстало проти мого ж ранішого наміру викинути його в море Андраші.

Я знову поклав їх із Юкіо до кишені, глянув на решту чотири, що лежали разом на долоні, і замислився.

Чи цього досить?

Якось, на іншій планеті, під іншим сонцем, якого не видно зі Світу Гарлана, я зустрів чоловіка, що заробляв торгівлею кортикальною пам’яттю. Він купував і продавав на вагу, відміряючи життя, що містилися всередині них, купками — як приправи або напівкоштовне каміння, як товар, що став дуже прибутковим у тих політичних умовах, що склалися. Щоб відлякати конкурентів, він видавав себе за місцеву версію втіленої Смерті. Він дуже перегравав, але я запам’ятав це.

Я міркував, що б він міг подумати, якби зараз мене побачив.

Чи цього…

На моїй руці стислася долоня.

Шок пробіг мною, як електричний струм. Кулак стиснувся на пам'ятях. Я вирячився на жінку переді мною, яка саме звелася в спальному мішку на лікоть. На м’язах її обличчя грав відчай. В її очах не було й натяку на те, що вона мене впізнала. Її рука механічно стискала мою.

— Ти, — сказала вона японською і кашлянула. — Допоможи. Допоможи.

То був не її голос.

Розділ одинадцятий

На той час, як ми дісталися пагорбів, з яких уже видно Драву, небо заступив сніг. Де-не-де траплялися смуги шквалів, але й повітря між ними ані на мить не втрачало морозної кусючості. Вулиці й дахи будівель міста внизу були ніби припорошені інсектицидом, а на сході купчилися надуті хмари, обіцяючи привести за собою решту. На одному з загальних каналів урядовий дрон-пропагандист роздавав попередження про мікрозавірюхи й звинувачував у поганій погоді квеллістів. Спустившись до міста й опинившись на шарпаній вітром вулиці, ми побачили скрізь паморозь і вкриті скоринкою криги калюжі дощової води. Разом зі сніжинками на землю осідала моторошна тиша.

— Веселого драного Різдва, — пробурмотів хтось із бригади Оїші.

Скупий сміх. Тиша була надто давлюча, а кощаві, притрушені сніжком кістки Драви — надто похмурі.

Заходячи до міста, ми проминули нововстановлені вартові системи. То була відповідь Курумаї на набіг коопу шість тижнів тому — однодумні роботизовані збройні системи з набагато нижчим рівнем інтелекту, ніж гранично дозволений списантськими угодами. Втім, Сильва все одно сіпнулася, коли Орр проводив свого жучка повз кожну зсутулену постать, а коли одна з них трохи випросталася, вдруге скануючи деталі наших міток з легеньким тріскотінням, вона відвернула свій порожній погляд і сховала обличчя на плечі велетня.

Коли вона прокинулася, лихоманка не спала. Вона лиш відступила, як море, залишивши її розкритою і вологою від поту. А на дальньому краї того відрізку, на який відійшла гарячка, все одно було видно маленькі й майже нечутні хвилі жару, що й далі билися об неї. Про це можна було здогадатися, дивлячись на мініатюрний шторм, який, вочевидь, ще вирував у венах на її скронях.

Нічого ще не минулося. І близько ні.

Далі заплутаними й безлюдними вулицями міста. Коли ми підходили ближче до плацдарму, загострені чуття мого нового чохла вловили серед холоду легкий аромат моря. Суміш солі й різноманітної органіки, вічно присутній запах бела-трави й різкий пластиковий сморід хімікатів, що їх розливали поверхнею гирла. Я вперше усвідомив, якою мірою синтетичний організм був позбавлений органів нюху — нічого з усього цього не пробилося до мене на шляху з Текітомури.

Коли ми підійшли ближче, захисні системи плацдарму смикнулися й пробудились. Павучі блоки розсунулися, живий дріт поплівся геть. Проминаючи їх, Сильва зсутулилася, нахилила голову й затремтіла. Навіть волосся її ніби притислося до голови.

Надмірне мережеве напруження, — висунув здогад лікар із бригади Оїші, примружившись до візуалізацій на своєму обладнанні, поки Сильва нетерпляче лежала під сканером. Ви ще не подолали рифи. Я б рекомендував кілька місяців розслабленого життя десь у теплішому й більш цивілізованому місці. Можливо, в Міллспорті. Зайдіть до клініки для прошитих, нехай зроблять вам усебічну перевірку.

Вона скипіла. Кілька місяців? Драний Міллспорт? Він по-списантськи відсторонено знизав плечима. Або знову вимкнетеся. Щонайменше, треба повернутися до Текітомури й перевіритися на сліди вірусів. У цьому стані не можна продовжувати гратися в полі.

Решта «Пролаз» погодилася. Попри раптове повернення Сильвиної свідомості, ми збиралися повернутися.

Спалимо трохи набраної грошви, — всміхалася Ядвіга. — Розгуляємося. Зустрічай нас, нічне Текіто.

Ворота плацдарму задвигтіли вгору, щоб нас пропустити, і ми пройшли на територію за ними. Порівнюючи з минулим разом, коли я його бачив, зараз він здавався майже закинутим. Кілька постатей сновигало між бульками, пересуваючи якесь обладнання. Надто холодно для будь-чого іншого. Від шарпання вітром і снігом кілька запущених зміїв-розвідників скажено тріпотіли на своїх прив’язях. Здавалося, ніби решту з них зняли зі щогли перед завірюхою. Над верхами бульок виднілася надбудова великого, вкритого снігом аероплава в доці, але крани, що обслуговували його, не рухалися. По всій базі витало невтішне відчуття, ніби все навколо от-от заб’ють дошками.

— Краще зразу поговорити з Курумаєю, — сказав Оїші, злазячи зі свого зношеного одномісного жучка, коли ворота знову опустилися. Він оглянув свою бригаду й нашу. — Пошукайте ночівлю. Здається, зараз тут небагато місця. Не думаю, що хтось із прибулих на сьогоднішньому аероплаві вийде звідси раніше, ніж розпогодиться. Сильво?

Сильва щільніше загорнулася в куртку. Її обличчя було змучене.

Вона не хотіла говорити з Курумаєю.

— Я піду, капітане, — запропонував Ласло. Він незграбно сперся на моє плече неушкодженою рукою й зіскочив із жучка, який ми з ним ділили. Промерзлий сніг рипнув у нього під ногами. — А ви підіть пошукайте собі кави чи ще чого.

— Окей, — сказала Ядвіга. — І не давай старому Шіґу надто на себе насідати, Ласе. Якщо йому не сподобається наша розповідь, нехай залізе собі в сраку.

— Ага, я так йому й скажу, — Ласло закотив очі. — Ні, навряд. Гей, Мікі, не хочеш піти зі мною для моральної підтримки?

Я кивнув.

— Аякже. Кі, Ядо? Хтось із вас візьме мого жучка?

Кійока злізла із заднього сидіння жучка й причовгала до мене. Ласло підійшов до Оїші, перевів погляд на мене, а тоді хитнув головою у напрямку центру табору.

— Тоді ходімо. Розберемося з цим одразу.

Як, певно, можна було передбачити, Курумая був не надто щасливий бачити членів Сильвиної бригади. Він змусив нас двох чекати в погано прогрітому передпокої командної бульки, поки сам розбирався з Оїші й призначав квартири. Уздовж перегородок були закріплені дешеві пластикові сидіння, а в кутку висів причеплений екран, що переказував планетарні новини на фонові гучності. На низькому столику стояла котушка даних з відкритим доступом для тих, у кого залежність від подробиць, і попільничка для ідіотів. Наше дихання злегка туманилося в повітрі.

— То про що ти хотів зі мною побалакати? — спитав я Ласло, хукаючи на руки.

— Га?

— Та годі. Тобі так само потрібна моральна підтримка, як Яді з Кі потрібен хрін. Що відбувається?

На його обличчя випливла усмішка.

— Ну, я завжди сумніваюся щодо них двох. Знаєш, такі речі не дають чоловікові заснути.

— Ласе.

— Гаразд, гаразд, — він сперся здоровим ліктем на крісло й закинув ноги на низенький столик. — Ти був поруч, коли вона прокинулась, так?

— Так.

— Що вона тобі сказала? Насправді.

Я повернувся, щоб краще на нього подивитися.

— Те, про що я вам усім розповів учора. Нічого такого, що можна було б передати послівно. Просила допомоги. Озивалася до людей, яких не було поруч. Бурмотіла. Здебільшого то було марення.

— Ага, — він розкрив долоню й почав розглядати її, ніби то була якась мапа чи ще що. — Розумієш, Мікі, я прудкориб. Провідний прудкориб. Я виживаю, бо помічаю те, що коїться на периферії. І зараз я бачу периферичним зором те, що ти дивишся на Сильву не так, як дивився раніше.

— Невже? — я зберіг спокійний тон.

— Вже. До вчорашнього вечора ти дивився на неї, наче зголоднілий дивиться на щось смачне. А тепер… — Він повернув голову, щоб зазирнути мені у вічі. — Ти втратив апетит.

— Їй недобре, Ласе. Хвороба мене не приваблює.

Він похитав головою.

— Не сканується. Вона хворіє аж від гулянки коло розвідницької станції, але до вчора голод тебе не покидав. Може, він став слабший, але не зник. А тепер ти дивишся на неї так, ніби щось от-от має статися. Наче вона якась бомба чи що.

— Я хвилююся за неї. Як і всі.

А під цими словами температурною інверсією вирували думки. Значить, ти помічаєш такі деталі, і це допомагає тобі вижити, га, Ласе? Так знай — коли ти балакаєш про те, що помітив, це скоріше допоможе тобі бути вбитим. За інших обставин ти зі мною саме на це й нарвався б.

Ми тихо посиділи пліч-о-пліч. Він кивнув сам до себе.

— То не скажеш мені нічого?

— Нема чого казати, Ласе.

Більше тиші. На екрані бігли найважливіші новини. Випадкова смерть (пам’ять врятовано) якогось незначного Гарланового нащадка в портовому районі Міллспорта, ураган, що формується в Кошутській затоці, Мечек підріже видатки на охорону здоров’я до кінця року. Я дивився без жодної цікавості.

— Слухай, Мікі, — Ласло повагався. — Не казатиму, що довіряю тобі, бо насправді це не так. Але я й не такий, як Орр. Я не ревную Сильву. Знаєш, для мене вона — капітан, і це все. І я довіряю тобі піклуватися про неї.

— Дякую, — сухо сказав я. — І чому я маю завдячувати за таку честь?

— Ну, вона трохи розповіла про те, як ви познайомилися. Бородаті й усе таке. Цього досить, щоб зрозуміти…

Двері склалися, і в них з’явився Оїші. Він усміхнувся і вказав великим пальцем собі за спину.

— Він ваш. Побачимося в барі.

Ми увійшли. Я так і не дізнався, що там Ласло зрозумів, і наскільки він міг бути далекий від правди.

Шіґео Курумая сидів за столом. Він не підвівся, поки ми заходили, його обличчя не читалося, а тіло заклякло так нерухомо, що передавало його лють ясніше, ніж крик. Стара школа. Позаду нього голограма створювала ілюзію алькова в стіні бульки, де тіні й місячне світло перепливали навколо ледь видимої котушки. На столі біля його ліктя стояла в очікуванні котушка даних, розкидаючи по бездоганному робочому місці буйні візерунки барвистого світла.

— Ошіма нездужає? — прямо спитав він.

— Так, підхопила щось від коопа в горах, — Ласло почухав вухо й озирнув порожню кімнату. — А тут, наче, мало що коїться, га? Закрилися від мікрохуги?

— У горах, — Курумая на дав себе відволікти. — Майже за сімсот кілометрів на північ від місця, де ви погодилися працювати. Де ви підрядилися провести зачистку.

Ласло знизав плечима.

— Слухайте, це було рішення капітана. Вам би слід…

— Ви діяли за контрактом. І, що важливіше, під зобов’язанням. Ви винні ґірі плацдарму і мені.

— Ми потрапили під вогонь, Курумая-сан, — брехня вискочила по-посланськи легко. Негайна радість від того, як скочило до роботи навчене вміння впливати на розмову — минуло чимало часу відколи я востаннє таке робив. — Після засідки в храмі наш чільницький софт було скомпрометовано, ми зазнали серйозних органічних ушкоджень — якщо точніше, то особисто я і ще один член бригади. Ми бігли наосліп.

Після моїх слів тиша розкрилася. Ласло поривався щось сказати. Я застеріг його швидким поглядом, і він затих. Очі командувача плацдармом пурхали між нами аж поки врешті не осіли на моєму обличчі.

— Це ти, Передчутливий?

— Так.

— Новобранець. Зголосився бути речником?

Знайшов точку напруження — тисни на неї.

— В цьому випадку я теж винен ґірі, Курумая-сан. Без підтримки моїх товаришів я б зараз лежав у Драві мертвий і роздертий каракурі на шматки. Натомість, вони винесли мене в безпечне місце і знайшли нове тіло.

— Так. Я бачу. — Курумая коротко опустив погляд на стіл, а тоді знову глянув на мене. — Дуже добре. Поки що ви розказали мені не більше, ніж доповідь, яку ваша бригада передала з Нечищеного, тобто мінімум. Тепер, будь ласка, поясніть мені, чому, біжучи наосліп, ви вирішили не повертатися до плацдарму.

Тут було легше. Ми понад місяць проганяли цей пункт на всі лади біля вогнищ у наших таборах в Нечищеному, поліруючи брехню.

— Наші системи хоч і перетрусило, але вони лишалися частково робочими. Вони вказували на активність віймінтів позаду нас, що відрізало шлях для відступу.

— І таким чином потенційно загрожувало зачисникам, яких ви взялися захищати. І ви не зробили нічого, щоб їм допомогти.

— Господи, Шіґу, та нас же осліпило к бісу.

Командувач плацдармом звернув погляд на Ласло.

— Я не просив надавати мені свою інтерпретацію подій. Помовч.

— Але…

— Ми відійшли на північний схід, — сказав я, знову застережливо глянувши на прудкориба, що стояв поруч. — 3 того, що ми бачили, область була безпечна. І ми продовжували рухатися, поки знову не ожив чільницький софт. На той час ми майже вийшли з міста, і я стікав кров’ю. Від Ядвіги в нас залишилася тільки кортикальна пам’ять. З очевидних причин ми вирішили увійти в Нечищене й відшукати раніше описаний і помічений на мапах бункер, що мав запас клонів і був обладнаний для перечохлень. Як вам відомо з нашої доповіді.

— Ми? Ти брав участь у прийнятті того рішення?

— Я стікав кров’ю, — повторив я.

Погляд Курумаї знову опустився.

— Можливо, вам буде цікаво дізнатися, що після засідки, яку ви описали, в тому районі не було помічено жодних подальших ознак активності віймінтів.

— Так, це тому, що ми обвалили на них цілу будівлю, — рубонув Ласло. — Розкопайте той храм і побачите рештки. Не кажу вже про ту пару, яку нам довелося виносити голими, як срака, руками в тунелі при відході.

Курумая знову обдарував прудкориба холодним поглядом.

— У нас не було людських ресурсів для розкопок. Дистанційне сканування вказує на залишки машин під руїнами, але влаштований вами вибух дуже зручно розніс на дрібний пил більшу частину нижнього рівня будівлі. Якщо там справді…

— «Якщо»? Як це «якщо»?

— … були віймінти, як ви заявляєте, вони мали перетворитися на пару. Дві штуки в тунелі таки були знайдені, що нібито підкріплює вашу розповідь, яку ви передали нам, щойно опинилися в безпеці в Нечищеному. Тим часом, вам також може бути цікаво дізнатися, що записники, яких ви покинули, справді натрапили на кілька гнізд каракурі за кілька годин і за два кілометри на захід. В операції з їх придушення сталося двадцять сім смертей. Дев’ять із них — справжні, пам’яті не врятовано.

— Це трагедія, — сказав я рівним голосом. — Але ми не були здатні її попередити. Якби ми повернулися зі своїми пораненими й пошкодженою чільницькою системою, то тільки були б їм тягарем. Натомість за тих обставин ми шукали способу якнайскоріше повернути собі повну бойову силу.

— Так. У вашій доповіді так і сказано.

Він кілька секунд супився на нас. Я знову зиркнув на Ласло, на випадок, якби той збирався знову розкрити рота. Очі Курумаї піднялися до моїх.

— Дуже добре. Наразі ви квартируватимете разом із бригадою Емінеску. Я влаштую для Ошіми медичний огляд софту, рахунок, за який сплатите ви. Коли її стан стабілізується, а погода поліпшиться, ми почнемо повне розслідування інциденту в храмі.

— Що? — Ласло ступив уперед. — Ви сподіваєтеся, що ми скнітимемо тут, поки ви не розкопаєте ту купу лайна? Дзуськи, дядьку. Нас нема. Ми чухнемо назад, до Текіто, на отому довбаному аероплаві.

— Ласе…

— Я не сподіваюся, що ви залишитеся в Драві, зовсім ні. Я наказую вам залишитися. Хочеться вам чи ні, а тут діють певні ієрархічні порядки. Якщо ви спробуєте піднятися на борт «Сходу Дайкоку», вас зупинять. — Курумая насупився. — Мені б не хотілося вдаватися до грубих методів, але якщо ви мене змусите, я вас замкну.

— Замкнете? — на кілька секунд здавалося, ніби Ласло ніколи не чув останнього слова і тепер чекав, поки чільник пояснить, що воно означає. — Замкнете нас, трясця? Та ми за минулий місяць винесли п’ять коопів, більше дюжини автономних віймінтів, очистили цілий бункер, повний страшенно неприємного заліза, і отаку за те отримаємо всрану подяку?

Тоді він зойкнув і заточився, притуливши долоню до одного ока, ніби Курумая тицьнув у нього пальцем. Чільник звівся на ноги. Його голос аж шипів від раптово звільненої люті.

— Ні. Отаке ви отримаєте через те, що я більше не можу довіряти бригаді, за яку несу відповідальність. — Він зиркнув на мене. — Ти, Передчутливий, забери його звідси й передай мої вказівки решті ваших товаришів. Я не збираюся говорити про це вдруге. Геть, обидва.

Лас і досі тримався за око. Я поклав руку йому на плече, щоб провести його, але він сердито скинув її. Він підняв тремтячий палець у бік Курумаї, забурмотів щось, а тоді ніби передумав, розвернувся на п’ятці й покрокував до дверей.

Я вийшов слідом за ним. У дверях я озирнувся на чільника. З напруженого обличчя було важко щось прочитати, але мені здалося, що я все одно вловив щось від нього — лють через порушення субординації, каяття за те, що не зміг утримати ситуацію і себе самого під контролем. Відраза до того, до чого докотилася справа тут і зараз, у командній бульці, і, можливо, у всій цій урядовій ініціативі, що ніяк не обмежувала доступ на цей ринок. Можливо, відраза до того, куди зайшли справи на всій цій клятій планеті.

Стара школа.

Я купив Ласу випити в барі й послухав, як він клене Курумаю за те, який той до всирачки правильний гімнюк, а тоді пішов шукати решту. Я залишив його в хорошій компанії — бар був наповнений роздратованими списантами зі «Сходу Дайкоку», що голосно нарікали на погоду й пов’язану з нею заборону виходити в поле. Ультранюансований швидкий навантажений джаз утворював доречне пронизливе тло, милосердно позбавлене балачки діджея-пропагандиста, яка почала в мене асоціюватися з музикою за минулий місяць. Дим і гамір наповнювали булькобуд під самий дах.

Я знайшов Ядвігу з Кійокою — вони сиділи в кутку, занурившись в очі одна одної та ще в розмову, що здавалася якоюсь занадто напруженою, щоб намагатися в неї вступити. Яда нетерпляче сказала мені, що Орр залишився з Сильвою на квартирі, і що Оїші був десь тут, можливо, в барі, і як вона його бачила востаннє, він із кимось розмовляв, десь у напрямку, куди вона приблизно махнула рукою. Я вловив натяки і залишив їх удвох.

Насправді Оїші був не в тому напрямку, куди вказала Ядвіга, але він таки був у барі й балакав до пари інших списантів, з яких я тільки в одному впізнав члена його бригади. Він запросив мене усмішкою й піднятою склянкою. Його голос вирізнявся із загального гулу.

— Перепало на горіхи, га?

— Щось таке, — я підняв руку, щоб привернути увагу з того боку шинквасу. — В мене таке враження, що Сильвині «Пролази» наривалися тривалий час. Тобі повторити?

Оїші оцінив рівень напою у своїй склянці.

— Ні, в мене ще є. Наривалися? Можна й так сказати. Вони точно не найбільш заклопотана інтересами спільноти бригада. Втім, у рейтингах вони зазвичай дуже високо. Якийсь час на цьому можна протриматися, навіть із таким дядьком, як Курумая.

— Добре мати хорошу репутацію.

— Атож, до речі про репутацію. Тут тебе дехто шукав.

— Невже? — він говорив і дивився мені в очі. Я придушив реакцію і звів брову, до пари до ретельно вдаваної чемної цікавості в голосі. Замовив міллспортського односолодового у бармена й знову повернувся до Оїші. — Ім’я своє не називали?

— З ним балакав не я, — чільник кивнув на свого компаньйона з іншої бригади. — Це Сімі, провідний прудкориб у бригаді «Перехоплювачів». Сімі, той хлопець, що розпитував про Сильву та їхнього новобранця — ти не почув, як його звали?

Сімі зиркнув убік і насупився. Тоді його обличчя прояснішало і він клацнув пальцями.

— Ага, пам’ятаю. Ковач. Сказав, що його звуть Ковачем.

Розділ дванадцятий

Усе наче зупинилося.

Ніби весь гамір у барі раптом застиг арктичною сльотою просто у мене у вухах. Дим не клубочився, тиск народу біля шинквасу за моєю спиною наче зник. То була шокова реакція, якої я не відчував у чохлі «Ейшундо» навіть посеред бою з віймінтами. У каламутній тиші тієї миті я бачив, як уважно дивиться на мене Оїші. Я підніс склянку до рота на автопілоті. Односолодове потекло вниз, обпекло, і коли в животі розійшлося тепло, світ знову ожив так само раптово, як і зупинився. Музика, шум, активна штовханина людей навколо.

— Ковач, — мовив я. — Справді?

— Ти його знаєш? — спитав Сімі.

— Чув про нього, — не було сенсу закопуватися в брехню глибше. Не тоді, коли Оїші так стежив за моїм обличчям. Я знову сьорбнув. — Він не казав, чого хотів?

— Нє, — Сімі похитав головою, вочевидь не настільки зацікавлений цим. — Він просто спитав, де ти, і чи пішов ти з «Пролазами». Це було кілька днів тому, тож я сказав йому, що так, ти ходиш десь у Нечищеному. Він…

— А він не… — я спинився. — Пробач, ти щось казав?

— Йому ніби дуже хотілося з тобою поговорити. Він умовив когось — здається, Антона і «Черепків» — повести його до Нечищеного і пошукати. То ти знаєш цього чувака, га? Він для тебе проблема?

— Звісно, — тихо мовив Оїші, — це може й не бути той Ковач, якого ти знаєш. Це доволі поширене прізвище.

— Є таке, — погодився я.

— Але ти так не думаєш?

Я зобразив плечима сумнів.

— Малоймовірно. Він мене шукає, я про нього чув. Найбільш імовірно, що в нас таки є спільна частина історії.

Компаньйон Оїші й Сімі обидва зневажливо кивнули — такий підпитий жест згоди. Самого Оїші це, здавалося, інтригувало значно сильніше.

— І що ти чув про нього, про цього Ковача?

Цього разу знизати плечима було легше.

— Нічого доброго.

— Ага, — враз погодився Сімі. — Це точно. Здався мені таким справді жорстким психом і гімнюком.

— Він приходив сам? — спитав я.

— Нє, з ним був цілий загін якихось м’язів. Десь їх четверо чи п’ятеро. Міллспортська балачка.

О, чудово. Значить, це вже не місцева справа. Танаседа тримав свою обіцянку. Глобальний ордер на взяття вас у полон. І вони звідкись викопали…

Ти не знаєш цього напевне. Поки що ні.

Ой, та годі тобі. Так має бути. Інакше навіщо використовувати ім’я? На чиє почуття гумору тобі це схоже?

Хіба що…

— Слухай, Сімі. Він же не називав мене на ім’я, так?

Сімі блимнув на мене.

— Хтозна, а як тебе звуть?

— Гаразд. Забудь.

— Чувак питав про Сильву, — пояснив Оїші. — Її ім’я він знав. І, здається, знав про «Пролаз». Але по-справжньому він цікавився новим рекрутом, який міг з’явитися в їхній бригаді. А імені він не знав. Так, Сімі?

— Десь так, — Сімі зазирнув у порожню склянку. Я подав знак бармену й замовив усім ще по одній.

— Значить, міллспортські типи. Як думаєш, хтось із них міг залишитися тут?

Сімі стиснув губи.

— Могло буть. Не знаю, я не бачив, як «Черепки» виходили, тож і не знаю, скільки з ними було довісків.

— Але це було б логічно, — тихо мовив Оїші. — Якщо цей Ковач добре все розвідав, то він знатиме, як важко відстежити чиєсь пересування в Нечищеному. Було б логічно залишити тут людей на випадок, якби ти повернувся. — Він помовчав, стежачи за моїм обличчям. — І передати цю новину голкокидком, якби так і сталося.

— Еге ж, — я висушив склянку й легенько здригнувся. Підвівся. — Мабуть, мені треба поговорити зі своєю бригадою. Даруйте мені, панове.

Я попхався крізь натовп назад, поки не дістався кутка з Ядвігою і Кійокою. Вони саме пристрасно поєднували губи й палко обіймалися, не помічаючи нічого довкола. Я опустився на стільця біля них і поплескав Ядвігу по плечу.

— Припиніть обоє. У нас проблеми.

— Знаєш, — прогуркотів Орр. — Я думаю, що ти гімно говориш.

— Справді? — з певним зусиллям я погамував спалах гніву і пожалкував, що вирішив не вмикати повну силу посланського переконання, а натомість довірити своїм колегам-списантам покластися на власні здібності до прийняття рішень. — Тут ідеться про якудзу.

— Ти цього не знаєш.

— Сам усе прорахуй. Шість тижнів тому ми стали колективно відповідальні за смерть сина високородного якудзи та двох його поплічників. І тепер хтось нас розшукує.

— Ні. Тепер хтось розшукує тебе. Чи розшукує він решту з нас — це ще треба дивитися.

— Слухайте всі, — я обвів поглядом квартиру без вікон, яка знайшлася для Сильви. Спартанська одинарна койка, вбудовані в стіни шафки, стільчик у кутку. Поки чільниця скрутилася на койці, а її команда стояла навколо, то була тісна, напхана кімнатка. — Вони знають про Сильву, вони пов’язали її зі мною. Так сказав дружбан Оїші.

— Чуваче, ми вичистили ту кімнату краще за…

— Знаю, Ядо, але цього не було досить. Вони знайшли свідка, що бачив нас разом, може, якесь периферичне відео, може, ще щось таке. Суть у тому, що я знаю цього Ковача, і повірте мені, якщо ми досидимося й дамо себе наздогнати, ви швидко дізнаєтеся, що нема жодної різниці, кого саме він шукає — мене, чи Сильву, чи нас обох. Цей чувак — колишній посланець. Він винесе кожного в цій кімнаті, просто щоб не ускладнювати ситуацію.

Цей старий жах перед посланцями — Сильва спала, вимкнувшись від помічної хімії й абсолютного виснаження, а Орр був надто розпалений суперечкою, але решту пересмикнуло. Під бронею списантської крутості вони всі виросли на страшних історіях з Адорасьйон та Шарії, як і решта. Посланці приходили й розносили ваш світ на друзки. Звісно, все не так просто — правда була значно складніша і, разом з тим, значно страшніша. Але кому в цьому всесвіті потрібна правда?

— Що як ми цього разу скакнемо вперед? — задумалася Ядвіга. — Знайдемо залеглих на плацдармі Ковачевих дружків і вирубимо їх, перш ніж вони встигнуть щось передати.

— Певно, для цього вже запізно, Ядо, — Ласло похитав головою. — Ми зайшли кілька годин тому. Всі, хто хотів, уже знають про це.

Тиск наростав. Я мовчав і стежив за тим, як справа потекла в потрібному мені руслі. Кійока насупилася і вступила й собі.

— Ми все одно ніяк не зможемо знайти тих гімнюків. Міллспортського акценту й суворих пик тут як пуголовків. Нам щонайменше знадобилось би зазирнути до інфостека плацдарму. А ми, — вона вказала на Сильвину зародкову позу, — зараз не в тій формі.

— Навіть якби Сильва функціонувала, нам би дали по руках, — похмуро сказав Ласло. — Із тим, як зараз налаштований Курумая, він підскочить до стелі, навіть коли ми просто почистимо зуби не тією рукою. Я сподіваюся, та штука захищена від зовнішнього втручання?

Він кивнув на резонатор-глушилку особистого простору, примощену на стільці. Кійока теж кивнула, трохи втомлено, як мені здалося.

— Передова техніка, Ласе. Справді. Ухопила її у Рейко перед відходом з порту. Мікі, річ у тому, що ми тут майже під домашнім арештом. Ти кажеш, що цей Ковач прийде по нас — то що нам робити?

Ось воно.

— Я пропоную мені забратися сьогодні на «Сході Дайкоку», і я пропоную забрати Сильву з собою.

Тиша струснула кімнату. Я стежив за поглядами, виміряв емоції, оцінював, куди все йде.

Орр захитав головою від плеча до плеча, як бойова почвара, що розминається.

— Ти, — неквапливо сказав він, — можеш виграти себе в сраку.

— Орре… — сказала Кійока.

— Чорта драного, Кі. Чорта драного він забере, а не Сильву. Допоки я поруч.

Ядвіга уважно глянула на мене.

— Як бути решті з нас, Мікі? Що нам робити, коли цей Ковач прийде сюди шукати крові?

— Ховатися, — сказав я їй. — Переберіть свої зв’язки, зникніть з поля зору або десь на плацдармі, або в Нечищеному із чиєюсь іншою бригадою, якщо зможете напроситися. Чорт, та навіть дайте Курумаї арештувати себе, якщо вірите, що він вас надійно замкне.

— Гімняна ти голово, ми можемо це зробити й не віддаючи Сильву тоб…

— А точно можете, Орре? — ми зчепилися поглядами. — Точно? Ви можете знову залізти в Нечищене разом із Сильвою в її теперішньому стані? Хто її туди візьме? Чия бригада? Хто може дозволити собі мертвий вантаж?

— Він правду каже, Орре, — Ласло знизав плечима. — Навіть Оїші не вийде назовні з такою вагою на шиї.

Орр озирнувся й оглянув усіх, ніби його загнали в кут.

— Ми можемо сховатися тут, у…

— Орре, ти мене не слухав. Ковач рознесе це місце на камінчики, щоб дістатися до нас.

— Курумая…

— Забудь. Він пройде крізь Курумаю, наче ангельський вогонь, якщо знадобиться. Орре, зупинити його може єдина річ, і це — знання того, що ми з Сильвою подалися геть. Тому що тоді він не матиме часу вирувати тут, шукаючи вас. Прибувши до Текіто, ми переконаємося, що новини про це долетять до Курумаї, і коли б Ковач сюди не повернувся, на плацдармі вже всі знатимуть, що ми чухнули. Цього вистачить, щоб він виплюнувся звідси на наступному аероплаві.

Знову тиша, цього разу схожа на зворотний відлік. Я дивився, як вони один за одним купляються.

— Це логічно, Орре, — Кійока ляпнула велетня по плечі.

— Не дуже гарно, але сканується.

— Принаймні, таким чином ми приберемо капітана з лінії вогню.

Орр струснувся.

— Повірити не можу, чорти б вас запекли. Хіба ви не бачите, що він хоче вас залякати?

— Бачу — і зі мною йому це добре вдається, — різонув Ласло. — Сильва злягла. Якщо якудза найняла посланських убивць, то наші вороги на три категорії крутіші.

— Ми мусимо убезпечити її, Орре, — Ядвіга дивилася на підлогу так, ніби їй здавалося слушним одразу після цього почати копати тунель. — А тут ми цього зробити не можемо.

— Тоді я теж піду.

— Боюся, що це буде неможливо, — тихо сказав я. — Я подумав, що Ласло допоможе нам проникнути в канали спуску рятувальних плотів — як він сам піднявся на борт в Текіто. Але з тією купою залізяччя, що ти в собі носиш, та з тим джерелом живлення — якщо ти без дозволу проникнеш всередину, то на «Сході Дайкоку» заверещать усі сирени, які тільки на ньому є.

То був ланцюжок натхненних здогадів, стрибок наосліп із нашвидку зведеного посланською інтуїцією риштування, але я, здається, влучив у ціль. «Пролази» перезиралися між собою, поки Ласло нарешті не кивнув.

— Він має рацію, Орре. Ти ніяк не пролізеш тим лазом тихцем.

Здалося, що велетень-артилерист дивився на мене дуже довго. Нарешті, він перевів погляд на жінку на ліжку.

— Якщо ти її хоч якимось боком скривдиш…

Я зітхнув.

— Найкращий з доступних мені способів її скривдити, Орре — це лишити її тут. А я цього робити не збираюся. Тож побережи цей бойовий дух на Ковача.

— Так, — хмуро мовила Ядвіга. — Отут я обіцяю. Щойно Сильва стане на ноги, ми схопимо того гімножера і…

— Це прекрасно, — визнав я. — Але трошки передчасно. Потім сплануєте свою помсту, добре? А зараз зосередьмося на тому, щоб вижити.

Звісно, все було не так легко.

Притиснутий Ласло визнав, що рівень безпеки коло рамп на аероплав у Компчо мінився від розслабленого до сміховинного. На дравському плацдармі, де прорив віймінтів є однією з постійних загроз, портова зона має бути аж просякнута електронними контрзасобами на випадок вторгнення.

— Отож, — я пошукав у собі терплячого спокою. — Ти насправді ніколи не проскакував крізь канал для спуску плотів у Драві?

— Ну, один раз, — Ласло почухав вухо. — Але Сукі Баюк трохи допомагала мені з глушилками.

Ядвіга пирхнула.

— Ота хвойда?

— О, ревнує. Вона з біса хороша чільниця. Навіть із повною головою дурману вона підмазала вхідні шифри так, що…

— І це не все, що вона підмазала на тих вихідних, якщо я правду чула.

— Слухай, тільки тому, що вона не…

— А вона тут? — голосно спитав я. — Зараз, на плацдармі?

Ласло продовжив чухати вухо.

— Хтозна. Мабуть, можна перевірити, але…

— Знадобиться ціла вічність, — спрогнозувала Кійока. — І хай там як, а вона може й не захотіти знову підмазувати шифри, як дізнається, для чого це потрібно. Одна справа допомогти тобі приколотися, Ласе, але нехтувати наказом Курумаї щодо нас — це може сподобатися їй значно менше, розумієш?

— Їй не обов’язково знати, — сказала Ядвіга.

— Не будь стервом, Ядо. Я не підставлю Сукі під бластер, якщо не…

Я кахикнув.

— Як щодо Оїші?

Вони всі глянули на мене. Оррове чоло зморщилося.

— Може буть. Вони з Сильвою знайомі хтозна-відколи. Разом прийшли зеленими.

Ядвіга либилася.

— Звісно, він допоможе. Якщо його проситиме Мікі.

— Що?

Здавалось, що тепер вискалилися всі. Жаданий клапан для високого тиску. Кійока хихотіла в долоню, притиснуту до носа. Ласло старанно роздивлявся стелю. Здавлені пирхання й веселощі. Тільки Орр був надто злий, щоб приєднатися до забави.

— Хіба ти за минулі кілька днів нічого не помітив, Мікі? — Ядвіга розтягнула паузу так, що та аж запищала. — Ти подобаєшся Оїші. Розумієш, ти справді йому подобаєшся.

Я обдивився всіх своїх компаньйонів у тісній кімнаті й спробував дорівнятися до Орра в його абсолютній несхильності до розваг. Здебільшого я сердився на себе самого. Я не помітив, чи принаймні неправильно ідентифікував той потяг, який побачила Ядвіга. Для посланця то була серйозна помилка — не вловити перевагу, якою можна скористатися.

Колишнього посланця.

Так, дякую.

— Це добре, — спокійно сказав я. — Тоді мені краще піти та побалакати з ним.

— Ага, — спромоглася втримати вираз обличчя Ядвіга. — Спитай, чи можеш ти розраховувати на його дружню руку.

Виверження сміху, вибухова хвиля у замкнутому приміщенні. Небажана усмішка виповзла на моє обличчя.

— От гімнюки.

Не допомогло. Веселощі наросли. Сильва ворухнулася на ліжку й розплющила очі від шуму. Вона сперлася на лікоть і болісно кашлянула. Регіт витік з кімнати так само швидко, як він її раніше затопив.

— Мікі? — її голос звучав слабко і скрипуче.

Я повернувся до ліжка. Краєм ока вловив отруйний погляд, яким вистрілив Орр. Я схилився до неї.

— Так, Сильво. Я тут.

— Чого ви сміялися?

Я похитав головою.

— Оце дуже хороше питання.

Вона стисла мою руку з такою ж енергією, як і того вечора в таборі Оїші. Я наготувався почути, що вона може сказати далі.

Натомість вона лиш здригнулася й подивилася на свої пальці, що потонули в рукаві моєї куртки.

— Я, — бурмотіла вона. — Воно знало мене. Наче старого друга. Наче…

— Дай їй спокій, Мікі, — Орр спробував відіпхнути мене плечем, але Сильвин захват пересилив його намагання. Вона подивилася на нього, не спроможна зрозуміти.

— Що сталося? — змолилася вона.

Я скосив очі на велетня.

— Сам їй розкажеш?

Розділ тринадцятий

Ніч опустилася на Драву рядниною посіченого снігом мороку, осідаючи на скупчених бульках плацдарму і на вищих, кутастих руїнах самого міста, як добряче потягана ковдра. Фронт мікрохуги носився разом із вітром, насипав сніг густими, завитими покривалами, що обліплювали обличчя й набивалися за комір, тоді тікав геть, рідіючи майже до небуття, а тоді знову повертався потанцювати на галявинах світла під ліхтарями Анжьє. Видимість гуляла: падала до п’ятдесяти метрів, розвиднювалася, знову падала. То була погода сидіти вдома.

Присівши в тіні покинутого на краю пристані вантажного контейнера, я на хвильку замислився, як там інший Ковач дає собі раду в Нечищеному. Він, як і я, мав стандартну новопештську нелюбов до холоду, як і я мав би…

Ти цього не знаєш, ти не знаєш, що він той…

Еге ж.

Слухай, ну з якої сраки якудза дістане запасну копію особистості колишнього посланця? І заради якого біса їм так ризикувати? Під усім тим пошарпаним флером нащадків Старої Землі, врешті-решт, вони всього лише засрані злочинці. Ніяким робом не може бути…

Еге ж.

Це сверблячка, з якою ми всі живемо. Це ціна сучасності. А що як? Що як у якийсь неназваний момент життя тебе скопіюють? Що як тебе зберігатимуть у череві якоїсь машини, триматимуть у хтозна-якій паралельній віртуальній дійсності, або й просто уві сні, чекаючи миті, коли тебе можна буде випустити у справжній світ?

Або що, як тебе вже випустили. І ти живеш.

Таке показують в експеріях, про таке чуєш у міських легендах про друзів своїх друзів, про тих, хто через якусь чудернацьку програмну помилку таки зустрів себе самого у віртуальному або, рідше, справжньому світі. Або чуєш жахачки у стилі улюблених Ласло світових змов, в яких військові отримують таємний дозвіл багаторазового зачохлення. Ти слухаєш і насолоджуєшся екзистенційним холодком, що пробігає по спині вниз. Часом почуєш таку байку, якій можеш навіть повірити.

Якось я зустрів і мусив убити того, хто зачохлився двічі.

Якось я зустрів себе самого, і це закінчилося недобре.

Я не рвався повторити це.

І мені вистачало інших турбот.

За п’ятдесят метрів далі на пристані в завірюсі тьмяно здіймався «Схід Дайкоку». То було судно, більше за «Зброю для Ґевари», з виду — старий торговий аероплав, витягнутий з-під церати й переобладнаний під перевезення списантів. Над ним витав дух старовинної величі. Вогні затишно світили через ілюмінатори й збиралися в холодніші білі й червоні сузір’я на надбудовах. Раніше ми бачили струмочок неприкаяних постатей, що піднімалися трапами — це вихідні списанти сходили на борт — і вогні пасажирських рамп, але зараз люки закривалися, і аероплав ізолювався від прохолоди звичної для Нового Хоко ночі.

Хтось ішов, замотаний у білий з чорним вихор, з мого правого боку. Я торкнувся руків’я «Теббіта» і нагострив зір.

То був Ласло, зі своєю прудкорибською пружністю в ході й бадьорою усмішкою на вистуженому морозцем обличчі. Оїші з Сильвою ішли слідом. На обличчі жінки видно всю хімічну природу її боєздатності, в манері іншого чільника бачиться більш виражений контроль ситуації. Вони перейшли відкриту ділянку вздовж молу й шугнули під прикриття мого контейнера. Ласло розтер обличчя й струсив талий сніг із розчепірених пальців. Він перев’язав ліковану руку бойовим серволубком і ніби не відчував у ній болю. Я вловив заряд алкоголю в його диханні.

— Все гаразд?

Він кивнув.

— Усі, хто цікавився, а також кілька таких, кому цікаво не було, тепер знають, що Курумая нас замкнув. Яда й досі там, голосно колотиться від обурення перед усіма, кому її чутно чи видно.

— Оїші? Ти готовий?

Чільник серйозно глянув на мене.

— Якщо ти готовий. Як я вже казав, у вас буде максимум п’ять хвилин. Це все, що я можу, щоб не лишити слідів.

— П’яти хвилин вистачить, — нетерпляче сказав Ласло.

Всі подивилися на Сильву. Вона спромоглася усміхнутися під допитливими поглядами.

— Вистачить, — озвалася луною вона. — Очі на сканери. Ходімо.

Оїші різко вгледівся всередину, вглиб мережі. Він ледь помітно кивнув сам до себе.

— Навігаційні системи в очікуванні. Тест двигунів і систем через двісті п’ятдесят секунд. Вам краще вже бути у воді, коли він почнеться.

Сильва нашкрябала в собі сполотнілої професійної цікавості й придушеного кашлю.

— Захист корпусу?

— Так, активований. Але костюми-невидимці мають поглинути більшу частину енергії імпульсів сканера. А коли ви будете на рівні поверхні, я видам вас за кількох лисокрилів, що чекають нагоди порибалити у збуреній воді. Щойно почнеться цикл перевірки систем, вилазьте тим каналом угору. Я приберу вас із внутрішніх сканерів, а навігація вирішить, що лисокрили загубилися в хвилях. Те саме для твого зворотного шляху, Ласло. Тож залишайся у воді аж поки аероплав добре не пройде далі гирлом.

— Бомбезно.

— Ти знайшов нам каюту? — спитав я.

Кутик губ Оїші трохи смикнувся.

— Аякже. Не пожалів розкошів для гнаних друзів. Нижні палуби з правого борту майже порожні, каюта S37 уся ваша. Просто штовхніть двері.

— Вже пора, — хекнув Ласло. — По одному.

Він випурхнув із-під прикриття, що давав контейнер, із тією самою поставленою прудкориб’ячою ходою, яку я бачив у дії в Нечищеному, якусь мить засвітився на молі, а тоді акробатично кинувся з краю пристані й знову зник. Я скосив очі на Сильву й кивнув.

Вона пішла, не так плавно, як Ласло, але з тінню такої ж грації. Цього разу мені здалося, що я розчув тихий плескіт. Я дав їй п’ять секунд і рушив слідом, через відкритий простір, яким гуляла завірюха, схилився, щоб ухопитися за верхній щабель оглядової драбини, й поліз униз, швидко перебираючи руками й занурюючись у хімічний сморід гирла. Опустившись у воду по пояс, я відпустив драбину і впав назад.

Навіть через костюм-невидимець і одяг, яким я обгорнувся поверх нього, шок від занурення був безжальний. Холод пронизав мене, зчавив пахвину й груди, вибив повітря з легень крізь стиснуті зуби. Геконові клітини на долонях співчутливо ворухнули шипами-ниточками. Я набрав нового повітря й зиркнув над водою, шукаючи решту.

— Сюди.

Ласло махнув мені від гофрованої стінки пристані, де вони з Сильвою трималися за проіржавлений генератор повітряної подушки. Я ковзнув водою до них, і дозволив своїм генетично спроектованим долоням прикріпитися просто до вічнобетону. Ласло уривчасто дихав і балакав крізь цокіт зубів.

— Д-давай д-до корми й вил-лазь із води м-між корп-пусом і м-молом. Т-там п-побачиш сп-пускні канали. І не п-пий в-воду, чув?

Ми обмінялися заціпленими усмішками й відштовхнулися ногами.

Пливти й боротися проти рефлексів тіла, яке не хотіло нічого іншого, а тільки скрутитися в бублик від холоду й дрожу, було важко. Ми не подолали й пів дороги, коли Сильва почала відставати, і нам довелося повертатися по неї. Вона дихала короткими хрипкими ковтками, зуби заціпило, а очі почали закочуватися.

— Н-не м-можу вт-т-т-триматися, — бурмотіла вона, коли я розвернувся у воді, а Ласло допоміг покласти її мені на груди. — Н-не кажіть, що в-все д-доб, д-доб, д-добре, що тут-трясця-д-доброго?

— Гаразд, — спромігся видати я своїми власними задубілими щелепами. — Тримайся. Ласе, рушай далі.

Він конвульсивно кивнув і помахав далі. Я рушив слідом, незграбно рухаючись через вантаж на грудях.

— Хіба не було іншого способу, чорт забирай? — жалілася вона, ледь гучніше за шепіт.

Якимось чином я дотягнув нас обох до високої корми «Сходу Дайкоку», де на нас чекав Ласло. Ми запливли у прогалину води між корпусом аероплава й доком, і я притулив руку до вічнобетонної стіни для підтримки.

— М-менш-ше хв-вилини, — сказав Ласло, певно, звірившись з екраном на своїй рогівці. — С-сподіваймося, що Оїш-ш-і вже давно під’єднавс-ся.

Аероплав ожив. Спершу почулося глибоке гудіння, коли антиграви перемкнулися з дрейфу на рух, тоді пронизливе виття вхідних повітряних отворів і хрр-румп уздовж всього судна, коли спідниці наповнилися повітрям. З-під корми вирвався фонтан дрібних крапель і обдав мене дощем.

Ласло обдарував мене ще однією простодушною усмішкою і вказав пальцем.

— Отуди, — він перекричав шум двигунів.

Я рушив, куди він вказав, і побачив батарею з трьох круглих отворів, направлених в різні боки, як спірально розташовані пелюстки. Технічні вогні висвічували нутрощі каналів, і дротяну оглядову драбину від спідниці аероплава до краю першого отвору.

Гудіння двигунів стало нижчим і рівнішим.

Ласло поліз перший — угору щаблями й далі на куций, вигнутий донизу карниз, що увінчував спідницю. Упершись в корпус судна над головою, він помахав мені. Я підсадив Сильву до драбини, гаркнув їй у вухо, щоб вона лізла вгору, і з полегшенням побачив, що вона не настільки вимкнулася, щоб не впоратися. Ласло ухопив її, щойно вона дісталася верху, і вони, трохи поманеврувавши, зникли всередині труби. Я поліз до них так швидко, як тільки могли перебирати щаблі мої задублі пальці, а тоді шугнув у канал і вискочив з того шуму.

На кілька метрів вище я побачив, як Сильва з Ласло розчепірилися всередині спускної труби, витягнувши кінцівки до різних виступів. Я пригадав недбалу похвальбу прудкориба, яку почув при нашій першій зустрічі — вгору семиметровим димарем з полірованої сталі. Нічого особливого. Я з полегкістю побачив, що того разу, як це часто бувало, Ласло перебільшив. Труба була далеко не полірована, і в ній стирчало чимало держаків, приварених до металевих стінок. Я на пробу вхопився за дугастий щабель над головою і побачив, що зміг би підтягтися вгору похилою трубою майже не напружуючись. Ще вище. Я знайшов кілька гладенько заокруглених шишок в металі, де ноги могли б забрати на себе частку моєї ваги. Якусь хвильку я перепочив, притулившись до тремтливої поверхні труби, згадав про п’ятихвилинну засторогу від Оїші й рушив далі.

Вгорі труби я побачив промоклих Сильву і Ласло, що трималися за краї завтовшки в палець нижче відкритого люка, що був затягнутий провислим помаранчевим парусинтом. Прудкориб утомлено глянув на мене.

— Прилізли, — він гупнув у податливу поверхню над головою. — Це пліт найнижчого рівня. Він випадає першим. Просуньтеся отут, перелазьте через пліт і побачите оглядовий отвір, що веде до технічного поверху між палубами. Просто висадіть найближчий лючок і вискочите в якомусь коридорі. Сильво, тобі краще лізти першою.

Ми трохи відіпхнули вгору парусинтовий пліт з одного краю люка, і тепле, затхле повітря погнало трубою вниз. Я засміявся від чистої несвідомої приємності, яку відчув від цього вітерцю. Ласло кисло кивнув.

— Ага, радій собі. А декому з нас зараз знову лізти в ту всрану воду.

Сильва пролізла всередину, і я вже збирався іти слідом, коли прудкориб потягнув мене за руку. Він вагався.

— Ласе? Не гальмуй, дядьку, в нас мало часу.

— Ти, — він застеріг мене пальцем. — Я довіряю тобі, Мікі. Придивися за нею. Дбай про її безпеку, поки ми не зможемо приїхати до вас. Поки вона не увімкнеться знову.

— Гаразд.

— Я довіряю тобі, — повторив він.

Тоді він розвернувся, відпустив край люка і швидко поїхав униз вигнутим каналом для спуску плотів. Коли він зник із виду, я почув тихий сплеск, що піднявся вгору по трубі.

Я довго, доволі довго дивився йому вслід, а тоді нетерпляче просунувся повз парусинтову перепону між мною і моєю набутою відповідальністю.

Спогад накотився на мене.

У булькобуді…

— Ти. Допоможи. Допоможи!

Її очі вганяються в мене. М’язи на шиї напнулися, губи трохи розкрилися. Таке видовище посилає глибоке й непрохане збудження гуляти в моєму животі. Вона відкинула спальний мішок і потяглася, щоб схопити мене, і в тьмяному світлі прикритої ілюмінієвої лампи, під її простягнутою рукою мені видно пологі кургани грудей. Я не вперше бачу її отак — «Пролази» не страждають на сором’язливість, і після місяця дружнього життя у таборах по всьому Нечищеному, я, певно, міг би намалювати більшість із них голими просто з пам’яті — але щось у Сильвиному обличчі й поставі раптом стало глибоко сексуальним.

— Торкнися мене, — чужий голос хрипить і піднімає волосся на моїй шиї сторчма. — Скажи, що ти справжній, чорт забирай.

— Сильво, ти не…

Вона переносить долоню від моєї руки до обличчя.

— Здається, я тебе знаю, — зачудовано каже вона. — Ти обранець із Чорних бригад, так. Батальйон Тецу. Одісей? Оґава?

Її японська архаїчна, застаріла на кілька століть. Я пересилюю примарний дрож і тримаюся за аманглійську.

— Сильво, послухай мене…

— Тебе звуть Сіліві? — її обличчя зсудомило від сумніву. Вона переходить на мою мову. — Я не пам’ятаю, я, це, не можу…

— Сильво.

— Так, Сіліві.

— Ні, — кажу я занімілими губами. — Це тебе звуть Сильвою.

— Ні, — в її голосі раптова паніка. — Мене звуть. Мене звуть. Мене називають, мене…

Її голос вривається, і очі відскакують від моїх. Вона пробує підвестися зі спального мішка. Лікоть ковзає гладенькою тканиною підкладки, і вона підсовується до мене. Я виставляю руки, і мої обійми раптом наповнюються її теплим, м’язисто-тугим тулубом. Кулак, що стиснувся в мене, коли вона заговорила, несвідомо слабне, і затиснуті в ньому кортикальні пам’яті сиплються на підлогу. Мої долоні притискаються до її натягнутої шкіри. Її волосся рухається й гладить мені шию, і я відчуваю її запах, тепло й жіночий піт, дух якого піднімається з розкритого спального мішка. Щось знову сіпається внизу живота, і вона, мабуть, відчуває це, бо видає тихий стогін, що впритул вивільняється кудись мені в шию. Нижче, у полоні мішка нетерпляче соваються її ноги, а тоді вона розводить їх так, що моя рука ковзає з одного боку й сповзає між її стегна. Я проводжу рукою по її вульві раніше, ніж усвідомлюю, що роблю, і вона мокра на дотик.

— Так, — виривається з неї подувом. — Так, отак. Якраз.

Коли її ноги рухаються наступного разу, все її тіло від стегон подається вгору, а ноги розходяться так широко, як тільки дозволяє спальний мішок. Мої пальці просягають у неї, і вона з напруженим шипінням випускає повітря, розслаблює обійми на моїй шиї й дивиться на мене так, ніби я щойно штрикнув її ножем. Її пальці чіпляються за моє плече. Я виводжу широкі, повільні овали всередині неї, і відчуваю, як її стегна коливаються, оскаржуючи умисне повільний темп цих рухів. Її видихи стають дедалі коротшими.

— Ти справжній, — бурмоче вона між ними. — О, ти справжній.

І тепер її долоні рухаються, пальці чіпляються за петельки моєї куртки, проводять моєю набухлою промежиною, хапають моє обличчя за щелепу. Вона ніби не може вирішити, що робити з тілом, якого торкається, а на мене повільно спускається усвідомлення того, що вона, невпинно сповзаючи в ущелину оргазму, випробовує твердження, яке дедалі швидше промовляють її губи: ти справжній, ти справжній, ти справжній, чорт забирай, так, ти справжній, ох, ти справжній, так, так, чорти б тебе, так, так, ти справжній, чорт, ти справжній… їй перехоплює голос разом із диханням, а тоді її живіт від сили оргазму скручується ледь не вдвоє. Вона обвивається навколо мене, як смертельні пасма бела-трави за рифом Хірата, ноги стискаються на моїй руці, тіло опадає на мої груди й плечі. Я звідкись знаю, що вона дивиться з того плеча на тіні в дальньому кутку бульки.

— Мене звуть Надя Макіта, — тихо каже вона.

І знову по моїх кістках пробігає струм. Від цього імені в мене шок, як тоді, коли вона вхопила мене за руку. В моїй голові здіймається причитання. Це неможливо це неможливо це…

Я обережно знімаю її з плеча, відсуваю назад, і цей рух випускає нову хвилю феромонів. Наші обличчя розділяють кілька сантиметрів.

— Мікі, — бурмочу я. — Передчутливий.

Її голова кидається вперед, ніби клює, і губи прикипають до моїх, затуляючи слова. Язик гарячково-розпечений, руки знову заходилися коло мого одягу, цього разу з рішучим наміром. Я вириваюся з куртки, розстібаю важкі парусинтові штани, і її рука занурюється в розстібнутий проміжок. Цілі тижні в Нечищеному майже без нагод для усамітненої мастурбації, тіло, що пролежало в кризі кілька століть, і я тільки й можу, що стримувати фонтан, коли її рука хапає руків’я мого прутня. Вона обводить його рукою і всміхається в поцілунку, відліплює від мене губи, легенько цокнувши зубами об зуби, і сміх торохтить їй десь глибоко в горлі. Вона випростується на колінах на спальному мішку, тримається однією рукою за моє плече, а інша залишається працювати між моїми ногами. Її пальці довгі й тонкі, й гарячі й липкі від поту, вони навчено обгортаються навколо мене й легенько ходять вгору і вниз. Я спускаю штани зі стегон і нахиляюся назад, щоб дати їй місце. Пучка її великого пальця треться об мою голівку вгору і вниз, як метроном. Я звільняю легені одним стогоном і вона миттєво зменшує темп майже до нуля. Вона притуляє вільну долоню до моїх грудей, штовхає мене на підлогу, а її захват на моєму стояку наростає так, що мало не чавить. Напружені м’язи живота піднімають мене над підлогою проти тиску, який вона чинить, і полегшують битку потребу кінчити.

— Хочеш бути в мені? — серйозно питає вона.

Я хитаю головою.

— Як хочеш, Сильво. Як хо…

Вона сильно смикає під самим коренем.

— Мене звуть не Сильва.

— Надю. Як хочеш.

Я хапаю долонею її фігурну сідницю, її довге пружне стегно, і притягую до себе. Вона забирає руку з моїх грудей, тягнеться вниз і розчахується, а тоді поволі опускається на мій прутень. Наші видихи зливаються від цього дотику. Я шукаю всередині бодай трохи посланського контролю, кладу долоні на її стегна й допомагаю їй підніматися й опускатися. Але це не може тривати довго. Вона тягнеться до моєї голови й притягує її до однієї налитої груді, втискає моє обличчя в тіло і направляє мене до соска. Я ссу його й хапаю іншу грудь рукою, а вона стає на коліна й привозить нас обох до кульмінації що затемнює мій зір і пробігає нашими тілами, як вибух.

Ми падаємо одне на одне в тьмяно освітленому булькобуді, слизькі від поту й тремтливі. Обігрівач забарвлює наші переплетені кінцівки й притиснуті одне до одного тіла червоною загравою, і в півтемряві чується тихенький звук жіночого плачу, або, може, то просто вітер надворі, що намагається увірватися всередину.

Мені не хочеться дивитися на її обличчя, щоб не дізнатися напевне.

У гущі мірного гудіння «Сходу Дайкоку» ми виповзли з технічного поверху в коридор і поляпали мокрими ногами до каюти S37. Як і було обіцяно, двері відчинилися від одного дотику. Всередині спалахнули лампи, раптово освітивши розкішне приміщення. Я підсвідомо наготувався побачити щось у дусі спартанської кімнатки на дві койки, в яких ми добиралися на «Зброї для Ґевари», але Оїші нам догодив. Каюта комфорт-класу була обладнана автоформою, яку можна було запрограмувати надуватися як двома одинарними, так і суцільним широким ліжком. На інтер’єрі виднілися сліди вжитку, але легкий запах антибактеріальних консервантів, що висів у повітрі, надавав усьому вигляду неторкнутості.

— Д-д-дуже мило, — процокотів я і замкнув двері. — Молодець, Оїші. Мені до вп-п-подоби.

Вигоди в каюті займали майже таку саму площу, як деякі інші одинарні каюти, і навіть мали обдувну сушилку в душовій кабінці. Ми стягнули й кинули на підлогу наш промоклий одяг, а тоді по черзі вимивали з себе холоднечу — спочатку під градом гарячої води, а тоді в турботливій бурі теплого повітря. Ми впоралися нескоро, робили це по черзі, але на обличчі Сильви не було й натяку на запрошення, коли вона заходила в кабінку, а я залишався в каюті й розтирав закляклу шкіру. В один момент, коли я дивився, як вона крутилася в душі, а вода струмувала по її грудях і животу, стікала між ноги й смикала крихітний пучок промоклого волосся на лобку, я відчув, що твердну. Я кинувся до куртки від свого костюма-невидимця і незграбно сів, прикриваючи ним свою ерекцію. Жінка в душі вловила мій рух і допитливо глянула на мене, але нічого не сказала. Для того не було жодної причини. Коли я востаннє бачив Надю Макіту, вона поринала в післякоїтальну дрімоту в булькобуді серед рівнин Нового Хоко. Тоненька, впевнена усмішка на губах, розслаблена рука на моєму стегні. Коли я нарешті звільнився, вона тільки перевернулася в спальному мішку й забурмотіла до себе.

Відтоді вона не поверталася.

А тим часом ти одягнувся й почистився, поки інші не повернулися, як злочинець, що замітає сліди.

Зустрів підозріливий погляд Орра гладеньким посланським обманом.

Вислизнув разом із Ласло до власної бульки, щоб пролежати аж до світанку, не вірячи в побачене, почуте і зроблене.

Сильва нарешті вийшла з кабінки, обдута насухо. Я присилував себе не глипати на зненацька сексуалізований ландшафт її тіла, і помінявся з нею місцями. Вона нічого не сказала, тільки торкнулася мого плеча слабенько стиснутим кулаком і насупилася. Тоді вона зникла в сусідній кімнаті.

Я простояв під душем майже годину, підставляючи то один, то інший бік під воду, що лиш на кілька градусів була прохолодніша за вар, замислено мастурбував і намагався не думати надто багато про те, що робити, коли ми дістанемося Текітомури. «Схід Дайкоку» гудів навколо мене і пробивався на південь. Вилізши з душу, я вкинув наш змоклий одяг до кабінки й увімкнув сушилку на повну, а тоді перейшов до кімнати. Сильва тихо спала під накривкою спального місця, яке вона запрограмувала розкластися в подвійне ліжко.

Я довго стояв і дивився, як вона спала. Її губи розкрилися, а волосся хаотичним безладом лягло навколо обличчя. Ебеновий центральний дріт вигнувся і фалічно ліг на її щоку. Такий образ мені був геть не потрібен. Я прибрав його до решти волосся і звільнив її обличчя. Вона пробурмотіла щось уві сні й підняла той самий слабенький кулак, яким стукнула мене по плечу, до губ. Я постояв і подивився ще трохи.

Це не вона.

Я знаю, що це не вона. Це немож…

Що, так само неможливо, як і те, що інший Такеші Ковач зараз намагається тебе вполювати? Де твоя віра в чудо, Таку?

Я стояв і дивився.

Врешті я роздратовано знизав плечима, заліз до неї в ліжко й спробував заснути.

Вийшло не зразу.

Розділ чотирнадцятий

Перехід до Текітомури відбувся значно швидше за нашу подорож на «Зброї для Ґевари». Рівномірно ріжучи крижані хвилі геть від Нового Хоко, «Схід Дайкоку» не стримували жодні перестороги, на які мусив зважати його братський корабель, що наближався до того континенту, тож він більшу частину шляху здолав на повній швидкості. Сильва сказала, що Текітомура вискочила на горизонті невдовзі по тому, як сонце зійшло на небо й розбудило її крізь вікно, яке вона забула затуманити. Менш ніж за годину після того ми вже пхалися вниз по рампі до Компчо.

Я прокинувся у залитій сонцем каюті, двигуни вже заглухли, а вдягнута Сильва зиркала на мене, склавши руки на спинці стільця, на якому вона сиділа біля ліжка. Я глянув на неї.

— Що таке?

— Якого біса ти робив тут учора ввечері?

Я підвівся на руку, не вилазячи з-під покривала, і позіхнув.

— Може, спитаєш трохи конкретніше? Підкажеш мені, про що говориш?

— Я говорю, — рубала вона, — про те, що прокинулася, а твій хрін впирався мені в спину, як те дуло довбаного осколкового бластера.

— Ой, — я протер око. — Вибач.

— Вибачити? Відколи це ми спимо разом?

Я знизав плечима.

— Мабуть, відтоді, як ти вирішила запрограмувати ліжко на подвійне. Що мені було робити — спати на підлозі, як довбаному тюленю?

— Ох, — вона відвела очі. — Не пам’ятаю, як це зробила.

— Але ж зробила, — я поліз був із ліжка, раптом помітив, що стояк-правопорушник і не думав тікати з місця злочину, тож залишився під ковдрою. Я кивнув на її одяг. — Я бачу, все підсохло.

— Гм, так. Дякую. За одяг. — Вона швидко додала, можливо, вгадавши мій фізичний стан: — Я принесу твій.

Ми полишили каюту і знайшли дорогу до найближчого вихідного шлюзу, нікого не зустрівши. На вулиці, на променистому зимовому повітрі, купка бійців служби безпеки стояла собі на рампі й балакала про ловлю пляшкоспинів і бум припортової нерухомості. Вони ледве глянули на нас, коли ми їх проминали. Ми вийшли на верх рампи і влилися у хвилі ранкового натовпу в Компчо. Пройшовши кілька кварталів уздовж пристані й три — углиб, ми знайшли таку сумнівну нічліжку, щоб у ній точно не було відеонагляду, і зняли кімнатку, яка виходила вікнами на внутрішній дворик.

— Тебе краще замаскувати, — сказав я Сильві, відрізаючи полотна від однієї з обшарпаних завісок «Теббітом». — Хтозна, скільки набожних маніяків ще бродять вулицями, притиснувши до серця твоє зображення. Візьми та приміряй.

Вона взяла саморобну хустку й гидливо оглянула її.

— Я думала, що ми маємо залишити сліди.

— Так, але не для бугаїв із цитаделі. Не будемо дарма ускладнювати собі життя, га?

— Гаразд.

Наша кімната вирізнялася одним із найпобитіших з виду інфотерміналів, що я їх коли-небудь бачив. Він був закріплений на столику над ліжком. Я увімкнув його, вирубив відео зі свого боку, а тоді набрав начальника порту Компчо. Мені очікувано відповів конструкт — білява жінка в чохлі трохи за двадцять, на дрібочку краще доглянута, ніж могла бути справжня. Вона усміхнулася точно так, ніби могла мене бачити.

— Як я можу вам допомогти?

— У мене для вас важлива інформація, — сказав я їй. Вони явно знімуть мій голос, але ж мій чохол не використовувався три сотні років — які вони мали шанси розшукати його? Навіть компанії, що створила це кляте тіло, вже не існувало. А без прив’язки до обличчя мене важко було б вирізнити з якогось випадково знятого відео. Отже, щоб не було проблем, слід накивати п’ятами. — У мене є причини вважати, що перед відходом новоприбулого аероплава «Схід Дайкоку» з Драви на борт пролізли двоє нелегальних пасажирів.

Конструкт знову всміхнувся.

— Це неможливо, сер.

— Невже? Тоді перевірте каюту S37. — Я обірвав зв’язок, вимкнув термінал і кивнув Сильві, котра вже замучилася запихати своє непокірне волосся під тканину хустки-завіски.

— Тобі дуже личить. Ми ще зробимо з тебе богобоязну діву зі скромними манерами.

— Зникни в дупі, — природна пружність чільницької гриви все одно підпирала краї хустки, випинаючи її назовні. Вона спробувала зсунути тканину назад, геть із поля зору. — Думаєш, вони прийдуть і сюди?

— Врешті-решт. Але спершу їм треба буде перевірити каюту, і вони не дуже квапитимуться, зважаючи на ексцентричність сигналу. Тоді вони надішлють запит у Драву, тоді відстежать дзвінок. На це знадобиться решта дня або й більше.

— І нам буде безпечно не палити цю кімнату?

Я озирнув нашу пошарпану кімнатку.

— Нюхачі не добудуть багато інформації з того, чого ми торкалися, щоб воно не було розмите слідами попередніх пожильців. Хіба що якийсь мінімум, що відповідатиме слідам у каюті. Воно не варте клопоту. І в мене все одно зараз мало запальних гранат. А в тебе?

Вона кивнула на двері.

— Їх на пристані Компчо можна набрати будь-де, по кілька сотень за бочку.

— Спокусливо. Але трохи різкувато щодо інших пожильців.

Вона знизала плечима. Я вишкірився.

— Ото вже тебе бісить ця штука на голові, га? Ходімо, обірвемо слід інде. Пора вибиратися.

Ми спустилися кривими пластиковими сходами, знайшли бічний вихід і вислизнули надвір, не виписавшись. Приєдналися до потоку списантів, що торгували щось чи просто гуляли. Групки зелені кривлялися на кожному розі, прагнучи привернути увагу, гурти різних команд гуляли собі в такій скоординованій манері, яку я вперше почав помічати в Драві. Чоловіки, жінки й машини, що несли різне залізо Чільники. Продавці дешевих аналогів різних хімікатів і маленьких пристроїв, що живилися від розкладених і блискучих на сонці пластинок. Чудернацький релігійний маніяк, що декламував свої строфи під кепкування перехожих. Вуличні артисти, що висміювали місцеві моди, запускали дешевих голографічних оповідачів і грали ще дешевш лялькові вистави, підставивши цілі набори таць під скупий дощик майже вичерпаних кредитних чипів і сподіваючись, щоб якомога менша частка глядачів жбурляла їхній повністю випорожнений різновид. Ми походили туди й сюди через мою звичку уникати нагляду камер і легеньку зацікавленість у деяких виставах.

…історія про божевільну Людмилу і Клаптевика, від якої стигне кров…

…жорстке відео зі списантських клінік! Новинки хірургії, що підводять людське тіло до межі можливого, пані й панове, до самісінької межі…

…взяття Драви героїчними бригадами списантів у кольоровій хроніці…

…Бог…

…піратські повночуттєві репродукції. Гарантована, стовідсоткова непідробність! Жозефіна Хікарі, Міці Гарлан, Іто Маріотт і багато інших. Соковиті й найпривабливіші тіла Перших родин у казковому антуражі, що…

…списантські сувеніри. Уламки каракурі…

На одному розі торгового району ілюмінієва вивіска кандзіфікованими аманглійськими літерами обіцяла зброю. Ми пройшли крізь завіску в дверях, сплетену з тисяч дрібних гільз, до кондиціонованого тепла того закладу. Забійні кулестріли й потужні бластери були закріплені на стінах разом із роздутими голосхемами й зацикленими записами битв із віймінтами на суворих пейзажах Нового Хоко. Фоновий риф-дайв тихенько бумкав з прихованих динаміків.

За високим прилавком коло входу суха з лиця жінка з волоссям чільниці коротко кивнула до нас і продовжила знімати зі стіни літній часткоплазмовий карабін для зеленого, котрий нібито збирався його придбати.

— Дивись, як потягти отут назад, можна загнати сюди резервний боєзапас. В перестрілках це дуже зручно. Як стоятимеш проти якогось рою каракурі в Новому Хоко, то будеш вдячний за те, що маєш таку підстраховку.

Зелений щось нерозбірливо пробурмотів. Я потинявся крамницею, шукаючи зброї, яку можна легко сховати на собі, а Сильва стояла й роздратовано чухала хустку на голові. Нарешті зелений розплатився й пішов собі, тримаючи придбане під рукою. Увага жінки перемкнулася на нас.

— Придивилися собі щось?

— Та якось ще ні, — я підійшов до прилавка. — Я не відпливаю. Шукаю щось для органічного ураження. Таке, щоб можна було носити на вечірки, розумієте?

— Ого. М’ясобою хочеш, гм. — Жінка підморгнула. — Ну, це не так вже й незвично, як можна подумати. Подивимося.

Вона зняла термінал зі стіни за касою і наклацала щось у котушку даних. Придивившись уважніше, я побачив, що в її волоссі не було центрального дроту і пов’язаних із ним товстіших пасем. Волосся нерухомо обвисло на її блідавій шкірі й не зовсім прикривало довгий звивистий шрам з одного боку чола. Тканина на шрамі виблискувала у світлі екрана. Вона рухалася скуто й геть не мала списантської грації, яку я бачив у Сильви й решти.

Вона відчула мій погляд і реготнула, не відриваючись від екрана.

— Нечасто таких побачиш, га? Як у тій пісні співають — «йде легенько, як списант». Або зовсім не йде, правильно? Штука в тому, що таким, як я, начебто не дуже подобається стирчати в Текіто, щоб воно нам нагадувало, як ми колись були цілими. Є родина — повертаєшся до неї, є рідне місто — повертаєшся туди. І якби я могла пригадати, чи є в мене родина і що то було за місто, я б теж туди подалася. — Знову її сміх, ніби вода забулькала в трубі. Її пальці працювали з котушкою. — М’ясобої. Ну от. Як тобі подрібнювачі? «Ронін-ММ86». Короткоствольний осколковий бластер, перетворює людину на кашу з двадцяти метрів.

— Я сказав, щось таке, щоб можна було носити.

— Справді казав. Справді. Ну, «Ронін» з мономолекулярного не випускає нічого меншого за вісімдесят шостий. Може, тобі хочеться стріляти кулями?

— Ні, подрібнювач підійде, але треба, щоб він був менший. Є щось інше?

Жінка втягнула верхню губу і стала схожа на стару бабцю.

— Ну, ще є кілька марок зі Старого Дому — «Хеклер і Кох», «Калашников», «Дженерал Системз». Здебільшого вживані. Спродані зеленню, що змінювала їх на гатилки проти віймінтів. Слухай. Є «Рапсодія» від «Дженерал Системз». Вбудований опір скануванню, дуже пласка, можна закріпити під одягом, а руків’я з автоформи. Реагує на температуру тіла, надувається так, як зручно твоїй руці. Як тобі?

— Дальність бою?

— Залежить від розльоту. Якщо звузити, то я б сказала, що можна поцілити мішень із сорока — п’ятдесяти метрів, якщо руки не тремтять. На широкому розльоті дальності як такої взагалі нема, але кімнату очистити можна.

Я кивнув.

— І скільки?

— О, я думаю, ми вже якось домовимося. — Жінка незграбно підморгнула. — А твоя подруга теж щось купує?

Сильва стояла на іншому боці закладу, десь за шість метрів. Вона почула й зиркнула звідти на котушку даних.

— Так, я візьму курковий «Сегед», що є в цьому списку. Це всі припаси, що у вас до нього є?

— А… так, — старша жінка блимнула на неї, а тоді на екран. — Але він приймає заряди від «Роніна СП-9», їх розробляли сумісними. Я можу докинути дві—три обойми, якщо…

— Так і зробіть, — Сильва зустріла мій погляд з виразом, якого я не зміг прочитати. — Я почекаю на вулиці.

— Хороша думка.

Ніхто не промовив ані слова, поки Сильва не пройшла крізь завіску з гільзами й не зникла. Ми обоє кілька секунд дивилися їй услід.

— Знається на інфокоді, — нарешті прощебетала жінка.

Я глянув на її зморшкувате обличчя й задумався, чи стояло щось за цими словами. Відверто демонструючи списантські штучки, які ми намагалися приховати хусткою на голові, Сильва зчитала такі подробиці з котушки даних із такої відстані, що просто криком кричала, звертаючи на себе увагу. Але мені не було відомо, які здатності ще мав мозок іншої жінки, і чи переймалася вона чимсь взагалі, крім як швидким продажем. Або навіть чи пам’ятатиме вона про нас за кілька годин.

— Це такий трюк, — промекав я. — То як, поговоримо про ціну?

На вулиці я побачив Сильву, що стояла на краю натовпу, який зібрався перед оповідачем голоісторій. То був старий дядько, але його руки спритно літали по кнопках управління екраном і синтосистемою, закріпленою на його шиї, що модулювала його голос, аби він підходив різним персонажам його байки. Голопроекція, напхана нерозбірливими фігурками, блідою кулею світилася біля його ніг. Потягнувши Сильву за рукав, я раптом почув ім’я Квелли.

— Господи, а ти не могла ще відвертіше видати себе в тій крамничці?

— Цить. Слухай.

— …Тоді Квелла вийшла з будинку купця бела-трави й побачила натовп, що зібрався на пристані, горлопанив і люто вимахував руками. Їй було не дуже видно, що там відбувалося. Пам’ятайте, друзі мої, що це було на Шарїї, де сонце — злий фотохімічний жар, а…

— І ніхто не знає, що таке бела-трава, — пробурмотів я Сильві на вухо.

— Тс-с-с.

— …тож вона примружувалася, щоб роздивитися, так. — Оповідач дав спокій пульту й подув на пальці. На голодисплеї фігурка його Квелли застигла, а вся сцена почала затухати. — Мабуть, я зупинюся на цьому місці. Сьогодні дуже холодно, а я вже не молодий парубок, і мої кістки…

Хор протестів із натовпу. Кредитні чипи полетіли до перевернутого решета для сіткомедуз біля ніг оповідача.

Він усміхнувся і знову поклав руки на пульт. Голограма стала яскравішою.

— Ви дуже щедрі. Ну, то слухайте ж — Квелла ввійшла в кричущий натовп, а посередині його побачила нікого іншого, як молоду повію, одяг на якій був геть подертий і пошматований, так що її бездоганні, набряклі, з вишневими сосками груди гордо випиналися у тепле повітря, а м’яке та темне волосся між довгими, гладенькими стегнами скидалося на налякане звірятко, на яке налітає дикий лисокрил.

Голограма змінилася, даючи обов’язковий великий план. Навколо нас люди повставали навшпиньки. Я зітхнув.

— А над нею, просто над нею стояли двоє з сумнозвісної чорновбраної релігійної поліції, двоє бородатих жерців із довгими ножами в руках. Їхні очі світилися від жаги крові, а зуби блищали в бородах, коли вони скалилися, радіючи владі, яку мали над юною плоттю безпорадної жінки.

— Але Квелла стала між вістрями тих ножів і оголеною шкірою молодої повії й спитала дзвінко: що це таке? І натовп замовк від їх голосу. Знову спитала вона: що це таке, за що ви переслідуєте цю жінку? — і знову всі мовчали, поки врешті один із жерців у чорному не сказав, що цю жінку було спіймано на блудному гріху, і що за законами Шарії вона мусить бути покарана на смерть, її кров слід виточити в пісок, а тіло викинути в море.

На секунду жаль і гнів спалахнули десь на околицях моїх думок. Я заблокував їх і різко видихнув. Слухачі навколо підступали ближче, нахилялися й витягали шиї, щоб краще бачити екран. Хтось мене штовхнув, і я люто штурхнув його ліктем у ребра. Зойк, гнівний прокльон і чиєсь «цить».

— Тож Квелла розвернулася до юрби та спитала: «Хто з вас ніколи не грішив із повією?» — і натовп став ще тихіший, і ніхто не зустрічався з нею поглядами. Але один із жерців сердито дорікнув їй за втручання у справи святого закону, тож вона спитала його прямо, чи він ніколи не бував із повією, і багато хто з юрби, що його знали, засміялися, і він мусив визнати, що бував, бо є мужем. Тоді, сказала Квелла, ти лицемір, і вона прострілила обидва коліна жерця з великокаліберного револьвера, якого витягла зі свого довгого сірого плаща. З криками упав він на землю.

В голограмі двічі легенько пахнуло, а тоді залунали тоненькі пронизливі зойки.

Оповідач кивнув і прокашлявся:

— Хто-небудь, заберіть його, звеліла Квелла, і двоє з юрби підняли жерця й понесли його геть, а він продовжував кричати. І, мабуть, вони були раді з нагоди забратися, бо опісля народ затих і злякався, як побачив зброю в руці Квелли. Коли крики затихли вдалині, запала тиша, яку зрушував тільки стогін морського вітру, що гуляв уздовж пристані, та скиглення миловидної повії, що лежала в ногах Квелли. А сама Квелла повернулася до другого жерця й наставила на нього свого револьвера. А тепер ти, сказала вона. Чи скажеш ти мені, що ніколи в житті не бував із повією? І тоді жрець випростався й пильно глянув їй в очі, і сказав, я жрець, і за все життя я жодного разу не був із жінкою, щоб не заплямувати святість свого тіла.

Оповідач застиг у драматичній позі й почекав.

— Із таким репертуаром він випробовує удачу, — пробурмотів я до Сильви. — Цитадель же просто на вершечку цього пагорба.

Але вона нічого не чула, а тільки не зводила очей з маленької кулі голограми. Я бачив, що вона легенько хитається.

От лайно.

Я схопив її за руку, але вона роздратовано скинула її.

— Квелла теж глянула чорновбраному жерцеві у колючі гагатові очі й побачила, що він говорив правду, що він був людиною свого слова. Тоді вона глянула на револьвер у руці, а потім знову на того чоловіка. І сказала, тоді ти фанатик, і вже нічого не навчишся — і вистрілила йому в обличчя.

Ще один постріл, і кульку голограми залило яскраво-червоним. Великий план рознесеного обличчя жерця. Оплески й вигуки в натовпі. Оповідач перечекав їх зі скромною усмішкою. Поруч зі мною Сильва стрепенулася, ніби щойно прокинулась. Оповідач усміхався.

— А тоді, друзі мої, ви, певно, можете уявити, що миловидна юна повія була щиро вдячна своїй рятівниці. І коли натовп забрав геть тіло другого жерця, вона запросила Квеллу додому, де… — Оповідач знову прибрав руки з пульта й обійняв себе руками. Він театрально здригнувся й потер плечі долонями. — Але боюся, що вже справді стало надто холодно, і хіба можна продовжувати…

Серед нових голосних протестів я взяв Сильву за руку й повів її геть. Вона кілька кроків нічого не казала, тоді розгублено глянула на оповідача, а тоді на мене.

— Я ніколи не бувала на Шарії, — сказала вона здивовано.

— Ні, і я закладаюся, що він теж не бував, — я пильно глянув їй у вічі. — І Квеллі точно ніколи не довелося. Але байка з цього виходить цікава, це точно.

Розділ п'ятнадцятий

Я приніс пачку одноразових телефонів, які дістав у вуличного продавця на пристані, і використав один з них, щоб подзвонити Ласло. Його голос пробивався крізь частоти разом із шурхотом глушилок і протиглушилок, що наповнював ефір над Новим Хоко, наче смог якихось земних міст початку тисячоліття. Портовий гамір теж не дуже мені допомагав. Я міцно притис телефон до вуха.

— Балакай голосніше, — сказав я йому.

— …сказав, що вона й досі не настільки одужала, щоб використовувати мережу?

— Каже, що ні, але тримається добре. Слухай, ми розставили сліди. Можеш уже готуватися зустріти дуже розлюченого Курумаю, що загрюкає в твої двері сьогодні ввечері. Починай продумувати алібі.

— Хто, я?

Я мимохіть усміхнувся.

— То як, того Ковача не видно?

Я не розчув його відповідь, бо шипіння й перешкоди раптом загусли й стали між нами, мов ліс.

— Повтори?

— …сьогодні вранці, сказав, що бачив учора «Черепків» коло Шопрона, а з ними якісь незнайомі морди, що скидал… дуже швидко на південь. Мабуть, будуть тут надвечір чи коли.

— Гаразд. Коли Ковач таки з’явиться, стережіться. Той гімнюк небезпечний. Сидіть тихенько. Очі на сканери.

— Буде зроблено, — довга, запорошена статикою пауза. — Слухай, Мікі, ти ж там добре про неї дбаєш?

Я пирхнув.

— Ні, я зараз зніму з неї скальп і продам усю пам’ять якомусь інфоскладу. А ти як думав?

— Я знаю, ти… Ще одна хвиля перешкод розчинила його голос. — …бо як ні, то краще доправ її до когось, хто зможе допомогти.

— Ага, ми працюємо над цим.

— …Міллспорт?

Я відповів, лиш здогадуючись, про що він спитав.

— Не знаю. Принаймні, поки що ні.

— Якщо буде треба, дядьку… — його голос затухав, забитий відстанню і спотворений глушилками. — …все, що зможеш.

— Ласе, ти пропадаєш. Мені пора йти.

— …канери, Мікі.

— Ти теж. Поговоримо згодом.

Я перервав зв’язок, прибрав телефон від вуха й зважив його в руці. Довго дивився у відкрите море. Тоді витягнув з кишені новий телефон і набрав інший номер, якому вже сповнилося кілька десятиліть.

Як і більшість міст на Світі Гарлана, Текітомура чіплялася до країв гірського масиву, що стояв по пояс в океані. Місця під забудову було обмаль. Десь у той час, як Земля налаштувалася увійти в плейстоценовий льодовиковий період, Світ Гарлана, здається, постраждав від різкої переміни клімату в протилежному напрямі. Полярні шапки розтанули до жалюгідних понівечених залишків, а океани піднялися й затопили всі континенти маленької планети, окрім двох. Далі були масові вимирання, серед яких і доволі перспективної раси ікластих жителів берегів, котрі, як на це вказують викопні докази, просунулися були до кам’яних знарядь, вогню й релігії, заснованої на заплутаному гравітаційному балеті трьох супутників Світу Гарлана.

Вочевидь, поклоніння цій вищій силі не допомогло їм урятуватися.

У марсіян-колонізаторів проблем з обмеженою площею суші нібито не виникло. Вони зводили виточені стрімкі гніздища просто в скелях найкрутіших гірських схилів і здебільшого не звертали уваги на крихітні клапті й карнизи землі, що були доступні на рівні моря. Через пів мільйона років марсіян не стало, але руїни їхніх гніздищ протрималися до нової хвилі колонізаторів-людей, які глипали на них і здебільшого не зачіпали. Астрогаційні карти, знайдені в покинутих містах на Марсі, завели нас аж сюди, але щойно прибувши, ми опинилися самі по собі. Безкрилі й позбавлені більшості наших звичайних небохідних технологій орбітальними супутниками, люди оселилися в традиційних містах на двох континентах — у розкинутому острівному мегаполісі в серці Міллспортського архіпелагу і в маленьких, стратегічно розташованих портах для підтримки загального зв’язку. Текітомура була десятикілометровою смугою густо забудованого портового району, що впирався спиною аж у насуплені гори, на межі яких різко сходив нанівець. На скелястому передгір’ї нависала над лінією обрію цитадель, можливо, прагнучи своєю висотою наблизитися до напівмістичного статусу марсіянських руїн. Ще далі вузенькі гірські дороги, порозривані людськими командами археологістів, тягнулися до справжніх гір.

На археологістичних майданчиках Текітомури більше ніхто не працював. Гранти на все, що не стосувалося підкорення військового потенціалу супутників, були обдерті до кістки, а ті магістри Гільдії, яких не понесло течією військових підрядів, уже давно переслали себе до системи Латімера гіперкидками. Острівці впертих і здебільшого самофінансованих диких талантів ще тримаються на кількох перспективних точках коло Міллспорта й південніше, але в горах над Текітомурою табори копачів стоять безлюдні й запустілі, такі ж покинуті, як і скелетасті марсіянські вежі, поруч з якими вони виросли.

— Звучить надто добре, щоб бути правдою, — сказав я, коли ми купували припаси в портовій крамничці. — Ти впевнена, що там ми не натрапимо на купку романтично стурбованих підлітків чи якихось недобитих дротників?

Замість відповіді вона виразно на мене глянула і потягнула за єдине пасмо волосся, що втекло з-під гніту хустки. Я знизав плечима.

— Ну тоді гаразд, — я підняв запаяну пачку амфетамінової коли. — 3 вишневим смаком питимеш?

— Ні. На смак як лайно. Бери звичайну.

Ми купили торби, щоб нести припаси, більш-менш навмання вибрали вулицю, що лізла вгору від портового району, і пішли нею. Менш ніж за годину гамір і будинки почали зникати, а схил дедалі крутішав. Я регулярно зиркав на Сильву, коли наш темп підупав і кроки стали більш обдуманими, але вона не виказувала жодних ознак вагання. Ба навіть навпаки, посвіжіле повітря й холодні промені сонця ніби йшли їй на користь. Напружена хмурість, що лежала на її обличчі від ранку, розгладилася, і вона навіть усміхнулася раз чи двічі. Ми дерлися вище, сонце блискало на оголених мінеральних висипах у придорожньому камінні, а краєвид став вартий того, щоб зупинитися. Ми кілька разів перепочивали, щоб випити води й роздивитися берегову лінію, вздовж якої витягнулася Текітомура, і море за нею.

— Мабуть, круто було бути марсіанином, — сказала вона в одну з таких хвилин.

— Можливо.

Перше гніздище навернулося на очі з іншого боку широкого кам’яного виступу гори. Воно височіло вертикально вгору майже на кілометр, а на всі його викрути й набряки було важко спокійно дивитися. Посадкові гребені витягувалися в боки, наче язики з вирізаними шматками, шпилі широко розходилися, отвори в дахів’ї були оздоблені сідалами й іншими, менш упізнаваними виступами. Зяяли входи, такі анархічні різновиди похідних від овалу форм, від довгастих, тонких, вагінальних до роздутих до обрисів серця, а також усіх форм, що лежали між ними. Скрізь гойдалися дроти. Виникало невловиме, але настирне відчуття, що вся будівля співала б на сильному вітрі, а ще, можливо, хиталася б, наче гаргантюанські дзвоники на дверях.

На підході до гніздища скупчені людські будівлі стояли маленькі й опецькуваті, як гидкі щенята під ногами казкової принцеси. П’ять хатин у стилі, не набагато новішому за пережитки Нового Хоко, усі з тим тьмяним блакитним світлом всередині, що означає автоматизовані системи в режимі очікування. Ми зупинилися перед першою, до якої дійшли, і поскидали рюкзаки на землю. Я прикинув кути обстрілів, намітив собі потенційні точки прикриття для будь-яких нападників і подумав про варіанти ударів, якими зможу видовбати їх звідти. То був більш-менш автоматичний процес, посланська обробка просто вбивала час, як інші люди могли б сидіти й посвистувати.

Сильва зірвала з голови хустку й труснула волоссям з очевидним полегшенням.

— Дай мені хвилинку, — сказала вона.

Я задумався над своєю напівінстинктивною оцінкою обороноздатності цього місця розкопок. На будь-якій іншій планеті, де можна легко знятися в повітря, ми були б відкритою мішенню. Але на Світі Гарлана звичні правила не застосовуються. Найважча дозволена летюча машина — це шестимісний гелікоптер на антикварному роторному двигуні, без розумних систем і без встановленого променевого озброєння. Все решта перетворюється на попіл, що випадає з повітря. Як і одинокі літуни в антигравітаційних ранцях чи нанокоптерах. Обмеження, накладені ангельським вогнем, як виявилося, так само стосуються рівня технології, як і фізичної маси. Додати до цього обмеження висоти у чотириста метрів над рівнем моря, вище яких ми вже добряче піднялися, і можна спокійно припустити, що єдиний спосіб, у який до нас можна буде підібратися — це пішечки стежечкою. Або видертися крутим обривом вгору, чого я їм щиро побажав би.

Позаду мене Сильва вдоволено буркнула. Я розвернувся й побачив, як двері хатини прочиняються. Вона іронічно змахнула рукою.

— Після вас, професоре.

Коли ми занесли рюкзаки всередину, блакитний пілотний вогник замигтів і переблимнувся на білий, і я почув, як десь зашепотіла, стартуючи, система кондиціонування. Котушка даних в одному з кутків розкрутилася й ожила на столі. Повітря тхнуло бактерицидами, але системи вловили присутність людей, і тепер запах швидко слабшав. Я запхав свого рюкзака в куток, здер із себе куртку й ухопив стілець.

— Кухонне начиння в одній з інших хатин, — сказала Сильва, ходячи туди й сюди через внутрішні двері. — Але більшість того, що ми накупили, все одно самонагрівне. А решту з того, що нам треба, ми й так маємо. Ванна отам. Ліжка там, там і там. Вибач, автоформи нема. Параметри, на які я натрапила, коли розбиралася з замками, вказують, що тут місця на шістьох. Інфосистеми проведені й підключені в глобальну мережу через Міллспортський університет.

Я кивнув і ліниво провів рукою крізь котушку даних. Навпроти мене раптом заблимала проекція суворо одягнутої жінки. Вона вклонилася з химерною формальністю.

— Професоре Передчутливий.

Я зиркнув на Сильву.

— Дуже смішно.

— Я Розкопка-301. Чим можу вам прислужитися?

Я позіхнув і оглянув кімнату.

— Тут є якісь робочі захисні системи, Розкопко?

— Якщо ви маєте на думці зброю, — делікатно сказав конструкт, — то боюся, що ні. Постріли снарядами чи неконтрольованими енергіями так близько до місця найвищої ксенологічної важливості були б неприпустимими. Однак усі будівлі захищені системою кодування, яку дуже важко зламати.

Я знову зиркнув на Сильву. Вона усміхнулася. Я кахикнув.

— Гаразд. Як щодо нагляду? Як далеко вниз схилом бачать твої сенсори?

— Зона моєї чутливості покриває лиш сам майданчик і підсобні будівлі. Однак через глобальний канал я можу отримати доступ до всієї повноти…

— Ага, дякую. Це все.

Конструкт блимнув і щез, а кімната після нього здалася на якусь мить похмурою й застиглою. Сильва перейшла до головних дверей і причинила їх. Вона показала рукою навкруг.

— Гадаєш, тут буде безпечно?

Я знизав плечима, пригадавши погрозу Танаседи. Глобальний ордер на взяття у полон.

— Так само безпечно, як і в будь-якому іншому місці, що спадає мені на думку. Особисто я б сьогодні гайнув до Міллспорта, але саме тому…

Я замовк. Вона допитливо глянула на мене.

— Що «саме тому»?

Саме тому ми керуємося тим, що спало на думку тобі, а не мені. Тому що все, що я міг би надумати, він теж надумає з високою імовірністю.

— Це саме те, чого вони від нас чекатимуть, — виправився я. — Якщо пощастить, вони проскочать повз нас на південь на найшвидшому виді транспорту, який тільки зможуть знайти.

Вона пішла до стільця навпроти мене й осідлала його.

— Ага. А ми тим часом що робитимемо?

— Це пропозиція?

Воно вискочило раніше, ніж я усвідомив, що сказав. Її очі розширилися.

— Ти…

— Пробач. Справді, пробач. Це жарт.

За таку брехню мене б викинули з посланців під глузливе завивання. Я майже бачив Вірджинію Відауру, що критично хитає головою. Цим не переконаєш і ченця з Лойко, наколотого субстанціями віри для їхнього двотижневого Прийняття. І це точно не переконало Сильву Ошіму.

— Слухай, Мікі, — повільно сказала вона. — Я знаю, що ще винна тобі за ту ніч з бородатими. І ти мені подобаєшся. Дуже. Але…

— Слухай, я серйозно. То був жарт, добре? Поганий жарт.

— Не можу сказати, що не думала про це. Здається, воно мені навіть наснилося кілька ночей тому. — Вона усміхнулася, а в мене щось трапилося в животі. — Уявляєш?

Я спромігся знову знизати плечима.

— Буває.

— Просто… — вона похитала головою. — Я не знаю тебе, Мікі. Тобто, знаю тебе не краще, ніж знала шість тижнів тому, і це трохи лячно.

— Аякже — чохли змінив. Буває, що…

— Ні. Не в тім річ. Ти замкнений, Мікі. Закритіший за будь-кого з моїх знайомих, і вже повір, що в нашій справі мені траплялися дуже бахнуті кадри. Ти увійшов до того бару, «Токійської ворони», із самим лише ножем, і убив їх так, ніби то була звична річ. І весь час ти отак легенько всміхався. — Вона торкнулася волосся, як на мене, то трохи незграбно. — 3 оцим я можу згадати все до найдрібніших деталей, коли мені треба. Я бачила твоє обличчя, і я досі бачу його зараз. Ти усміхався, Мікі.

Я мовчав.

— Не думаю, що захочу лягти в ліжко з кимось таким. Ну, — вона всміхнулася сама до себе. — Насправді це брехня. Якась частина мене хоче, якась частина справді хоче цього. Але цій частині я навчилася не довірятися.

— Певно, це дуже мудро.

— Ага. Певно. — Вона змахнула волосся з чола й спробувала усміхнутися твердіше. Її очі знову стрельнули в мої. — Тож ти пішов до цитаделі й забрав їхні пам’яті. Навіщо, Мікі?

Я усміхнувся у відповідь. Підвівся зі стільця.

— Знаєш, Сильво, якась частина в мені справді хоче тобі розказати. Але…

— Гаразд, гаразд…

— …цій частині я навчився не довіряти.

— Дуже дотепно.

— Стараюся як можу. Слухай, я піду перевірю кілька штук на вулиці, поки не смеркло. Невдовзі повернуся. Якщо тобі здається, що ти щось мені винна за бородатих, то зроби мені тим часом маленьку послугу. Спробуй забути, що я колись отак тупо підкотив, як оце зараз. Я був би тобі дуже вдячний.

Вона відвернулася, глянула на котушку даних. Голос прозвучав дуже тихо.

— Аякже. Нема проблем.

Ні, є проблема. Я прикусив язика, ідучи до дверей. Драна проблема справді є. І я досі гадки не маю, що з нею робити.

На другий дзвінок відповідають майже одразу. Різкий чоловічий голос, що не бажає говорити ні з ким.

— Ну?

— Ярославе?

— Так, — роздратовано. — Хто це там?

— Блакитний жучок.

За цими словами тиша відкрилася, як ножова рана. Навіть статика до неї не домішувалася. На відміну від того зв’язку, що я мав із Ласло, ця лінія була чиста, як сльоза. Я почув шок по той бік.

— Хто це? — його голос абсолютно змінився. Затвердів, як розпилений вічнобетон. — Увімкни відео, я хочу бачити обличчя.

— Воно тобі не дуже допоможе. Те, що я ношу, ти навряд чи впізнаєш.

— Я тебе знаю?

— Скажу так — ти не дуже вірив у мене, коли я летів на Латімер, і я повною мірою виправдав твою нестачу віри.

— Ти! Повернувся на Світ?

— Ні, дзвоню з орбіти. А ти як думав, чорт забирай?

Довга пауза. Дихання. Я оглянув пристань Компчо справа наліво з рефлекторною обачністю.

— Чого ти хочеш?

— Ти знаєш.

Знову вагання.

— Її тут нема.

— Ага, точно. Переведи дзвінок на неї.

— Я правду кажу. Вона пішла. — Коли він вимовляє ці слова, його горло стискається — цього досить, щоб йому повірити. — Коли ти повернувся?

— Трохи раніше. А куди вона пішла?

— Не знаю. Якби мені треба було вгадати… — Його голос затухає у шиплячому видиху через розслаблені губи. Я зиркаю на годинника, якого виніс із бункера в Нечищеному. Він бездоганно вимірював час три сотні років, байдужий до людської відсутності. Після багатьох років екранчиків з годинником просто перед очима, він і досі здається трохи дивним, трохи архаїчним.

— Таки треба. Це важливо.

— Ти нікому не сказав, що повертаєшся. Ми думали…

— Так, я не дуже люблю святкові зустрічі. Здогадуйся вже. Куди вона пішла?

Я почув, як стислися його губи.

— Пошукай на Вчирі.

— На пляжі Вчира? Та облиш.

— Думай собі що хочеш. Я сказав, ти почув.

— Після стількох років? Я думав…

— Ага, я теж. Але перед тим, як вона пішла, я спробував… — Він замовкає. Щось клацає в його горлі, коли він ковтає. — У нас тоді ще був спільний рахунок. Вона сплатила за незручний загальний салон кошутського швидкісного вантажника, що прямував на південь, і, коли туди дісталася, купила собі нового чохла. Серферські параметри. Вичистила свій рахунок, щоб вистачило. Усе спалила. Я знаю, вона там із тим засраним…

Мова вривається. Густа тиша. Якісь іржаві залишки пристойності смикають мою щоку і пом’якшують голос.

— Тож ти думаєш, що Бразил і досі десь поруч, га?

— А що мало змінитися на Вчирі? — гірко питає він.

— Добре, Ярку. Це те, що мені треба. Дякую, друже. — При цих словах моя брова повзе вгору. — Не дуже там надривайся, чув?

Він бурчить. Коли я вже збираюся урвати зв’язок, він прочищає горло й знову говорить.

— Слухай, якщо побачиш її. Скажи…

Я чекаю.

— Ох, та до сраки, — і він закінчує дзвінок.

Денне світло затухало.

Внизу з моря навівало ніч, і по всій Текітомурі почали з’являтися вогники. Хотей грузно всівся на західному обрії, малюючи до берега строкату помаранчеву доріжку на воді. Мідний і надкушений з одного боку Маріканон висів над головою. Ген у морі ходові вогні тральників уже всипали загуслий морок. До мене долинав приглушений гамір портової колотнечі. Списанти не спали.

Я кинув погляд назад, на археологістську хатину, і куточком ока захопив також і марсіянське гніздище. Велетенське й скелетасте, воно здіймалося в затемнене небо праворуч, наче кістяк давно померлого створіння. Мідно-помаранчева суміш сяйва супутників пробивалася крізь отвори в будівлі й часом вискакувала з неї під дивними кутами. Ніч принесла холодний вітерець, який ліниво розхитував провислі дроти.

Ми уникаємо їх, тому що на цій планеті вони не дадуть нам користі, але хотів би я знати, чи це вся правда. Якось я знав археологістку, яка розповіла мені, що схеми людського розселення уникають отак пережитків марсіянської цивілізації на кожній планеті Протекторату. Це інстинктивне, сказала вона. Атавістичний страх. Навіть поселення розкопувачів вимирають, щойно самі розкопки припиняються. Ніхто не залишається в них, якщо має інший вибір.

Я дивився в лабіринт розщепленого місячного світла й тіней, утворений гніздищем, і відчував, як той атавістичний страх наливає і мене самого. Надто легко було уявити в тому затухлому світлі повільні помахи широких крил і спіралі, що виписували б на нічному небі хижі силуети, більші й кутастіші за будь-що з того, що літало в земних небесах на людській пам’яті.

Я роздратовано струсив ці думки.

Нумо, зосередьмося на справжніх наших проблемах, га, Мікі? Наче тобі їх самих не досить.

Двері хатини склалися, і назовні пролилося світло, що зненацька змусило мене усвідомити, як вихололо повітря.

— Зайдеш щось із’їсти? — спитала вона.

Розділ шістнадцятий

Час, проведений на горі, мало чим допоміг.

Першого ранку я проспав допізна, але коли врешті таки вибрався зі спальні, в голові мені боліло й каламутилося. Здається, «Ейшундо Орґанікс» не передбачали, що їхні чохли поринатимуть у декадентство. Сильви десь не було, але стіл був заставлений причандаллям для сніданку, здебільшого вживаним. Я потикався серед тих уламків, знайшов цілу банку з кавою, відкрив її й вихилив усю, стоячи біля вікна. В голові пробігали напівзгадані сни — здебільшого клітинного рівня сюжети про те, як я тону. Це спадок від задовженого перебування чохла в баку — таке саме було зі мною на початку пригод у Нечищеному. Сутички з віймінтами й стрімка течія життя з Сильвиними «Пролазами» вичистили їх із мене, принісши натомість більш традиційні сценарії про бої та втечі і відновлену в правах маячню зі спогадів моєї власної привитої свідомості.

— Ви прокинулися, — сказала Розкопка-301, замиготівши на краю мого поля зору.

Я глянув на неї й підняв баночку кави.

— Вже скоро.

— Ваша колега залишила повідомлення. Прослухаєте його зараз?

— Мабуть.

— «Мікі, я прогуляюся до міста. — Із губ конструкта пролунав Сильвин голос, але відповідної зміни в зовнішності не сталося. У моєму тендітному післясонному стані це вразило мене сильніше, ніж повинно було. Загострено-недоречне й небажане нагадування про мою корінну проблему. — Поплаваю в інфопотоках. Подивлюся, чи зможу підняти свою мережу, може, спробую догукатися до Орра й решти. Подивлюся, що там робиться. Чогось принесу». Кінець повідомлення.

Я здригнувся від раптового повернення власного голосу конструкта. Тоді кивнув і переніс каву до столу, трохи відгріб сміття, що лишилось від сніданку, геть від котушки даних і хвилинку на неї посупився. Розкопка-301 висіла в повітрі за спиною.

— То я через цю штуку можу залізти до Міллспортського університету, га? Пошукати щось у їхньому глобальному стеку?

— Буде швидше, якщо ви питатимете мене, — скромно зазначив конструкт.

— Добре. Пошукай-но мені загальні відомості про… — Я зітхнув. — Квеллкри…

— Запускаю пошук, — чи то з нудьги після багатьох років бездіяльності, чи просто через погане розпізнавання інтонацій, конструкт уже метнув свій запит. Котушка даних освітилася й набухла. Згори з’явилася мініатюрна копія голови й плечей Розкопки-301 і зачитала знайдене. Ілюстративні матеріали замерехтіли трохи нижче. Я дивився, позіхав і не перебивав. — Знайдено, перше. Квеллкрист, також Кволґрист, аборигенна земноводна рослина Світу Гарлана. Квеллкрист є видом мілководних морських рослин, вохряного кольору, що здебільшого поширений у помірному поясі. Незважаючи на певний вміст поживних речовин, не може замістити похідні з Землі або націлено виведені гібридні види, а отже, не вважається достатньо економічно придатною для культивації культурою.

Я кивнув. Не з цього я хотів почати, але…

— З пагонів дорослих рослин квеллкриста можна видобути деякі медичні сполуки, але така практика не поширена за межами невеликих громад на півдні Міллспортського архіпелагу. Квеллкрист по-справжньому примітний лише своїм незвичним життєвим циклом. Потрапивши в посушливі безводні умови на тривалий період часу, коробочки рослини пересихають на чорний порошок, який розноситься вітром на сотні кілометрів. Решта рослини гине й розкладається, але порошок квеллкриста, натрапивши на воду, випускає мікролисточки, з яких за кілька тижнів може вирости нова рослина.

— Знайдено, друге. Квеллкриста Сокільнича — псевдо політичної мислительки й очільниці повстання часів Заселення Наді Макіти. Народилася в Міллспорті 18 квітня 47 року (за колоніальним літочисленням), померла 33 жовтня 105 року. Єдина дитина міллспортського журналіста Штефана Макіти й флотського інженера Фусако Кімури. Макіта вивчала демодинаміку в Міллспортському університеті й опублікувала контроверсійну дипломну роботу, «Розмиття тендерної ролі та нова міфологія», а також три збірки поезії стрип’япською, котрі швидко набули культового статусу серед літераторів Міллспорта. В пізніший період життя…

— А можна трохи детальніше про цей, Розкопко?

— Взимку 67 року Макіта покинула вчене товариство, нібито відмовившись і від щедрої пропозиції посісти дослідницьку посаду серед викладачів суспільних наук, і від літературного гранта провідного члена Перших родин. Між жовтнем 67 року і травнем 71 вона активно подорожувала Світом Гарлана, частково за підтримки батьків, частково за рахунок дрібних підробітків, наприклад, різальницею бела-трави й збирачкою карнизного яблука. Вважається, що враження Макіти від середовища таких робітників допомогли загартувати її політичні переконання. Платня й умови праці обох груп були однаково незадовільними, на фермах бела-трави звичною справою були виснажливі хвороби, а серед збирачів карнизних яблук — смертельні нещасні випадки восени.

— Та попри все, на початок 69 року Макіта публікувала статті в радикальних журналах «Нова Зірка» і «Море змін», в яких можна чітко простежити відхід від ліберальних реформістських нахилів, які вона виявляла студенткою (і які поділяли обоє її батьків). Натомість вона запропонувала нову революційну етику, що була запозичена у відомих екстремістських течій, але відзначалася дошкульністю, з якою вона безжально критикувала ті самі згадані течії нарівні з політикою панівного класу. Цей підхід ніяк не допоміг їй зблизитися з радикальною інтелігенцією того періоду, і, попри свою репутацію прекрасної мислительки, Макіта опинилася в глухій ізоляції від революційного мейнстриму. Її новій політичній теорії бракувало описового терміна, тож вона нарекла його квеллізмом у статті «Принагідна революція», в котрій наполягала на тому, що сучасні революціонери, «позбавлені живильного гніту владних сил, повинні пролетіти над суходолом, як повсюдний і невловимий пил квеллкриста, і перенести в собі силу революційного відродження у той час і простір, де може знайтися новий придатний ґрунт». За загальним визнанням, вона сама прийняла ім’я Квеллкристи невдовзі по тому і з того ж таки джерела натхнення. Однак походження прізвища «Сокольнича» обговорюється і досі.

— Із розпалом Кошутського бела-бунту, котрий був придушений у травні 71 року, Макіта вперше виступила партизанкою в…

— Стривай, — кава з банки була така собі, а розмірений парад приємно знайомих фактів ледве не загіпнотизував мене на стільці. Я знов позіхнув і підвівся, щоб викинути банку. — Гаразд, може, давай усе-таки не так мікроскопічно. Перескочимо трохи вперед.

— Революція, — слухняно промовила Розкопка-301, — яку новопосталі квеллісти не могли довести до перемоги за умов внутрішньої опозиції з боку…

— Ще далі. Одразу до другого фронту.

— Повних двадцять п’ять років по тому, той спершу схожий на риторичний заклик врешті дав плоди і став дієвою аксіомою. Використовуючи образи з метафори Макіти, порох квеллкриста, котрий страхітливим ураганом правосуддя (за власним визначенням його ініціатора Конрада Гарлана) роздуло навкруг після поразки квеллістів, піднявся новою паростю в десятку інших місць. Другий фронт Макіти відкрився саме так, як вона передбачила, але цього разу динаміка повстання змінилася до невпізнання. У контексті…

Я дозволив розповіді текти повз мене, а сам тим часом намагався накопати собі ще кави. Це я теж знав. На час другого фронту квеллізм уже не був новенькою рибиною на рифі. Покоління тихої інкубації під п’ятою Гарланітів зробило його єдиною радикальною силою, що залишилася на планеті. Інші течії вимахували зброєю або продавали душі, і всіх їх абсолютно однаково позбувалися — урядові сили за підтримки Протекторату повертали їх до стану засмучених і позбавлених ілюзій недобитків. Квеллісти ж тим часом просто вислизали, зникали, залишали боротьбу й продовжували жити своїм життям, готовності до чого завжди вимагала від них Надя Макіта. «Технології дали нам доступ до такої тривалості життя, про яку наші пращури могли тільки мріяти — і ми мусимо бути готові використати цю тривалість, жити у відповідності до неї, якщо ми хочемо втілити власні мрії». А за двадцять п’ять років вони любісінько повернулися, збудувавши кар’єри, утворивши родини, виростивши дітей. Повернулися до боротьби не постарілі, а обтертіші, мудріші, жорсткіші, сильніші й у душі своїй нагодовані тим шепотом, що жив собі в серці кожного окремого повстання; шепотом про те, що сама Квеллкриста Сокольнича теж повернулася.

Якщо силам державної безпеки було важко осягнути напівміфічну природу її двадцятип’ятирічного існування у вигнанні, то повернення Наді Макіти було ще гірше. Їй виповнилося п’ятдесят три роки, але вона була зачохлена в нове тіло, в якому навіть найближчі та найінтимніші знайомці не змогли б її упізнати. Вона бродила руїнами попередньої революції, наче мстивий привид, а її першими жертвами стали наклепники й дезертири з рядів її старого альянсу. Цього разу не було жодних заворушень між таборами, які розмили б фокус, жодної ахіллової п’яти в проводі квеллістів, яку Гарланіти могли б підкупити. Неомаоісти, комунітаристи, Стежка нового сонця, парламентарні градуалісти й соціолібертаріанці — вона вишукала їх там, де вони сиділи в своєму слабоумстві й бурмотіли кожен про свою незграбну спробу захопити владу, і вибила їх усіх до ноги.

На той час, коли вона повстала проти Перших родин і їхньої ручної ради, то вже була не революція.

То було Виселення.

То була війна.

Три роки й вирішальний наступ на Міллспорт.

Я розкрив другу каву й пив її, поки Розкопка-301 дочитувала свою доповідь. Дитиною я чув цю історію незліченну кількість разів, і завжди, за кожним разом сподівався на зміну в останню мить, на відвернення неминучої трагедії.

— Оскільки Міллспорт надійно утримували урядові сили, наступ квеллістів було відбито, і на спеціальних зборах було погоджено компромісну угоду. Макіта, певно, вважала, що в її ворогів знайдуться більш нагальні проблеми за полювання на неї саму. Вона понад усе вірила в їхнє почуття доцільності, але через хибну інформацію від розвідки вона неправильно оцінила ту життєво важливу роль її затримання або ліквідації в прийдешній мирній угоді. На той час, як вона усвідомила цю помилку, втеча була вже майже неможлива…

До біса те «майже». Гарлан послав на оточення кратера Алабардос більше бойових кораблів, ніж було залучено до будь-якої іншої морської операції за всю війну. Найвправніші пілоти гелікоптерів направляли свої машини під саму стелю обмеження в чотириста метрів, залишаючи собі майже самогубний мінімальний запас. Ті гелікоптери набили снайперами загонів спецпризначення, і озброїли їх аж до гаданої межі, за якою робочі параметри орбітальних супутників наказували їм відкинути терплячість. Було наказано збивати будь-яке повітряне судно, що намагатиметься втекти. Будь-якими засобами, аж до повітряного тарану, якщо доведеться.

— В останній відчайдушній спробі врятувати Макіту її послідовники наважилися на політ над визначеною межею, знявши з джеткоптера все, що можна — вважалося, що такий апарат супутники могли пропустити. Однак…

— Ну добре, Розкопко. Годі. — Я вихилив каву. Однак вони налажали. І в їхньому плані була фатальна помилка (або свідома зрада). Однак спис ангельського вогню вдарив з неба над Алабардосом і вирізав на його темному тлі підсвічений спалахом силует джеткоптера. Однак Надя Макіта легенько опустилася до моря у вигляді розпорошених серед металевого пилу органічних молекул. Мені не хотілося слухати це знову. — Як щодо легенд про її порятунок?

— Як трапляється з усіма героїчними діячами, існують численні легенди про таємну втечу Квеллкристи Сокольничої від справжньої смерті. — Здавалося, в голосі Розкопки-301 мелькнув осуд, але то могли бути ігри моєї хиткої уяви. — Є такі, хто вірить, що вона навіть не сідала в джеткоптер, а пізніше вислизнула з Алабардоса, замаскувавшись під учасника наземної операції. Більш імовірні теорії виводяться зі здогаду, що в якийсь момент перед смертю Сокольничої її свідомість була зарезервована, і що її оживили, щойно затихла післявоєнна істерія.

Я кивнув.

— І де ж її могли б зберігати?

— Думки різняться, — конструкт елегантно підняла одну руку й по черзі розгинала тонкі пальці. — Хтось заявляє, що її передали голкокидком або до інфосховища в глибокому космосі…

— Ну точно, дуже ймовірно.

— …або до іншої з Заселених Планет, де вона мала друзів. Адорасьйон і Земля Нкруми — фаворити в потенційному списку. Інша теорія припускає, що її було збережено після бойового поранення на Новому Хоккайдо, від якого вона мусила б померти. Коли вона видужала, її послідовники свідомо залишили або просто забули одну копію…

— Ага. Так буває, коли йдеться про свідомість обожнюваного героя-вожака.

Розкопка-301 насупилася, коли я її урвав.

— Ця теорія базується на передумові поширених і хаотичних бойових сутичок, масових раптових смертях і загальному порушенні зв’язку. Описані обставини дійсно були характерні для різних етапів кампанії на Новому Хоккайдо.

— Гм.

— Інше гіпотетичне місце сховку — Міллспорт. Історики тієї доби стверджували, що родина Макіти мала досить повноважень у середньому класі, щоб мати доступ до приватного збереження. Багато компаній, що володіють інфоскладами, успішно проводили юридичні битви й захищали анонімність таких стеків. Загальна місткість таємних сховищ у Міллспорті й прилеглій агломерації оцінюється в понад…

— А в яку теорію більше віриш ти?

Конструкт замовк так різко, що її рот так і не закрився. Проекцією пробігли брижі. Коло її правого боку, лівої груді й на обох очах заблимали крихітні символи машинного коду. Її голос зазвучав так, ніби вона читала зазубрене.

— Я — службовий конструкт від «Цифрових систем Гаркани», налаштований на базовий комунікаційний рівень. Я не можу відповісти на це запитання.

— Значить, ніяких власних думок, га?

— Я сприймаю тільки інформацію і допустимі градієнти її вірогідності.

— Мені підходить. Порахуй все. Де найбільша ймовірність?

— За наявною інформацією, найімовірніший сценарій той, в якому Надя Макіта була на борту джеткоптера квеллістів на Алабардосі, потрапила під вогонь супутника, була ним випарувана і відтоді перестала існувати.

Я знову кивнув і зітхнув.

— Ясно.

Сильва повернулася за кілька годин, принісши свіжих фруктів і повну термокоробку пряних пирогів з креветками. Ми поїли, майже не розмовляючи.

— Змогла пробитися до них? — спитав я її десь посеред їжі.

— Ні, — вона жувала й хитала головою. — Щось не так. Я все відчуваю. І їх теж відчуваю, але не можу нормально звузити сигнал, щоб встановити канал передачі.

Вона опустила очі, й наморщила чоло, ніби від болю.

— Щось не так, — тихо повторила вона.

— Ти ж не знімала хустку?

Вона глянула на мене.

— Ні, не знімала. Хустка не впливає на мою функціональність, Мікі. Тільки бісить.

Я знизав плечима.

— Нас обох.

Вона перевела очі на кишеню, в якій я зазвичай тримав вирізані кортикальні пам’яті, але нічого на сказала.

Решту дня ми не лізли одне одному під ноги. Сильва більшу частину часу сиділа за котушкою даних, коли-не-коли змінюючи зображення на кольоровому екрані, не торкаючись його. Раз вона була пішла до спальні й пролежала там з годину, дивлячись у стелю. Зазирнувши туди по дорозі до власної спальні, я побачив, що її губи нечутно ворушилися. Я освіжився в душовій, постояв біля вікна, випив кави і з’їв фруктів, яких не хотів. Нарешті я пішов надвір і потинявся біля підніжжя гніздища, уривчасто балакаючи до Розкопки-301, що з якоїсь причини взялася тягатися за мною слідом. Можливо, вона хотіла пересвідчитися, що я нічого не розвандалю.

В холодному гірському повітрі засіла якась невизначена напруга. Наче секс, якого не сталося, наче переміна на гидку погоду.

Ми не зможемо сидіти тут довіку, розумів я. Десь воно мусить урватися.

Але натомість смеркло, і після ще однієї односкладової спільної трапези ми рано розійшлися по ліжках. Я лежав у змертвілій тиші шумотривкої хатини, уявляючи нічні звуки, яким здебільшого було місце в південнішому кліматі. Мене раптом угріло тим, що я мусив бути там десь два місяці тому. Посланське навчання — зосередься на безпосередньому середовищі й розберися — утримувало мене від думок про це в минулі кілька тижнів, але коли з’являлося трохи часу, думки знову зіскакували на Новопешт і Трав’яний Обшир. Не сказати, що без мене б сумували, але певні укладені угоди тепер загули, і Радул Шегешвар задумається, чи не означає моє мовчазне зникнення того, що мене розкрито і впіймано, з усіма супутніми мороками, що могли дотягтися до нього на Обширі. Шегешвар був мені винен, але то був борг неоднозначної вартості, а з південними мафіями краще цю палицю не перегинати. У гайдуків нема етичної дисципліни якудзи. А промовчавши на кілька місяців більше, ніж погоджено, я наблизився до останньої межі.

Долоні мені знову свербіли. Генетична сверблячка від палкого бажання вхопитися за добрий камінь і рвонути вгору, геть звідси.

Зізнайся собі, Мікі. Час від цього відірватися. Твої списантські деньки закінчилися. Було весело, і ти здобув собі нове обличчя й долоні гекона, але треба знати міру. Пора вертатися на свою стежку. До своєї роботи.

Я перевернувся на бік і вирячився в стіну. З іншого боку, Сильва, безперечно, лежала в такій самій тиші, в такій самій ізоляції автоформи. Можливо, в такій самій портовій хитавиці порушеного сну.

І що мені робити? Покинути її?

Ти чинив і гірше.

Я побачив осудливий погляд Орра. До чортової сраки ти торкнешся, а не до неї.

Почув голос Ласло. Я довіряю тобі, Мікі.

Ага, — знущався мій власний голос. — Він довіряє Мікі. З Такеші Ковачем він ще не знайомий.

А що як вона та, ким себе називає?

Ой, та годі. Квеллкриста Сокольнича? Ти чув, що сказав автомат. Квеллкриста Сокольнича перетворилася на летючий порох за сім сотень метрів над Алабардосом.

Тоді хто вона така? Привид зі стека. Може, вона не Надя Макіта, але вона точно вважає себе нею. І вона вже точно ніяка в біса не Сильва Ошіма. То хто вона?

Чортзна. Хіба це має бути твій клопіт?

Не знаю, а ти?

Твоя проблема в тому, що якудза витягла тебе саменького із якогось архівного стеку і підписала на те, щоб тебе винести. Трясця, як поетично. І знаєш, він же, певно, і непогано впорається. Ресурси він точно матиме — глобальний ордер, пам’ятаєш? І можеш закластися, що його мотивація загострена, як та бісова бритва. Ти ж знаєш, як закон дивиться на подвійне зачохлення.

І просто зараз єдине, що прив’язує все до чохла, що на тобі — це жінка в сусідній кімнаті та її низькоштибні дружки-найманці. Тож що скоріше ти від них відріжешся, рвонеш на південь і повернешся до своєї роботи, то краще для всіх учасників.

До своєї роботи. Ага, оце точно вирішить всі твої проблеми, Мікі.

І годі вже мене так називати, чорт тебе бери.

Я дратівливо відкинув ковдру і виліз із ліжка. Прочинив двері на щілину й побачив, що кімната стояла порожня. Стіл із переливчастою і яскравою в темряві котушкою даних, купа з наших двох рюкзаків, що сперлися один на один у кутку. Світло Хотея намалювало на підлозі блідо-помаранчеві фігури у формі вікон. Я голий пішов крізь місячне світло і схилився до рюкзаків, вишукуючи в них банку амфетамінової коли.

До сраки сон.

Я почув її позаду себе й розвернувся, і незвична холодна тривога пройшлася пір’їною по моїх кістках. Я не знав, у чиє обличчя зараз дивитимусь.

— І з тобою те саме, га?

То був голос Сильви Ошіми й трохи насмішкуватий вовчий погляд Сильви Ошіми. Вона стояла до мене лицем, обійнявши себе руками. Вона теж була гола, а притиснуті груди зібралися під букву V її рук, наче дарунок, що вона збиралася мені піднести. Боки вихилялися на ходу, одне фігурне стегно трохи заходило за інше. Переплутане хаотичне волосся обрамляло заспане обличчя. У світлі Хотея її бліда шкіра набула теплих тонів міді й світла вогнища.

Вона непевно всміхнулася.

— Я весь час прокидалася. Голова наче застрягла на верхній передачі.

Вона кивнула на колу в моїй руці.

— Ти ж знаєш, що з нею не легше засинати?

— Мені й не хочеться, — мій голос звучав трохи хрипко.

— Так, — усмішка раптом померхла. — Мені теж не дуже хочеться. Більше хочеться того, про що ти раніше говорив.

Вона розгорнула руки, і її груди звільнилися. Вона трохи соромливо підняла долоні й відкинула назад копу волосся, а тоді приклала долоні до потилиці. Переставила ноги так, що стегна торкнулися одне одного. Вона уважно дивилася на мене, обрамивши голову піднятими ліктями.

— Я тобі так подобаюсь?

— Я, — в цій позі її груди піднялися вище. Я відчув, як до мого прутня ринула кров. Прочистив горло. — Ти мені так дуже подобаєшся.

— Добре.

Вона стояла нерухомо і дивилася на мене. Я впустив банку коли на пачку, з якої її дістав, і ступив до неї. Її руки розчепилися й обгорнули мої плечі, притисшись до спини. Одну долоню я наповнив м’якою вагою її груді, а іншою потягнувся донизу, до місця поєднання її стегон і знайомої вологості, котра…

— Ні, стривай, — вона відкинула мою опущену руку. — Не туди, ще ні.

Мене збило з курсу, наміченого в булькобуді за два дні до того. Я знизав плечима й з’єднав руки на її груді, витис сосок уперед і всмоктав його в рота. Вона потяглася вниз і взяла мою ерекцію в свої руки, почала водити ними вперед і назад, а її дотик був такий, що ніби увесь час тримався за волосину від того, щоб відірватися. Я насупився, згадавши раніший набагато впевненіший захват, і трохи здавив її руку своєю. Вона захихотіла.

— Ой, пробач.

Легенько спотикаючись, я підштовхнув її до краю столу, вислизнув з її рук і опустився на коліна на підлогу перед нею. Вона пробурмотіла щось із глибин горла й трохи розсунула ноги, відхилилась назад і обіруч ухопилася за стіл.

— Я хочу відчути на собі твої губи, — глухо сказала вона.

Я провів долонями вгору по її стегнах і натиснув подушечками великих пальців з обох боків її статі. Вона затремтіла, губи її розтулилися. Я схилив голову й проникнув у неї язиком. Вона напружено коротко видихнула, а я усміхнувся. Вона якось відчула ту усмішку, і долонею ляпнула мене по плечу.

— От падлюка. Тільки зупинись мені, гад такий.

Я розсунув її ноги ширше і взявся до справи серйозно. Її рука і далі стискалася на моєму плечі й шиї, а сама вона невпинно рухалася на краю столу, стегна гойдалися вперед і назад із кожним рухом мого язика. Пальці занурилися у моє волосся. Я спромігся знову розтягнути губи в усмішку, але цього разу вона вже була надто далеко, щоб сказати будь-що зв’язне. Вона почала щось бурмотіти, чи то до мене, чи то до себе самої. Спочатку то була череда коротких схвальних слів, але дужче напружуючись перед кульмінацією, вона змінила їх на дещо інше. Захопившись своїм, я не зразу впізнав, що воно було. В судомах оргазму Сильва Ошіма виголошувала рядки програмного коду.

Вона кінчила, різко струснувшись, і дві руки втиснули мою голову в місце поєднання стегон. Я потягнувся руками, обережно розчепив її долоні та з усмішкою звівся на ноги.

І опинився лице в лице з іншою жінкою.

Описати переміну в ній було неможливо, але посланське чуття прочитало все за мене, і абсолютна впевненість у цьому скидалася на ліфт, що пролітає моїми нутрощами вниз.

Надя Макіта повернулася.

То була вона — у тих звужених очах, у прихованій усмішці в куточку губів, яка не належала до жодного з виразів обличчя Сильви Ошіми. У тому голоді, що мерехтів на її обличчі, наче полум’я, у коротких, уривчастих видихах — ніби оргазм, який щойно розрядився, тепер відкотився назад у якомусь реверсивному прокрученому вигляді.

— Здоров, Мікі Передчутливий, — прохрипіла вона.

Її дихання сповільнилося, а губи вигнулися в усмішці, яка змінила ту, що сповзла з мого обличчя. Вона сповзла зі столу, потяглася вниз і торкнулася мене між ногами. Я пам’ятав ту впевнену руку, але вся моя ерекція кудись втекла через шок.

— Щось не так? — промуркотіла вона.

— Я… — вона взялася за мене обіруч, наче обережно вибирала мотузку. Я відчув, що знову набухаю. Вона стежила за моїм обличчям.

— Щось не так?

— Усе так, — швидко мовив я.

— Добре.

Вона елегантно опустилася на одне коліно, не зводячи очей з моїх, і взяла голівку мого члена губами. Одна рука ходила по стрижню, а інша знайшла дорогу до правого стегна, обвилася навколо нього і міцно вхопилася.

Це якесь усране божевілля, — оголосив холодний бойовий уламок моєї посланської сутності. — Це треба припинити просто зараз.

Ті очі й далі дивилися на мене, коли язик, зуби й рука довели мене до вибуху.

Розділ сімнадцятий

Пізніше ми лежали вкупі під вологими простирадлами, так і не роз’єднавши повністю рук після останніх несамовитих обіймів. Наша шкіра липнула в тих місцях, де розлилися перемішані рідини, а кількаразові кульмінації виморили наші м’язи до стану в’ялої покірності. Спалахи картин того, що ми робили разом та одне одному, повторювалися перед моїми очима. Я бачив, як вона схилялася до мене згори, різко притискала долоні до моїх грудей за кожним рухом. Я бачив, як вганяюся в неї ззаду. Бачив, як опускається на моє обличчя її вульва. Бачив, як вона звивалася піді мною, дико смокчучи центральний дріт власного волосся, коли я пхався в неї, затиснутий в стегнах її ногами, наче кліщами. Бачив, як сам брав той дріт, мокрий від її слини, до власного рота, а вона сміялася мені в обличчя й кінчала з такими потужними скороченнями, що й мене тягло вслід за нею.

Але коли вона заговорила до мене, то від зміненого ритму її аманглійської по спині в мене майнув дрож.

— Що таке? — певно, вона відчула, як я здригнувся.

— Нічого.

Вона перекотила голову, щоб подивитися на мене. Я відчував її погляд з того боку обличчя, наче жар.

— Я поставила тобі запитання. Що з тобою?

Я коротко заплющив очі.

— Ти Надя, так?

— Так.

— Надя Макіта.

— Так.

Я глянув у її бік.

— Яким бісом ти тут опинилася, Надю?

— Це що, метафізичне питання?

— Ні, технологічне, — я сперся на одну руку, а іншою провів над її тілом. Навіть знаючи про посланську обробку, більша частина мене дивувалася тому відстороненому спокою, з яким я тримався.

— Ти не можеш не усвідомлювати того, що відбувається. Ти живеш у чільницькому софті, іноді виходиш назовні. З того, що я бачив, мені здається, що ти пробиваєшся через канали основних інстинктів, вилітаєш нагору на їхніх хвилях. Секс, може, страх чи гнів. Такі речі затіняють більшу частину свідомих функцій мозку, і це дає тобі простір. Але…

— А ти якийсь фахівець чи що?

— Був колись, — я стежив за її реакцією. — Раніше я був посланцем.

— Ким?

— Неважливо. Я хочу знати таке — коли ти тут, що трапляється з Сильвою Ошімою?

— З ким?

— Трясця, ти носиш її тіло, Надю. Не прикидайся мені тупою.

Вона перекотилася на спину й глипнула в стелю.

— Я не дуже хочу про це говорити.

— Та певно, що ні. І знаєш, я теж не дуже цього хочу. Та рано чи пізно нам доведеться. Ти й сама це знаєш.

Довга тиша. Вона відсунула ногу й замислено потерла діляночку шкіри з внутрішнього боку стегна. Тоді потяглася до мене й стисла в долоні мій здутий хрін. Я взяв її руку й легенько відсунув геть.

— Забудь, Надю. Я висушений. Навіть Мітці Гарлан не змогла б тепер видобути з мене ще одну стійку. Настав час поговорити. То де Сильва Ошіма?

Вона знову відкотилася від мене.

— То я мушу стерегти тобі ту жінку? — гірко спитала вона. — Думаєш, я все контролюю?

— Може й ні. Але ти мусиш приблизно розуміти, що робиться.

Знову тиша, але цього разу вона бриніла від напруги. Я чекав.

Нарешті вона перевернулася до мене обличчям і глянула на мене з відчаєм.

— Мені ця драна Ошіма сниться, розумієш? — прошипіла вона. — Вона просто довбаний сон, звідки мені знати, куди вона дівається, коли я прокидаюсь?

— Здається, ти їй теж снишся.

— І мені від цього мало полегшати?

Я зітхнув.

— Розкажи, що тобі сниться.

— Нащо?

— Бо я, Надю, намагаюся тобі допомогти, чорт забирай.

Вона блиснула очима.

— Добре, — рубонула вона. — Мені сниться, що ти її лякаєш. Як тобі таке? Мені сниться, як вона роздумує, в яку сраку ти несеш душі стількох мертвих жерців. Вона думає, хто насправді цей довбаний Мікі Передчутливий, і чи безпечно бути з ним поруч. Чи не підісре він її за найближчої нагоди. Чи може, виграє, а тоді покине. Якщо ти подумував увігнати свого прутня в цю жінку, Мікі, чи як тебе в біса насправді звуть, то я б забула про це. Тут тобі вигідніше мати справу зі мною.

Я дав цим словам розчинитися в тиші. Вона усміхнулася до мене.

— Таке ти хотів почути?

Я знизав плечима.

— Хоч якийсь початок. Це ти підштовхнула її до сексу? Щоб забрати управління?

— Ото тобі цікаво знати.

— Певно, я зможу дізнатися це і від неї.

— Ти виходиш із того, що вона має повернутися, — ще одна усмішка, цього разу зубастіша. — Я б на твоєму місці на це не сподівалася.

І так далі. Ми ще трохи гризлися й гарчали одне на одного, але, пригнічені вагою післякоїтальної хімії, так ні до чого й не дійшли. Врешті я здався і сів на дальньому краї ліжка, дивлячись у бік вітальні й висвітлених Хотеєм фігур на підлозі. За кілька хвилин я відчув на плечі її руку.

— Пробач, — тихо сказала вона.

— Невже? За що?

— Я щойно усвідомила, що сама напросилася. Тобто, я спитала тебе, про що ти думаєш. Якщо не хочеться знати, то нащо питати, правда?

— Є таке.

— Просто… — вона вагалася. — Слухай, Мікі, мене хилить до сну. І я збрехала раніше — я геть не знаю, чи повернеться Сильва Ошіма, і якщо так, то коли. Я не знаю, прокинуся я завтра вранці чи ні. Від цього будь-хто став би сіпаним, правда?

Я дивився на забарвлену помаранчевим підлогу в сусідній кімнаті. На секунду мені закрутилося в голові. Я кахикнув.

— На це є амфетамінова кола, — різко сказав я.

— Ні. Раніше чи пізніше, а мені доведеться заснути. Тому можна й зараз. Я втомилася, і, що ще гірше — я щаслива й розслаблена. Відчуття таке, що коли вже треба йти, то зараз. Усе це хімія, я знаю, але я не можу стримувати її вічно. І мені здається, що я повернуся. Щось мені так підказує. Але саме зараз мені невідомо ані коли я повернусь, ані куди я зникну. І від цього страшно. Ти не міг би… — Знову пауза. Я почув у запалій тиші, як клацнуло, коли вона ковтнула. — Ти не міг би потримати мою руку, поки мене не затягне?

Помаранчеве світло місяця на потертій та потемнілій підлозі.

Я знову потягнувся по її руку.

Як і більшість бойових моделей, які я носив, ейшундівський чохол мав внутрішній будильник. У той час, який я собі задумав, усі сни, які я міг бачити, перетопилися на півколо східного тропічного сонця, що здіймалося над тихими водами. Запах фруктів і кави, що долинав із невидимого місця поблизу і бадьоре перегукування голосів десь оддалік. Прохолода вранішнього піску під босими ногами і легенький, але наполегливий бриз на обличчі. Хвилі розбиваються…

Пляж Вчира? Уже?

Мої долоні стиснуті в кишенях линялих серферських штанів, у тканину яких набилося піску, який…

Сенсорні відчуття різко зникли, коли я прокинувся. Ні тобі кави, ні пляжу, на якому її пити. Ніякого піску під ногами та між пальцями. Сонячне світло таки було, але значно скупіше за те, що я бачив до пробудження. Воно безбарвно пробивалося крізь вікна іншої кімнати й налітало на сіру важку тишу.

Я сторожко перевернувся й подивився на обличчя жінки, що спала поруч зі мною. Вона не рухалася. Я пригадав страх в очах Наді Макіти, який побачив минулого вечора, перш ніж вона дозволила собі потрошечки сповзти у сон. Порції свідомості вислизали з її рук, як натягнута мотузка, а тоді повернулись, коли вона сіпнулася, блимнула і знову повністю пробудилась. А тоді настала мить, різка й неочікувана, коли вона махом перестала триматися і більше не поверталася. Опісля я лежав і дивився на її мирне обличчя, поки вона спала. Це не допомагало.

Я вислизнув з ліжка й тихенько вдягнувся в іншій кімнаті. Мені не хотілося бути коло неї, коли вона прокинеться.

І я точно не збирався будити її сам.

Розкопка-301 поступово виникла навпроти мене й розкрила рота. Бойова нейрохімія випередила її. Я різонув повітря коло горла долонею і вказав пальцем через плече на спальню.

Зняв куртку зі спинки стільця, увіпхав у неї плечі й кивнув до дверей.

— Надвір, — пробурмотів я.

На вулиці новий день починав виправляти мої перші враження про себе.

Сонце було зимне, але й від нього можна було зігрітися, якщо постояти під прямими променями, коли хмари розступалися. Дайкоку висів на південному заході, наче привид ятагана, а над океаном повільно кружляла ціла колонна цяток, яка могла бути або не бути лисокрилами. Під ними мій незагострений зір показав кілька суден. Десь на фоні, в нерухомому повітрі, гуділа Текітомура. Я позіхнув і глянув на амфетамінову колу в руці, а тоді запхав її до кишені. Наразі я прокинувся саме настільки, наскільки треба було.

— То чого ти хотіла? — спитав я конструкта.

— Я подумала, що ви захочете знати про гостей на території.

Нейрохімія врубилася на повну. Час навколо мене перетворився на желе, коли ейшундівський чохол перейшов до бойової готовності. Коли перша хвиля минула, я недовірливо зиркнув на Розкопку-301. Я побачив хвилі потривоженого повітря в тому місці, де постріл пройшов крізь проекцію постаті конструкта, а тоді покотився вбік, коли моя куртка загорілася.

— Драний…

Ані пістоля, ані ножа. Я залишив їх у будинку. Часу бігти до дверей не було, а посланський інстинкт все одно попер мене геть від них.

Пізніше я й сам усвідомив те, що одразу вхопила ситуативна інтуїція — повертатися всередину було б самогубством у глухому куті. Я заповз під прикриття стіни хатини, а куртка й досі горіла. Промінь з бластера знову блиснув, і близько не влучивши. Вони знову стріляли в Розкопку-301, помилково побачивши в ній матеріальну мішень.

Не схоже на бойові навички ніндзя, — проскочило в моїй голові. — Ці хлопці були підмогою, найнятою з місцевих.

Так, але в них є зброя, а в тебе нема.

Пора змінити арену.

Вогнетривкий матеріал куртки придушив полум’я, звівши його до диму й тепла коло ребер. На обсмаленій тканині виступив розтоплений полімер. Я різко набрав повітря і кинувся бігти.

Крики позаду миттєво розжарилися від недовіри до гніву.

Можливо, вони подумали, що винесли мене першим пострілом, або просто були не дуже кмітливі. Їм знадобилося кілька секунд, щоб почати стріляти. На той час я вже майже дістався наступної хатини.

Бластерні розряди тріскотіли повз мої вуха. Одного разу жар пролетів так близько до мого стегна, що аж шкіру стягнуло. Я смикнувся вбік, прикрив спину хатиною і просканував місцевість переді мною.

Ще три хатини утворювали на подовбаній першими археологістами землі грубу дугу. Між ними просто в небо стриміло з масивних консольних опор гніздище — наче якась гігантська ракета попереднього тисячоліття, наготована до запуску. Попереднього дня я не заходив усередину, бо там було забагато місць, де під ногами раптом траплялася порожнеча, а до найближчої землі на похилому гірському схилі було п’ятсот метрів прямо вниз. Але з попереднього досвіду я знав, що чужинська перспектива може зробити з людськими органами чуття, і знав, що посланське навчання витримує цей ефект.

Місцева найнята підмога. Подивимося.

Вони йтимуть за мною щонайменше нерішуче, їх збиватиме з пантелику запаморочлива різкість інтер’єру, а як пощастить, то сюди ще домішається трошки марновірного страху. Їх розтеліпає, вони боятимуться.

Вони припускатимуться помилок.

Що зробить гніздище бездоганним убивчим полігоном.

Я прогнав залишком відкритої місцевості, проскочив між двома хатинами й попрямував до найближчого прояву марсіянського сплаву, що здіймався зі скелі, наче корінь дерева завтовшки п’ять метрів.

Археологісти залишили по собі ряд металевих сходів, забитий у землю коло нього. Я перескакував через три зразу, а тоді став на марсіянську конструкцію, і чоботи ковзнули на сплаві кольору свіжих синців. Я схопився за вкриту техногліфами барельєфну поверхню на боці найближчої консольної опори, що витягнулася далеко в повітря. Опора була щонайменше десять метрів заввишки, але за кілька метрів ліворуч була драбина, приклеєна епоксидом до барельєфної поверхні. Я вхопився за першу скобу й подерся вгору.

Знову крики з-поміж хатин позаду. Ніхто не стріляв. Скидалося на те, що вони перевіряли за кожним кутком, але я не мав часу накручувати нейрохімію і дослухатися. З долонь зривався піт, а драбина скрипіла й рухалася під моєю вагою.

Епоксид не дуже добре взявся до марсіянського сплаву. Я подвоїв швидкість, виліз нагору і скочив з драбини, тихенько крекнувши від полегшення.

Тоді я розлігся горілиць на консольній опорі, дихав і слухав. Нейрохімія видала мені звуки погано організованого пошуку, що гримів унизу. Хтось намагався відстрелити замок на дверях однієї з хатин. Я глянув у небо й подумав хвильку.

— Розкопко? Ти тут? — пробурмотів.

— Так, я в межах комунікативного радіусу. — Голос конструкта ніби долинав із самого повітря коло мого вуха. — Нема потреби говорити гучніше. Із ситуативного контексту я роблю висновок, що ви не бажаєте, щоб я показувалася видимою поблизу вашого положення.

— Правильний висновок. Ще я хочу, щоб за моєю командою ти стала видимою всередині однієї з тих замкнених хатин. А ще краще буде, якщо ти зможеш показатися там у кількох місцях. Зможеш?

— Я створена спроможною повсякчас вести розмову з кожним членом першої команди Розкопки-301 плюс до семи потенційних гостей. — За такої гучності було важко сказати, але мені в голосі конструкта почулася весела нотка. — Таким чином, я здатна одночасно утримувати до шістдесяти двох окремих проявів.

— Ну, зараз досить буде трьох або чотирьох. — Я з ретельною обережністю перекотився на живіт. — І ще одне — ти можеш показатися мною?

— Ні. Я можу вибирати з готового набору осіб для проекцій, але не здатна їх змінювати.

— А чоловіки там є?

— Так, хоч і менше, ніж…

— Добре, згодиться. Вибери зі свого списку таких, що найбільше на мене схожі. Чоловіки десь моєї статури.

— Коли ви бажаєте почати проекцію?

Я підклав руки під тіло.

— Зараз.

— Починаю.

Минуло кілька секунд, а тоді серед хатин унизу вивергнувся хаос. Тут і там затріщали бластерні розряди, розділені застережливими криками й тупотом ніг. За п’ятнадцять метрів над ними я різко відштовхнувся від підлоги руками і рвонув бігти, зігнувшись у три погибелі.

Консольне плече простягалося на п’ятдесят чи скільки метрів у повітрі, а тоді без жодного шва переходило в основну будівлю гніздища. Там, де вони зрослися, відкривалося кілька овальних отворів. Археологісти намагалися приліпити згори плеча поручень для безпеки, але минув час, і тепер їхній епоксид тримався так само недобре, як і на драбині. В деяких місцях троси повідривалися й звисали з боків, а в інших їх узагалі давно не стало. Я скривився й звузив свій фокус до широкого гребеня в кінці, де плече поєднувалося з головною конструкцією. Не знижував швидкість.

Нейрохімія донесла до мене голос, що перекрикував решту.

— …тупі гімнюки, не стріляйте! Не стріляти! Не стріляти, щоб вас розірвало! Угорі, він угорі!

Зловісна тиша. Я відчайдушно намагався додати швидкості. А тоді повітря розірвало променями з бластерів. Я загальмував, ледь не зірвавшись у провалля збоку. Тоді знову кинувся вперед.

Голос Розкопки-301 коло вуха, громоподібний від нейрохімічного підсилення.

— Деякі ділянки зараз вважаються небезпечними…

Я безсловесно загарчав.

У спину вдарило жаром, почувся сморід іонізованого повітря.

Знову той новий голос, наближений нейрохімією.

— Дай сюди, йолопе. Зараз я покажу, як треба…

Я кинувся гребенем убік. Очікуваний розряд продер жаром спину й плече.

Доволі влучна стрільба, як на таку відстань і незугарну зброю. Я впав, контрольовано перекотився, підскочив і кинувся щупаком у найближчий овальний отвір.

Разом зі мною до нього залетіли бластерні розряди.

Їм знадобилося майже пів години, щоб увійти за мною.

Засівши посеред стрімкої марсіянської архітектури, я напружував нейрохімію і щосили намагався слідкувати за їхньою суперечкою. Я не зміг знайти точку огляду так близько до землі, з якої було б видно назовні — драні марсіянські будівельники — але чудернацькі лійкові ефекти у внутрішній будові гніздища доносили до мене пориви голосів. Суть сказаного було неважко зрозуміти. Наймані підручні хотіли зібратися й рушити додому, а їхній ватажок прагнув насадити мою голову на палю.

Його можна було зрозуміти. На його місці я поводився б так само. Не можна повертатися до якудзи, виконавши половину угоди. І вже точно не можна повертатися спиною до посланця. Він знав це краще за будь-кого з них.

Голос він мав молодший, ніж я очікував.

— …не можу, що ви боїтеся цього всраного місця. Господи, та ви ж усі виросли під ним. Це ж просто засрана руїна.

Я роззирнувся на круті виступи й западини, відчув легенький, але настирний потяг, що штовхав фокус зору догори, аж поки очі не починали боліти. Різке ранкове світло падало донизу через невидимі отвори десь над головою, але по дорозі якось м’якшало і змінювалося. Туманно-сині поверхні сплаву ніби всмоктували його в себе, а те світло, що відбивалося від них, було дивно приглушене. Нижче рівня антресолі, на яку я видряпався, клапті мороку чергувалися з розривами й діромахами в підлозі, де їх не розташував би жоден здоровий головою людський архітектор. Далеко внизу крізь них виднілися гірські пейзажі з сірого каміння й ріденької рослинності.

Просто руїна. Аякже.

Він був молодший, ніж я очікував.

Я вперше конструктивно замислився над тим, наскільки саме він молодший. Якщо брати абсолютний мінімум, то йому точно бракувало кількох моїх світоглядних зустрічей з марсіянськими артефактами.

— Слухайте, в нього ж навіть довбаної зброї нема.

Я підняв голос так, щоб його винесло назовні.

— Агой, Ковачу! Якщо ти такий до всирачки впевнений, то може сам по мене прийдеш?

Раптова тиша. Якесь бурмотіння. Мені здалося, що я вловив придушений регіт когось із місцевих. Тоді почувся його голос, підвищений до рівня мого.

— Непогана в тебе підслухачка.

— І мені подобається.

— Ти збираєшся дати нам битву, чи просто послухаєш та повикрикуєш дешеві образи?

Я вискалився.

— Просто хотів допомогти. Але битву я можу дати — бери та заходь. Можеш і наймитів узяти, якщо вже так треба.

— Я маю кращу думку. Що скажеш, якщо ці наймити проведуть тренування з відкриття усіх отворів на твоїй попутниці, поки ти не вийдеш? Можеш використати нейрохімію, щоб усе послухати, якщо захочеш. Втім, якщо чесно, то думаю, що ти й без того все почуєш. Ці хлопці страх які охочі.

Гнів наріс у мені надто швидко для раціональної думки.

М’язи обличчя сіпнулися й затрусились, а весь корпус ейшундівського чохла натягнувся, наче трос. Він упіймав мене на цілих два непевні удари серця. Тоді посланські механізми обдали мої емоції холодом і розібрали ситуацію на кісточки.

Він цього не зробить. Якщо Танаседа вистежив тебе через Ошіму й «Пролаз», то це тому, що він знає, як вона замішана в смерті Юкіо Хіраясу. А коли він це знає, то захоче отримати її неушкодженою. Танаседа зі старої школи, і він пообіцяв страту як у старій школі. Йому зіпсований товар не згодиться.

Крім того, тут же йдеться про тебе. Ти знаєш, на що здатен, а на що ні.

Я тоді був молодший. Тепер. Зараз. — Я намагався осягнути цю концепцію. — Там. Молодший я там. Хіба можна знати…

Можна. Це посланський блеф, і ти це знаєш, бо сам його використовував багато разів.

— Нема чого на це сказати?

— Ми обидва знаємо, що ти цього не зробиш, Ковачу. Ми обидва знаємо, на кого ти працюєш.

Цього разу пауза перед його відповіддю була майже непомітною.

Хороша реакція, вражає.

— Здається, ти дуже непогано поінформований, як на втікача.

— Так навчили.

— Вбираєш місцевий колорит, га?

Слова Вірджинії Відаури на посвяті в посланці, суб’єктивне століття тому. Я задумався, скільки минуло з того часу, як ці слова почув він.

— Щось таке.

— Скажи мені дещо, дядьку, бо справді цікаво. З усією твоєю підготовкою — як ти став заробляти дешевими вбивствами? Дивний кар’єрний поворот, як на мене.

Поки я слухав, на мене набігло холодне усвідомлення. Я скривився й трохи пересунувся. Нічого не сказав.

— Передчутливий, так? Ти Передчутливий?

— Ну, є в мене інше ім’я, — гукнув я у відповідь. — Але якесь гімнидло вкрало його. Поки не поверну його, згодиться і Передчутливий.

— А як не зможеш його повернути?

— Приємно, що ти хвилюєшся, але ж я знаю того гімнидла. Він недовго буде мені проблемою.

Зміна в голосі була крихітна, а пауза майже непомітна. Тільки посланське відчуття могло вловити той гнів, що був придушений так само швидко, як і розгорівся.

— Та невже?

— Кажу тобі. Справжній кизяк. Такі довго не живуть.

— Схоже, ти надміру впевнений у собі, — його голос на дрібку змінився. Я таки вжалив його кудись глибоко. — Може, ти не знаєш того хлопця аж так добре, як тобі здається?

Я гаркнув від сміху.

— Жартуєш? Я навчив його всього, що той серун знає. Без мене…

Ось воно. Я знав, що хтось іде по мене. Той, кого я не міг почути за допомогою нейрохімії, поки обмінювався прикритими образами з голосом назовні. Приземкувата, замотана в чорне фігура, що проскочила крізь отвір за п’ять метрів піді мною, з якимось зоровим і сенсорним обладнанням для спецоперацій, що надавала його голові комашиного, нелюдського вигляду.

Термографіка, звукова локація і детектор руху як мінімум… Я вже падав. Зіскочив зі свого карнизу й виставив п’яти чобіт так, щоб ударити в шию нижче потилиці й зламати її.

Щось у тому шоломі попередило його. Він відскочив убік, зиркнувши вгору й наводячи на мене бластер. Його рот під маскою розкрився для крику. Розряд розітнув повітря, крізь яке я щойно пролетів. Я приземлився й зігнувся десь за долоню збоку від нього. Заблокував удар дулом бластера, що летів на мене. З його горла вирвався тремтячий від несподіванки крик. Я вдарив його знизу в горло ребром долоні, і крик здушило від судомних позивів. Він заточився. Я випростався, подався за ним і рубонув знову.

Тоді було ще двоє.

Увійшли в рамку отвору пліч-о-пліч. Мене врятувала тільки їхня некомпетентність. Коли перший боєць душився на смерть у моїх руках, будь-хто з них міг мене встрелити — а вони натомість спробували зробити це вдвох одночасно й завадили одне одному. Я кинувся просто до них.

Я бував на планетах, де можна встрелити людину з ножем за десять метрів від себе й назвати це самозахистом. Юридичне обґрунтування таке: на те, щоб покрити цю відстань і пирнути, потрібно геть небагато часу.

І це правда.

Якщо справді знати, що й до чого, то навіть і ніж не потрібен.

Тут же було метрів п’ять або й менше. Я ступив під зливу ударів, тупнув по гомілці й підйому, заблокував зброю і з розмаху ввігнав ліктя в обличчя. Він випустив бластер, а я підхопив його. І вистрілив променем зблизька.

Заглушений вереск і короткочасний вибух крові, коли плоть луснула від жару, а тоді припеклася. Зашипіла пара, і їхні тіла полетіли вниз. Мені випало трохи часу на те, щоб коротко вдихнути й глянути на зброю в руці — гімняний «Сегед-Жар» — а тоді інший промінь бластера відбився від поверхні сплаву біля моєї голови.

Вони сунули купою.

З усією твоєю підготовкою — як ти став заробляти дешевими убивствами?

Мабуть, ти просто некомпетентний серун.

Я відступив. Хтось просунув голову крізь овальний отвір, і я відлякав його ледь націленим виверженням вогню.

Ще й до всирачки захоплений самим собою.

Однією рукою я вхопився за виступ і підтягнувся вгору, зачепився ногами за широку спіральну рампу, що вела до мого першого сховку на антресолі. Геконівська хватка чохла «Ейшундо» не спрацювала на сплаві. Я ковзнув, знову марно зачепився рукою і впав. Двоє нових бійців увірвалися крізь отвір ліворуч від того, який я закривав.

Я навмання низько пальнув з «Сегеда», намагаючись зачепити тих, хто страхував їх іззаду. Промінь відрізав ступню бійцеві справа. Вона закричала й спотикнулася, схопилася за поранену ногу й без усякої грації повалилася вниз і випала крізь дірку в підлозі. Через цей же отвір ізнизу долетів її другий крик.

Я підвівся з підлоги й кинувся на її напарника.

То була незграбна бійка, нам обом заважала зброя, що ми її мали в руках. Я кинувся вперед, махнувши руків’ям «Сегеда», він зблокував і спробував підняти свій бластер. Я відбив зброю вбік і копнув бійця в коліно. Він відбив напад власним ударом гомілкою. Я запхнув руків’я «Сегеда» під його підборіддя і наліг на нього знизу. Він випустив зброю й одночасно гупнув мене кулаками в шию збоку і в пахвину. Я хитнувся назад, якось утримав у руці «Сегед» і раптом отримав корисну дистанцію. Відчуття близької небезпеки крізь біль прокричало своє попередження. Боєць вихопив збоку зброю і навів її. Я смикнувся вбік, начхавши на біль і попередження про небезпеку в голові, і вирівняв бластер.

Різкий сплеск тканин від пострілу в голову бійця. Холодний полон станерного шоку.

Моя долоня спазматично розтиснулася, і «Сегед» потарабанив кудись униз.

Я заточився, і в мене з-під ніг зникла підлога.

…драні марсіянські будівельники…

Я вилетів із гніздища, наче бомба, і безкрило падав, полетівши геть від різко звуженої зіниці моєї свідомості.

Розділ вісімнадцятий

Не розкривати очі, не розтискати ліву руку, не рухатися.

Слова звучали наче мантра, наче заклинання, і, здавалося, хтось кілька годин співав мені цю пісню. Не впевнений, що зміг би вчинити якось інакше — вся моя ліва рука була крижаною задубілою гілкою від зап’ястя до плеча, а очі ніби глиною заліпило.

Плече здавалося викрученим або вивихнутим. В усіх інших місцях тіло пульсувало більш загальним болем від станерного похмілля. Було холодно в усе.

— Не розкривати очі, не розтискати ліву руку, не…

— Я почув і з першого разу, Розкопко. — Горло ніби забилося. Я кашлянув і відчув лячне запаморочення. — Де це я?

Коротке вагання.

— Професоре Передчутливий, мабуть, із цією інформацією було б легше розібратися пізніше. Не розтискайте ліву руку.

— Ага, зрозумів. Ліву руку не розтискати. Як вона там, подовбана?

— Ні, — мимохіть сказав конструкт. — Виходить, що ні. Але ви тримаєтеся тільки на ній.

Шок увійшов, наче кілок у груди. Тоді приливна хвиля штучного спокою, яку нагнала обробка. Посланці мають бути в цьому майстрами — прокидатися в несподіваних місцях є базовою умовою задачі. Не панікуєш, а просто збираєш дані й розбираєшся з ситуацією. Я важко ковтнув.

— Ясно.

— Тепер можете розкрити очі.

Я поборов біль від станерного ураження й таки зміг розтулити повіки. Кліпнув кілька разів, щоб стало ясніше в очах, а тоді пожалкував. Моя голова звисала на праве плече, і єдине, що я бачив нижче нього — п’ять сотень метрів порожнього повітря, а тоді підніжжя гори. Холод і запаморочлива хитавиця миттєво знайшли логічне пояснення. Я теліпався, ніби повішений за ліву руку.

Мене знов обпекло шоком. Я насилу зміг запхнути його десь інде й незграбно повернув голову, щоб подивитися вгору. Я затиснув у кулаку зеленуватий трос, що з обох боків безшовно зникав у димно-сірій поверхні сплаву. Опори й шпилі з того ж сплаву стирчали під дивними кутами й оточували мене з усіх боків. Я й досі збирав фокус докупи після станера, тож мені знадобилася хвилинка, щоб упізнати нижню частину гніздища. Вочевидь, я падав не дуже довго.

— Що це робиться, Розкопко? — прохрипів я.

— Падаючи, ви вхопилися за марсіянський службовий трос, який, підтверджуючи наші припущення про його функцію, втягнувся й підняв вас угору, до безпечної зони.

— Безпечної зони? — я зиркав на виступи навколо мене, вишукуючи надійної опори для ніг. — І як воно працює?

— Ми не впевнені. Схоже на те, що з позиції, в якій ви опинилися зараз, марсіянин, принаймні дорослий марсіянин, міг би без особливих зусиль використати конструкцію, яку ви бачите навколо, і досягти отворів знизу гніздища. Кілька з них…

— Гаразд, — я хмуро глянув угору на свій стиснутий кулак. — Скільки я отак провисів?

— Сорок сім хвилин. Скидається на те, що ваше тіло чудово опирається нейрочастотній зброї. Крім того, що створене для виживання у висотних і небезпечних умовах.

І не кажи.

Як взагалі могло статися, що «Ейшундо Орґанікс» не втрималися на ринку? Я був би ладен платити стільки, скільки б вони зажадали. Я раніше бачив приклади підсвідомих програм виживання для бойових чохлів, але це просто був зразок чистої геніальності біотехніків.

Розмазана згадка про те, що трапилося, заворушилася в моїй загуслій підглушеній пам’яті. Відчайдушний страх висоти, шалене запаморочення й усвідомлення падіння. Вхопився за щось побачене краєм ока, коли оглушливий ефект станера обгорнув мене холоднючим чорним плащем. А потім щось рвонуло плече і свідомість затухла. Врятований якоюсь повною ботанів лабораторією та їхнім захопленням власним проектом трьохсотлітньої давнини.

Слабенька усмішка зникла, коли я спробував прикинути, що могло зробити з жилами й суглобами руки заклякле напруження впродовж години й статичне розтяжне навантаження. Я намагався вгадати, чи не залишиться від цього перманентних ушкоджень. Або чи зможу я взагалі знову рухати тією кінцівкою.

— А де решта?

— Пішли. Зараз вони вже вийшли з мого радіусу.

— Тож вони думають, що я полетів донизу.

— Схоже, що так. Чоловік, якого ви називали Ковачем, призначив кількох зі своїх підручних на пошуки коло підніжжя гори. Як я розумію, вони спробують витягнути звідти ваше, а також тіло жінки, яку ви скалічили в перестрілці.

— А Сильва? Моя колега?

— Вони забрали її з собою. Я маю запис…

— Не тепер, — я прочистив горло, вперше відчувши, як сильно мене висушило. — Слухай, ти казала про отвори. І те, як їх можна дістатися звідси. Де найближчий?

— Позаду вигнутого в трьох місцях перевернутого шпилю ліворуч від вас є отвір діаметром дев’яносто три сантиметри.

Я витягнув шию і помітив те, про що начебто говорила Розкопка-301. Шпиль дуже сильно скидався на перекинутий двометровий капелюх відьми, який велетенські руки сильно зіжмакали в трьох різних місцях. Він був укритий неправильними синюватими гранями, які в притіненому світлі під гніздищем блищали, як мокрі. Найнижче місце деформації вигнуло вершечок капелюха майже горизонтально й утворювало таке собі сіделко, за яке, здавалося мені, можна було вхопитися. Від нього до місця, де я висів, було десь із два метри.

Легко. Нічого складного.

Якщо ти впораєшся з таким стрибком з однією неробочою рукою, звісно.

Якщо твоя чудо-рука краще вчепиться за марсіянський сплав, ніж годину тому нагорі.

Якщо…

Я потягнувся вгору правою рукою і взявся за трос біля іншої руки. Дуже обережно я переніс вагу й почав підтягуватися на іншій руці. Коли вага перестала тягти за ліву руку, в ній кольнуло, а тоді через задубіння по ній проскочив рваний спалах жару. В плечі скрипнуло. Жар поширився поруганими тканинами й почав переростати в якусь подобу болю. Я спробував зігнути лівицю, але не відчув нічого, крім іскорок у пальцях. Біль у плечі наростав і почав проникати у м’язи в бік ліктя. З усього виходило, що коли рука нарешті зрушить з місця, вона дуже болітиме.

Я знову спробував поворушити пальцями на лівій руці Цього разу іскорки поступилися місцем глибокому бо в кістках, від якого з очей бризнули сльози. Пальці не відповідали. Долоня ніби прикипіла до троса.

— Бажаєте, щоб я сповістила аварійні служби?

Аварійні служби: поліція Текітомури, у них за спина ми — служба безпеки списантів, що принесе звістку про те, наскільки незадоволений Курумая, сповіщений місцевий осередок якудзи із новим мною за усміхненого ватажка і, хто знає, може, й Лицарі Нового Одкровення, якщо їхні кишені дозволяють давати хабарі поліції, і якщо вони стежили за недавніми подіями.

— Дякую, — кволо промовив я. — Гадаю, сам упораюся.

Я глянув угору на зсудомлену лівицю, тоді знову на тричі вигнутий шпиль, тоді вниз, у порожнечу. Протяжно й глибоко вдихнув. Тоді повільно пересунув праву руку по тросу, поки вона не торкнулася своєї зчепленої напарниці. Ще один вдих — і я гойднув тілом нижче пояса. Щойно реанімовані нервові закінчення в животі одразу запричитали. Я махнув правою ногою, щоб зачепитися, промазав, махнув ще раз і таки зачепився. Обкрутив ступню навколо троса. З лівої руки знялося ще трохи ваги. В ній почало серйозно стріляти — боляче вибухало в суглобах і м’язах.

Ще один вдих, ще один погляд ун…

Ні, біс тебе бери, не дивися вниз.

Ще один вдих, зціплені зуби.

Тоді вказівним і великим пальцем я почав по одному розгинати паралізовані пальці, що трималися за трос.

За пів години я покинув синюватий морок гніздища, не відступаючи далеко від межі настирного маніячного реготу. Адреналіновий настрій не полишав мене всю дорогу по плечу консолі, вниз хисткою драбиною археологістів — нелегкий шлях, коли одна рука ледве працює — а тоді сходами. Я ступив на тверду землю, й досі придуркувато всміхаючись, а тоді подався стежкою між хатинами з насадженою обережністю й тихенькими вибуховими розрядами смішливого пирхання. Навіть діставшись нашої хатини, навіть зайшовши всередину і глянувши на порожнє ліжко, в якому лишалася Сильва, однак я відчував ще незгаслу усмішку, що смикалася на моїх губах, і сміх, що тихо булькотів десь у животі.

Я ледве видряпався.

Розчіпляти пальці на тросі було не дуже весело, але якщо порівнювати це з рештою пригоди, то можна сказати, що то була чиста насолода. Щойно звільнившись, моя ліва рука впала й повисла на плечі, суглоб в якому болів, як гнилий зуб. Від неї було стільки ж користі, скільки було б від гирі на шиї. За тим послідувала добра хвилина матюків, перш ніж я змусив себе відчепити праву ногу, вільно хитнутися на правій руці й використати інерцію, щоб незграбно стрибнути вбік, до шпилю, що стримів донизу. Я вхопився рукою, вп’явся нігтями й побачив, що марсіяни бодай раз таки спромоглися використати матеріал, тертя на поверхні якого наближалося до пристойного, а тоді захекано бухнувся в сідло в його нижній частині. Я просидів отак добрих десять хвилин, притулившись щокою до холодного сплаву.

Обережно вихиляючись та виглядаючи, я побачив отвір у підлозі, який раніше пообіцяла Розкопка-301 — на відстані руки, якби я стояв на кінчику шпиля. Я зігнув ліву руку, відчув якийсь відгук над ліктем і подумав, що принаймні вона зможе послужити зачіпним гаком. А з тієї позиції я, можливо, міг би закинути ноги вгору й усередину отвору.

Ще за десять хвилин, спітнілий, я був готовий спробувати.

Через напружені півтори хвилини я лежав на підлозі гніздища, тихо гигикаючи й слухаючи дріботіння луни в інтер’єрах цієї чужинської архітектури, що врятувала мені життя.

Нічого особливого.

Нарешті я таки вибрався назовні.

В хатині вони повибивали всі внутрішні двері, за якими могла ховатися загроза, а в спальні, яку ми розділили з Сильвою, виднілися ознаки боротьби. Я озирнувся, масажуючи руку в плечі. Легенька тумба лежала перекинута біля ліжка, простирадла здерті й протягнуті від ліжка до дверей.

Більше нічого вони не торкнулися.

Крові не було. Не було настирного запаху розрядженої зброї.

На підлозі спальні я знайшов свого ножа й «Рапсодію». Грюкнулися на підлогу з тумби, коли та падала, розлетілися по різних кутках. Вони з ними не клопоталися.

Надто квапилися.

Що вони квапилися зробити? Спуститися з гори й підібрати мертвого Такеші Ковача?

Я трохи насупився, збираючи свою зброю. Дивно, що вони не вивернули цю хатину навиворіт. Як сказала Розкопка-301, вони відрядили когось піти забрати моє побите тіло, але ж не весь загін. Було б логічно провести принаймні побіжний огляд цього місця й околиць.

Я замислився, що і як вони там зараз шукають коло підніжжя гори. Замислився, що вони робитимуть, коли не знайдуть мого тіла, і чи довго взагалі шукатимуть.

Я міркував над тим, що він міг зробити.

Я пішов до центральної вітальні хатини й сів за стіл. Подивився в глибини котушки даних. Подумав, що біль у лівому лікті ніби трошки стухає.

— Розкопко?

Вона виринула, трохи померехтівши, з іншого боку столу. Як завжди, штучно-бездоганна, не зачеплена подіями минулих кількох годин.

— Професоре Передчутливий?

— Ти казала, що маєш запис того, що тут трапилося? На ньому можна подивитися всю територію розкопки?

— Так, вхідний і вихідний канал накладаються на одну візуальну систему. Мікрокамери на кожні вісім кубічних метрів комплексу. Всередині гніздища якість запису іноді…

— Байдуже. Я хочу побачити Ковача. Покажи мені запис усього, що він тут робив і казав. У котушці.

— Починаю.

Я дбайливо розклав «Рапсодію» і «Теббіт» на столі біля правиці.

— І ще одне, Розкопко. Як хтось ітиме стежкою — ти мені зразу кажи, щойно він увійде в поле зору.

Тіло він мав хороше.

Я покрутив запис, шукаючи найкращий ракурс, і впіймав один, коли ті зайди тільки ступили на стежку до хатини. Зупинив на ньому й трохи пороздивлявся. Кістяк, якого можна чекати від бойового чохла, але він мав такий ритм, так стояв і крокував, що викликав із пам’яті Театр абсолютного тіла, а не поле бою. Обличчя — охайна суміш більшої кількості расових варіацій, ніж зазвичай трапляється на Світі Гарлана. Значить, вирощене на замовлення. На генетичних кодах, придбаних на інших планетах. Засмага кольору потертого бурштину, очі разюче-блакитні. Широкі випнуті вилиці, великий повногубий рот і довге, витке чорне волосся, зав’язане ззаду в статичну косу. Дуже гарно.

І дуже дорого, навіть для якудзи.

Я придушив це тихеньке неспокійне шкрябання й попросив Розкопку-301 покрутити зображення між іншими зайдами. Моє око зачепилося за іншу фігуру.

Високий і потужний, веселковогривий. Мікрокамери вихопили близький план його сталевих зіниць і підшкірних дротів на суворому, блідому обличчі.

Антон.

Антон і принаймні пара струнких типів з прудкорибською статурою йшли перед ним стежкою. Розслаблена, але скоординована бойова формація списантів. Однією з них була та жінка, яку я встрелив у гніздищі. Ще двоє, ні, троє, ішли позаду чільника, чітко вирізняючись із-поміж решти загону, коли я спеціально пошукав ту примітну хаотичну, але переплетену схему.

Неясне сіре почуття втрати десь усередині наготувалося впізнати тих, кого я побачив.

Антон і «Черепки».

Ковач притягнув із собою своїх гончаків з Нового Хоко.

Я подумки повернувся до того замішання в перестрілці між хатинами та в гніздищі, і все більш-менш з’ясувалося. Повний човен бойовиків якудзи й бригада списантів перемішалися й заважали одне одному. Кепська логістика, як на посланця. Не могло бути, щоб я припустився такої помилки в його віці.

Про що ти балакаєш? Ти щойно припустився саме цієї помилки в його віці. То ж і є ти.

Холодний дрож по спині.

— Розкопко, переведи знову на спальню. Коли її забирали.

Котушка перескочила й замиготіла. Жінка з переплутаним гіпердротовим волоссям блимала спросонку в зібганій постелі. Її збудив тріск пострілів. Очі розширилися, коли вона втямила, що то за звук. Тоді двері влетіли всередину, і кімната заповнилася плечистими постатями, що махали залізом і щось горлали. Коли вони побачили, що потрапило їм до рук, їхні крики змінилися до смішків. Зброю попіднімали дулами догори, і хтось потягнувся до неї рукою. Вона зацідила йому в пику. Коротка боротьба спалахнула і вляглася, коли вага й кількість розчавили її швидкість і реакцію. Простирадла відкинули геть, ефективні гамівні удари влучили в стегно й сонячне сплетіння. Поки вона хрипіла на підлозі, один реготун вхопив її за груди, запустив долоню між ноги й показав над нею серію копулятивних рухів стегнами. Кілька його компаньйонів засміялися.

Я вже дивився це вдруге, але лють знову розпалила мене, наче вогнище. На долонях ожили спітнілі геконові шпичаки.

У дверях з’явилося друге здоровило, побачило, що відбувається й розлючено проревіло японською. Перший бугай відскочив від жінки на підлозі. Він знервовано вклонився й задріботів своє вибачення. Прибулий підступив ближче й тричі ляснув першого зворотним боком долоні так, що аж луна пішла. Бугай прихилився до стіни. Знову крики прибулого. Між кількома барвистими образами, яких я раніше ніколи не чув японською, він наказав комусь принести бранці одяг.

На той час, як Ковач повернувся з полювання, в якому я взяв особисту участь, вони вдягнули її й посадовили на стілець посеред вітальні. Її руки лежали на колінах, акуратно перемотані в зап’ястях стримувальною пов’язкою, якої не було видно. Якудза стояв на обережній відстані від неї, не ховаючи зброю. Стражденний романтик супився в кутку, роззброєний, з розпухлим з одного боку ротом, з репнутою верхньою губою. Очі Ковача пробіглися по цих ушкодженнях, і він повернувся до свого помічника, що стояв збоку. Приглушена балачка, вловити яку мікрокамери не були налаштовані. Він кивнув і знову глянув на жінку. Я прочитав у його позі цікаву нерішучість.

Тоді він розвернувся до дверей хатини.

— Антоне, не хочеш увійти?

До кімнати вступив чільник «Черепків». Коли жінка побачила його, її губи скривилися.

— Ах ти ж гімнючий запроданцю.

Антон сіпнув губою, але нічого не сказав.

— Здається, ви знайомі, — але в голосі Ковача звучав натяк на запитання, і він далі дивився на жінку.

Сильва звела на нього очі.

— Ага, я знаю це падло. То й що? Тобі якесь до того діло, га, срако ти з вухами?

Він довго дивився на неї, а я напружився на стільці. Цей відрізок я дивився вперше, і ще не знав, що він зробить. Що б я зробив у цьому віці? Ні, к бісу це. Що я от-от мав зробити в цьому віці? Пам’ять полетіла назад, крізь замулені десятиліття насильства й люті, намагаючись підготувати мене.

Але він тільки всміхнувся.

— Ні, пані Ошімо. Мені до цього більше діла немає. Ви товар, який я мушу доставити в задовільному стані, от і все.

Хтось пробурмотів, хтось реготнув. Мій і досі накручений нейрохімічний слух вловив грубий жарт про задовільний стан. Моє молодше «я» в котушці замовкло. Його очі перебігли до чоловіка з розбитою губою.

— Ти. Підійди.

Бугай не хотів. З його ходи це було видно. Але він був якудзою, а в них над усе важливо зберегти обличчя. Він випростався, зустрів погляд Ковача й ступив уперед, вискаливши чимало зубів. Ковач нейтрально глянув на нього й кивнув.

— Покажи свою праву руку.

Якудза схилив голову набік, не зводячи погляду з очей Ковача. То був жест чистої зухвалості. Він перевернув руку, й розігнув пальці, склавши долоню в трохи вигнутий клинок. Він знов нахилив голову, але в інший бік, і продовжив дивитися цьому тані глибоко в його всрані очі.

Ковач рухався, наче кінець траулерного троса, що луснув від натягу.

Він вхопив простягнуту руку в кисті й викрутив її вниз, блокуючи всі варіанти протиприйомів противника його власним тілом. Він витягнув захоплену руку вбік, а іншою рукою сягнув навколо обох притиснутих докупи тулубів і наставив бластера. Спалахнув і затріщав промінь.

Руку бугая охопило полум’я, і він заверещав. Потужність бластера, певно, була прикручена — у більшості випадків промінь зброї чисто зріже кінцівку, випарувавши її на всю ширину розряду. А цей же тільки випалив шкіру й м’язи до кісток і жил.

Ковач іще секунду потримав його, а тоді відпустив, на додачу зацідивши ліктем у скроню. Бугай повалився на підлогу, затиснувши обвуглену руку під пахвою й заплямувавши штани. Він невтримно скиглив.

Ковач опанував своє дихання й озирнувся.

Йому відповіли погляди з кам’яних облич. Сильва відвернулася. Я й сам майже відчував сморід горілого м’яса.

— Якщо вона не намагатиметься втекти, ви її не торкаєтеся й не балакаєте до неї. Усі. Зрозуміло? Ви не важливіші за бруд з-під мого нігтя. Поки ми не дістанемося Міллспорта, ця жінка для вас богиня. Зрозуміло?

Тиша. Капітан якудзи загорлав японською. Ледве слова прочухана затихли, всі забурмотіли на знак підтвердження. Ковач кивнув і повернувся до Сильви.

— Пані Ошімо. Будьте ласкаві йти за мною.

Вона хвильку дивилася на нього, а тоді звелася на ноги й пішла за ним геть із хатини. Якудза подалися слідом, залишивши тільки свого капітана й чоловіка на підлозі. Капітан трохи подивився на свого пораненого здоровила, тоді люто засадив йому чобота в ребра, плюнув зверху й теж вийшов.

Назовні вони навантажили трьох убитих мною в гніздищі на розкладні кількаярусні гравіноші. Капітан якудзи призначив їм водія, а тоді встав на своє місце в захисній фаланзі, що прикривала Ковача й Сильву. Антон і четверо вцілілих «Черепків» утворили розслаблений ар’єргард позаду гравіношів. Розкопчині вуличні мікрокамери стежили за цією маленькою процесією, поки вона не зникла з виду, направившись стежкою до Текітомури.

Спотикаючись за п’ятдесят метрів позаду них і досі несучи свою скалічену й поки що необроблену руку, йшов збезчещений бугай, котрий насмілився торкнутися Сильви Ошіми.

Я дивився, як він ішов, і намагався все осмислити.

Намагався припасувати одне до одного.

Я ще й досі припасовував, коли Розкопка-301 спитала, чи я вже все подивився і чи не хотів побачити щось іще. Я бездумно сказав, що ні. В моїй голові посланська інтуїція вже робила те, що треба було зробити.

Ходила з вогнем між моїми попередніми припущеннями й палила їх дотла.

Розділ дев'ятнадцятий

Коли я дістався Бела-Кохеї 9-26, світла там ніде не було, але в модулі за пів десятка входів далі праворуч вікна горішнього поверху конвульсивно миготіли, ніби там всередині зайнялося. Навіть з опущеними ролетними ворітьми на нічну вулицю рвалися несамовиті ритми рифдайву/неоджанку, а три присадкуваті постаті стояли на вулиці в темних плащах, хукали парою й плескали себе по плечах від холоду. У Плекса Кохеї, може, й вистачало площі влаштовувати великі дискотеки, але виходило, що роботизовану охорону на вході він собі дозволити не міг. Все мало бути легшим, ніж я очікував. Звісно, за умови, якщо Плекс і справді там був.

Ти жартуєш? — Коли я пізніше набрав Ісу, на тому кінці лінії почулася її притрушена міллспортським акцентом зневага. — Звісно, він там буде. Який сьогодні день?

Гм. — Я прикинув. — П’ятниця?

Точно, п’ятниця. А що місцеве село робить у п’ятницю?

Яким дідьком мені про це знати, Ісо? І не будь такою урбано-шовіністкою.

Тю, п’ятниця! Агов! Рибальська тусовка? На честь Ебісу? У нього буде вечірка.

Він помалу набирає популярність дешевою залою і непоганими постачальниками таке, от що він робить, протягнула вона. Оті склади. Оті його друзі родини з якудзи. Навряд чи ти знатимеш, в якому саме складі.

Дурне питання. Пробиратися крізь фрактальне планування вулиць між складами мені ніколи не подобалося, але щойно я ввійшов до району Бела-Кохеї, дорогу до вечірки стало неважко знайти — музику було чутно на пів десятка провулків у всіх напрямках.

Навряд чи. — Іса позіхнула по той бік дроту. Наскільки я зрозумів, вона прокинулася не набагато раніше. — Скажи, Ковачу — а ти часом там нікого не дратував?

Ні. Чого питаєш?

Гм, ну, можливо, мені не слід отак задарма тобі щось розповідати. Але зважаючи на те, як давно ми знайомі…

Я придушив усмішку. Ми з Ісою були знайомі півтора року. Мабуть, коли тобі п’ятнадцять, то це здається дуже давнім.

Та ну?

Ну. Тут багато про тебе розпитували. І багато платили за відповіді. Тож якщо ти ще не озираєшся через плече того нового чохла з низьким голосом, що ти його собі дістав, то починай зараз.

Я насупився й обдумав це.

Хто там про мене розпитував?

Якби я знала, то тобі довелося б заплатити за інфу. Але так сталося, що я не знаю. Єдині персонажі, що балакали зі мною, були з поліції Міллспорта, а вони продадуться дешевше, ніж платять за защічник на Ангельській пристані, їх міг послати будь-хто.

Гадаю, ти нічого їм про мене не розказала?

Гадаю, що не розказала. А ти ще довго плануєш висіти на цьому дроті, Ковачу? Просто я не така, як ти. У мене є соціальне життя.

Ні, я пішов. Дякую за випуск новин, Ісо.

Вона пирхнула.

Самій так приємно, що аж клітору лоскотно. Лишайся цілим, може, колись і зробимо з тобою діло, за яке я зможу взяти з тебе гроші.

Я притиснув клейкий шов свого новопридбаного плаща до коміра, позгинав пальці в чорних полісплавних рукавицях — коротка агонічна колька в лівій долоні — додав до ходи гангстерської аури, і вийшов з-за рогу провулка. Уявив собі Юкіо Хіраясу в його найзарозумілішій підлітковій подобі. Зігнорував той факт, що плащ не був пошитий кравцем — готовий фірмовий екземпляр з магазина був найкращим, що я міг дістати за короткий час. У такому наряді справжній Хіраясу й мертвим би застидався лежати, але він був шикарно-чорного матового кольору, якому пасували напилені рукавиці, і в такому освітленні мій одяг мусив пройти. Посланський обман зробить решту.

Я мимохідь подумав про те, щоб удертися до Плекса на вечірку в складний спосіб.

Увійшов би буром крізь двері, або вискочив би по задній стіні на дах та зламав би двері на горище. Але ліва рука й досі лишалася суцільним осередком болю від кінчиків пальців аж до шиї, і я не знав, наскільки можу довірити їй зробити те, що мені треба було б робити в критичній ситуації.

Охоронці на дверях побачили моє наближення й зібралися докупи. Нейрохімічний зір відкалібрував їх для мене ще здалеку — дешева портова мускульна сила, рухи вказують на можливість якихось найпростіших бойових покращень. В одного з них на щоці було тату морпіхоти, але то могла бути показуха, дяка якомусь салону з армійським софтом. Або, як і багато морпіхів, він просто міг переживати важкі часи після демобілізації. Скорочення. Універсальна приказка і катехізис на Світі Гарлана в ці часи. Не було нічого святішого за скорочення видатків, і навіть військові не були в абсолютній безпеці.

— Зажди-но, семе.

То був власник тату. Я зиркнув на нього палючим поглядом. Ледве зупинився.

— У мене зустріч із Плексом Кохеї. Я не терпітиму, щоб мене затримували.

— Зустріч? — його погляд полетів угору й ковзнув наліво, перевіряючи список гостей на рогівці. — Не сьогодні. Він заклопотаний.

Я дав очам розширитися, нагнав усередині гнівного вулканічного тиску, який бачив у капітана якудзи на записі Розкопки-301.

— Ти знаєш, хто я такий? — прогавкав я.

Татуйований охоронець знизав плечима.

— Я знаю, що твого обличчя нема в списку. А сьогодні це означає, що всередину тобі не можна.

Решта оглядала мене з голови до ніг із професійною цікавістю. Вишукували, що можна легко зламати. Я поборов порив стати в бойову стійку й натомість зміряв їх витончено зневажливим поглядом. Увімкнув блеф.

— Дуже добре. Тоді, будь ласка, повідом свого наймача, що ти розвернув з-перед його дверей Юкіо Хіраясу, і що завдяки твоїй ретельності у цій справі він тепер говоритиме зі мною завтра вранці в присутності семпая Танаседи, не отримавши повідомлення і через те не підготувавшись.

Вони троє перекинулися поглядами. То були імена й автентична владна аура якудзи. Речник завагався. Я розвернувся. Не встиг закінчити той рух, як він дійшов рішення і зламався.

— Гаразд, Хіраясу-сан. Заждіть секунду, будь ласка.

Що в організованій злочинності корисного, то це рівень страху, який вона любить підтримувати серед своїх посіпак і тих, хто з ними знається. Ієрархія бикоти. Такі самі порядки можна побачити на десятку різних планет — тріади Дому Хунь, дружинники фамілій на Адорасьйон, бригади Прово на Землі Нкруми. Регіональні відмінності, але всі вони сіють ті самі зерна поваги через страх відплати. І всі пожинають однаковий урожай придушеної ініціативи у своїх рядах. Ніхто не хоче приймати автономні рішення, коли незалежний учинок несе в собі ризик, бо може бути помилково витлумачене як недостатня повага. За таке лайно можна вмерти по-справжньому.

Набагато краще покластися на ієрархію. Охоронець вигріб із кишені телефон і набрав свого боса.

— Слухай, Плексе, у нас тут…

Тоді він сам хвильку послухав з нерухомим обличчям. З телефону чулося розлючене комашине дзижчання. Мені не потрібна була нейрохімія, щоб розібрати сказане.

— Ем, так, я знаю, що ти казав, дядьку. Але тут Юкіо Хіраясу хоче поговорити, і я…

Інша пауза, але цього разу охоронець здавався веселішим. Він кілька разів кивнув, описав мене й переказав мої недавні слова. Я чув, як бентежиться на тому кінці дроту Плекс. Я почекав кілька хвилин, а тоді нетерпляче клацнув пальцями й простягнув руку по телефон. Охоронець піддався й простягнув його мені. Я закликав розмовні звички Хіраясу зі спогадів кількамісячної давнини, замалювавши те, чого не знав, стандартними міллспортськими ідіомами гангстерів.

— Плексе, — сувора нетерплячість.

— Гм. Юкіо? Це справді ти?

Я закликав на допомогу Хіраясу.

— Ні, це драний торгівець карнизним порошком. А ти як думав? Нам треба обернути серйозну справу, Плексе. Знаєш, як твоя охорона наблизилася до подорожі в багажнику? Мене — і тримати на порозі!

— Гаразд, Юкіо, гаразд. Все окей. Просто. Дядьку, ми всі подумали, що тебе не стало.

— Ну, що сказати. Драні пліткарі. Я вернувся. Але Танаседа, певно, тобі про це не сказав, чи як?

— Тана… — було чутно, як Плекс ковтнув. — Танаседа тут?

— Годі про Танаседу. Гадаю, ми маємо десь чотири чи п’ять годин, перш ніж поліція Текіто накинеться на це.

— На що накинеться?

— На що, питаєш? — я знову зарепетував. — А ти як думаєш, трясця?

Якусь хвильку він просто дихав. Фоновий жіночий голос, приглушений. У мене в жилах тиск спочатку зріс, а тоді спав. То не була ані Сильва, ані Надя. Плекс роздратовано гаркнув на неї, ким би вона не була, а тоді повернувся до телефону.

— Я думав, вони…

— Трясця, та ти мене колись впустиш чи ні?

Блеф зачепився. Плекс попросив поговорити з охоронцем, і той, почувши три склади, відчинив вузькі двері, вирізані в металевій ролеті. Він увійшов усередину й дав знак іти за ним.

Зсередини Плексів клуб був приблизно такий, яким я його й уявляв.

Дешева луна міллспортських таке-закладів — прозорі сплавні переділки замість стін, галюциногенно-грибні голограми, виписані в повітрі над юрбою танцівників, убраних здебільшого в натільну фарбу й тіні. Звуки ф’южену затоплювали весь простір, забивали вуха й змушували прозорі стінні панелі видимо вібрувати в ритм. Я відчував, як він резонує в порожнинах тіла, наче бомбардування. Над натовпом одна пара намагалася скорчити з себе Театр абсолютного тіла й вигинала в повітрі бездоганно забарвлені тіла, в хореографічному оргазмі проводячи по них долонями з розведеними пальцями. Але коли придивитися уважніше, було видно, що їх тримали троси, а не антиграв. А глючні голограми явно були записами, а не прямою кортикальною пробою, яку показують в міллспортських таке-клубах. Мабуть, Ісу цим навряд чи можна було вразити.

Пара, що перевіряла відвідувачів, неохоче підвелася з побитих пластикових сидінь, приставлених до загородки.

Заклад був ущерть забитий, тож вони, вочевидь, вважали, що на сьогодні відпрацювали своє. Вони роздратовано мене обдивилися й обмахали детекторами. За їхніми спинами котрісь із танцівників побачили це й почали перекривляти їхні рухи з широкими обдовбаними усмішками. Мій провідник коротким кивком махнув обом сідати, і ми проминули їх, обійшли загородку й заглибились у гущу танців. Температура зрівнялася з тілесною. Музика стала ще гучнішою.

Ми без пригод пробилися крізь залюднений майданчик. Кілька разів мені доводилося добре штовхатися, щоб якось пройти вперед, але у відповідь я не отримував нічого, крім усмішок — примирливих або й просто блаженно-порожніх. Куди б ви не подалися на Світі Гарлана, ситуація з таке доволі розслаблена — дбайлива селекція надійно перевела найпопулярніші сорти до ейфоричної частини психотропного спектру, і найгірше, чого можна очікувати від народу в зміненому стані, це обійми й обслюнявлення під нерозбірливі зізнання в безсмертній любові. Бувають і паскудніші різновиди галюциногенів, але зазвичай вони не потрібні нікому, крім військових.

Через кілька ласкавих дотиків і сотню тривожно широких усмішок, ми дісталися низу металевої рампи й погупали нею вгору до пари портових контейнерів, що височіли на риштуванні, обшиті панелями з дзеркального дерева. Світло від голограм відбивалося й виламувалося на їхніх подовбаних і ввім’ятих поверхнях. Мій провідник повів мене до лівого контейнера, притиснув руку до сигнальної пластини й прочинив раніше непримітну дзеркальну панель. Справді відчинив, як і двері, які він відчинив на вулиці. Здавалося, що складних входів тут геть не було. Він відступив убік, щоб пропустити мене.

Я ступив уперед і оглянув сцену. На передньому плані Плекс, одягнутий до пояса, борсався, намагаючись влізти в бурхливо-психоделічну шовкову сорочку. Позаду нього дві жінки й чоловік качалися на велетенському автоформному ліжку. Усі були фізично дуже молоді й вродливі, всі мали порожні очі й усмішки, розмазану натільну фарбу і нічого крім того. Було неважко зрозуміти, звідки Плекс їх набрав. Монітори, що стояли рядком уздовж дальньої стіни контейнера, показували відео з летючих мікрокамер — мінливе зображення танцювального майданчика. Ритм ф’южену пробивався крізь стіни, приглушений, але достатньо розбірливий, щоб під нього танцювати. Чи робити щось інше.

— Здоров, Юкіо, брате. Дай на тебе подивитися. — Плекс виступив уперед, піднявши руки. Він непевно усміхався. — Гарний чохол, брате. Де дістав? Вирощений на замовлення?

Я кивнув на його партнерів.

— Здихайся їх.

— Гм, авжеж, — він розвернувся до автоформи й плеснув у долоні. — Гаразд, хлопчики й дівчатка. Годі бавитися. Нам з оцим семом треба поговорити про діло.

Вони побурчали й пішли, як малі діти, яким не дозволили лягти спати пізніше.

Виходячи, одна з жінок спробувала торкнутися мого обличчя. Я роздратовано сіпнувся геть, і вона викопилила на мене губу. Охоронець вивів їх геть, а тоді кинув запитальний погляд на Плекса. Плекс перенаправив погляд на мене.

— Так, він теж.

Охоронець пішов, і приглушив дверима частку музичного реву. Я знову глянув на Плекса, котрий переходив до тьмяно підсвіченої шафки з поличками, приставленої до бічної стіни. Його рухи були цікавою сумішшю млявості й нервовості, бо в кровотоці, певно, боролися таке й нагнані ситуацією дрижаки. Він потягнувся до світла на верхній поличці, руки незграбно блукали між оздобленими кришталевими пляшечками й стосиками делікатного паперу.

— Ем, люльку не хочеш, брате?

— Плексе, — я розіграв останній хід свого блефу, наскільки його могло вистачити. — Що за лайно тут коїться?

Він сіпнувся. Затнувся.

— Я, гм, я думав, що Танаседа…

— До сраки це, Плексе. Розкажи мені.

— Слухай, брате, це не моя провина, — його голос набув тону скривдженого. — Хіба я вам не казав із самого початку, що вона довбонута головою? З усіма тими ознаками кайкіо, що з неї перли. А хтось із вас, дурнів, мене послухав? Я знаю біотехніку, брате, і я знаю, коли вона геть пересрана. А та дротоголова курва була пересрана.

Он як.

Я метнувся розумом на два місяці назад, до першого вечора на складі, коли я, у синтетичному чохлі, з кров’ю жерців на руках і бластерним розрядом у ребрах, знічев’я підслухав Плекса і Юкію. Кайкіо — протока, перекупник краденого, фінансовий консультант, отвір каналізації.

І святий чоловік як оселя духів.

А може й жінка, в якій оселився привид революції трьохсотлітньої давнини. Сильва, що прихистила Надю. Прихистила Квеллу.

— Куди її забрали? — тихо спитав я.

То вже був не голос Юкіо, але я б усе одно не зміг би просунутися далі під його личиною. Я знав замало для того, щоб підтримувати обман, який утримався би проти Плекса, котрий знав Юкіо все життя.

— Мабуть, до Міллспорта, — він набивав собі люльку, певно, щоб розрідити муть від таке в голові. — Юкіо, я мав на увазі, що хіба Танаседа насправді не…

— Куди саме до Міллспорта?

Тоді він зрозумів. Я бачив, як усвідомлення проникає в нього, а тоді він раптом сягнув під верхню поличку. Можливо, десь у його блідому аристократичному тілі й ховалася якась нейрохімічна прошивка, але для нього вона була б не набагато більшою за простий аксесуар. А хімія сповільнила його настільки, що аж смішно стало.

Я дав йому взятися за зброю і навіть трохи витягти її з-під полички, до якої вона була примотана. Тоді я відбив його руку геть черевиком, ляснув його тильним боком долоні так, що він повалився на автоформу й копнув шафку. Оздоблене скло розкололося, стосики паперу злетіли в повітря, а шафка тріснула впоперек. Зброя впала на підлогу.

З виду вона скидалася на компактний осколковий бластер, старшого брата «Рапсодії» під моїм плащем. Я підібрав його й розвернувся саме вчасно, щоб упіймати Плекса, що силкувався намацати на стіні якусь сигналізацію.

— Облиш.

Він застиг, гіпнотично задивившись на зброю.

— Сядь. Он там.

Він повернувся до автоформи, тримаючись за руку в тому місці, де я вдарив. Його щастя, що не зламав, подумав я з жорстокістю, котра тут-таки здалася мені надмірною витратою енергії.

І не підпалив бластером чи що.

— Хто… — він заворушив губами. — Хто ти такий? Ти не Хіраясу.

Я приклав долоню до обличчя й театрально вдав, що знімаю маску театру но. Легенько вклонився.

— Молодець. Я не Юкіо. Хоч він і лежить в моїй кишені.

Його лоб наморщився.

— Що ти, в біса, верзеш?

Я сягнув до куртки й витягнув навмання одну з кортикальних пам’ятей. Це виявилася не дизайнерська штукенція Хіраясу з жовтою смужкою, але з виду Плексового обличчя я зрозумів, що до нього дійшло.

— Трясця. Ковачу?

— Добре вгадав, — я знову сховав пам’ять. — Оригінал. Остерігайтеся підробок. А тепер, якщо ти не хочеш потрапити до однієї кишені зі своїм кумпелем, я пропоную тобі продовжити відповідати на мої запитання так само, як тоді, коли ти думав, що я — це він.

— Але ти… — він похитав головою. — Тобі цього ніколи не подарують, Ковачу. Щоб знайти тебе, вони… найняли тебе самого, дядьку.

— Знаю. Хапаються вже за все підряд, га?

— Не смішно, дядьку. Він же якийсь довбаний псих. Мертві тіла, що він їх залишив у Драві, ще й досі рахують. Вони справді мертві. Пам’ятей не стало і все таке.

Я відчув миттєву кольку шоку, але вона була майже непомітною. За шоком з’явилася та похмура прохолода, що прийшла, коли я побачив на записі Розкопки-301 Антона й «Черепків». Ковач подався до Нового Хоко і провів операцію з посланською енергією. Він забрав те, що йому було потрібне. Головне. А що йому не було корисним, те він залишив позаду димною руїною.

— І кого він убив, Плексе?

— Я… Я не знаю, дядьку. — Він облизав губи. — Багато народу. Всю її бригаду, усіх, з ким вона…

Він замовк. Я кивнув, стиснувши губи. Прибив і запхав відсторонений жаль за Ядою, Кійокою та іншими туди, де він не заважатиме.

— Так. Вона. Наступне питання.

— Слухай, дядьку, я не можу тобі допомогти. Я навіть не повинен…

Я нетерпляче рушив до нього. Він палахкотів по краях, як підпалений папір. Знову сіпнувся, ще сильніше, ніж коли думав, що я Юкіо.

— Гаразд, гаразд. Я розкажу. Тільки дай мені спокій. Що ти хочеш знати?

Працюй. Вбирай усе.

— Спочатку — все, що ти знаєш, або думаєш, що знаєш, про Сильву Ошіму.

Він зітхнув.

— Дядьку, я просив тебе не лізти. У тому барі тральщиків. Я застерігав тебе.

— Ага, і мене, і Юкіо, здається. Дуже суспільно-відповідально з твого боку, скрізь усіх попереджати. Чого б ти її так злякався, Плексе?

— А ти не знаєш?

— Уяви, що не знаю, — я махнув рукою, спрямувавши у цей жест лють, що погрожувала безконтрольно виплеснутися. — І також уяви, що коли збрешеш мені, я відсмалю тобі голову.

Він ковтнув.

— Вона, вона каже, що вона Квеллкриста Сокольнича.

— Ага, — я кивнув. — І це так?

— Трясця, дядьку, та звідки мені знати?

— Твоя професійна думка — може таке бути?

— Не знаю, — голос звучав майже жалібно. — Чого ти від мене хочеш? Ти подався з нею до Нового Хоко, ти знаєш, як воно там. Гадаю, що так, може бути. Вона могла натрапити на схов особистих резервних копій. Якось підхопила одну з них.

— Але ти в це не віриш?

— Звучить не дуже вірогідно. Не розумію, нащо взагалі проектувати зберігання для особистості з можливістю вірусного витоку. Це нелогічно, навіть для купки гімнолобих квеллістів. В чому користь? І вже тим паче, що йдеться про резервну копію їхньої дорогоцінної ікони, їхньої революційної вологої мрії.

— Значить, ти не великий прихильник квеллістів? — спитав я без емоцій.

Уперше, за скільки я його пам’ятаю, Плекс ніби відкинув свій щит боязкої догідливості. Він здавлено пирхнув — хтось менш породистий, певно, плюнув би.

— Озирнися, Ковачу. Думаєш, я жив би отак, якби Виселення не підрізало торгівлю травою з Новим Хоко? Кому мені, по-твоєму, за це дякувати?

— Це складне історичне питання…

— Складне, як срака.

— …на яке мені не вистачає компетенції відповісти. Але я розумію, чому ти лютуєш. Нестерпно, мабуть, виловлювати собі партнерів із другорядних танцювальних зал, як оця. Не могти дозволити собі дрес-код, щоб потрапити на вечірку з тусовки Перших родин. Дуже тобі співчуваю.

— Смішно до всирачки.

Я відчув, як від мого виразу обличчя повіяло холодом. Вочевидь, він теж це побачив, і раптовий гнів майже видимо покинув його знову. Я говорив, аби утриматися від того, щоб не побити його чи не скалічити.

— Я виріс у нетрях Новопешта, Плексе. Батько й мати працювали на бела-фабриці, як і всі. Тимчасові контракти, поденна платня, жодних бонусів. Бували часи, коли нам щастило їсти двічі на день. І то не була якась драна промислова криза, а нормальне ведення справи. Такі гімнидла, як ти й твоя родина, багатіли на цьому. — Я набрав повітря й повернув інтонацію в русло смертельної іронії. — Тому ти мусиш вибачити мені брак співчуття до трагічного зниження якості твого аристократичного життя, тому що мені самому її трохи не вистачає. Гаразд?

Він облизнув губи й кивнув.

— Гаразд. Окей, дядьку, я розумію.

— Ага, — я кивнув. — Отож. То ти кажеш, не було причин програмувати збережену копію Квелли на вірусну передачу?

— Так. Правильно, саме так. — Він аж перечіпався, так хотів повернутися на безпечну тему. — І це, слухай, вона, Ошіма, по зав’язку набита всіма видами захисту проти перетікання вірусного начиння через встановлений зв’язок. Її чільницьке обладнання досконале.

— Що приводить нас туди, звідки ми почали. Якщо вона насправді не Квелла, то чого ти так її боїшся?

Він блимнув на мене.

— Чого я?.. Трясця, дядьку, тому що Квелла вона чи ні, але вона думає, що таки так. Це серйозний психоз. Ти б дав психові в руки той софт?

Я знизав плечима.

— З того, що я бачив на Новому Хоко, половині списантів можна видати таку саму довідку. Вони професійно не дуже врівноважені.

— Так, але мені чогось не віриться, щоб багато з них вважали себе переродженими лідерами революції, що триста років як померли. Не віриться, що вони можуть цитувати…

Він замовк. Я глянув на нього.

— Що цитувати?

— Оте, ти знаєш, — він відвів очі. — Старі штуки часів війни, Виселення. Ти, певно, чув, як вона часом видає оті історичні сценки японською.

— Так, чув. Але ти не це хотів сказати, Плексе. Правда?

Він спробував підвестися з автоформи. Я підступив ближче, і він закляк. Я глянув на нього згори з тим самим виразом, коли розповідав про свою родину. Навіть не поворушив осколковим бластером.

— Що цитувати?

— Дядьку, Танаседа…

— Танаседи тут нема. А я є. Що цитувати?

Він зламався. Слабко махнув рукою.

— Я навіть не знаю, чи ти зрозумієш, що я маю на увазі, дядьку.

— Спробуй.

— Ну, це заплутано.

— Ні, це просто. Я поможу тобі почати. Того вечора, як я прийшов забрати свій чохол, ви з Юкіо говорили про неї. Я здогадуюся, що ви мали з нею якесь діло, а ще здогадуюся, що ти зустрів її в тому барлозі коло причалу тральників, до якого повів мене снідати, так?

Він неохоче кивнув.

— Добре. Єдине, чого я не можу вгадати, це те, чого ти так здивувався, коли побачив її там.

— Я не думав, що вона повернеться, — пробурмотів він.

Я згадав, як уперше побачив її тієї ночі, заворожений вираз на її обличчі, коли вона дивилася на себе в дзеркальному шинквасі. Посланська пам’ять видала уривок пізнішої розмови на квартирі в Компчо. Орр, озвучуючи походеньки Ласло:

…досі ганяє за тією збройною дівкою з вирізом, так?

І Сильва:

Ти про що?

Ти ж знаєш. Тасмина, Таміта чи як її там. З бару на Муко. Ти бачила її саме перед тим, як гайнула від нас. Господи, ти ж була там, Сильво. Не думав я, що такі буфери можливо забути.

І Яда:

У неї просто локатори не налаштовані на таке озброєння.

Я здригнувся. Ні, не налаштовані. Вона взагалі не налаштована пам’ятати бодай щось із нічних блукань Текітомурою, розриваючись між Сильвою Ошімою й Надею Макітою, також відомою під іменем Квеллкристи її душу Сокольничої. Не налаштована робити будь-що, хіба тільки знаходити якусь дорогу по нашкрябаних обривках спогадів і снів, і витягти з них якийсь ледве знайомий бар, якраз коли намагаєшся зібрати себе докупи, а якась банда тупопиких бородатих покидьків із божественною ліцензією на вбивства починає намагатися натовкти тебе носом у гадану нижчість твоєї статі.

Я згадав Юкіо, коли він увірвався до квартири в Компчо наступного ранку. Його розлючене обличчя.

Ковачу, якого всраного дідька ти тут забув…

І його слова до Сильви, коли він її побачив.

Ти знаєш, хто я.

Він не просто мимохідь натякнув на свою очевидну належність до якудзи. Він думав, що вона знала його.

І спокійна відповідь Сильви.

Я тебе не знаю, хоч ти всрися.

Тому що саме в ту мить вона не знала. Посланська пам’ять заморозила для мене недовірливий вираз на обличчі Юкіо. Виходить, то було не ображене марнославство.

Його справді вразило.

В ті лічені секунди протистояння, серед обсмаленої плоті й крові його наслідків, мені не спало на думку замислитися, чому він був такий лютий. Лють була сталою величиною. Постійною супутницею минулих двох чи більше років, гнів у мені самому й гнів, що відбивався від тих, хто був поруч. Я більше не задумувався над ним, він став просто способом буття. Юкіо був злий, тому що був злий. Тому що він був гімняним мужиком із манією статусу, таким самим, як мій батько, таким самим, як і решта, а я принизив його перед Плексом і Танаседою.

Тому що він був гімняним мужиком, як і решта, і насправді гнів був його основним режимом.

Або:

Тому що ти був ускочив усередину заплутаної справи з небезпечно нестабільною жінкою з головою, повною передового бойового софту й прямою лінією, що поєднувала її з…

Чим?

— Що вона продавала, Плексе?

Він витиснув із себе повітря. Ніби здувся.

— Не знаю, Таку. Справді не знаю. То була якась зброя, щось часів Виселення. Вона називала це «протоколом Кволґрист». Щось біологічне. Вони забрали справу з моїх рук, щойно я звів їх. Коли сказав, що попередні дані підтверджуються. — Він знову відвів очі, цього разу без ознак нервозності. Його голос набув невиразної гіркоти. — Сказали, що воно надто важливе, як на мене. Що не можуть довірити мені тримати язик за зубами. Привезли спеціалістів з Міллспорта. Довбаний Юкіо приїхав із ними. Вони викинули мене.

— Але ти був там. Ти бачив її тієї ночі.

— Так, вона передавала їм усе на очищених списантських чипах. Потроху за раз, розумієш, бо вона нам не довіряла. — Він кахикнув сміхом. — Не більше, ніж ми довіряли їй. Від мене хотіли, аби я щоразу ходив з ними й перевіряв попередні контрольні коди. Аби переконатися, що то справжня старовина. Усе, що я схвалював, Юкіо забирав і передавав своїй ручній МП-команді. Я ніколи нічого з того не бачив. А знаєш, трясця, хто її взагалі знайшов? Я. Вона спочатку прийшла до мене. А все, що я отримав — мене викинули геть із гонораром за знахідку в зубах.

— Як вона тебе знайшла?

Він пригнічено знизав плечима.

— Через звичайні ходи. Здається, вона кілька тижнів розпитувала про таке в Текітомурі. Шукала когось, хто міг би штовхнути такі речі.

— Але вона не казала, що воно таке?

Він насуплено сколупував пляму натільної фарби з автоформи.

— Ні.

— Плексе, годі. Вона достатньо вразила тебе, щоб ти покликав своїх дружбанів з якудзи, але так і не показала тобі, що мала?

— Я нікого не кликав. Трясця, вона сама попросилася до якудзи.

Я насупився.

— Справді?

— Так. Сказала, що їм було б цікаво, що вона має дещо корисне для них.

— Ох, та це ж лайно краб’яче, Плексе. Чого б це якудза зацікавилася біотехнологічною зброєю трьохсотлітньої давнини. Вони ж ні з ким не воюють.

— Може, вона думала, що вони зможуть продати її військовим замість неї. За відсоток.

— Але вона такого не казала. Ти щойно сказав мені, буцім вона говорила, що має дещо корисне для них.

Він глянув на мене.

— Так, мабуть. Не знаю. У мене не прошита ота твоя драна тотальна пам’ять посланця. Я не пам’ятаю точно, що вона сказала. І мені насрати. Як я вже сказав, воно мене більше не стосується.

Я відступив від нього. Сперся на стіну контейнера й замислено оглянув осколковий бластер. Периферійний зір показував, що він не рухався зі своєї автоформи. Я зітхнув, ніби якась вага знялася з моїх легень, а тоді знов осіла на них.

— Гаразд, Плексе. Ще кілька легеньких питань, і я злізу з твого горла. Та нова версія мене, що вони її здобули — вона переслідувала Ошіму, правильно? Не мене?

Він цокнув язиком, ледве чутно через зовнішній ритм ф’южену.

— Обох. Танаседа хоче бачити твою голову на палі за те, що ти зробив з Юкіо, але ти — не головна страва.

Я хмуро кивнув. Якийсь час я думав, що вчора Сильва мала якось видати себе в Тектомурі. Поговорила не з тим, потрапила на якусь камеру відеонагляду, зробила щось таке, що закликало ангельський вогонь команди переслідувачів на наші голови. Але річ була не в тому. Все було простіше і гірше — вони навелися на мою власну неприкриту пошукову мандрівку матеріалами про Квеллкристу Сокольничу.

Певно, вони увімкнули глобальне відстеження інформаційних потоків, відколи вся ця купа гімна вибухнула.

І ти вступив просто в сильце. От розумничок.

Я скривився.

— І цим керує Танаседа?

Плекс вагався.

— Ні? То хто тоді тягає його на шворці?

— Я не…

— Не відступай мені, Плексе.

— Слухай, я не знаю, трясця його греби. Але хтось вищий у харчовому ланцюжку, це точно. З того, що я чув — Перші родини, якась міллспортська придворна шпигунка.

Я відчув часткове полегшення. Значить, не якудза. Приємно знати, що моя ринкова ціна ще не впала так низько.

— А в тієї шпигунки є ім’я?

— Так, — він різко підвівся й пішов до шафки. Роздивився серед уламків розтрощеної меблі. — Зветься Аюрою. З усіх відгуків чутно, що вона — справжнє залізо.

— Ти з нею не зустрічався?

Він поколупався серед трощі, яка залишилася після мене, і видобув неушкоджену люльку.

— Ні. Я й Танаседу тепер не бачу. Вони ніколи не допустили б мене до рівня Перших родин. Але про цю Аюру ходять певні придворні чутки. Ціла репутація.

Я пирхнув.

— Точно, як і про кожного з них.

— Я серйозно кажу, Таку, — він розпалив люльку й осудливо глянув на мене крізь напахканий дим. — Я намагаюся тобі допомогти. Пам’ятаєш той гамір десь шістдесят років тому, коли Міці Гарлан якось опинилася в кошутській іммерсивній порнокартині?

— Туманно, — я тоді був заклопотаний — крав біологічну зброю й інфосклади на інших планетах у товаристві Вірджинії Відаури й «Блакитних Жучків». Високоприбутковий кримінал під маскою політичного акту. Ми дивилися новини тільки заради вістей про те, до яких заходів вдається поліція, аби нас половити, та й усе. Ми не мали часу хвилюватися через невпинні скандали й дрібні злочини аристократичної гниді Світу Гарлана.

— Ну, кажуть, що ця Аюра керувала мінімізацією наслідків і зачисткою для родини Гарланів. Радикально закрила студію, виловила всіх причетних. Я чув, що більшість із них полинула на небо. Вона забрала їх уночі на Рильські Скелі, прив’язала всіх до гравіранців і просто повмикала їх.

— Дуже елегантно.

Плекс набрав повні легені диму й махнув рукою. Його голос трохи пищав.

— Скидається на те, що це в неї такий метод. Стара школа, сам знаєш.

— Не здогадуєшся, звідки вона дістала мою копію?

Він похитав головою.

— Ні, але я б сказав, що з військових сховищ Протекторату. Він молодий, набагато молодший за тебе… теперішнього.

— Ти бачив його?

— Так, вони затягли мене на допит минулого місяця, коли він уперше прибув сюди з Міллспорта. Про людину багато можна сказати з того, як вона балакає. Він і досі називає себе посланцем.

Я знову скривився.

— Ще він такий енергійний, здається, що він не може дочекатися, щоб усе зробити, щоб за все взятися. Він упевнений, нічого не боїться, для нього все не проблема. Сміється з усього…

— Так, добре, він молодий. Зрозуміло. Він щось казав про мене?

— Не дуже, здебільшого питав і слухав відповіді. Тільки, — він знову затягнувся люлькою. — В мене склалося враження, що він, я не знаю, розчарований чи щось таке. Тим, чим ти зараз займаєшся.

Я відчув, як звузились мої очі.

— Він так сказав?

— Ні, ні, — помахав люлькою, й кахикнув димом з носа і рота. — Це в мене просто таке враження склалося.

Я кивнув.

— Добре, останнє питання. Ти сказав, що її забрали до Міллспорта. Куди?

Знову пауза. Я допитливо глянув на нього.

— Та годі, що тобі лишилося втрачати? Куди її забрали?

— Таку, забудь. Це все знову, як у тому барі тральщиків. Ти влазиш у таке, що тебе насправді не…

— Я вже вліз, Плексе. Танаседа про це подбав.

— Ні, послухай. Танаседа піде на угоду. У тебе ж пам’ять Юкіо, дядьку. Ти міг би торгуватися за його безпечне повернення. Він зробить це, я його знаю. Вони зі старим Хіраясу знаються більше століття. Він семпай Юкіо, практично його дядько. Він не може не пристати на таку угоду.

— І ти думаєш, що Аюра дозволить таке?

— Аякже, чого ж ні, — Плекс помахав люлькою. — Вона отримає те, чого хоче. Аби тільки ти тримався подалі від…

— Плексе, подумай. Я зачохлений двічі. Це фол проти ООН, серйозні покарання для всіх причетних. Не кажучи вже про такий казус як те, чи вони взагалі мають право утримувати збережену копію служивого посланця. Якщо Протекторат коли-небудь про це довідається, нашій шпигунці Аюрі світитиме некоротке зберігання, хоч з якими вона пов’язана Першими родинами. Коли її випустять, сонце вже стане драним червоним карликом.

Плекс пирхнув.

— Ти справді так думаєш? Справді вважаєш, що ООН прийде сюди й ризикуватиме переворотом місцевої олігархії через одне подвійне зачохлення?

— Якщо про це стане всім відомо, то так. Їм доведеться, їм не можна публічно діяти інакше. Повір, Плексе, я знаю, я таким заробляв на життя. Вся система з Протекторатом тримається на припущенні, що ніхто не сміє переступити межу. Щойно хтось перетинає її й робить щось за нею, вже не важливо, наскільки маленьким було перше порушення — це буде як перша тріщина в стіні дамби. Якщо про те, що було зроблено, дізнаються всі, Протекторату доведеться вимагати пам’ять Аюри на тарілці. І якщо Перші родини не підкоряться, ООН пришле посланців, тому що відмову місцевої олігархії підкоритися можна буде тлумачити тільки одним способом — як повстання. А повстання придушують усі до єдиного — байдуже, якою ціною.

Я стежив за ним, дивився, як мої слова доходять до нього, як вони дійшли до мене, коли я вперше почув новини з Драви. Усвідомлення того, що було вдіяно, зроблений крок і невідворотна послідовність, якою нас усіх понесло. Той факт, що від цієї ситуації немає жодної стежки, яка не веде до остаточної смерті когось на ім’я Такеші Ковач.

— Ця Аюра, — тихо сказав я, — загнала себе в кут. Я залюбки б дізнався навіщо, залюбки би послухав, про що таке до всирачки важливе вона дбала. Але врешті-решт це неважливо. Одному з нас доведеться зникнути, мені чи йому, і для виконання цієї умови їй буде найлегше посилати його по мене, поки він не вб’є мене або я не вб’ю його.

Він глянув на мене, а його зіниці рознесло по всьому оку від суміші порошку і грибів. Він забув про люльку, і та курилася легеньким димком у складеній чашею долоні. Наче всього цього було забагато, щоб прийняти. Наче я був частиною галюцинації від таке, яка не бажала перетворюватися на щось більш приємне або просто розвіятися геть.

Я похитав головою. Спробував ізолювати думки про Сильвиних «Пролаз».

— Отож, як я вже казав, Плексе, мені треба знати. Мені справді треба знати. Ошіма, Аюра і Ковач. Де мені знайти цих людей?

Він похитав головою.

— Не вийде, Таку. Тобто, я скажу тобі. Але це не допоможе. Ти нічого не вдієш. Ти ніяк не зможеш…

— Чого б тобі просто не сказати те, що мені треба, Плексе? Зніми тягар з душі. Залиш логістичні клопоти мені.

Тож він і сказав. А я подбав про логістику і добряче поклопотався.

Всю дорогу до виходу я клопотався нею, як вовк із лапою в лещатах. Всю дорогу. Повз задурманених і вихоплених стробоскопами танцівників, записані галюцинації й хімічні усмішки. Повз напівпрозорі панелі, де оголена до пояса жінка зустріла мій погляд і розмазалася по склу, щоб я роздивився. Повз дешеві м’язи й детектори на дверях, останні подуви клубного тепла й ритмів рифдайву, і геть у холодну ніч району складів, де саме починало сніжити.

Частина третя

А це було раніше

Ця Квелла, дядьку, аякже, щось у ній та було, щось таке над чим треба подумати. Штука така: є таке, що тримається, а є таке, що ні, але іноді воно не тримається не тому, що зникає, а тому, що воно чекає свого часу прийти знову, може, воно чекає на яку переміну. Так воно з музикою і так воно з життям, дядьку, так воно і з життям.

Діззі Чанго в інтерв'ю журналу «Нью Скай Блу»

Розділ двадцятий

Штормове попередження оголосили скрізь аж до дальнього півдня.

На деяких планетах, що я на них бував, ураганами вміють керувати. Для того, щоб побачити, куди вони рухаються, складаються супутникові мапи й моделі штормових систем, а якщо треба, можна використати призначену для цього променеву зброю, щоб видерти з них серце до того, як вони накоять лиха. У нас на Світі Гарлана такої можливості немає — або марсіяни не вважали, що супутники варто програмувати на таке, або самі супутники з тих часів махнули на це рукою. Можливо, вони потай насупилися через те, що їх покинули. В будь-якому разі, через це ми сидимо в Темних віках зі своїми наземними засобами метеорологічного стеження і періодичними маловисотними розвідками на гелікоптерах. Метеорологічні штучні інтелекти допомагають нам прогнозувати, але три місяці й гравітація на рівні 0,8g дають нам по-справжньому безладні погодні системи, а наші шторми відомі тим, що роблять дуже дивні речі. Коли вже на нашому Світі розгуляється ураган, то єдине, що можна вдіяти, це забратися геть з його дороги й сидіти там.

Оцей, наприклад, наростав уже довгенько — я пригадав, що бачив про нього випуск новин того вечора, коли ми вислизнули з Драви — і всі, хто міг кудись перебратися, вже перебралися. По всій Кошутській затоці містоплоти й морські фабрики рухалися на захід на доступній швидкості. Траулери й скатолови, заскочені надто далеко на сході, шукали стоянки у відносно захищених гаванях серед мілин Ірезумі. Потік аероплавів, що простягався від Шафранового архіпелагу, перенаправили вздовж західного узбережжя затоки. Їхня подорож подовжилася на один день.

Капітан «Гайдучої доньки» ставився до цього філософськи.

— Бачив і гірші, — гуркотів він, вдивляючись у прикриті козирками екрани на мостику. — У дев’яностих штормовий сезон був такий ярий, що нам довелося залягти в Новопешті більш як на місяць. Взагалі не було безпечного переходу на північ.

Я нейтрально буркнув. Він перевів примружене око від екрана на мене.

— А тебе тоді десь не було, так?

— Так, гуляв іншими планетами.

Він хрипко засміявся.

— Ага, ясно. Оті твої екзотичні подорожі. То коли я побачу твоє прекрасне личко в Кошут-Неті? У тебе вже заплановане інтерв’ю з Меґґі Суґітою, коли ми прибудемо?

— Дай мені трохи часу, дядьку.

— Ще більше часу? Хіба в тебе не було його вдосталь там, де ти був?

Отак ми гуторили на схожі теми всю дорогу від Текітомури. Як і багато інших капітанів вантажних суден, яких я зустрічав, Арі Джапаридзе був людиною розважливою, але відносно прозаїчною. Він майже нічого про мене не знав, і, за власним зізнанням, саме стільки він і любив знати про своїх пасажирів, але дурнем не був. І не треба бути археологістом, аби допетрати, що коли людина сходить на борт твого пожованого старого вантажника за годину до відправлення й пропонує за койку в тісному кубрику стільки ж, за скільки можна взяти каюту на «Шафрановій лінії» — ну, такий чоловік, певно, наразі не має дружніх стосунків з правоохоронцями. Для Джапаридзе ті діромахи, які він виявив у моїх знаннях про останні кілька десятиліть на Світі Гарлана, пояснювалися дуже просто. Мене не було в перевіреному часом злочинному значенні виразу. Я заперечував це припущення простою правдою про причину своєї відсутності й щоразу чув у відповідь хрипкий сміх.

І це мені підходило. Люди віритимуть у те, в що хочуть вірити — гляньте-но на драних бородатих — і я ясно вловив, що Джапаридзе в минулому точно провів трохи часу на зберіганні. Не знаю, що він бачив, коли дивився на мене, але на другий вечір після виходу з Текітомури я отримав запрошення на місток, і ще до того, як наше судно вийшло з Еркезеша на найпівденнішому краєчку Шафранового архіпелагу, ми вже обмінювалися досвідом на теми «Улюблені Наливайки Новопешта» і «Як найкраще зашашличити стейки з пляшкоспина».

Я намагався не давати часу ятрити мене.

Намагався не думати про Міллспортський архіпелаг і довгу дугу на захід, яку ми від нього малювали.

Спати було важко.

Нічні візити на місток «Гайдучої доньки» давали зручну альтернативу. Я сидів із Джапаридзе й пив дешеве міллспортське мішане віскі, стежив за тим, як вантажник орав море на південь, у бік тепліших морів і повітря, духмяного від бела-трави. Я говорив так само автоматично, як комп’ютери вели наше судно його вигнутим курсом, розповідав історії зі своїх запасів про секс і подорожі, спогади про Новопешт і внутрішні райони Кошута. Я розминав м’язи лівої руки в тих місцях, що досі боліли й пульсували. Я напружував ліву руку до межі болю, що пробуджувалася від таких вправ. Прикрившись цією балаканиною, я придумував способи убити Аюру й себе самого.

Вдень я тинявся палубами і намагався якомога менше стирчати серед решти пасажирів. Вони все одно були не дуже привабливим народом — троє вигорілих і гірких на язик списантів, що направлялися на південь, може додому, а, може, просто заради сонця; гостроокий торгівець і його охоронець, що супроводжували партію олії сіткомедузи до Новопешта; молодий жрець Нового Одкровення зі старанно замотаною дружиною, котрі приєдналися до нас в Еркезеші, ще півдюжини менш примітних чоловіків і жінок, котрі трималися осторонь ще старанніше за мене й відводили очі щоразу, як до них зверталися.

Уникнути певного ступеня соціальної взаємодії було неможливо. «Гайдуча донька» була невелика: буксир, приварений до чотирьох подвійних вантажних відсіків, і потужний генератор повітряної подушки — ото і все. Від передніх палуб між вантажними відсіками тягнулися два рівні містки, ведучи до кабіни спостереження ззаду. Увесь інший життєвий простір був забитий. На самому початку було кілька сварок, включаючи одну з краденою їжею, яку Джапаридзе довелося урвати, пригрозивши, що він висадить всіх в Еркезеші, але на той час, як ми залишили Шафрановий архіпелаг позаду, всі вже більш-менш притерлися. Я кілька разів вимушено побалакав за столом зі списантами, намагаючись удати цікавість до їхніх оповідок про тяжку долю, злу фортуну й браваду ветеранів Нечищеної зони. Від торгівця олією сіткомедуз я наслухався повторюваних лекцій про економічні переваги, які мала принести аскетична програма режиму Мечека. До жерця я геть не балакав, бо не хотів морочитися з тим, де сховати його тіло.

Ми йшли досить швидко від Еркезеша до затоки й по дорозі не бачили жодних ознак шторму. Я й незчувся, як місця, де я зазвичай думав свої думи, стали зайняті іншими пасажирами, що повиходили назовні, щоб насолодитися теплою погодою і сонцем, під яким можна засмагнути. Та вони й не винні — небо синіло від обрію до обрію, Дайкоку й Хотей чітко виднілися у височині, сильний бриз із північного сходу робив спеку приємною й піднімав бризки зі скуйовдженої поверхні моря. На заході хвилі біліли гребенями й ледь чулися ген на великих вигнутих рифах, що віщували неминучий підйом берегової лінії над водами Кошутської затоки далі на півдні.

— Прекрасно, правда? — прозвучав неподалік мене тихий голос.

Я зиркнув убік і побачив жерцеву дружину, що, попри погоду, і досі була обмотана шарфом. Вона була сама. Закутана в шарф, що затуляв усе нижче губів і вище чола. Видима частина її обличчя була зведена вгору до мене. Від незвичної спеки на ньому виступили намистинки поту, але жінка не здавалася невпевненою. Вона зачесала волосся назад, щоб навіть і тінь його не вибилася з-під тканини. Дуже молода, певно, нещодавно вийшла з підлітків. Я також усвідомив, що вона вагітна.

Я відвернувся, губи раптом стислися.

Зосередився на краєвиді за поручнем.

— Я раніше ніколи не подорожувала так далеко на південь, — продовжувала вона, коли побачила, що я не збирався відповідати на її перший хід. — А ви?

— Було.

— Воно завжди так спекотно?

Я знову хмуро глянув на неї.

— Тут не спекотно, якщо вдягтися відповідно.

— О, — вона опустила руки в рукавицях на поручні й ніби оглянула їх. — Ви не схвалюєте?

Я знизав плечима.

— Мене це ніяк не стосується. Ми живемо у вільному світі, хіба не чули? Лео Мечек так каже.

— Мечек, — вона тихенько плюнула. — Такий самий корупціонер, як і решта. Як усі матеріалісти.

— Так, але варто віддати йому належне. Якщо його доньку зґвалтують, навряд чи він поб’є її до смерті за те, що збезчестила його.

Вона сіпнулася.

— Ви говорите про окремий інцидент, це не…

— Чотири, — я показав чотири пальці, підніс їх до її обличчя. — Я говорю про чотири окремих інциденти. Тільки цьогоріч.

Я побачив, як на її щоках виступає барва. Здавалося, що вона опустила погляд на свій легенько випнутий живіт.

— Найактивніші прибічники Нового Одкровення не завжди служать йому найкраще, — пробурмотіла вона. — Багато хто з нас…

— Багато хто з вас поступливо ховає голову в плечі, сподіваючись нашкребти чогось корисного з менш психопатських настанов вашої гіноцидальної системи вірувань, бо вам не вистачає клепки чи сміливості побудувати щось цілком нове. Я знаю.

Тепер вона зашарілася до коренів свого старанно захованого волосся.

— Ви неправильно судите про мене, — вона торкнулася свого шарфа. — Це був мій вибір. Мій вільний вибір. Я вірю в Одкровення, і моя віра міцна.

— Тоді ти ще дурніша, ніж здаєшся.

Обурене мовчання. Я скористався тишею, щоб загнати порив люті в грудях назад, під замок.

— То я дурна? Дурна, бо обрала скромність жіночості? Бо не виставляю й не здешевлюю себе за кожної можливості, як та шльондра Міці Гарлан і подібні їй, тому що…

— Слухай, — холодно сказав я. — чом би тобі не виказати дрібку тієї скромності й не стулити свою повну жіночості пельку? Мені геть усе одно, що ти думаєш.

— Розумію, — сказала вона вже трохи писклявим голосом. — Ви жадаєте її так само, як і решта. Ви піддаєтеся на її дешеві плотські штучки…

— Ох, будь ласка. Як на мій шлунок, Міці Гарлан — тупа й порожня мала хвойда, але знаєш що ще? Вона принаймні живе своїм життям так, ніби воно їй належить. Замість того, щоб плазувати під ногами будь-якого драного бабуїна, що здатен відростити бороду і які-не-які зовнішні геніталії.

— Ви називаєте мого чоловіка…

— Ні, — я крутнувся до неї. Виходило, що я нічого ні під який замок не загнав. Мої руки метнулися вперед і вхопили її за плечі. — Ні, я називаю тебе бездухою зрадницею своєї статі. Я розумію точку зору твого чоловіка, він мужик, він від цього краб’ячого лайна тільки виграє. Але ти? Ти викинула геть століття політичної боротьби й наукового прогресу, щоб самій могти сидіти собі в темряві й бурмотіти під носа марновір’я про негідних. Ти дивитимешся, як твоє життя, найціннішу річ, яку ти маєш, крастимуть у тебе година за годиною і день за днем — аби тобі лиш дозволили якомога довше розтягти те існування, яке чоловіки дозволять тобі мати. А коли ти нарешті помреш, і я сподіваюся, що це буде скоро, сестро, я справді на це сподіваюся, тоді ти нарешті наплюєш на власний потенціал і ухилишся від останнього права, яке ми здобули — повернутися назад і спробувати знову. Ти зробиш усе це через свою всрану віру, а якщо дитина в твоєму животі — дівчинка, то ти і її приречеш до того ж самого лайна.

Тоді на мою руку лягла долоня.

— Гей, дядьку, — то був один зі списантів, за підтримки підприємцевого охоронця. Він виглядав налякано, але рішуче. — Годі. Дай їй спокій.

Я глянув на його пальці, що лежали на моєму лікті. Коротко подумав, чи не зламати їх, чи не вивернути всю руку і…

Всередині спалахнув спогад. Батько трусив матір за плечі, як сніп бела-трави, що ніяк не зіскочить зі свого шпичака, викрикуючи образи й випари віскі їй в обличчя.

Мені сім років, як хапаю його за руку й намагаюся відтягти її вбік.

Він тоді майже не дивлячись жене мене ляпасами через кімнату й заганяє в куток. Повертається до неї.

Я розчепив руки на плечах жінки. Струсив долоню списанта. Подумки взяв себе за карк і теліпнув.

— Відступи, дядьку.

— Аякже, — тихо сказав я. — Як я сказав, сестро, ми живемо у вільному світі. І мене це ніяк не стосується.

Шторм видав нам стусана через кілька годин. Довгий шарф кепської погоди затемнив небо за моїм ілюмінатором і налетів на «Гайдучу доньку» з борту. Я лежав був горілиць на койці, дивися в сіру металеву стелю й читав собі палку лекцію про небажаність втручання в чужі справи. Я почув, як гудіння двигуна повищало на тон і припустив, що то Джапаридзе зажадав від гравітаційної системи більше плавучості. За кілька хвилин вузька каюта ніби смикнулася вбік, а на столику навпроти склянка просунулася на кілька сантиметрів, перш ніж антипроливна поверхня закріпила її на місці. Вода, що в ній була, різко перехилилася й вилилася через край. Я зітхнув і зліз із койки, тримаючись за стіни, а тоді нахилився, щоб визирнути з ілюмінатора. Раптовий дощ заляпотів об скло.

Десь на вантажнику пролунала сигналізація.

Я насупився. Це здавалося надто різкою реакцією на якісь там трошки хвилястіші, ніж звичайно, води. Я заліз у легку куртку, яку відкупив у когось із команди вантажника, закріпив під нею «Теббіт» і «Рапсодію» й вислизнув у коридор.

Знову втручаємося, га?

Зовсім ні. Якщо ця балія збирається тонути, я хочу знати наперед.

Я пішов за звуком на рівень основної палуби й вийшов під дощ. Хтось із команди проминув мене, стискаючи незграбного бластера з довгим дулом.

— Що воно таке? — спитав я її.

— Або я знаю, семе, — вона наділила мене похмурим поглядом і смикнула головою до корми. — Головна панель показує порушення цілісності у вантажному. Може, то лисокрил намагається забитися всередину й перечекати шторм. Або ні.

— Допомогти?

Вона повагалася, тінь підозри на мить з’явилася на її обличчі. Можливо, Джапаридзе щось говорив про мене, або їй сподобалося моє нещодавно набуте обличчя. Або вона просто боялася, і їй не завадив би товариш.

— Чом би й ні. Дякую.

Ми пройшли назад до вантажних відсіків і далі одним з мостиків, хапаючись за що-небудь, коли вантажник кренився.

Злива шмагала нас під несподіваними, дикими кутами. Сирена вередливо пищала над водою. Попереду, вздовж лівої секції вантажних відсіків, в раптовому насупленому мороці шквалу пульсував ряд червоних вогнів. Під миготливими сигнальними вогнями, з-під краю відкритого люка виднілося світло. Жінка з команди шикнула і вказала туди дулом бластера.

— Онде, — вона рушила вперед. — Там хтось є.

Я глянув на неї.

— Або щось. Ох уже ж ці лисокрили, га?

— Так, але для того, щоб понатискати кнопки, лисокрил має бути доволі нетупий. Зазвичай вони просто закорочують систему шишкою на дзьобі й сподіваються, що тоді їх впустить. І я не відчуваю запаху горілого.

— Я теж, — я оцінив простір на мостику й вантажні відсіки, що здіймалися над нами. Витяг «Рапсодію» і накрутив її на максимальне розсіювання променя. — Добре, будьмо розважливі. Дай мені зайти першому.

— Я мусила б…

— Я так і думав. Але я заробляв таким на життя. Тож я пригощаю. Постій тут, стріляй у все, що вийде з того люка, якщо я перед тим не погукаю.

Я пішов до люка так обережно, як мені дозволяла хитка підлога, і оглянув замковий механізм. Там начебто не було жодних пошкоджень. Двері висіли прочинені на кілька сантиметрів — можливо, їх розкрило на таку ширину нахилом вантажника під шквалом.

Після того, як невідомий ніндзя-пірат подолав замок, звісно.

Дякую за уточнення.

Я виключив зі слуху шквал і сигналізацію. Прислухався до руху на іншому боці, накрутив нейрохімію так сильно, щоб почути важке дихання.

Нічого. Нікого.

Або хтось навчений бойовій непомітності.

Та стули ж ти пельку.

Я обережно пхнув ногою край люка. Завіси були врівноважені до волосинки — вся маса важко розкрилася назовні. Не давши собі часу подумати, я заскочив у пройму, вишукуючи мішень для «Рапсодії».

Нічого.

По всьому вантажному приміщенню блискучими рядами стояли діжки заввишки до пояса. Проміжки між ними були завузькі навіть для дитини, не кажучи вже про ніндзю. Я підійшов до найближчої й прочитав наліпку. Добірний «Екстракт люмінесцентної ксеномедузи Шафранових морів», прямий холодний віджим. Олія сіткомедузи, модно промаркована для завищення ціни. За сприяння нашого підприємливого фахівця з економічної аскетичності.

Я засміявся й відчув, як напруга витікає з мене.

Нічого, але…

Я понюхав.

Був якийсь запах, ледь вловимий у металічному повітрі вантажного відсіку.

Побув і зник.

Чуття чохла з Нового Хоко були досить гострі, щоб ледь-ледь вловити його присутність, але коли знаєш, що він є і свідомо намагаєшся його визначити, запах зникає. Мене хтозна-чому освітила спалахом згадка про дитинство, якийсь нетипово щасливий образ тепла і реготу, який я не зміг приписати якомусь конкретному спогадові. Чим би там не пахнуло, я знав цей запах дуже близько.

Я сховав «Рапсодію» і подався назад до люка.

— Тут нічого немає. Я виходжу.

Я виступив під теплі бризки дощу й наліг на двері, щоб зачинити їх. Вони замкнулися й заклацнулися на замки, солідно бемкнувши засувами, відрізавши мене від будь-якого запаху минулого, що я його вловив. Різке червонясте сяйво над головою згасло, а сигналізація, що стала непомітною фоновою константою, раптом стихла.

— Що ти там робив?

То був підприємець. Його обличчя затверділо від злості. Поруч стояв охоронець. Кілька чоловік із команди скупчилися позаду. Я зітхнув.

— Перевіряв ваші інвестиції. Усе запечатане й убезпечене, не хвилюйтеся. Схоже, що замки відсіку глюкнули. — Я глянув на жінку з команди з бластером. — Або якийсь надто розумний лисокрил таки був заліз, а ми його шугнули. Знаю, що надії мало, але у вас на борту ніде нема нюхача?

— Нюхача? Тобто, такого, як у поліції? — Вона похитала головою. — Не думаю. Можна спитати капітана.

Я кивнув.

— Ну, гаразд, як я вже сказав…

— Я поставив тобі запитання.

Напруга в рисах підприємця вже сягнула рівня гніву. Охоронець при його боці зиркав на мене на знак підтримки.

— Ага, і я відповів. А тепер, якщо дозволите…

— Ти нікуди не підеш. Томасе.

Я зиркнув на охоронця до того, як він устиг послухатися команди.

Він застиг і переступив на іншу ногу. Я перевів очі на підприємця, борючись із сильною спокусою довести протистояння туди, куди воно прямує. Від сутички з дружиною жерця мені аж свербіло завдати комусь фізичної шкоди.

— Якщо цей бивень мене торкнеться, йому знадобиться операція. А якщо ти не заберешся з моєї дороги, то й тобі теж. Я вже сказав тобі, що твій вантаж цілий. Тому я пропоную тобі відступити вбік і вберегти нас обох від незручної сцени.

Він глянув на Томаса і, вочевидь, прочитав на його обличчі щось вказівне. Відійшов.

— Дякую, — я пропхався між скупченою за його спиною командою. — Хтось бачив Джапаридзе?

— Мабуть, на містку, — сказав хтось. — Але Іцуко правду каже, на «Гайдучій» нема нюхача. Ми не драні морські поліцаї.

Сміх. Хтось заспівав основну тему з експерїї з такою назвою, і решта підхопила її на кілька рядків. Я тонко всміхнувся й проліз повз них. Майже пішовши, я почув, як підприємець голосно вимагав негайно відчинити люк.

Що тут удієш.

Я все одно пішов шукати Джапаридзе. Якщо він і не допоможе, то хоч наллє.

Шквал пролетів далі.

Я сидів на містку, стежив на погодних сканерах, як він розчиняється на сході, й сподівався, що вузол у моєму нутрі зробить те саме.

Назовні небо прояснішало, а хвилі перестали штурхати «Гайдучу доньку» на всі боки. Джапаридзе відпустив аварійне посилення гравідвигунів, і вантажник повернув собі колишню остійливість.

— То скажи мені правду, семе, — він знову підлив мені міллспортського мішаного і вмостився на стілець з іншого боку навігаційного столу. — Ти придивляєшся до запасів сіткомедузячої олії?

Я звів брову.

— Ну, коли справді так, то це було доволі нездорове питання.

— Та нє, навряд, — він підморгнув і одним махом вихилив віскі. Відтоді, як стало зрозуміло, що погода дасть нам спокій, він дозволив собі трохи сп’яніти. — Той драний хрін. Про мене, можеш забрати його вантаж. Аби ти не намагався зняти його, поки він на «Гайдучій».

— Точно, — я підняв свою склянку до нього.

— То хто це?

— Га?

— Для кого ти водиш радаром? Якудзяки? Банди Трав’яного Обширу? Штука в тому…

— Арі, я серйозно.

Він блимнув на мене.

— Що?

— Подумай. Якщо я розвідник якудзи, а ти ставиш мені такі запитання, це заведе тебе до справжньої смерті.

— Ой, та лайно це краб’яче. Ти мене не вб’єш. — Він підвівся, нахилився до мене через стіл і зазирнув в обличчя. — Очі в тебе не такі. Я знаю.

— Справді?

— Так, а крім того… — він знову опустився на стільця й недбало махнув склянкою. — Хто поведе цю балію до новопештської гавані, коли я буду мертвий? Вона, знаєш, не така, як ті штучні інтелектики на «Шафрановій лінії». Коли-не-коли їй потрібен людський дотик.

Я знизав плечима.

— Думаю, що зміг би залякати когось із команди, щоб це зробили. Показав би їм твого димного трупа для стимуляції.

— Оце продумано, — він вискалився й знову потягся до пляшки. — Я б не здогадався так зробити. Але, як я вже сказав, я не бачу цього в твоїх очах.

— Бачив багато таких, як я?

Він наповнив наші склянки.

— Дядьку, та я був такий як ти. Я виріс у Новопешті, як і ти, і я був піратом — як і ти. Заробляв грабунками на маршрутах із Семивідсотковими Ангелами. Гімняні прибутки, вантажні глісери, що ходять Обширом. — Він помовчав і глянув мені в очі. — Мене впіймали.

— Оце кепсько.

— Так, то було кепсько. Забрали моє м’ясо і вкинули до сховища на три десятиліття, трохи менше. Коли я вибрався, мене могли зачохлити тільки в ні до чого не прошите тіло якогось наркомана. Мої рідні всі повиростали, перессали, або, знаєш, повмирали чи що. Я мав доньку, їй було сім років, коли я пірнув, так вона стала на десять років старша за чохол, що був на мені, коли я вийшов. У неї вже була власна родина, вона жила своїм життям. Якби я й знав, як мені з нею породатися, вона мене знати не хотіла. Я був просто тридцятирічним провалом в її очах. Те саме з її матір’ю, котра знайшла іншого чоловіка, завела дітей, ну, ти знаєш, як воно буває. — Він перехилив своє віскі, здригнувся й глянув на мене несподівано сльозавими очима. Налив собі ще одну. — Мій брат загинув, розбившись на жучку через кілька років, як мене забрало. Не мав страховки, не мав жодного способу перечохлитися. Сестра й сама побула на збереженні, запірнула через десять років після мене й не могла вийти раніше, ніж ще через двадцять. Був ще інший брат, народився за кілька років по тому, як я пішов — я не знав, що йому казати. Мої батько й мати розійшлися — він помер перший, скористався своїм полісом на перечохлення і подався кудись бути знову молодим, вільним і одиноким. Не схотів чекати на неї. Я пішов її навідати, але вона тільки те й робила, що глипала у вікно з усмішкою на обличчі, та все повторювала, що скоро, скоро настане і її черга, скоро. У мене аж дрижаки шкурою пробігли.

— Тож ти повернувся до тих Ангелів.

— Добре вгадав.

Я кивнув. То був не здогад, а лейтмотив, що проходив крізь життя десятка знайомих часів моєї новопештської молодості.

— Так, Ангели. Вони прийняли мене назад, а за той час піднялися в курнику на кілька щаблів. Було там скількись тих самих хлопців, з якими я колись бігав. Вони бомбили зсередини аероплави на рейсах до Міллспорта. Добрі гроші, а з метовою залежністю, яку я мусив утримувати, мені це було потрібно. Потерся з ними десь два-три роки. І знову впіймали.

— Та ну? — я присилував себе, щоб бодай трохи вдати здивування. — І скільки дали цього разу?

Він усміхнувся, як людина перед вогнищем.

— Вісімдесят п’ять.

Ми трохи посиділи в тиші. Нарешті Джапаридзе налив ще віскі й сьорбнув зі своєї склянки так, ніби йому не дуже й хотілося.

— Цього разу я втратив усіх назавжди. Яке б там друге життя не дісталося моїй матері — я його пропустив. І вона вирішила відписатися від третього заходу, а тільки організувала собі збереження із вказівками зачохляти її в орендовані чохли на родинні події за списком. Звільнення її сина Арі з карного збереження в тому списку не було, тож я зрозумів натяк. Брат і досі був мертвий, сестра вийшла, поки мене не було, і подалася на північ за кілька десятиліть до того, як я знову вийшов. Не знаю, куди саме. Може, шукати свого батька.

— А родина доньки?

Він засміявся й знизав плечима.

— Донька, онуки. Дядьку, я відстав від них ще на два покоління, тож навіть не намагався наздоганяти. Я просто взяв усе, що мав, і подався з ним геть.

— І що ж ти мав? — я кивнув на нього. — Цього чохла?

— Так, цього чохла. Мені нарешті перепало дещо таке, що можна назвати удачею. Він належав якомусь капітану скатолова, котрого накрили за браконьєрство у морських угіддях Перших родин. Хороший, надійний чохол, добре доглянутий. Прошитий корисний морехідний софт, а ще якась дивна чуйка на погоду. Він ніби намалював мені майбутній кар’єрний шлях. Я взяв позику на корабель, заробив трохи. Узяв більший корабель, заробив ще більше. Узяв «Гайдучу». Маю тепер в Новопешті жінку. Дивлюся, як росте двійко малих.

Я іронічно підняв склянку.

— Мої вітання.

— Так, як я сказав, мені пощастило.

— І ти мені розповідаєш для того, щоб?..

Він нахилився вперед і глянув на мене.

— Ти знаєш для чого.

Я придушив усмішку. Він був не винен, він не знав. Він робив усе, що міг.

— Добре, Арі. От що я скажу, я відлипну від твого вантажу. Я піду рівнішою стежкою, закину піратство й заведу родину. Дякую за пораду.

Він похитав головою.

— Я не кажу тобі нічого такого, чого б ти вже не знав, семе. Просто нагадую, та й усе. Життя, воно як море. У ньому бігає припливна хвиля від трьох місяців, і коли ти дозволиш, вона відірве тебе від усіх і всього, що було тобі небайдуже.

Звісно, його була правда.

Але як пророк істини він трохи запізнився.

За кілька годин вечір наздогнав «Гайдучу доньку», що прямувала своїм вигнутим на захід курсом. Сонце розділилося навпіл, наче тріснуте яйце, розійшлося обабіч східного Хотея, і червонясте світло потекло обрієм в обидва боки. Похилий підйом берегової лінії Кошутської затоки вимальовувався масивною чорною основою картини. Високо вгорі тоненький хмарний покрив світився, як повна лопата розжарених монет.

Я уникав передніх палуб, де решта пасажирів зібралася подивитися на захід — навряд чи мене радо привітали б, враховуючи мої сьогоднішні виступи. Натомість я пробрався назад одним із вантажних містків, знайшов драбину й виліз на вантажний контейнер. Там був вузький місток, і я всівся на всю його скромну ширину, схрестивши ноги.

Я не процвиндрив свою молодість так само йолопувато, як Джапаридзе, але результат не надто різнився. Я перескочив пастки тупих злочинів і покарання у збереженні в ранньому віці, але ледь-ледь. На той час, коли я досяг старшого підліткового, я проміняв свої зв’язки з новопештськими бандитами на набір до морської піхоти Світу Гарлана — якщо й бути в банді, то нехай вже в найбільшій на районі, а до морпіхів ніхто не доривався. Якийсь час це здавалося розумним ходом.

Сім однострійних років тією дорогою, і по мене прийшли вербувальники Корпусу. Стандартний аналіз викинув мене на вершечок їхнього короткого списку, і мене запросили зголоситися на посланську обробку. Від такого запрошення не відмовлялися. За кілька місяців я полетів з планети, і тоді почали з’являтися розриви. Якийсь час десь далеко, перенесений голококидком просто в бій десь на Заселених планетах, тоді скількись часу у військовому збереженні й віртуальних середовищах до наступного разу. Час прискорювався, сповільнювався, втрачав сенс на міжзоряній відстані. Я почав забувати своє попереднє життя. Відпустки додому траплялися нечасто і щоразу приносили відчуття недоречності, а це віднаджувало мене від того, щоб повертатися так часто, як я міг би.

Поки я був посланцем, увесь Протекторат був моїм гральним майданчиком — коли вже так, то чом би не побачити якісь його куточки, міркував я собі тоді.

А потім Інненін.

Коли йдеш із посланців, то маєш дуже обмежений вибір подальшої кар’єри. Ніхто не довірить тобі позику, і тобі прямим текстом закону ООН заборонено обіймати посади в корпораціях або на держслужбі. Твій вибір, окрім простої бідності, падає десь між війною і злочином. Злочини безпечніші й простіші.

Разом з кількома колегами, котрі теж вийшли у відставку з Корпусу після провалу на Інненіні, я залишився на Світі Гарлана, крутячись неподалік від правоохоронців і злочинної дрібноти, з якими вони гралися в квача. Ми набивали репутацію, трималися на кілька кроків попереду й змітали всіх, хто стояв проти нас, наче ангельський вогонь.

Моя спроба родинного возз’єднання й почалася погано, а потім взагалі покотилася коту під хвіст. Закінчилося криками й плачем.

Я завинив у цьому не менше за них. Мати й сестри вже стали напівчужими й незнайомими, а спогади про зв’язок, що колись нас поєднував, розмилися до нерозбірливості, ставши тлом для яскравих і чітких спогадів з посланської пам’яті. Я не слідкував за ними, не знав, на якому вони світі. Найпримітнішою новиною був материн шлюб із вербувальником Протекторату. Я зустрівся з ним тільки раз і зразу захотів убити. Певно, почуття було взаємне. В очах родини я переступив якусь межу. А ще гірше було те, що вони мали рацію — ми розходилися тільки в тому, де саме проходила та межа. Для них вона намертво прилипла до кордону між моєю військовою службою в Протектораті й переходом у несанкціоновану діяльність з метою збагачення. Для мене вона пролягала в якомусь менш визначеному періоді під час служби в Корпусі.

Але хіба ж це можна пояснити тому, хто там не був?

Я намагався, але недовго. Очевидний і безпосередній біль, який від цього відчувала мати, одразу змусив мене припинити. Такого лайна їй не треба було.

Сонце на обрії залишило по собі лиш нерозтоплені залишки. Я глянув на південний схід, приблизно в бік Новопешта, де густіла темрява.

Я не заскакуватиму до них по дорозі.

Шкірясте плескання крил біля мого плеча. Я глянув угору й помітив зеленувато-чорного в останніх променях сонця лисокрила, що кружляв над вантажним трюмом, лігши на крило. Він облетів мене кілька разів, а тоді сів на мостик на нахабній відстані за пів десятка метрів від мене. Я поволі розвернувся, щоб роздивитися. На іншому боці Кошута вони не так часто збиваються у зграї й ростуть більші за тих, яких я бачив у Драві, а цей екземпляр мав добрий метр від кігтів на перетинках до дзьоба. Досить великий, щоб я втішився тим, що був озброєний.

Він склав шершаві крила, підняв плече в мій бік і оцінив мене одним неблимним оком. Ніби чогось чекав.

— Чого вирячився?

Довгу мить лисокрил стояв тихо. Тоді вигнув шию, розправив крила й кілька разів заверещав на мене. Коли я не ворухнувся, він знову вмостився і схилив голову, зацікавлено стежачи.

— Я не збираюся з ними зустрічатися, — сказав я йому трохи згодом. — Не намагайся мене переконати. Минуло надто багато часу.

Але все одно — поки навколо швидко густів морок, я знову відчув ту сверблячку за родиною, як і тоді, біля вантажного контейнера. Щось подібне на тепло з минулого.

Щось подібне на несамотність.

На відстані п’яти метрів один від одного ми з лисокрилом насуплено перезиралися, доки впала ніч.

Розділ двадцять перший

Після наступного полудня ми зайшли до новопештської гавані й підповзли до причалу з ретельною обережністю. Увесь порт був забитий аероплавами та іншими суднами, що рятувалися від грізних бурхливих вод у східній частині затоки, а софт управління портом розташував усіх згідно з якоюсь контрінтуїтивною математичною схемою, для якої в «Гайдучої доньки» не було інтерфейса. Джапаридзе вів судно вручну, проклинаючи машини взагалі й штучний інтелект Портової адміністрації персонально, і ми петляли в хаотичній для людського ока гущавині кораблів.

— Онови оце, а тоді ще оте, біс їх бери. Якби я хотів стати драним техноботаном, то знайшов би роботу між списантів.

Як і мене, його ятрило легеньке, але настирне похмілля. Ми розпрощалися на містку, я спустився на передню палубу, жбурнув торбу на берег, коли автозахвати ще підтягували нас до нього, і перестрибнув з поручня на пристань через вужчу смугу води. На мене зиркнули кілька перехожих, але загальної уваги я не привернув. На обрії кружляв шторм, гавань була вщерть забита, і портова служба безпеки мала чим перейматися, тож і не звернула уваги на таку безвідповідальну висадку деяких пасажирів. Я підібрав торбу, закинув її на плече і влився в ріденький пішохідний потік на пристані. Спека накрила мене мокрим рядном. За кілька хвилин я вийшов з прибережного району, стікаючи потом, і махнув рукою автотаксі.

— До внутрішньої гавані, — сказав я. — Чартерний термінал, і поквапся.

Таксі розвернулося й поїхало магістралями. Навколо мене розкривався Новопешт.

Він дуже змінився за ті кілька століть чи скільки я до нього не повертався. Місто, в якому я виріс, було приземкувате, як рельєф місцевості, на якому його збудовано, воно розповзалося штормотривкими низькопрофільними будівлями й супербульками по перешийку між морем і величезним застояним озером, яке пізніше стане Трав’яним Обширом. Тоді в Новопешті гуляв аромат бела-трави й сморід різноманітних об’єктів промислового виробництва, яке працювало на нього, і все це нагадувало суміш парфумів і тілесного запаху дешевої шльондри. Здихатися їх обох було неможливо, поки не виїдеш з міста.

Отакі юнацькі спогади.

Коли Виселення відійшло в історію, місто повернулося до відносного процвітання і росло далі, аж до внутрішнього берега над Обширом, уздовж довгої вигнутої берегової лінії, а також угору до тропічного неба. Висота будівель у центрі Новопешта підскочила, спираючись на чимдалі сильнішу впевненість у технології контролю за штормами і свіжонарослих грошовитих представників середнього класу, яким треба було жити поблизу об’єктів своїх інвестицій, але котрі не бажали їх нюхати. На той час як я вступив у посланці, законодавство в галузі охорони довкілля вирішило найгостріші проблеми з якістю повітря на рівні землі, а в центрі стояли хмарочоси, що могли посперечатися з будь-чим збудованим у Міллспорті.

Після того мої гостини стали нечастими, і я вже не надто придивлявся до міста, тож і не помітив, коли саме ця тенденція почала змінюватися на протилежну і чому. Я тільки бачив, що тепер на півдні є райони, куди повернувся сморід, а чудесні нові забудови вздовж морського берега й Обширу сипалися кілометр за кілометром, перетворюючись на повзучу пошесть, що перетворювала будинки на бараки. У центрі на вулицях тинялися жебраки, а коло більшості великих будівель стояла охорона. Виглядаючи в бокове вікно автотаксі, я вловив луну тієї роздратованої напруги, з якою люди ходили вулицями, і якої ще не було сорок років тому.

Ми перетнули центр по піднятій над основною дорогою пріоритетній лінії, від чого цифри на таксометрі закрутилися так, що їх аж розмивало. Але це тривало недовго — за винятком одного чи двох лискучих лімузинів і розсипу таксі, ми їхали піднятою над землею дорогою так, ніби її для нас резервували, а коли ми вибралися на основне шосе до Обширу, тариф знову повернувся до притомних величин. Ми попетляли геть від району висотної забудови й поїхали через халупи, малоповерхове житло, що притислося до магістралі. Цю історію я вже знав від Шегешвара. Поки мене не було, розчищене місце біля насипу обабіч дороги розпродали, а попередні обмеження департаменту здоров’я і безпеки скасували. Я мельком побачив голого дворічного малого, котрий чіплявся руками за огорожу на пласкому даху, заворожений ревінням дорожнього руху, що пролітав за два метри від його обличчя. На іншому даху, далі по дорозі, двоє ненабагато старших дітей запускали саморобні ракети, що не влучали в нас і падали десь позаду.

Попереду вигулькнув поворот до внутрішньої гавані. Автотаксі пішло в нього з автоматичною проворністю, проминуло кілька смуг і сповільнилося до більш людської швидкості. Ми поїхали спіральною дорогою через район бараків і вниз, до країв Трав’яного Обширу. Не знаю, чому так запрограмовано — можливо, щоб я міг насолодитися прекрасним краєвидом. Дивитися на сам термінал, сталевокостий і витягнутий угору, вкритий блакитним ілюмінієм і склом, було доволі приємно. Дорога пробігала крізь нього, як волосінь крізь поплавок.

Ми плавно заїхали всередину, і таксі видало мені суму блискучими ліловими цифрами. Я згодував йому чип, почекав, поки двері відімкнуться, й виліз у криту кондиціоновану прохолоду. Поодинокі фігури тинялися туди й сюди або сиділи на місці, або жебрали, або чекали на щось. Уздовж однієї стіни вишикувалися стійки чартерних підприємців, їх вінчали й підтримували соковито-барвисті голограми, які в більшості випадків ішли в комплекті з віртуальним конструктом для обслуговування клієнтів. Я вибрав стійку з живою людиною — старшим підлітком, який горбився над столом і вовтузився з недавно вживленими роз’ємами на шиї.

— Вас можна найняти?

Він звернув на мене каламутні очі, не підвівши голови.

— Мамо.

Я вже хотів ляснути його, коли до мене дійшло, що то не була якась химерно замаскована образа. Він мав зашиту внутрішню комунікацію і просто не клопотався про те, щоб придушувати голосовий дубляж. Його очі на мить перемкнулися на середню відстань, поки він слухав відповідь, а тоді знову звернулися до мене, зосередившись трошечки більше.

— Куди хочете їхати?

— Пляж Вчира. В один бік, залишуся там.

Він вичавив либу.

— Ага, Вчира простягається на сімсот кілометрів, семе. Куди на Вчирі?

— На південний край. На Смугу.

— Сорстаун, — він із сумнівом обвів мене очима. — Ви серфер?

— А я схожий на серфера?

Вочевидь, на це питання не було безпечної відповіді. Парубійко хмуро знизав плечима й відвів погляд, його очі потягло вгору, коли він знову звернувся до внутрішньої прошивки. За хвилинку з портового боку терміналу надійшла міцна з виду білявка в обрізаних фермерських штанях і вицвілій футболці. Їй було за п’ятдесят, і життя посікло її навколо очей і рота, але обрізані штани відкривали ноги плавчині, і трималася вона прямо. Футболка проголошувала «Дайте мені роботу Міці Гарлан — і я впораюся лежачи». Її чоло легенько вкривав піт, а на пальцях виднілися сліди якогось бруду. Вона простягнула до мене суху й мозолисту долоню.

— Сьюзі Петковськи. Це мій син, Михаїл. То ви просите завезти вас на Смугу?

— Я Мікі. Так, скоро можна буде вирушити?

Вона знизала плечима.

— Я розібрала одну з турбін, але це плановий огляд. Десь за годину, або пів години, якщо вам начхати на тести і перевірки.

— Нехай буде година. Мені все одно ще треба де з ким зустрітися. Скільки візьмете?

Вона втягла повітря крізь зуби. Глянула на довгий ряд стійок конкурентів і відсутність клієнтів.

— Сорстаун далеченько. На нижньому краю Обширу. Багаж маєте?

— Увесь перед вами.

— Тоді візьму двісті сімдесят п’ять. Знаю, що вам треба в один бік, але мені все одно треба повертатися. І мій день на тому закінчиться.

Ціна була зависока, і просто просилася, щоб її збили до двохсот п’ятдесяти. Але за свою поїздку через місто в таксі я заплатив трохи менше за двісті, тож знизав плечима.

— Гаразд. Начебто справедливо. Покажете мені свій транспорт?

Глісер Сьюзі Петковськи був доволі стандартний — тупоносе двадцятиметрове судно з подвійною турбіною, що набагато більше заслуговувало назви «аероплав», ніж будь-який із тих велетенських кораблів, що орють морські маршрути Світу Гарлана. Тут не було антигравітації, що додавала плавучості, а тільки двигуни й армована спідниця, — різновид найпростішого транспорту, що його будували на Землі в додіаспорні часи. Попереду був салон на шістнадцять місць, а позаду — місце для вантажу. Обгороджені містки обабіч надбудови від рубки до корми. На даху пілотської капсули стояла лиха з виду ультравіброгармата на дешевій автоматичній турелі.

— І часто для неї трапляється робота? — спитав я, киваючи на здвоєне дуло зброї.

Вона з тренованою легкістю вискочила на капот розкритої турбіни, а тоді серйозно глянула на мене згори.

— На Обширі й досі є пірати, якщо ви про це питаєте. Але то здебільшого дітвора, і здебільшого накидана метом так, що з вух тече, або, — вона мимохіть озирнулася на будівлю терміналу, — дротники якісь. Усі проекти з реабілітації згорнули після того, як їм відрізали фінансування, і в нас тепер великі проблеми на вулицях, які виливаються в бандитизм. Але ніколи не трапляється нічого, вартого галасу. Зазвичай вони відлипають після кількох застережних пострілів. Я б на вашому місці не хвилювалася через це. Хочете залишити свій рюкзак у каюті?

— Ні, все гаразд, він не важкий, — я залишив її з турбіною і відійшов до тінистої частини пристані, де порожні ящики й каністри лежали навалені без особливої турботи. Я присів на чистіший ящик і розкрив рюкзак. Перебрав свої телефони й знайшов один невикористаний. Набрав місцевий номер.

— «Південні активи», — сказав андрогінний синтетичний голос. — У зв’язку з…

Я наклацав чотирнадцять цифр таємного коду. Голос потонув у статичному шипінні і все затихло. Тоді була довга пауза, а за нею — знову голос, цього разу людський. Чоловік, котрого неможливо не впізнати. Обірвані склади й розчавлені голосні новопештського діалекту аманглійської, такого ж різкого, як під час нашої першої зустрічі на вулицях міста ціле життя тому.

— Ковачу, в яку сраку тебе засмоктало?

Я мимохіть вишкірив зуби.

— Здоров, Раде. Мені теж приємно тебе чути.

— Минуло три драних місяці, дядьку. В мене тут не готель для домашніх улюбленців. Де мої гроші?

— Минуло два місяці, Радуле.

— Більше, ніж два.

— Минуло дев’ять тижнів — і це моя остання пропозиція.

Він засміявся в слухавці — звук нагадав мені лебідку траулера, що швидко розкручується.

— Гаразд, Таку. То як твоя подорож? Риби наловив?

— Наловив, — я торкнувся кишені, де зберігав кортикальні пам’яті. — Тут, зі мною, як і обіцяв. У консервних бляшанках, щоб легше везтися.

— Аякже. Не тягти ж необробленими. Уяви той сморід. Та ще через три місяці.

— Два.

Траулерна лебідка знову закрутилася.

— Я думав, ми погодили дев’ять тижнів. То ти нарешті в місті?

— Так, дуже близько.

— Заскочиш?

— Знаєш, отут якраз проблема. Дещо сталося, тож я не можу. Але я не хотів би, щоб ти сидів без риби…

— Я теж не хотів би. Твоя остання партія довго не протрималася. Вони тепер ледве годяться до вжитку. Мої хлопці кажуть, що я з глузду з’їхав, що й досі таке влаштовую, але я кажу їм — Такеші Ковач зі старої школи. Він сплачує борги. Ми зробимо, що він просить, а коли він нарешті знову з’явиться на поверхні, то вчинить по справедливості.

Я вагався. Відкалібровувався.

— Я зараз не можу віддати тобі гроші, Раде. Не можу світитися у великій транзакції. І тобі від неї буде не краще, ніж мені. Треба трохи часу, щоб з усім розібратися. Але можеш узяти рибу, якщо надішлеш когось, щоб забрав її за наступну годину.

Тиша вповзла на лінію. Я розтягував гумку свого боргу до точки розриву, і ми обидва розуміли це.

— Слухай, у мене тут чотири. На одну більше, ніж чекали. Можеш забрати їх зараз усі. Можеш вставити їх без мене, використати їх як захочеш або не чіпати, якщо мій кредит справді вичерпався.

Він нічого не сказав. Його присутність на лінії гнітила, як волога спека, що сунулася з Трав’яного Обширу. Посланське чуття сказало мені, що гумка почала рватися, а посланське чуття рідко помиляється.

— Гроші будуть, Раде. Накинь пені, якщо хочеш. Щойно я розгребу оте інше лайно, ми повернемося до справи, як завжди. Це абсолютно тимчасово.

Знову нічого. Тиша вже починала тоненько співати смертельну пісню зачепленого й натягнутого дроту. Я подивився вдалечінь через Обшир, ніби міг роздивитися його там і зазирнути в очі.

— Він би тебе дістав, — прямо вивалив я. — Ти це знаєш.

Тиша побула ще мить, а тоді урвалася. Шегешварів голос бринів од удаваної бадьорої бурхливості.

— Про що ти говориш, Таку?

— Ти сам знаєш. Наш друг, що збував мет, колись дуже давно. Ти побіг слідом за рештою, Раде, але з твоєю ногою ти б нізащо не втік. Якби мене між вами не було, він би тебе дістав. Ти це знаєш. Усі розбіглися, а я лишився.

Я почув, як він видихнув по той бік, ніби щось розмоталося.

— Значить, — сказав він, — пеня. Скажімо, тридцять відсотків.

— Звучить прийнятно, — збрехав я за нас обох.

— Так. Але я думаю, що твою попередню партію доведеться викинути з меню. Чого б тобі не приїхати сюди та не сказати своє традиційне прощальне слово, а ми обговоримо умови рефінансування?

— Не можу, Раде. Я ж казав, що я тут проскоком. За годину знову чухну. Зможу повернутись аж за тиждень чи й більше.

— Тоді, — я аж бачив, як він знизав плечима. — Ти не скажеш свого прощального слова. Не подумав би, що ти б хотів би таке пропустити.

— Я й не хотів би, — це було покарання, ще одна пеня зверху моїх добровільних тридцяти відсотків. Шегешвар мене прорахував — це ключова навичка в організованій злочинності, а він у своєму ділі був мастак. Кошутські гайдуки, може, й не мали характеру й витонченості північнішої якудзи, але загалом це та сама гра. Коли заробляєш вимаганням, то мусиш добре знати, як припекти людині. А як припекти Такеші Ковачу, було написано через усе моє минуле кривавими літерами. Навряд чи довелось би над цим довго думати.

— Тоді приходь, — тепло сказав він. — Вип’ємо разом, може, навіть, сходимо до Ватанабе на згадку про те, скільки часу спливло. І скільки саке спливло, хе-хе. Люльку візьмемо. Я хочу подивитися тобі в очі, друже. Хочу знати, що ти не змінився.

Обличчя Ласло, нізвідки.

Я довіряю тобі, Мікі. Придивися за нею.

Я глянув туди, де Сьюзі Петковськи вже опускала капот на турбіні.

— Вибач, Раде. Справа надто важлива, щоб бавитися. Якщо хочеш мати рибу, пришли когось до внутрішньої гавані. Чартерний термінал, сьомий причал. Я пробуду тут годину.

— Ніякого, значить, прощального слова?

Я скривився.

— Ні. Часу нема.

Він хвильку помовчав.

— Я думаю, — нарешті мовив він, — що дуже хотів би зараз бачити твої очі, Такеші Ковачу. Мабуть, я приїду сам.

— Аякже. Було б добре зустрітися. Тільки встигни за годину.

Він завершив розмову. Я стиснув зуби й гупнув кулаком об сусідній ящик.

— Чорт. Чорт.

Придивися за нею. Дбай про її безпеку.

Так, так. Добре.

Я довіряю тобі, Мікі.

Та я почув тебе, трясця.

Дзвінок.

Якусь хвильку я тримав щойно використаний телефон біля вуха, наче йолоп.

Тоді до мене дійшло, що звук долинав з розкритого пакунка поруч мене. Я нахилився й витяг три чи чотири телефони, перш ніж знайшов той, в якого горів екран. Цей я вже використовував, на ньому була зірвана пломба.

— Га?

Нічого. Зв’язок встановився, але звуку на лінії не було. Навіть статики. Мені в вухо лилася абсолютна чорна тиша.

— Агов?

І хтось прошепотів із темряви, ледь-ледь гучніше за напругу, яку я відчував під час попереднього дзвінка.

Скоріше

А тоді знову тільки тиша.

Я опустив телефон і глипнув на нього.

В Текітомурі я дзвонив тричі, використавши три телефони з пакунка. Я балакав з Ласло, Ярославом та Ісою. Щойно міг дзвонити будь-який із цих трьох апаратів. Щоб знати напевне, мені треба було лиш перевірити, кому і з якого я дзвонив.

Але не обов’язково.

Шепіт із темної тиші. Голос через незміриму відстань.

Скоріше

Я знав, чий то був телефон.

І хто мене викликав.

Розділ двадцять другий

Шегешвар тримав своє слово. За сорок хвилин по завершенні розмови кричущий червоно-чорний з відкритим верхом спортивний глісер із завиванням примчав з Обширу до гавані на незаконній швидкості. На пристані всі повивертали голови, щоб подивитися, як він прибуває. Таке судно з морського боку Новопешта без зайвих питань нарвалось би на миттєвий перехопний сигнал від Портової адміністрації й ганебно заглушені двигуни далеко від берега. Не знаю, чи внутрішня гавань була гірше оснащена, чи Шегешвар встановив у своїй мажорській іграшці дорогий протизахватний софт, а чи банди Трав’яного Обширу просто мали Портову адміністрацію в своїй кишені — в будь-якому разі, обширмобіль не заглох. Натомість він круто повернув, піднявши вгору бризки, а тоді помчав прямо до проміжку між причалами номер шість і сім. За десяток метрів від них він вимкнув двигуни й просунувся на інерції. Шегешвар, який був за кермом, помітив мене. Я кивнув і підняв руку. Він помахав у відповідь.

Я зітхнув.

Ці справи між нами тягнуться через цілі десятиліття, але вони не схожі на бризки, які вибив з води Радул Шегешвар, прибувши до гавані. Вони не падають назад без сліду, а натомість висять у повітрі, як піднята пилюка за Шарійським пустельним катером, і якщо розвернутися й поїхати у власне минуле, то можна добряче нею закашлятися.

— Здоров, Ковачу!

Вигук той був радісний і по-злому гучний. Шегешвар підвівся в рубці, не відпускаючи керма. Широкі, як крила мартина, окуляри прикривали його очі від сонця й свідомо заперечували міллспортську моду на ультратехнологічні лінзи завширшки з палець. Його торс огортала тонка, мов папір, вручну доведена райдужна куртка зі шкіри болотяної пантери. Він знову помахав і вискалився. Причальний трос вистрілив із носа човна з металічним деньком. Він розмотувався за гарпуном, не сумісним із будь-яким гніздом уздовж пристані, і той гарпун увігнався у вічнобетон на пів метра нижче від місця, де я стояв. Глісер підтягнувся до берега, і Шегешвар вискочив з рубки на носа і став там, дивлячись на мене вгору.

— Прокричи моє ім’я ще кілька разів, — спокійно попросив його я. — На випадок, якщо хтось не почув за першим разом.

— Ой-ой, — він нахилив голову й широко розвів підняті руки, просячи пробачити його жестом, в який ніхто б усе одно не повірив. Він ще сердився на мене. — Пробач мою щиру та відкриту натуру. То як тебе теперечки називають?

— Забудь. Стоятимеш там увесь день?

— Не знаю, а ти мені руку даси?

Я нахилився. Шегешвар ухопився за простягнуту руку й підтягнувся вгору, на пристань. Коли я витягав його, моєю рукою пробігли розпечені кольки, а тоді вони притихли до вогнистого болю. Я й досі виплачував за своє перерване падіння під гніздищем. Гайдук розправив бездоганно підігнану куртку й вибагливо пробіг рукою по чорному волоссю, що сягало плечей. Радул Шегешвар рано вибрався досить високо, щоб профінансувати клоновані копії тіла, в якому він народився, і обличчя, яке він носив під окулярами, було його власним — бліде всупереч клімату, вузьке й кістляве, жодної видимої ознаки японських пращурів. Воно вінчало струнке тіло, котре, наскільки я бачив, підбиралося до кінця третього десятка.

Шегешвар зазвичай проживав у кожному клоні від ранніх дорослих років до, за його власним виразом, того часу, коли не міг уже злягатись або битися, як належить. Я не знав, скільки разів він перечохлявся, тому що за часи, що минули від нашої спільної юності в Новопешті, я збився з ліку його справді прожитих років. Як більшості гайдуків — і мені — йому випало провести скількись часу на зберіганні.

— Гарний чохол, — сказав він, обійшовши навколо мене. — Дуже гарний. А що сталося з іншим?

— Довго розповідати.

— Тому ти не збираєшся, — він закінчив огляд і зняв окуляри. — Правильно?

— Правильно.

Він театрально зітхнув.

— Ти засмучуєш мене, Таку. Дуже засмучуєш. Ти стаєш такий самий неговіркий, як усі ті обісрані північні морди зі щілинами замість очей, з якими ти проводиш стільки часу.

Я знизав плечима.

— Я й сам наполовину обісрана північна морда зі щілинами, Раде.

— А й справді. Я забув.

Він не забув. Просто тиснув. Дещо не дуже змінилося з тих часів, коли ми зависали в «Ватанабе». Він тоді завжди затягував нас у бійку. Навіть справу з торгівцем метом придумав він.

— Всередині стоїть кавовий автомат. Візьмемо?

— Якщо треба. Знаєш, якби ти приїхав на ферму, то отримав би справжньої кави й цигарку з морської коноплі, вручну згорнуту на стегнах найкращих акторок голопорно, яких можна купити за гроші.

— Якось іншим разом.

— Ох, ти завжди такий до сраки мотивований, та? Як не посланці чи неоквеллісти, так якась інша всрана схема з особистою помстою. Знаєш, Таку, це, звісно, не моє діло, але хтось мусить тобі розказати, і виходить, що випало мені. Тобі пора зупинитися й понюхати траву, дядьку. Згадати, що ти живеш. — Він знову одягнув окуляри й сіпнув головою в бік терміналу. — Гаразд, ходімо вже. Кава з автомата, чом би й ні? Щось новеньке.

Повернувшись до прохолоди, ми посідали за столик біля скляних панелей, з яких простирався краєвид гавані. Півдюжини інших глядачів сиділи в тій самій зоні зі своїм багажем і чекали. Вгашений з виду чоловік в обривках ходив між ними, тримаючи напоготові тацю для кредитних чипів і розповідь про жорстоку долю для тих, хто міг зацікавитися. В повітрі висів легенький запах дешевого протибактеріального засобу, якого я не помічав раніше. Певно, нещодавно тут пройшлися роботи-прибиральники.

Кава була паскудна.

— От бачиш, — сказав Шегешвар, поставивши свою подалі й перебільшено скривившись. — Мені треба наказати, щоб тобі за такий напій ноги зламали.

— Можеш спробувати.

Наші очі на мить зійшлися. Він знизав плечима.

— То був жарт, Таку. Ти втрачаєш почуття гумору.

— Так, я беру за нього додатково тридцять відсотків. — Я сьорбнув свою каву, не змінюючи виразу обличчя. — Колись моїм друзям воно діставалося безкоштовно, але часи вже не ті.

Він дав моїм словам трохи повисіти, а тоді схилив голову й знову глянув мені у вічі.

— Вважаєш, що я повівся з тобою несправедливо?

— Думаю, що ти дуже зручно забуваєш справжнє значення слів «Ти щойно врятував мою сраку, дядьку».

Шегешвар кивнув, ніби не чекав меншого. Він опустив погляд на столик між нами.

— То старий борг, — тихо сказав він. — І доволі сумнівний.

— А тоді ти так не думав.

Воно сталося надто давно, щоб легко зринати в пам’яті. Ще до того, як почала діяти посланська обробка, воно розмивалося з кожним минулим десятиріччям. Ясніше за все я пам’ятаю сморід провулка. Лужні опади через завод з переробки бела-трави й злите мастило з гідравлічних систем.

Прокльони продавця мету й блиск довгого заточеного гака, яким він розтинав вологе повітря переді мною. Інші втекли, їхній юнацький ентузіазм до пограбування випарувався через різкий жах, якого нагнав той заточений сталевий гак, що розітнув ногу Радула Шегешвара від коліна через усе стегно. Решта повтікала з криками, всі помчали в ніч, наче вигнані екзорцистом демони, залишивши Радула волочитися самому й схлипувати на кожному метрі повільної втечі, і мене, шістнадцятирічного — стояти з порожніми руками проти тієї сталі.

Ходи сюди, гімно мале. — Дилер скалився до мене в мороці, майже нашіптував і наближався, блокуючи шлях до втечі. — Надумали виграти мене в моєму власному районі, диви які. Я тебе зараз розкрию і виверну, а тоді ти в мене жертимеш свої кишки, синку.

І тоді неначе хтось поклав мені холодні руки на шию — я вперше в житті зрозумів, що дивлюся на людину, котра вб’є мене, якщо я її не спиню.

Не наб’є, як батько, не підріже, як хтось із невправних бандюків, з якими ми щодень чубилися на вулицях Новопешта. Уб’є. Уб’є, а тоді, певно, виріже мою пам’ять і закине кудись у засмічені води гавані, де вона пролежить довше, ніж проживуть усі, кого я знаю, і хто знає мене. Саме та картина, той страх бути втопленим і забутим в отруйній воді, штовхнули мене вперед, змусили прорахувати дугу, якою пролетіла нагострена сталь, і збити його з ніг, коли він утратив рівновагу наприкінці свого маху згори вниз.

Тоді ми обидва полетіли в сльоту, сміття й аміачний сморід залишків переробного заводу. Я боровся з ним за той гак.

Забрав його.

Махнув рукою, і, скоріше з везіння, аніж із розрахунку, розітнув йому живіт.

Завзяття вийшло з нього, як вода з раковини. Він голосно забулькав, розширені очі прикипіли до моїх. Я теж дивився на нього, лють зі страхом і далі бухали у скронях, а кожен хімічний перемикач у моєму тілі закоротило. Я ледь усвідомлював, що зробив. Тоді він поплив назад і опав на купу гною. Він сидів на ній, ніби на улюбленому кріслі. Я спромігся підвестися на коліна. З обличчя й волосся стікала лужна сльота. Я піднімався, не випускаючи руків’я гака, а він дивився на мене, плямкав губами, а з горла рвалися відчайдушні мокрі звуки. Я глянув униз і побачив, що його нутрощі зачепилися за гак у моїй руці.

Мене наздогнав шок. Пальці мимохіть спазматично розчепірилися, і гак випав з руки. Я заточився, блюючи струменем. Його слабкі благання заглушило різке рикання з мого горла, з яким випорожнювався мій шлунок. Гарячий, настирний сморід свіжої гиді домішався до фонової задухи провулка. Мене зсудомило від сили позивів, і я впав у ту гидоту.

Гадаю, він був ще живий, коли я звівся на ноги й пішов допомогти Шегешварові. Його звуки супроводжували мене до виходу з провулка, а наступного дня в новинах повідомили, що він урешті стік кров’ю десь уже під ранок. А ті звуки ще кілька тижнів супроводжували мене скрізь, де було досить тихо, щоб я міг розчути свої думки. Більшу частину наступного року я через ніч прокидався з ними у вухах.

Я відвернувся. Скляні панелі терміналу знову стали чіткими. Сидячи навпроти, Шегешвар пильно за мною стежив.

Можливо, він теж пригадував. Бо скривився.

— То тобі не здається, що я маю право сердитися? Ти мовчки зникаєш на дев’ять тижнів, а мені випадає берегти твій мотлох й виглядати дурнем перед іншими гайдуками. А тепер ти хочеш посунути графік виплати? Знаєш, що б я за таке лайно зробив із будь-ким іншим?

Я кивнув. Пригадав із сухою іронією, як сам сердився на Плекса кілька місяців тому, коли стояв і помалу стікав рідинами синтетичного тіла в Текітомурі.

Е-е-е, нам треба перенести зустріч, Таку.

Мені тоді хотілося вбити його просто за те, як він це сказав.

— Ти думаєш, що тридцять відсотків — це несправедливо?

Я зітхнув.

— Раде, ти гангстер, і я, — махнув рукою, — не кращий. Не думаю, що котрийсь із нас багато знає про те, що справедливо, а що ні. Роби як хочеш. Я знайду гроші.

— Гаразд, — він і далі дивився на мене. — Двадцять відсотків. Це задовольнить твоє почуття комерційної доречності?

Я похитав головою й нічого не сказав. Витяг із кишені кортикальні пам’яті, простягнув їх стиснутими у кулаці.

— Ось. Ти прийшов по них. Роби з ними, що захочеш.

Він відштовхнув мою руку набік і тицьнув мені в обличчя сердитого пальця.

— Ні, друже мій. Я зроблю з ними те, що захочеш ти. Це послуга, яку я тобі надаю, і ти про це, трясця, не забувай. Так от, я сказав двадцять відсотків. Чесно?

Рішення сформувалося з нічого, швидке, як ляпас у потилицю. Розбираючи його пізніше, я не зміг встановити, що саме його спричинило, а тільки побачив, що знову ніби послухався того тихого голосу з темряви, що кликав мене прийти скоріше. На долонях наче раптом виступив колючий піт, і я жахнувся, що можу спізнитися на щось важливе.

— Я говорив серйозно, Раде. Сам вирішуй. Якщо ти втрачаєш обличчя перед своїми друзяками-гайдуками, то покинь це. Я зажбурну їх за борт десь посеред Обширу, і ми зможемо прикрити все це діло. Виставиш мені рахунок, а я знайду, як його сплатити.

Він скинув руки вгору в жесті, який скопіював з експерії про гайдуків на кшталт «Друзів Ірені Козми» та «Голосів ренегатів», ще коли ми були молоді. Коли я його побачив, мені довелося боротися з усмішкою. А може, я сміявся через швидко набігле, чіпке й схоже на наркотичне відчуття прийнятого рішення і його значення. У цю знаменну мить Шегешварів голос раптом загудів десь на межі свідомого сприйняття. Я відфільтровував його.

— Гаразд, до сраки все. П’ятнадцять відсотків. Ну ж бо, Таку. Це чесно. Якщо менше, то мої власні падлюки винесуть мене за те, що не впорався з управлінням. П’ятнадцять відсотків, згода?

Я знизав плечима й знову простягнув стиснутий кулак.

— Гаразд, п’ятнадцять. Вони тобі ще потрібні?

Він провів долонею по моєму кулаку, забрав пам’яті класичним спритним вуличним рухом і поклав їх до кишені.

— З тобою всратись, а не торгуватись, — гаркнув він. — Тобі ніхто такого не казав?

— Це ж комплімент, правда?

Він знову гаркнув, але цього разу без слів. Підвівся й обтрусив одяг, ніби ми з ним сиділи на тюкувальному причалі. Коли я встав слідом за ним, подертий чолов’яга з жебрацькою тацею націлився на нас.

— Ветеран зі списантів, — пробурмотів він. — Підсмажився, намагаючись зробити Нове Хоко безпечнішим у новому столітті, виносив чималі коопи. У вас…

— Ні, в мене нема грошей, — нетерпляче сказав Шегешвар. — Слухай, можеш забрати оцю каву, якщо хочеш. Вона ще тепла.

Він вловив мій погляд.

— Що таке? Я ж драний гангстер, так? Чого ж ти чекав?

Небо над Трав’яним Обширом наповнила простора тиша. Навіть рик турбін глісера здавався дріб’язком на тлі плаского порожнього рельєфу берега і скупчення вологих хмар над головою. Я стояв біля поручня і вдихав фірмовий аромат сирої бела-трави, а моє волосся прилизало до голови швидкістю нашого руху. Води Обширу були насичені різною всячиною, і прохід будь-якого судна збивав її на поверхню. Ми залишали за собою широкий слід посіченої рослинності й клубів сірої збовтаної води, яка вляжеться не раніш, як за добрих пів години.

Зліва від мене Сьюзі Петковськи сиділа в рубці й кермувала з цигаркою в одній руці, примруживши очі від диму й світла з хмарного неба. Михаїл був на іншому містку, повиснув на поручні, як довгий мішок з баластом. Він усю дорогу супився, промовисто виказуючи своє обурення тим, що змушений їхати з нами, а більше нічого. Час від часу він понуро чухав роз’єми на шиї.

Покинута тюкувальна станція вискочила спереду по правому борту — просто пара бульок-сараїв і потьмянілий пірс із дзеркального дерева. Ми раніше бачили інші станції, кілька з них були робочі й освітлені зсередини — вони навантажували великі автоматизовані баржі. Але то було поки наш курс не відірвався від приозерної забудови Новопешта. А так далеко від берега цей острівець завмерлої промисловості тільки посилював відчуття пустки.

— Торгівля травою закисла, га? — перекричав я турбіни.

Сьюзі Петковськи мельком глянула в мій бік.

— Що кажете?

— Торгівля травою, — прокричав я знову, махнувши рукою в бік станції, що ми залишили її за спиною. — Поганенька останнім часом, га?

Вона знизала плечима.

— Вона ніколи не була стабільною на такому хиткому ринку. Більшість незалежних вже давно видавили. Тут «Кошут-Союз» ходить на своїх великих мобільних платформах, обробляє й пакує прямо на борту. З ними важко конкурувати.

Така позиція була не нова. Сорок років тому, перед моїм відльотом, від Сьюзі Петковськи цього світу чулися такі самі флегматичні коментарі про економічну скруту. Та сама укріплена, прокурена витривалість, ті самі похмурі знизування плечима, ніби політика була якоюсь велетенською капризною погодною системою, проти якої нічого не вдієш.

Я повернувся до розглядання обрію.

Трохи згодом в лівій кишені задзвонив телефон. Я хвильку повагався, а тоді роздратовано сіпнувся, виловив його й притис до вуха.

— Так, кажи.

З туго скрученої електронної тиші виник привид якогось бурмотіння, сколихнувши безмовність парою крил, що кілька разів змахнули над головою. Натяк на голос. Слова потоком шепоту полилися мені у вухо.

часу лишилося небагато

— Так, ти казала, я пру так швидко, як тільки можу.

не зможу стримувати їх довше…

— Так, я працюю над цим.

працюєш зараз…

Це прозвучало як запитання.

— Так, я сказав…

тут крила… б’ються тисячі крил… і увесь світ розколотий…

Голос затухав, як погано налаштований канал, коливався, тріпотів і знову замовкав.

розколотий від краю до краю… це прекрасно, Мікі…

І все.

Я почекав, а тоді опустив телефон і зважив його на долоні.

Скривився й запхнув назад до кишені.

Сьюзі Петковськи зиркнула на мене.

— Погані новини?

— Можна й так сказати. Швидше рухатися не можна?

Вона вже знову стежила за водою попереду. Запалювала нову цигарку однією рукою.

— Якщо безпечно, то не можна.

— А скільки коштуватиме небезпека?

— Десь удвічі більше.

— Гаразд. Так і робіть.

Хмура вузенька усмішка підібралася до її губ. Вона знизала плечима, затушила цигарку й заклала її за вухо. Тоді потяглася до пультів рубки й потикала в кілька екранів. Масштаб на локаторі збільшився до максимуму. Вона прокричала щось до Михаїла на мадярському вуличному діалекті, який за той час, що мене не було, віднесло течією надто далеко, і я не вловив нічого, крім суті. «Іди вниз і не лізь до…» чогось. Він ненависно зиркнув на мене, а тоді відліпився від поручня і подався в каюту.

Вона повернулася до мене, але очей з пульта майже не зводила.

— Ви теж. Краще підіть та сядьте. Я наддам швидкості, й нас гарантовано трохи покидає на хвилях.

— Я можу триматися й тут.

— Так, але я була б спокійніша, якби ви були з ним. Я тут не зможу дуже відволікатися, а там ви матимете з ким поговорити.

Я знову подумав про обладнання, яким, як я бачив, напханий салон.

Навігаційні примочки, пульт розваг, налаштування струму. Дроти й гнізда. Я також пригадав поведінку того пацана — те, як він чухав роз’єми на шиї, і ту зсутулену нецікавість до всенького світу. Все склалося в картину, на яку я раніше не звертав уваги.

— Аякже, — сказав я. — Завжди добре з кимось поговорити, так?

Вона не відповіла. Можливо, вже поринула в барвисті зображення з локатора, що сканував наш курс через Обшир, або загрузла в чомусь іншому. Я залишив її наодинці з тими думками й подався на корму.

Турбіни над моєю головою зайшлися оскаженілим виском.

Розділ двадцять третій

Час на Трав’яному Обширі стоїть на місці.

Починається з того, що помічаєш деталі — вигнуті корені заростей цепеша, що проринали на поверхню, як напівзогнилі кістки якогось велетенського втопленого гуманоїда, випадкові чисті ділянки води, де бела-трава не зволила рости, і де видно вниз до блідо-смарагдового піщаного дна, пологу смугу прибою. Може, десь трапиться побачити закинутий, кількасотлітній каяк збирача, ще не повністю порослий мохом Сакате. Але таких видовищ небагато, і вони розкидані далеко одне від одного, тож із часом погляд зосереджується на великому пласкому обрії, а після того вже скільки не намагайся зосередитися на ближчих деталях, а погляд ніби сильною течією знову тягне вдалечінь.

Сидиш і слухаєш мірний звук двигунів, бо більше нічим зайнятися. Стежиш за обрієм і тонеш у власних думках, бо більше нема куди податися.

… скоріше…

Я довіряю тобі, Мікі. Придивися за нею, нею, нею, нею… Вона. Сильва сріблястогрива. Її обличчя…

Її обличчя, легенько змінене жінкою, котра виповзла назовні й украла його в неї. Її голос, майже непомітно модульований…

Я геть не знаю, чи повернеться Сильва Ошіма, і якщо так, то коли.

Я, Надю, намагаюся тобі допомогти, чорт забирай.

Вона думає, хто насправді цей довбаний Мікі Передчутливий, і чи воно безпечно бути з ним поруч. Чи не підісре він їй за найближчої нагоди.

Вона роздумує, в яку сраку ти несеш душі стількох мертвих жерців.

Худе обличчя Тодора Муракамі, його уважне обличчя на поромі. Дим із люльки, роздутий вітром.

Я думав, що ти зараз тусуєшся з Радулом Шегешваром. Ностальгія за рідним містом і дешева організована злочинність.

То чого ти знову йдеш на північ? Пора вертатися на свою стежку. До своєї роботи.

До своєї роботи. Ага, оце точно вирішить усі твої проблеми, Мікі.

І годі мене так називати, чорт тебе бери.

І крики. І розвернені дірки в хребтах на рівні шиї. І вага кортикальних пам'ятей у руці, досі слизьких від налиплого місива. І порожнеча, що ніколи не заповниться.

Сара.

До своєї роботи.

Я намагаюся допомогти, чорт забирай.

…скоріше…

Я довіряю тобі…

Я намагаюся допомогти, чорт…

…скоріше…

Я НАМАГАЮСЯ…

— Берег, — голос Сьюзі Петковськи лийнув із динаміка в каюті, лаконічний і досить твердий, щоб за нього вчепитися. — Висадка в Сорстауні за п’ятнадцять хвилин.

Я вже не супився і перевів погляд ліворуч, де кошутський берег знову потягнувся в наш бік. Він здіймався темною горбистою лінією на нечіткому обрії, а тоді наче підскочив ближче й на ньому проявилася низка пагорків, і подекуди спалахували білі дюни. Задня сторона Вчири, притоплені пеньки прадавнього гірського пасма, обтерті минулими геологічними епохами й перетворені на сімсоткілометрову дугу обтороченого болотами бар’єру для хвиль з одного боку й таким самим відрізком кришталево-білого піску з іншого.

Прийде день, — сказав мені старожил Сорстауна з пів сторіччя тому, — і море прорветься. — Прорветься й увіллється в Трав’яний Обшир, як армія загарбника прориває давно встановлений фронт. Зруйнує останні бастіони й розмиє пляж. — Прийде День, дядьку, — повільно повторював житель Сорстауна, — і я чув, що він промовляв обидва слова з великої букви, з такою усмішкою, в якій я навчився впізнавати типове серферське відсторонення, Прийде День, але Не Зараз. А до того треба вдивлятися в море, дядьку. Просто дивитися, не озиратися назад і не турбуватися про те, що його стримує.

Прийде День, але Не Зараз. Просто вдивляйся в море.

Гадаю, такі думки можна назвати філософією. На пляжі Вчира вони часто вважалися нею. Можливо, дещо обмеженою, але в інших місцях я бачив і набагато гірші способи поєднатися зі всесвітом.

Коли ми досягли південного краю, небо прояснилося, і я вже міг роздивитися в сонячному світлі ознаки людського житла. Сорстаун насправді не місто, а така собі його подоба, нечіткий термін для означення ста сімдесяти кілометрів прибережної смуги серферської інфраструктури. У найбільш розрідженому стані воно зводиться до розпорошених пляжем наметів і булькобудів, цілих поколінь кругів навколо вогнищ, місць для мангалів і грубо сплетених з бела-трави халуп та барів. Постійність характеру забудови зростає, а тоді спадає, коли Смуга наближається, а тоді проминає місця, де хвиля не просто хороша, а феноменальна. А далі, в зоні Великої Хвилі, забудова тужавіє ледь не до густини мегаполіса. На пагорбах за дюнами зустрічаються справжні вулиці, із закріпленими в землі ліхтарями й скупченнями вічнобетонних платформ і містків, що стриміють з опори на березі вглиб Трав’яного Обширу. Коли я був тут минулого разу, таких осередків було п’ять, і в кожному була своя компанія ентузіастів, котра клялася, що найкраща хвиля на всьому драному континенті саме тутечки, дядьку. З того, що я знаю, будь-хто з них міг рацію. З того, що я знаю, там зараз може бути ще п’ять таких самих місць.

Населення цих місць перебувало в такому ж постійному русі. По всій довжині Смуги протікали ледачі циклічні зміни популяцій — дехто прив’язувався до круговерті п’яти пір року Світу Гарлана, дехто — до нерівномірного ритму припливів од трьох місяців, а дехто — до тривалішого, розслабленішого пульсу цілого життя в чохлі завзятого серфера. Люди прибували, відбували й поверталися. Іноді їхня позиційна вірність котрійсь із частин пляжу переживала цикл за циклом, життя за життям, а іноді змінювалася. А в когось подібної вірності не було від самого початку.

Нелегко знайти когось на Смузі в будь-яку пору. У багатьох випадках саме це приваблювало сюди людей.

— Наближаємося до Кем-Пойнта, — знову голос Петковськи на фоні притихлих турбін. Прозвучало втомлено. — Вам підійде?

— Так, не гірше, ніж будь-що інше. Дякую. — Я визирнув на підбігле приземкувате скупчення будівель і вічнобетонні платформи, на яких вони стояли над водами Обширу, нечепурний розкид забудови, що видерлася на пагорб трохи далі. На балконах і містках виднілося кілька сидячих постатей, але здебільшого здавалося, ніби поселення вимерло. Я гадки не мав, чи була це потрібна мені околиця Сорстауна, але треба ж звідкись почати. Я вхопився за ремінь, що звисав зі стелі, й підтягнувся, щоб стати на ноги, коли глісер накренився ліворуч. Глянув через салон на свого мовчазного попутника. — Приємно було побалакати, Михаїле.

Він проігнорував мене, прилипши очима до вікна. Хлопець нічого не сказав за весь час, що ми пробули разом у салоні, а тільки хмуро зиркав у безкраю відсутність пейзажу навколо. Кілька разів він перехоплював мій погляд, шкребучи свої роз’єми, і різко зупинявся, твердіючи обличчям. Але й тоді нічого не казав.

Я знизав плечима, вже майже вискочив геть на обгороджену поручнями палубу, а тоді передумав. Я перейшов каюту й притулився до скла, затуливши Михаїлу Петковськи більшу частину поля зору. Він блимнув на мене, на мить витягнутий подивом зі свого самозанурення.

— Знаєш, — бадьоро повів я. — Тобі пощастило на материнській ниві. Але за її межами трапляються такі хлопці, як я. І нам з розгону начхати на те, житимеш ти чи помреш. Як не піднімеш сраку й не почнеш чимось цікавитися, то ніхто інший за тебе цього не зробить.

Він пирхнув.

— І яким боком тут моя ера…

Хтось більш вуличний прочитав би мої очі, але цей був надто незібраний через свій потяг до дроту, надто розніжений материною підтримкою. Я легко взяв його за горло, вгородив пальці глибше й підняв зі стільця.

— Тепер тобі видніше? Хто завадить мені хруснути твоєю гортанню?

Він захрипів.

— Ма…

— Вона тебе не чує. Клопочеться нагорі, заробляючи вам обом на життя. — Я підтягнув його ближче. — Михаїле, ти нескінченно менш важливий у загальній картині, ніж тобі здається завдяки її зусиллям.

Він підняв руки й спробував розчепити мої пальці. Я не звернув уваги на ті слабенькі потуги і надавив сильніше. Виглядало так, ніби він злякався по-справжньому.

— Як не зійдеш із цього шляху, — дружньо вів далі я, — то врешті опинишся розібраний на запчастини десь на верстаку під тьмяною лампою. Для таких людей, як я, від тебе іншої користі немає, і ніхто не завадить нам, коли ми візьмемося за тебе, тому що ти не даєш нікому підстав турбуватися про твою долю. Хочеш цього? Стати донором запчастин, дві хвилини й готово?

Він сіпнувся й забив руками, обличчя зліловіло. Захитав головою в рішучому запереченні. Я потримав його ще яку хвильку, а тоді розімкнув пальці й кинув на стілець. Він давився й кашляв, дивлячись на мене великими невидющими очима. Одна рука підсунулася помасажувати горло в тому місці, де після мене залишилися сліди. Я кивнув.

— Усе оце, Михаїле, що коїться навколо — це життя. — Я нахилився ближче до нього, і він відсахнувся. — Поцікався ним. Поки ще можеш.

Глісер легенько бухнувся об щось. Я випростався й вийшов на бокову палубу, в раптову спеку і яскравість. Ми дрейфували серед плутанини потертих містків із дзеркального дерева, закріплених через стратегічні проміжки важкими вічнобетонними швартовими опорами. Двигуни глісера тихенько гуділи собі й легенько притискалися до найближчої платформи для висадки. Післяобіднє сонце різко блискало на дзеркальному дереві. Сьюзі Петковськи стояла в рубці, примруживши очі від цих відблисків.

— Подвійна ставка, — нагадала вона мені.

Я передав їй чип і почекав, поки вона його обробить. Михаїл вирішив не показуватися. Можливо, щось обдумував.

Його мати повернула мені чип, прикрила очі долонею і вказала кудись.

— Десь за три квартали звідти можна дешево орендувати жучка. Зразу за тією радіощоглою. На якій прапори з драконами.

— Дякую.

— Прошу. Сподіваюся, ви там знайдете те, чого шукаєте.

Я проминув оренду жучків, принаймні спочатку, і подався через містечко, вбираючи в себе оточення. Піднімаючись на вершок пагорба, я проходив через місце, схоже на будь-яке з передмість Новопешта з боку Обширу.

Тут переважала така сама утилітарна архітектура, а суміш крамниць навколоводного обладнання й софту розбавляли їдальні та бари. Ті самі вулиці з потертого й заляпаного гартованого скла і ті самі основні запахи. Але тоді я глянув з вершини вниз, і вся подібність закінчилася, як сон після пробудження.

Інша половина поселення сповзала донизу невпорядкованою мішаниною конструкцій, побудованих з усіх матеріалів, які тільки можуть спасти на думку за хвилину. Булькобуди терлися плечима з будиночками на дерев’яних рамах, халупами з плавника і, ближче до низу, справжніми полотняними наметами. Магістралі з гартованого скла поступилися абияк покладеним вічнобетонним плитам, тоді піску, а тоді, нарешті, широкому, блідому розмаху самого пляжу. Тут було більше руху, ніж на вулицях з боку Обширу, більшість народу була напіводягнена і дрейфувала до берега під променями зрілого сонця. Кожен третій ніс під пахвою дошку. Саме море було ніби відполіроване до брудно-золотого блиску низькими променями сонця й поплямоване людською активністю — серфери дрейфували, сидячи на дошках верхи або стоячи й мимохідь виписуючи невимушені фігури на підбіглому горбку води. Сонце й відстань перетворювали їх усіх на анонімні чорні вирізки з фольги.

— Краєвид такий, що всертися можна, га, семе?

То був високий дитячий голос, що не пасував до сказаних слів.

Я озирнувся й побачив хлопця років десяти, що стежив за мною з дверей. Бронзове тіло тонке, як ребро і вдягнене в серферські бриджі, очі вигоріло-сині. Волосся скуйовджене морем. Він сперся об одвірок, недбало склавши руки на голих грудях. Позаду нього з крамниці виднілися штабелі дощок. Живенькі екрани демонстрували акватехнічний софт.

— Бувають і гірші, — визнав я.

— Перший раз на Вчирі?

— Ні.

Його голос тріснув од розчарування.

— То ти не шукаєш інструктора?

— Ні, — я помовчав хвильку, зважуючи доцільність розмови. — А ти сам довго пробув на Смузі?

Він усміхнувся.

— Усі свої життя. А чого питаєш?

— Я шукаю друзів. Подумав, чи ти їх не знаєш.

— Та ну? А ти коп? Правоохоронець?

— Останнім часом ні.

Здається, то була правильна відповідь. Усмішка повернулася.

— А в твоїх друзів є імена?

— Були, як я був тут минулого разу. Бразил, Адо, Трес. — Я повагався. — Можливо, Відаура?

Його губи сіпнулися й стислися разом, він втягнув повітря крізь зуби. Штука, яку він звик робити в іншому, значно старшому тілі.

— Джек Душа-Бразил? — обережно спитав він.

Я кивнув.

— Ти з «Жучків»?

— Останнім часом ні.

— З бригади «Мультифлореса»?

Я втягнув повітря.

— Ні.

— З «Бакрумців»?

— А тебе якось звуть? — спитав я його.

Він знизав плечима.

— Аякже. Мілан. В цій околиці мене кличуть Брокером, бо я вмію діставати зброю.

— Ну, Мілане, — спокійно мовив я. — Ти починаєш дратувати мене до всирачки. Можеш мені допомогти чи ні? Ти знаєш, де Бразил, чи просто пахкаєш парою, бо він пройшов був сюдою тридцять років тому?

— Гей, — його блакитні очі звузилися. Руки розчепилися, кулаки при боках стислися в маленькі молотки. — Знаєш, семе, я тут свій. Я катаюся на дошці. Спускався з водяних гір на Вчирі ще до того, як ти був піною в трубах своєї матері.

— Сумніваюся, але не будемо чіплятися. Я шукаю Джека Душа-Бразила. І знайду його, з тобою чи без тебе, але можливо, що ти зможеш зекономити мені трохи часу. Питання в тому, чи підеш ти на це?

Він зиркав на мене, погляд досі сердитий, поза досі загрозлива. В десятирічному чохлі це виглядало не так ефектно.

— Питання в тому, семе, що це мені принесе.

— А.

Отримавши гроші, Мілан видавав інформацію зі скупістю, яка мала замаскувати й заповнити прогалини в його дуже обмеженому знанні. Я купив йому рому й кави на розі вулиці через дорогу від крамниці, яку він доглядав — не можна її просто закрити, семе, тут ідеться не просто про мою роботу — і перечекав процес оповідацтва. Більшість із того, що він розказав, можна було сходу визначити як добре потерті пляжні легенди, але з кількох розказаних речей я вирішив, що він справді кілька разів зустрічався з Бразилом, або й катався з ним. Їхня остання зустріч нібито відбулася десяток років тому. Героїчне й голіручне протистояння плечем до плеча проти банди лояльних Гарланам зайдиголів за кілька кілометрів від Кем-Пойнта. Оточений у гущі сутички, Мілан виявив скромно применшену жорстокість, отримав кілька поранень — бачив би ти чортячі шрами на тому чохлі, семе, іноді я так за ними жалкую, — але найвищу хвалу він віддав Бразилові. Наче довбана болотяна пантера, семе. Ті гімнюки розітнули йому груди, а він і не помітив. Роздер усіх. Коли він зупинився, від них нічого не залишилося. Повернулися на свою північ по шматочках. Після того було оргіастичне святкування — сяйво вогнищ і викрики жінок у дикому оргазмі з прибоєм на фоні.

То була стандартна картина, яку в минулому мені вже малювали інші вчирські ентузіасти. Не надто зважаючи на очевидні прикраси й перебільшення, я зосередився на дрібці корисних деталей. У Бразила були гроші — стільки років у «Жучках», ще б пак. Йому аж ніяк не доводиться пнутися, аби прожити, навчаючи хитунців, продаючи дошки чи тренуючи запасне тільце якогось у сраного Міллспортського аристо за п’ять років до пересадки — але він все одно не міг дозволити собі перевтілитися у власного клона. На ньому буде хороше серферське тіло, але я не знатиму його обличчя. Шукай шрами на грудях, семе. Так, він і досі носив довге волосся.

Останні чутки розмістили його в сонному береговому хуторі десь на півдні. Вочевидь він учився грати на саксофоні. Був один джазмен, що колись грав із Чанго-молодшим, так він розповів Міланові…

Я заплатив за напої й підвівся, щоб іти. Сонце сховалося, і брудно-золоте море потьмянішало до менш благородного металу. По всьому пляжу внизу численні вогники починали своє світлячкове життя. Я замислився, чи встигну взяти в оренду жучка.

— То цей аристо, — ліниво сказав я. — Ти п’ять років учиш його тіло кататися на дошці, нагострюєш для нього рефлекси. А тобі з того що?

Мілан знизав плечима й сьорбнув залишки свого рому. Він розтанув від алкоголю й платні.

— Ми поміняємося чохлами. Замість цього, коли йому стане шістнадцять, я отримаю те, що він носить зараз. Тож мені з того чохол аристократа трохи за тридцять, з косметичними змінами й протоколом обміну, щоб я не намагався видати себе за нього, а в усьому іншому — чистісінько як із каталогу. Клонований товар із найвищої полиці, з усією належною периферією. Гарненьке діло, га?

Я недбало кивнув.

— Мабуть, що так, якщо він дбатиме про те, що зараз носить. Стиль життя аристократів, котрих я бачив, може трохи позначитися на стані того, що вони носять.

— Ні, цей хлопець тримається у формі. Часом приходить сюди подивитися на свою інвестицію й трохи покататися та поплавати. Приїхав би сюди й цього тижня, якби не та пригода з яхтою Гарланів, через яку він не зміг. У нього назбиралося трохи зайвої ваги, без якої спокійно можна обійтися, і, звісно, на дошці він тримається, як гімно. Але це легко зміниться, коли я…

— Пригода з яхтою Гарланів? — посланська чутливість пробудила мої нерви.

— Ну ти знаєш. Глісер Сейчі Гарлана. Цей хлопець дуже близький до тієї родинної гілки, то йому довелося…

— А що сталося з глісером Сейчі Гарлана?

— Хіба ти не чув? — Мілан усміхнувся. — Де ти був, семе? Від учора це по всій мережі показують. Сейчі Гарлан віз своїх синів та невістку до Рили, і глісер просто зник з лиця Плеса.

— Як це зник?

Він знизав плечима.

— Поки що невідомо. Він увесь вибухнув, схоже, що зсередини, судячи з записів. Те, що від нього залишилося, затонуло за кілька секунд. Уламки ще й досі шукають.

І знайдуть тільки якщо пощастить. В цю пору року ураган давав про себе знати здалеку, і течії коло Плеса були смертельно небезпечні. Втонулі уламки могло порозносити на багато кілометрів, перш ніж вони осіли на дно.

Поламані рештки Сейчі Гарлана і його родини могло занести до десятка місць серед розкиданих острівців та рифів Міллспортського архіпелагу. Пошуки пам'ятей мали стати кошмаром.

Мої думки знову побігли до Бела-Кохеї й того, що Плекс бурмотів під таке.

Не знаю, Таку. Справді не знаю. То була якась зброя, щось часів Виселення.

Він тоді сказав «щось біологічне», але сам визнавав, що його інформація неповна. Його відсунула вбік якудза вищого порядку й Аюра, родинний фактотум Гарланів. Аюра, котра розбиралася з небажаними наслідками й проводила для Гарланів зачистки.

Ще один обривок спогадів ліг на потрібне місце. Вкутана в сніги Драва. Очікування в передпокої Курумаї, нецікава на той час стрічка глобальних новин. Випадкова смерть якогось незначного нащадка Гарлана в портовому районі Міллспорта.

Міцного зв’язку тут не було, але посланська інтуїція працює по-іншому. Вона просто нагромаджує інформацію, поки з її маси не проступає якась фігура. Поки зв’язки самі не покажуться. Я поки що нічого не бачив, але різні уривки підвивали до мене, як димарі в бурю.

Це, а ще тихенький настирний шелест на фоні: скоріше, скоріше, часу немає.

Ми з Міланом по-вчирськи потиснули руки, хоч я й погано пам’ятав той потиск, і я знову поспішив угору пагорбом.

В оренді жучків ще світилося, а всередині сидів знуджений з виду клерк із серферською статурою. Обличчя навколо очей ожило настільки, що він спромігся відрізнити мене від потенційного чи вже утвердженого наїзника, після чого перемкнулося в механічний режим обслуговування клієнтів.

Денне прикриття напнулося над вигулькнулим на мить внутрішнім ядром, що тримало його на Вчирі, жар ентузіазму знову дбайливо впакований і відкладений до часу, коли ним можна буде поділитися з кимось більш спорідненим і тямовитим. Але він доволі компетентно спорядив мене швидкісним одномісним жучком і показав на штатній карті розкидані Смугою місця, куди я міг його потім повернути. На моє прохання він також видав мені формований полісплавний аварійний костюм і шолом, хоч я й бачив, що його і до того низька думка про мене проломила підлогу, коли я їх попросив. Скидалося на те, що на пляжі Вчира багато людей ще й досі не відрізняли ризик від ідіотизму.

Ага, і, можливо, Таку, ти теж до них належиш. Що ти останнім часом робив безпечного?

За десять хвилин я вбрався в костюм і вже мчав до Кем-Пойнта, женучи перед собою конус світла з фари через гущавий вечірній присмерк.

Кудись на південь, слухаючи поганеньку гру на саксофоні.

Траплялися мені й кращі набори зачіпок та підказок, але цього разу за мене грало дещо справді важливе. Я знав Бразила, і знав, що коли він почує, як хтось його розшукує, то навряд чи ховатиметься. Він виступить наперед, щоб розібратися з тим, що насувається — точнісінько як треба йти на велику хвилю. Як треба стояти проти поширення лояльності до Гарланів.

Треба лиш здійняти досить галасу, і мені не доведеться його шукати.

Він сам знайде мене.

За три години я з’їхав із шосе в холодну, повну жучків синяву ліхтарів Анжьє біля нічної їдальні й крамниці з механікою. Трохи втомлено перебираючи минулий день, я розсудив, що зчинив достатньо галасу. Мій запас низькокредитних чипів було вичерпано, в голові легенько туманилося від надлишку розпитого й розкуреного тут і там на Смузі, а кісточки на правому кулаці й досі трохи нили після невдало викинутого удару в прибережній корчмі, де не дуже терпіли чужинців, котрі розпитували про місцевих легенд.

Вечірнє повітря під ліхтарями Анжьє було приємно прохолодне. На парковці дуркували купки серферів з пляшками й люльками в руках. Сміх ніби відскакував від затемнених меж, яких сягало світло ліхтарів, а хтось голосно і збуджено переповідав історію про свою зламану дошку. Одна чи дві серйозні групи зібралися навколо розкритих нутрощів транспортних засобів, що потребували ремонту. Лазерні різаки вмикалися й вимикалися, крешучи фонтани дивних зелених і фіолетових іскор з екзотичних сплавів.

За шинквасом мені налили на диво доброї кави, і я виніс її на вулицю, щоб подивитися на серферів. Я не належав до цієї субкультури в часи своєї молодості в Новопешті — кодекси банди не дозволяли серйозного ставлення до аквалангів і катання на хвилях одночасно, а до пірнання я прийшов раніше і зберіг йому вірність. Мовчазний світ під поверхнею якось манив мене. Там, унизу, лежав неозорий, глибокодухий спокій — то був перепочинок від вуличного навіженства і мого ще більш ламаного домашнього життя.

Там можна було вкритися.

Я допив каву й повернувся всередину їдальні. Запах рамена звивався в повітрі й смикав мене за кишки. Зненацька до мене дійшло, що я не їв аж від пізнього сніданку на містку «Гайдучої доньки» з Джапаридзе. Я виліз на стілець за шинквасом і кивнув тому парубійку з амфетаміновими очима, котрий продав мені каву.

— Пахне добре. Що в тебе є?

Він підняв побитий пульт і клацнув приблизно в напрямку автокухаря. Над різними каструлями засвітилися голодисплеї. Я пробігся по них очима й вибрав переможця, якого важко зіпсувати.

— Давай охолодженого ската. Це ж насправді морожений скат?

Він закотив очі.

— А ти, може, чекав свіжого? В такому місці? Та за таку ціну?

— Мене якийсь час не було.

Але це вже не викликало жодного відгуку на занімілому від мету обличчі. Він просто запустив автокухаря й подався до вікон глипати на серферів, ніби вони були якоюсь рідкісною та прекрасною формою морського життя, яку виловили з акваріума.

Я наполовину спорожнив тарілку рамена, коли позаду мене відчинилися двері. Ніхто нічого не сказав, але я вже зрозумів. Я відставив тарілку й повільно розвернувся на стільці.

Він був сам.

Його обличчя і близько не було схоже на те, яке я пам’ятав. Він зачохлився у світлішу шкіру, ширші, ніж минулого разу, риси обличчя, а ще в переплутану біляву, помережану сивиною, гриву, та у вилиці, котрі посилалися на слов’янські гени не менше, ніж на його схильність до адорасьйонського звичаю. Але тіло не дуже відрізнялося від старого — всередині вільного комбінезона все одно сидів той самий зріст, ті самі підтягнуті широкі груди й плечі, великі руки, конічний торс і ноги. А його рухи так само випромінювали стару невимушену манеру.

Я впізнав його так само певно, як пізнав би, коли б він здер комбінезон і показав шрами на грудях.

— Я чув, що ти шукаєш мене, — м’яко сказав він. — Я тебе знаю?

Я усміхнувся.

— Здоров, Джеку. Як тут Вірджинія?

Розділ двадцять четвертий

Досі не можу повірити, що це ти, малий.

Вона сиділа біля мене на схилі дюни й шипом пляшкоспина виводила на піску між ногами трикутники. Вона ще не обсохла після купання, і вода перлисто блищала на її затемненій сонцем шкірі по всьому серферському чохлі, а підголене чорне волосся волого й нерівно стирчало вгору. До дрібних рис обличчя треба було звикнути. Вона була щонайменше на десять років молодша за ту, якою я її бачив востаннє. Втім, у неї зі мною, певно, була та сама проблема. Говорячи, вона дивилася вниз, на пісок, її риси не читалися. Вона говорила похапцем, так само, як збудила мене в гостьовій кімнаті на світанку, спитавши, чи не хочу я піти з нею на пляж. Вона мала цілу ніч, аби відійти від несподіванки, але все одно дивилася на мене крадькома та уривками, ніби їй цього не дозволяли.

Я знизав плечима.

— В мене якраз легко повірити, Вірджиніє. Це ж не я повернувся з мертвих. І не клич мене малим.

Вона трохи всміхнулася.

— Ми всі колись повертаємося з мертвих, Таку. Професійний ризик, пам’ятаєш?

— Я розумію, про що ти.

— Так, — вона перевела погляд на дальню частину пляжу, де схід сонця поки що був неясною кривавою чуткою в ранковому туманці. — То ти віриш їй?

— Що вона — Квелла? — Я зітхнув і підібрав жменю піску. Подивився, як він сиплеться крізь пальці й з боків долоні. — Я вірю, що сама вірить у це.

Вірджинія Відаура нетерпляче махнула рукою.

— Я бачила дротників, які щиро вважали себе Конрадами Гарланами. Я не про це питала.

— Я знаю, про що ти питала, Вірджиніє.

— Тоді й відповідай на справжнє питання, чорт забирай, — сказала вона без жару. — Хіба я нічого тебе не навчила в Корпусі?

— Чи вона — Квелла? — Залишкова волога після купання приліпила смужечки піску до моїх долонь. Я різко труснув їх одна об одну. — Як таке можливо, правда ж? Квелла мертва. Випарувалася. Чого б там твоїм дружкам з будинку не хотілося бачити у своїх вологих політичних мріях.

Вона озирнулася через плече, ніби вважала, що нас могли почути. Ніби могли прокинутися й вийти за нами на пляж, потягуючись і позіхаючи, відпочивши й наготувавшись боляче довести до мене недопустимість такого браку поваги.

— Я пам’ятаю часи, коли ти теж міг про це мріяти, Таку. Часи, коли ти хотів, щоб вона повернулася. Що з тобою сталося?

— Зі мною сталася Санкція-IV.

— А, так. Санкція-IV. Революція потребувала трохи більше зобов’язань, ніж ти очікував, га?

— Тебе там не було.

Після цих слів розчахнулася коротка тиша. Вона відвела погляд. Гурток Вразила складався з номінальних квеллістів — або принаймні неоквеллістів — але серед них тільки Вірджинія Відаура мала посланське навчання. Вона мала здатність витиснути з себе умисний самообман, щоб не дати жодній легенді чи догмі легко в собі вкорінитися. Я думав, що вона повинна була мати думку, до якої варто прислухатися. Ясну точку зору.

Я почекав. Хвилі на фоні продовжували розбиватися об пляж у повільному терплячому ритмі.

— Пробач, — нарешті сказала вона.

— Проїхали. Час від часу ми всі доживаємо до дня, коли нашу мрію хтось топче, чи не так? І якби нам від цього не було боляче, хіба б то не означало, що мрія була другосортна?

Її губи смикнулися.

— Ти й досі цитуєш її.

— Перефразовую. Послухай, Вірджиніє, от виправ мене, якщо я помиляюся, але нема жодного свідчення, що Надя Макіта колись робила резервну копію будь-якого роду. Так?

— Свідчень про резервні копії Такеші Ковача теж немає. Але виходить, що вона вже десь тиняється.

— Ох, не нагадуй. Але це ж Гарлани, тут є зрозуміле обґрунтування. Тут видно цінність такого вчинку.

Вона скоса глянула на мене.

— Ну, приємно бачити, що перебування на Санкції-IV не пошкодило твого еґо.

— Годі, Вірджиніє. Я колишній посланець, я вбивця. Мене можна застосувати. Але важко повірити, щоб Гарлани зробили копію жінки, котра ледь не рознесла їхню олігархію на друзки. І хай там як, але яким бісовим робом копія такої знакової історичної постаті затекла в череп до непримітної, як планктон, списантки?

— Навряд чи аж такої непримітної, — вона колупала пісок. Пауза в розмові затяглася. — Такеші, ти знаєш, що ми з Ярошем…

— Так, я з ним говорив. Це він сказав, що ти десь тут. Казав передавати вітання, якщо я тебе побачу. Він сподівається, що в тебе все добре.

— Справді?

— Ну, насправді він сказав «Ох, та до сраки», але я прочитав між рядків. То як, не вийшло?

Вона зітхнула.

— Ні. Не вийшло.

— Хочеш поговорити про це?

— Нема сенсу, то було так давно, — злий штрик у пісок шипом пляшкоспина. — Не можу повірити, що він дотепер завис на цьому.

Я знизав плечима.

— «Якщо ми хочемо втілити власні мрії, треба наготуватися прожити життя, про довжину якого наші пращури могли тільки мріяти».

Цього разу кинутий на мене погляд був заляпаний потворною злістю, що не пасувала її новим рисам.

— Думаєш, це до всирачки смішно?

— Ні, я просто помітив, що такий квеллізм має широкий діапазон засто…

— Замовкни, Таку.

Посланський Корпус ніколи надто не цінував традиційні владні моделі, принаймні не в тій формі, в якій би їх упізнала більшість людей. Але звичку, припущення, що інструкторів варто послухати, було важко переламати. А ще, коли в тебе почуття, що більш-менш прирівнюються до…

Втім, яка різниця.

Я замовк. Прислухався до хвиль.

Трохи пізніше з будинку почали долинати звуки іржавого саксофона. Вірджинія Відаура підвелася й озирнулася, її обличчя ніби пом’якшилося й затінило очі. На відміну від багатьох серферських барлогів, які я бачив, катаючись по Смузі попереднього вечора, оселя Вразила була збудована, а не надута. Підпорки з дзеркального дерева ловили щохвилини сильніші промені й виблискували, ніби велетенські клинки. Обвітрені поверхні між ними підставляли оку заспокійливі вицвілі відтінки лаймового й сірого, але всі чотири поверхи кімнат, що дивилися на море, радісно підморгували своїми шибками.

Фальшива нота з саксофона порушила всю форму затихлої мелодії.

— Страшне, — я скривився, можливо, трохи перебільшено. Раптова м’якість її виразу заскочила мене зненацька.

— Він хоча б старається, — туманно сказала вона.

— Ага. Ну, гадаю, тепер уже всі прокинулися.

Вона знову зиркнула на мене, ніби забороняючи таке казати. Її губи мимохіть вигнулися.

— Ти справжня падлюка, Таку. Ти ж знаєш?

— Казали таке раз чи двічі. То що тут буває на сніданок?

Серфери.

Вони водяться на Світі Гарлана майже скрізь, тому що майже скрізь на Світі Гарлана є океан, який ганяє такі хвилі, що вмерти можна. І «вмерти можна» в цьому випадку має два значення. Пам’ятаєте, 0.8g і три супутники — вздовж певних місцин на Вчирі можна за раз проїхати півдесятка кілометрів, а висоту тих страхіть, на спинах яких декотрі їздять, треба бачити, аби в неї повірити. Але мала сила тяжіння і вплив трьох планеток-супутників має свій зворотний бік, і в океанах Світу Гарлана циркулюють такі системи течій, яких на Землі ніколи не бачили. Хімічний склад, температура й швидкість потоків разюче різняться, і море часто втинає паскудні безжальні штуки майже без попередження. Теоретики турбулентності й досі намагаються все осягнути в своїх симульованих моделях. На пляжі Вчира проводять інші досліди. Не раз я бачив, як ефект Юнга як по нотах розігрується на з виду стабільній дев’ятиметровій хвилі, наче якийсь прометеївський міф у покадровому відтворенні — бездоганний гладенький водяний схил завихрюється й п’яно тремтить під наїзником, а тоді розпадається, ніби від артилерійського залпу. Море розкриває пащу й ковтає дошку, ковтає наїзника. Я кілька разів допомагав витягати тих, що вижили, з прибою. Бачив їхні пришиблені усмішки, світло, що ніби лилося з їхніх облич, коли вони казали щось на зразок «я вже не думав, що знову наберу повітря в груди» або «дядьку, ти бачив, як воно розскочилося піді мною» або, частіше за все, настирливе «ти мою дошку витягнув, семе, вона ціла?». Я бачив, як вони знову поверталися на воду — ті, котрі не повивихували й не поламали кінцівок та не розкололи череп після падіння, і я бачив пекуче бажання в очах тих, котрі мусили чекати, поки видужають.

Я доволі добре знаю це почуття. Просто я зазвичай пов’язую його зі своїми спробами вбивати інших людей.

— Чому ми? — спитала Марі Адо з рубаною відсутністю манер, яка, як їй, мабуть, здавалося, добре пасувала до її іншопланетного імені.

Я вискалився й знизав плечима.

— Не згадав нікого тупішого.

Вона образилася по-котячому — смикнула й собі лівим плечем і розвернулася до мене спиною, подавшись до кавомашини біля вікна. Скидалося на те, що вона обрала варіант із клоном свого останнього чохла, але тепер він транслював якийсь глибоко вкорінений неспокій, якого я не пам’ятав з часів сорокарічної давнини. Вона також була худіша, очі трохи запали, і вона зібрала волосся в обчикрижений хвостик, який ніби надто туго натягував шкіру її обличчя. Її вирощене на замовлення адорасьйонське обличчя мало відповідну до такої зачіски кісткову будову, просто від неї її вигнутий ніс здавався більш яструбиним, темні краплини очей — темнішими, а підборіддя — більш рішучим. Але їй це все одно не личило.

— Знаєш, насправді я думаю, що ти до всирачки нахабне падло, Ковачу. Прийшов отак після Санкци-IV.

Відаура, що сиділа через стіл від мене, сіпнулася. Я легенько похитав головою.

Адо глянула вбік.

— А ти що скажеш, Сьєрро?

Сьєрра Трес, за своїм звичаєм, нічого не сказала. Її обличчя теж було молодшою версією того, котре я пам’ятав. Його риси елегантно вписувалися десь у діапазон між міллспортськими японцями й уявленням генетичних салонів про красу інків. Його вираз нічого не видавав. Вона сперлася об вицвілу синю стіну біля кавомашини, схрестивши руки на мінімалістичному полісплавному топі. Як і в більшості мешканців недавно пробудженої оселі, крім розпиленого на тіло купальника й дрібки біжутерії на ній було мало одягу. Наполовину випита чашка кави з молоком звисала забута з посрібленого перснем пальця.

Але погляд, яким вона танцювала між мною і Марі, вимагав відповіді.

Решта народу за обіднім столом совалася від співчуття. Кому саме вони співчували, сказати було важко. Я увібрав їхні реакції з тренованою посланською нейтральністю і розіпхав по шафках для того, щоб оцінити пізніше. Минулого вечора ми пройшли Встановлення — стилізований допит, замаскований під балачку-спогад, в кінці якого було підтверджено, що я в цьому новому чохлі справді той, ким називаюся. Проблема була не в цьому.

Я прочистив горло.

— Знаєш, Марі, ти теж могла б поїхати туди. Але ж Санкція-IV — це геть інша планета, там нема прибоїв, а море пласке, як твої груди, тож важко придумати, до якої сраки ти мені там могла би придатися.

Образа була настільки ж несправедлива, наскільки складна. Марі Адо з «Блакитних Жучків» була злочинно компетентна в ряді областей диверсійної діяльності, не кажучи про майстерне вишивання на хвилях, і коли, вже зайшла мова, то не менш наділена фізично, ніж інші жіночі тіла, присутні в тій кімнаті, включно з Вірджинією Відаурою. Але я знав, що вона чутлива до закидів щодо своїх форм, і, на відміну від Вірджинії чи мене, ніколи не залишала нашої планети. Загалом, я обізвав її місцевою селючкою, серфінг-ботанкою і дешевим джерелом сексуальних послуг, ще й геть непривабливим. Не маю сумніву, що Іса, коли б вона те почула, аж писнула б від захвату.

Я й сам трохи чутливий, коли мова заходить про Санкцію-IV.

Адо глянула через стіл у бік великого дубового крісла на чільному місці.

— Джеку, викинь цього гімнюка геть.

— Ні, — тихо, майже сонно протяглося звідти. — Не на цьому етапі.

Він простягнувся на сидінні з темного дерева майже горизонтально, витягнувши ноги поперед себе, нахиливши вперед обличчя й легко поклавши розкриті долоні одна поверх іншої на коліна, ніби намагаючись прочитати з них власну долю.

— Він грубіянить, Джеку.

— Ти теж, — Бразил закруглив спину, нахилившись уперед. Його очі зустрілися з моїми. Легкий піт вкривав його чоло росою. Я впізнав причину. Свіжий чохол і все таке, але він не настільки змінився. І не покинув своїх поганих звичок.

— Але вона має рацію, Ковачу. Чому ми? Нащо нам робити це для тебе?

— Ти добре знаєш, що це не для мене, — збрехав я. — Якщо етика квеллізму на Вчирі вмерла, то підкажи тоді, в якій ще сраці її можна знайти. Бо часу мало.

За столом пирхнули. Молодий серфер, якого я не знав.

— Дядьку, та ти ж навіть не знаєш, чи йдеться про саму Квеллу. Глянь же на себе, ти ж і сам не віриш. Хочеш, аби ми поперли проти Гарланів заради глюка в пересраній голові якоїсь психовкурвленої списантки? Нізащо, семе.

Дехто пробурмотів щось схоже на згоду. Але більшість не озвалася, і всі дивилися на мене.

Я зачепився за погляд молодого серфера.

— А тебе звуть?..

— А яке тобі до того всране діло?

— Це Деніел, — розслаблено мовив Бразил. — Він з нами недавно. Так, ти зараз бачиш його справжній вік. І, боюся, що й чуєш теж.

Деніел зашарівся й зраджено зиркнув.

— Факт залишається фактом, Джеку. Ідеться про Рильські Скелі. Ніхто й ніколи не заходив туди без запрошення.

Усмішка блискавкою проскочила від Бразила до Вірджинії Відаури й далі до Сьєрри Трес. Навіть Марі Адо кисло пирхнула у свою каву.

— Що? Чого загиржали?

Я доклав сил, щоб не приєднатися до хихотіння, і подивився на Деніела через стіл.

— Боюся, ти видаєш свій вік, Дене. Зовсім трошечки.

— Нацуме, — сказала Адо, ніби пояснюючи дитині. — Це ім’я тобі щось говорить?

Погляд, який вона отримала, був достатньою відповіддю.

— Ніколай Нацуме, — Бразил знову всміхнувся, цього разу до Деніела. — Не переймайся, ти на кількасот років молодший, щоб його пам’ятати.

— То це справжня історія? — почув я чиєсь бурмотіння, і дивний сум налився в мої кістки. — Я думав, це просто міф чи пропаганда.

Інша серферка, котрої я не знав, викрутилася на стільці, щоб глянути на Джека Душа-Бразила з виразом протесту на обличчі.

— Гей, Нацуме не ввійшов усередину.

— Авжеж увійшов, — сказала Адо. — Не треба вірити тому лайну, яке сьогодні продають у школах. Він…

— Досягнення Нацуме можна обговорити потім, — м’яко сказав Бразил. — Наразі досить і того, що нам треба буде залізти на Рилу, і ми знаємо, що такий прецедент існує.

Коротка пауза. Серферка, котра не повірила в існування Нацуме за межами легенди, зашепотіла щось на вухо Деніелу.

— Гаразд, аякже, — нарешті сказав хтось. — Але якщо родина Гарланів тримає ту жінку, ким би вона не була, чи є сенс збиратися в набіг? З тими технологіями для допиту, котрі вони мають на Рилі, її вже точно розкололи.

— Не обов’язково, — Вірджинія Відаура нахилилася вперед через свою спорожнілу тарілку. Невеликі груди під напиленим купальником перемістилися. Було дивно бачити її в серферському вбранні. — Списанти ганяють в собі довершене обладнання, і мають більшу потужність, ніж більшість ШІ-центрів. Тіла їм вирощують за найновішими розробками біоінженерів. Вони навчені переборювати марсіянські системи розвідки, якщо ви забули. Думаю, що навіть хороший софт для допитів на такому тлі виглядатиме бліденько.

— Вони могли просто катувати її, — сказала Адо, повертаючись до свого місця. — Тут-бо йдеться про Гарланів.

Я похитав головою.

— Якщо вони підуть на це, вона може відступити вглиб чільницього софту. Крім того, вона їм потрібна спроможною функціонувати на доволі складних рівнях. Короткочасний біль у цьому плані нічого їм не дасть.

Сьєрра Трес повернула до мене голову.

— Ти казав, що вона з тобою говорить?

— Я гадаю, що так, — я пропустив повз вуха ще кілька недовірливих звуків за столом. — Припускаю, що вона спромоглася використати своє списантське обладнання, щоби прив’язатися до телефону, який я використав трохи раніше для зв’язку з її бригадою. Можливо, в командній мережі знайшлися залишкові сліди, за якими вона провела пошук. Але він уже мертвий, і зв’язок через нього не дуже добрий.

Різкий сміх від кількох людей із товариства, серед них Деніел. Я запам’ятав їхні обличчя.

Можливо, Бразил це помітив. Він подав знак, щоб затихли.

— Вся її команда загинула, так?

— Мені так сказали.

— Четверо списантів, у таборі, повному списантів. — Марі Адо скривилася. — Забиті просто так? У це важко повірити, хіба ні?

— Я не…

Вона говорила поверх моїх слів.

— Тобто, як же вони таке допустили? Цей, як його звали, Курумая чи що? Батечко списантів зі старої школи, а дав Гарланітам просто прийти й утнути таке під його носом? А як щодо решти? Це багато говорить про їхній командний дух, чи не так?

— Ні, — рівно сказав я. — Не так. У списантів яскрава змагальна динаміка, заснована на розподілі винагород за принципом «хто урвав, той отримав». Бригади міцно пов’язані всередині, але зовні не мають особливої прихильності одна до одної. А Курумая схилився б перед будь-яким натиском, який могла б зчинити олігархія, особливо вже після події. Сильвині «Пролази» ніколи не ходили серед його улюбленців, і заради них він точно не повстав би проти ієрархії.

Адо закопилила губу.

— Звучить чарівно.

— Дух нашого часу, — несподівано сказав Бразил. Він глянув на мене. — «Коли прибрати всі вищі рівні вірності, ми неминуче падаємо назад у страх і жадобу». Так?

Після цієї цитати ніхто не зронив ані слова. Я пробіг поглядом по обличчях присутніх, намагаючись оцінити, що переважує — підтримка, неприязнь, а чи відтінки сірого між ними. Сьєрра Трес вигнула промовисту брову й не порушувала мовчання. Санкція-IV, драна Санкція-IV висіла в повітрі навколо мене. Можна було легко побудувати цілу справу, виходячи з того, що мої тамтешні вчинки були зумовлені страхом і жадобою. Дехто з присутніх уже так і зробив.

З іншого боку, нікого з них там не було.

Жодного, чорт їх бери.

Бразил підвівся. Він обдивився всі обличчя за столом — можливо, вишукував те саме, що бачив я.

— Подумайте над цим усі. Так чи інакше, воно вплине на кожного з нас. Кожен з вас сьогодні тут, бо я довіряю вам утримати язики за зубами, і тому, що коли й треба буде щось робити, то я довіряю вам допомогти мені зробити це. При заході сонця зберемося знову. Тоді проголосуємо. Кажу ще раз — добре подумайте.

Тоді він підібрав зі стільця біля вікна свого саксофона й подався геть з кімнати, ніби на ту мить в його житті не було нічого важливішого.

За пару секунд Вірджинія Відаура підвелася й пішла за ним.

Навіть не глянувши на мене.

Розділ двадцять п'ятий

Бразил знайшов мене на березі пізніше.

Він вичовгав із прибою, тримаючи дошку під рукою, оголений до шортів, шрамів і напилених чобіт до кісточок, вільною рукою вичісуючи море з волосся. Я підняв руку, вітаючи його, а він зірвався й підбіг туди, де я сидів на піску. Неслабо, якщо зважити на те, скільки годин він пробув на воді.

Добігши до мене, він дихав лиш трошки важче, ніж у спокої.

Я примружився на нього через сонце.

— Весело, мабуть.

— Спробуєш? — він торкнувся дошки й нахилив її до мене. Серфери такого не роблять, точно не з дошками, якими володіють довше за кілька днів. А ця виглядала не молодшою за чохол, який її ніс.

Джек Душа-Бразил. Навіть на пляжі Вчира таких, як він, геть небагато.

— Дякую, але я утримаюсь.

Він знизав плечима, встромив дошку в пісок і ляпнувся поруч. З нього краплями збігала вода.

— Як хочеш. Сьогодні приплив хороший. Нема чого стерегтися.

— Для тебе це має бути нудно.

Широкий усміх.

— В тому й пастка, хіба ні?

— А хіба так?

— А так, — він показав на море. — Залазиш у воду й випробовуєш кожну хвилю на повну. А коли ні, то можна зразу вертатися до Новопешта. І ніколи не повертатися на Вчиру.

Я кивнув.

— І багато таких?

— Вигорілих? Є трохи. Але це непогано, коли їдуть. А ті, хто після цього залишається — от на тих важко навіть дивитися.

Я глянув на шрами на його грудях.

— Ти такий чутливий, Джеку.

Він усміхнувся до моря.

— Стараюся.

— Тому ти не хочеш клонуватися, га? Носиш кожен чохол на повну?

— Вивчаю кожен чохол на повну, — лагідно виправив він. — Так. І ти не повіриш, скільки зараз коштує зберігання клонів, навіть у Новопешті.

— Адо і Трес це начебто не обходить.

Він знову всміхнувся.

— Марі треба якось витрачати спадщину. Ти ж знаєш її справжнє ім’я?

— Так, пам’ятаю. А Трес?

— Сьєрра знає декого в тому ділі. Коли ми згорнули були діяльність «Жучків», вона якийсь час наймалася до гайдуків. Їй у Новопешті винні кілька послуг.

Він легенько затремтів, а тоді здригнувся так, що плечі сіпнулися. Раптом чхнув.

— І досі на тому лайні, як я бачу. Це тому Адо така худа?

Він дивно на мене подивився.

— Адо худа, бо хоче бути худою. Як вона до цього підходить, то вже її справа, як гадаєш?

Я знизав плечима.

— Аякже. Мені просто цікаво. Просто думав, що вам, народ, уже набридло інфікуватися.

— Ой, але ж тобі це не подобалося від самого початку, хіба ні? Пам’ятаю, останнього разу, як ти був тут, Марі намагалася тебе причастити до тієї партії Хунського грипу, що ми добули. Ти завжди трохи пуританськи на це дивився.

— Я просто так і не зрозумів ідеї робитися хворим заради розваги. І думав, що тобі, як навченому медику, вистачило б розуму на те саме.

— Я нагадаю тобі про це, коли ми разом відходитимемо від сильного тетраметового передозу. Або від похмілля після односолодового.

— Це різні речі.

— Твоя правда, — він глибокодумно кивнув. — Те хімічне лайно родом з кам’яного віку. Я спускав Хунський грип на вибірково пригнічену імунну систему десять років, і тільки й отримав, що кайф та трохи справді крутих гарячкових снів. Справжні цунамі. Ані голова не боліла, ані органи не пошкодилися, навіть з носа не тече після того, як вірус переплететься з інгібіторами. Назви мені наркотик, що на таке здатний.

— То он що ви тепер гилите? Хунський грип?

Він похитав головою.

— Давно вже ні. Вірджинія колись дістала адорасьйонського штаму. Модифікований комплекс спінальної гарячки. Дядьку, бачив би ти мої теперішні сни. Іноді я прокидаюся з криком.

— Радий за тебе.

Ми трохи поспостерігали за людьми на воді. Кілька разів Бразил бурчав і вказував на те, як рухався один із серферів. Мені це мало про що говорило. Одного разу він тихенько поплескав долонями, коли хтось булькнув під воду, але, глянувши на Бразила, я не побачив на його обличчі видимих ознак насмішки.

Трохи згодом він знову спитав мене, вказавши на увігнану в пісок дошку:

— Точно не хочеш спробувати? Взяти мою дровиняку? Дядьку, це нафталінове лайно, що ти його носиш, майже створене для цього. Якщо подумати, то це дивно, як на військовий звичай. Якийсь ти легенький. — Він потицяв пальцями мені в плече. — Знаєш, я сказав би, що на тобі майже бездоганно підігнаний для нашого спорту чохол. Яка це марка?

— Ой, та якась давно забута збанкрутіла контора, про яку я ніколи не чув. «Ейшундо».

— «Ейшундо»?

Я здивовано глянув на нього.

— Так, «Ейшундо Орґанікс». Ти про них чув?

— Та чув, хай йому грець, — він трохи відбіг від мене й почав глипати. — Таку, та на тобі ж класика дизайну. Їх створили тільки одну серію, і вона випередила свій час на сотню років, не менше. Ніхто такого раніше не втинав. Геконівська хватка, укріплена м’язова система, автономні механізми виживання такі, що ти не повіриш.

— Чого ж, повірю.

Він не слухав.

— Адаптивність і витривалість вище стелі, прошивка рефлексів така, якої після того не бувало аж до початку трьохсотих, коли заснували «Гаркани». Дядьку, нічого такого більше не роблять.

— Звісно, що не роблять. Вони луснули, хіба ні?

Він заперечливо похитав головою.

— Та ні, то все політика. «Ейшундо» були дравським кооперативом, заснованим у вісімдесяті, типові такі тихі квеллісти, тільки мені здається, що вони ніколи не робили з цього великої таємниці. Може, їх і закрили б, але всі знали, що вони робили найкращі спортивні чохли на планеті, тож так і сталося, що вони постачали ними половину виплодків Перших родин.

— Як зручно.

— Ага, мабуть. Як я сказав, ніщо не мало їх зачепити. — Ентузіазм сплив з його обличчя. — А тоді, у час Виселення, вони стали за квеллістів. Гарлани їм цього не подарували. Коли все закінчилося, всіх, хто коли-небудь працював на «Ейшундо», занесли до чорних списків, а кілька старших біотехніків навіть стратили за зраду й тероризм. Казали, буцім вони постачали зброю ворогові й ще якесь плісняве лайно такого роду. Та й після того, що сталося з Дравою, їм усе одно прийшли довбані гайки. Дядьку, повірити не можу, що ти в цьому ходиш. Чорт забирай, Таку, та це ж частина історії.

— Приємно знати.

— Ти точно не хочеш…

— Продати його тобі? Ні, дякую, я…

— Стати на дошку, дядьку. Точно не хочеш проїхатися? Вигуляти дошку й намокнути? Подивитися, що можна зробити в такій штуці?

Я похитав головою.

— Краще житиму з цією інтригою.

Він допитливо дивився на мене. Тоді кивнув і знову почав стежити за морем. Було видно, що навіть таке спостереження якось на нього діє. Як противага лихоманці, яку він сам у собі розпалив. Я трохи насупився й намагався не заздрити.

— Ну, може, наступного разу, — тихо сказав він. — Коли в тебе буде менше всього на руках.

— Ага. Може бути. — Я отак сходу не міг уявити якогось іншого разу, хіба що він говорив про минуле, але я не бачив жодного способу в нього повернутися.

Йому нібито хотілося поговорити.

— Ти ніколи не катався, чи не так? Навіть тоді, в Новопешті?

Я знизав плечима.

— Я знаю, як падати з дошки, якщо ти про це говориш. Тинявся місцевими пляжами кілька літ, коли був малий. А тоді почав тусуватися з народом, який визнавав тільки підводне. Ти знаєш, як воно буває.

Він кивнув, можливо, згадавши власну юність у Новопешті.

Можливо, він пригадував минулий раз, коли ми про це говорили, але я не дуже на це сподівався. Минулого разу ми балакали про це п’ятдесят чи скільки років тому, а коли не маєш посланської згадки, то це надто довго і багато розмов потому.

— Дурня всрана, — пробурмотів він. — 3 ким ти ходив?

— З Рифовими Вояками. Здебільшого на Хіраті. «Вільним пірнай, вільним вмирай». «Лишай піну на поверхні». Ми тоді різали таких, як ти, щойно бачили. А ти?

— Я? О, я вважав себе до всирачки вільною душею. Бурегони, Стояча Хвиля, Досвітній Спів. Ще хтось, я вже всіх не дуже пам’ятаю. — Він похитав головою. — Така всрана дурня.

Ми дивилися на хвилі.

— А давно ти тут? — спитав я його.

Він витягнувся й захилив голову до сонця, стуливши повіки. Звук, схожий на котяче мурчання, протягнувся з його грудей, аж нарешті з нього прорвався сміх.

— Тут, на Вчирі? Не знаю, я не дуже слідкую. Мабуть, десь під сотню років. Плюс чи мінус.

— А Вірджинія каже, що «Жучки» згорнулися пару десятків років тому.

— Та десь так. Як я казав, Сьєрра й досі коли не коли вибирається звідси. Але більшість не бачила нічого серйознішого за бійку на пляжі вже хто десять, а хто й двадцять років.

— Тоді сподіваймося, що ви не поіржавіли.

Він блимнув на мене ще однією усмішкою.

— Ти багато чого сприймаєш за належне.

Я похитав головою.

— Ні, я просто уважно слухаю. «Так чи інакше, воно вплине на кожного з нас»? Ти правильно все зрозумів. І ти підеш на це, незалежно від того, що вирішать інші. Ти знаєш, що все по-справжньому.

— Та невже? — Бразил ліг спиною на пісок і заплющив очі. — Ну, тоді ти зараз матимеш про що подумати. Коли квеллісти боролися з Першими родинами за панування на Новому Хоккайдо, багато балакалося про урядові загони смерті, що вицілювали Квеллу й решту зі списку Комітету порятунку. Така собі симетрична відповідь на Чорні бригади. Знаєш, що вони зробили?

— Знаю.

Він розплющив одне око.

— Справді?

— Ні. Але я не люблю риторичних запитань. Збираєшся щось мені розповісти, то розповідай.

Він знову заплющив око. Мені здалося, що на його обличчі промайнуло щось схоже на біль.

— Гаразд. Знаєш, що таке інфошрапнель?

— Аякже, — старий термін, майже старомодний. — Дешевий вірусняк. Кам’яний вік. Уривки канібалізованого стандартного коду в матриці передачі. Закидаєш їх у ворожу систему, і вони намагаються виконувати ті зациклені дії, для яких були початково написані. Це забиває робочий код непослідовними командами. Тобто, теоретично. Я чув, що працює воно не дуже добре.

Насправді ж я знав про недоліки цієї зброї доволі багато і з надійного джерела. Останні сили опору на Адорасьйон сто п’ятдесят років тому транслювали інфошрапнель, щоб сповільнити наступ посланців через басейн Мансани, тому що в них більше нічого не залишилося. Ми не дуже сповільнилися. Подальші несамовиті рукопашні бої на критих вулицях Неруди вразили нас набагато сильніше. Але Джекові Душа-Бразилу, з його прийнятим іменем і любов’ю до культури рідної планети, котрої він ніколи не бачив, не треба було зараз про це слухати.

Він перемістив свої довгі тілеса на піску.

— Ну, комітет порятунку Нового Хоккайдо не поділяв твого скептицизму. Або вони просто зробили це з відчаю. Хай там як, вони створили дещо подібне на основі цифрового людського вантажу. Зібрали оболонки особистостей для кожного члена комітету, таку собі поверхневу конструкцію з основної пам’яті й само…

— Ох трясця, ти з мене знущаєшся!

— …і завантажили їх в інфоміни широкого розсіювання, закладені на територіях квеллістів і запрограмовані на активацію від наближення. Ні, я не знущаюся.

Я заплющив очі.

От гадство.

Голос Бразила безжально провадив далі.

— Так, план комітету був такий, щоб у випадку розгрому міни активувалися, і кілька десятків їхніх власних захисників або й супротивників з передових загонів лишилися б залізно впевненими, що це вони — Квеллкриста Сокольнича чи хтось іще.

Шум хвиль, далекі крики над водою.

Чи не міг би ти потримати мою руку, поки мене не затягне?

Я бачив її обличчя. Я чув інший голос, що не належав Сильві Ошімі.

Торкнися мене. Скажи, що ти справжній, чорт забирай.

Бразил говорив далі, але було чутно, що він затухає.

— Доволі розумна зброя, якщо задуматися. Загальне спантеличення, кому, в біса, вірити, кого арештовувати. Справжній хаос. Можливо, так можна було купити трохи часу, щоб справжня Квелла вибралася звідти. Може, просто. Щоб нагнати безладу. Останній удар. Хто знає?

Коли я знову розплющив очі, він уже сидів і знову дивився в море. Умиротворення й добрий гумор зникли з його обличчя, стерті, як макіяж, як морська вода, що висохла на сонці. Раптом ні сіло ні впало він у своєму тугому м’язистому серферському тілі здався розчарованим і сердитим.

— Хто тобі все це розповів? — спитав я.

Він глянув на мене, і його на губах замерехтів привид колишньої усмішки.

— Дехто, з ким тобі треба зустрітися, — тихо сказав він.

Ми взяли його полегшеного двомісного жучка, не набагато більшого за той одинарний, що я орендував, але, як виявилося, набагато швидшого. Бразил взяв на себе клопіт натягти пожований з виду захисний костюм із пантерячої шкури — ще одне, що вирізняло його з-поміж інших ідіотів, що ганяли туди й сюди в купальному одязі на швидкостях, на яких можна спалити м’ясо до кістки, якщо впасти й покотитися.

— Знаєш, — сказав він, коли я зауважив це. — Дечим варто ризикувати. А все інше — то потяг до смерті.

Я взяв полісплавний шолом і приладнав на себе. Мій голос металево залунав у мікрофон.

— Треба дбати про чохол, га?

Він кивнув.

— Увесь час.

Він завів жучка, начепив шолома й собі, а тоді погнав нас трасою в північному напрямку на повних двохстах кілометрах за годину. Тією ж дорогою, яку я вже подолав, шукаючи його. Повз нічну придорожню, повз інші зупинки й скупчення народу, де я вже розбризкав його ім’я, наче кров по палубі мисливця на пляшкоспинів, повз Кем-Пойнт і далі. При денному світлі Смуга втрачала романтику. Крихітні хуторки вогників, що їх я проминав, їдучи на південь, виявилися обсмаленими сонцем утилітарними низькоповерхівками й бульками. Неонові й голографічні вивіски вимкнулися або притухли майже до цілковитої невидимості. Поселення в дюнах позбулися привабливої аури нічних центральних вуличок і перетворилися на прості нагромадження будівель обабіч засміченої траси. Тільки шум і аромати моря нікуди не поділися, але ми їхали надто швидко, щоб їх уловити.

За двадцять кілометрів на північ від Кем-Пойнта тікала в дюни вузенька, погано покладена бічна дорога. Бразил трохи скинув швидкість для повороту, але менше, ніж мені б того хотілося, і повіз нас геть від траси. З-під жучка клубочився пісок, виметений з нерівних шматків вічнобетону й геть з кам’яного ложа, на якому намостили дорогу. Для транспорту на грав-ефекті полотно дороги більше вказує напрямок, аніж слугує поверхнею опори. А зразу за першим ланцюжком дюн ті, хто вкладав дорогу, покинули цю працю й надалі просто вганяли в землю стовпчики з ілюмінію або вуглецевого волокна через десятиметрові проміжки. Бразил збавив швидкість, і ми розслаблено полетіли вздовж рядка стовпчиків, який зміївся піщаним пейзажем до моря. Дорогою на схилах траплялися занедбані булькобуди, перекошені під неймовірними кутами. І невідомо, чи жив у них бодай хтось. Трохи далі я побачив пристосований до бою глісер, припаркований під навісом у мілкій тіснині. Павукасті сторожові системи на його поверхні, схожі на мініатюрних каракурі, підвелися, вловивши звук жучкового двигуна або тепла, яке ми випромінювали. Вони простягли кілька кінцівок у наш бік, але знов полягали, коли ми проминули їх.

Ми перевалили через останню купку дюн і Бразил зупинив жучка боком до моря. Він зняв шолома, приліг на кермо й кивнув кудись униз схилом.

— Приїхали. Тобі воно про щось говорить?

Колись дуже давно хтось загнав озброєний аероплав на пляж, аж його ніс врізався в дюни, а тоді, вочевидь, просто покинув його. Зараз транспорт лежав на своїй роздавленій спідниці, як болотяна пантера, що припала до землі перед наближенням здобичі, й котру так і забили в такій позі. Задні кермові площини розвернуло під кутом, що був наймиліший панівному вітру, і, вочевидь, заклинило в такому положенні. Пісок понаповзав у розломи в броні й накопичився вздовж спідниці, через що броньовані боки аероплава здавалися верхніми поверхнями набагато більшої, засипаної піском конструкції. Отвори з видимого борту відкривали очам залпові дула, що задерлися до неба — надійна ознака того, що гідравлічні приводи гавкнули. Верхні люки були вибиті, ніби для евакуації.

На боці в центрі корпусу, біля пухиря командного містка, я помітив кольорові сліди. Чорне й червоне сплелися разом у знайому форму, яка торкнулася мого хребта холодною долонею — то були обтерті часом залишки стилізованого листя квеллкриста.

— Ох, не може бути.

— Ага, — Бразил посовався в сідлі жучка. — Саме так.

— І воно стояло тут аж від?..

— Та десь так.

Ми прогнали жучка по дюні й зійшли з нього на її дальньому краї. Бразил вимкнув двигун, і наш транспорт опав на пісок, як слухняний тюлень. Аероплав нависав над нами, броня з розумного металу вбирала сонячний жар, тож біля нього відчувався легенький холодок. У трьох місцях, уздовж побитого боку, технічні драбини вели від країв спідниці вниз і занурювалися нижніми щаблями в пісок. Драбина позаду, де судно нахилилося, йшла донизу майже горизонтально. Бразил не звернув на неї уваги, а вхопився за поручень над спідницею і легко й пластично підтягнувся на палубу. Я закотив очі й зробив те саме.

Питання влучило в мене, коли я вирівнювався.

— То це він?

Я блимнув на сонці й вирізнив неясну постать трохи далі легенько похиленою палубою. Заввишки він програвав Бразилу цілу голову й був убраний в простий сірий комбінезон з відрізаними в плечах рукавами. З рис обличчя під ріденьким білим волоссям було видно, що йому мало бути щонайменше шістдесят, але відкриті руки були обмотані мотузками м’язів і закінчувалися великими кощавими долонями. Тихий голос містив у своїй глибині армовану силу. В його питанні почулося напруження, що межувало з ворожістю.

Я рушив уперед і приєднався до Бразила. Віддзеркалив те, як старий стояв, тримаючи руки в боки, як зброю, якою невдовзі може випасти потреба скористатися. Байдуже зустрів його погляд.

— Так, я — він.

Він нібито відвів погляд униз, але це було не так. Він обдивлявся мене. На мить запала тиша.

— Ти говорив з нею?

— Так, — мій голос на дрібку пом’якшав. Я неправильно трактував його напруження. То була не ворожість. — Я говорив з нею.

Інтер’єр аероплава здавався несподівано просторим і сповненим денного світла. Бойові судна такого типу зазвичай доволі тісні, але Сосекі Кої мав багато часу, щоб це змінити.

Перегородки були вибиті геть, а в деяких місцях верхня палуба була розібрана, утворюючи п’ятиметрові світлові колодязі. Сонце лилося всередину крізь кілька оглядових отворів і відкриті верхні люки, пробивалося в щілини у броні, які могли бути слідами як бойових пошкоджень, так і свідомої переробки. Рослинність буяла на цих відкритих майданчиках, переливалася через краї підвішених кошиків і плелася вгору оголеним скелетастим каркасом фюзеляжу. Подекуди ілюмінієві панелі були дбайливо замінені, решту ж залишили вигоряти до кінця. Десь поза зоною видимості потік води на камінні настирним контрапунктом хихотів на тлі низького гурчання прибою.

Кої всадовив нас на набиті мати навколо низького традиційно накритого столу на дні одного зі світлових колодязів. З елементами давньої церемонії він почастував нас стравами з автокухаря, котрий стояв на полиці позаду нього і досі нібито доволі пристойно працював. Він додав до розмаїття грильованого м’яса й локшини у сковорідках, горнятко чаю з бела-трави й фруктів, вирощених на рослинах над нашими головами — сливових лозах і рясних, тридцятисантиметрових гілках кошутської ланцюжиці. Бразил накинувся на все з ентузіазмом людини, яка весь день провела на воді. Я колупався у своїй їжі і їв лиш стільки, щоб не здатися неввічливим — окрім ланцюжиці, яка була найсмачнішою з тої, що я її коли-небудь куштував. Поки ми їли, Кої жорстко утримувався від запитань.

Нарешті Бразил кинув останню обдерту гілочку ланцюжиці на тарілку, витер пальці серветкою й кивнув мені.

— Розкажи йому. Я передав основне, але це твоя розповідь.

— Я… — я глянув через спустошений стіл і по той бік побачив голод. — Ну. Відтоді минуло вже трохи часу. Кілька місяців. Я був у Текітомурі… У справах. Сидів у такому портовому барі, «Токійській вороні». Вона…

Переказувати все було дивно. Дивно і, чесно кажучи, все здавалося якимось далеким. Слухаючи власний голос, я чомусь ледве сам вірив у той шлях, який я пройшов від ночі з розбризканою кров’ю, криками і галюцинаціями, через відбиті машинами пустирі Нового Хоко й знову на південь, тікаючи від свого двійника. Донкіхотська шляхетність у портовому барі, несамовитий шизофренічний секс і неодноразова втеча через воду в товаристві таємничої й ушкодженої жінки з волоссям із живої сталі, гірські перестрілки з власними відколинами серед руїн марсіанського спадку.

Сильва недарма в тіні під краном охрестила мене Мікі. То була чиста тобі експерія.

Не дивно, що Радулові Шегешвару було важко змиритися з тим, що я зробив. Якби тому чоловікові, котрий прийшов до нього два роки тому за підтримкою, розказали цю байку про нелогічну прихильність і пов’язану з нею зміну курсу, він би зареготав, не вірячи своїм вухам.

Ні, ти б не сміявся.

Ти б холодно і відсторонено дивився і слухав би одним вухом, і думав би про щось інше. Про наступний напад на Нове Одкровення, про кров на клинку «Теббіта», про яму з крутими стінами в Трав’яному Обширі й пронизливі крики, що лунають без кінця…

Ти би просто знизав плечима на цю розповідь, правдиву чи ні, вдовольнившись тим, що мав замість неї.

Але Кої увібрав усе без жодного слова. Коли я зупинявся й дивився на нього, він ні про що не питав. Просто терпляче чекав, а одного разу, коли я був збився, він єдиним стриманим жестом попросив мене продовжувати. Нарешті, коли я закінчив, він трохи посидів, а тоді кивнув сам до себе.

— Ти кажеш, що вона називала тебе різними іменами, коли повернулася?

— Так, — посланська пам’ять підняла їх для мене з нераціональних глибин. — Одісей. Оґава. Вона думала, що я один з її бійців, із батальйону Тецу. З Чорних бригад.

— Он як, — він відвів погляд, його обличчя не розшифровувалося. Голос лунав м’яко. — Дякую, Ковачу-сан.

Тиша. Ми з Бразилом обмінялися поглядами. Серфер кахикнув.

— Це погано?

Кої втягнув повітря так, наче воно його пекло.

— Помочі від цього мало, — він знову глянув на нас і сумно всміхнувся. — Я був у Чорних бригадах. Батальйон Тецу до них не належав, вони були окремим фронтом.

Бразил знизав плечима.

— Може, вона переплутала.

— Так, може бути, — але сум з його очей не зник.

— А імена? — спитав я. — Ви їх упізнаєте?

Він похитав головою.

— Оґава — поширене прізвище на півночі, але мені здається, що я таких не знав. Важко сказати напевне, бо минуло стільки часу, але якось воно не дзвенить. А Одісей, гм, — знизав плечима. — Є сенсей, що викладає кендо, але не думаю, що в минулому вона була квеллісткою.

Ми трохи посиділи тихо. Нарешті, Бразил зітхнув.

— От гадство.

З якоїсь причини цей крихітний вибух ніби оживив Кої. Він знов усміхнувся, і цього разу з таким проблиском, якого я раніше не помічав.

— Ти ніби розчарований, друже мій.

— Ну, так. Я справді думав, що таке може статися, розумієте? Думав, що ми справді візьмемося й зробимо це.

Кої потягнувся до тарілок і почав прибирати їх на поличку за своїм плечем. Його рухи були плавні й економні, і водночас він говорив.

— Ви знаєте, який день буде наступного тижня? — спитав він, ніби щоб підтримати розмову.

Ми обидва блимнули на нього.

— Ні? Як нездорово. Як легко ми з головою замотуємося в наші власні тривоги, га? Як легко ми відступаємо від ширшої картини життя, яким живе більшість. — Він схилився вперед, щоб підібрати дальші тарілки, і я подав їх йому. — Дякую. Наступного тижня, при його кінці, випадає день народження Конрада Гарлана. У Міллспорті святкування будуть обов’язковими. Безжальні салюти й урочистості. Хаос людей на дозвіллі.

Бразил допетрав раніше за мене. Його обличчя освітилося.

— То значить?..

Кої лагідно всміхнувся.

— Друже мій, з того, що я почув, таке справді може статися, за твоїм химерним означенням. Але може чи не може, а я скажу тобі, що ми таки візьмемося й зробимо це. Тому що в нас дійсно нема іншого вибору.

Я й досі не міг повірити, що він сказав це, хоч і хотів почути саме такі слова. Їдучи на південь, я уявляв, що, можливо, Бразил і Відаура та ще скількись вірних неоквеллістів стануть на мій бік, якою б дірявою не була їхня ідейна мотивація. Але Бразилова розповідь про інфошрапнель, те, як вона лягала на умови й обставини Нового Хоко, і розуміння того, що вона отримана від того, хто був там і хто знає, а ще зустріч із цим самодостатнім чоловічком з таким серйозним підходом до садівництва і їжі — все це підштовхувало мене до запаморочливого краю усвідомлення того, що я марно витрачаю час.

Розуміння того, що це не так, майже сп’янило мене.

— Подумайте, — сказав Кої, і в його голосі ніби щось змінилося. — Може, цей привид Наді Макіти справді є саме ним — привидом. Але хіба цей привид не достатньо пробуджений і мстивий? Хіба самого його вже не стало досить, щоб олігархи запанікували й ослухалися угод, якими пов’язані зі своїми ляльковиками з Землі? Хіба тоді можемо ми не взятися за це? Як же тоді можна не вирвати з їхніх рук об’єкт їхнього жаху і люті?

Я обмінявся з Бразилом ще одним поглядом. Звів брову.

— Це буде нелегко продати, — похмуро сказав серфер. — Більшість колишніх «Жучків» підуть на бій, коли думатимуть, що ідуть виручати Квеллу, і переконають в цьому інших. Але не впевнений, що вони зроблять це заради пробудженого привида, хай там якого до всирачки мстивого.

Кої закінчив прибирати тарілки, взяв серветку й оглянув долоні. Знайшов смужку соку ланцюжиці на зап’яс й обтер його з прискіпливою увагою. Говорячи, він не відводив очей від руки.

— Якщо хочеш, я поговорю з ними. Але якщо в них немає власних переконань, то й сама Квелла не кликала б їх до бою, і я не збираюся.

Бразил кивнув.

— Чудово.

— Кої, — мені раптом закортіло знати. — Ви вважаєте, що ми женемося за привидом?

Він видав тихенький звук, щось поміж сміхом і зітханням.

— Ми завжди ганялися за привидами, Ковачу-сан. Хіба може бути інакше тепер, коли ми живемо так довго?

Сара.

Я притлумив почуття, думаючи, чи помітив він, як сіпнулася шкіра коло моїх очей. Думаючи в раптовому нападі параної, чи він уже якимось чином не довідався. Мій голос прорипів:

— Я питав не про це.

Він блимнув і раптом знов усміхнувся.

— Ні, не про це. Ти питав, чи вірю я, а я ухилився від твого запитання. Даруй мені. На пляжі Вчира дешева метафізика й дешева політика ідуть пліч-о-пліч, і на обидві часто є попит. Доклавши трохи зусиль, можна так-сяк прожити, роздаючи їх, але такої звички потім важко позбутися. — Він зітхнув. — Чи вірю я, що ми маємо справу з поверненням Квеллкристи Сокольничої? Я всіма силами душі хочу вірити, але як будь-якому квеллісту, мені належить подивитися на факти. А факти не підтверджують того, у що я хочу вірити.

— Це не вона.

— Малоймовірно. Але в одну менш гарячу мить сама Квелла якось запропонувала вихід із такого положення. Якщо факти проти тебе, казала вона, але ти не можеш перестати вірити — тоді принаймні не квапся судити. Почекай і побачиш.

— Можна сказати, що ця думка доволі ефективно утримує від дії.

Він кивнув.

— Здебільшого так і є. Але в цьому випадку питання того, у що мені хочеться вірити, не має стосунку до того, діяти нам чи ні. Тому що я вірю ось у що: навіть коли цей привид матиме для нас вагу талісмана, його час — зараз, а його місце — серед нас. Так чи інакше, прийдуть зміни. Гарланіти бачать це так само ясно, як і ми, і вони вже зробили свій хід. Нам лиш залишається зробити наш. Якщо врешті-решт мені випаде битися й померти за привид і пам’ять Квеллкристи Сокольничої, а не за неї саму, то це краще, ніж зовсім не боротися.

Ці слова луною гуляли в моїх думках ще довго після того, як ми залишили Сосекі Кої готуватися й погнали жучка назад Смугою. Вони, і його просте запитання. Просте переконання, що стояло за ними.

Хіба пробудженого і мстивого привида не достатньо?

Але для мене все було трохи інакше. Тому що цього привида я тримав у руках, я дивився, як місячне світло рухається по підлозі хатини в горах, поки вона поринала від мене в сон, не знаючи, чи прокинеться знову.

Якщо її можна знову пробудити, я не хотів бути тим, хто розповість їй, що вона таке. Я не хотів бачити її обличчя в ту мить, коли вона дізнається.

Розділ двадцять шостий

Далі все пішло швидко.

«Є думка, і є дія, — сказала якось молоденька Квелла, щедро крадучи, як я дізнався пізніше, з давньої самурайської спадщини Світу Гарлана. — Не слід їх плутати. Коли надходить час діяти, думка вже має бути закінчена. Коли почнеться дія, для думки вже не буде місця».

Бразил повернувся до інших і представив рішення Кої як своє. Від тих серферів, які досі не пробачили мені Санкцію-IV, полетіли бризки суперечки, але їх вистачило ненадовго. Навіть Марі Адо відкинула ворожість, наче зламану іграшку, коли стало зрозуміло, що я лиш побічно пов’язаний зі справжнім ділом. Одне за одним, у намальованому західним сонцем затінку й світлі спільної вітальні люди Вчири дали свою згоду.

Виходило, що пробудженого привида таки буде досить.

Складові частини рейду склалися разом з такою швидкістю та легкістю, що комусь вразливішому в цьому могла привидітися прихильність богів чи агентів долі. Для Кої то просто були течії історичних сил, в яких можна було сумніватися не більше, ніж у законах гравітації чи термодинаміки. То було підтвердження того, що час настав, що політичний казан кипів через край. Звісно, він мав пролитися, звісно, все мало полетіти в одному напрямку, на підлогу. Куди ж іще? Я сказав йому, що вважав це фортуною, а він тільки всміхнувся.

Хай там як, усе склалося докупи.

Команда: «Блакитні Жучки». Вони вже ледве існували як організація, але у нас зібралося чимало старих учасників, які сформували ядро, близьке до легендарного. Новачки, притягнуті за минулі роки гравітаційною силою легенди, прикинули, що чисельна пропорція на їхньому боці, і зажадали права за свою співучасть називатися відповідно. Ще через скількись років Бразил навчився довіряти декому з них. Він бачив їх на дошці й у бою. Що важливіше, він бачив, як усі вони доводили свою здатність прийняти Квеллину максиму й продовжувати жити повним життям, коли збройна боротьба була недоречна. Разом давні й молодші стали настільки близькі до бойової бригади квеллістів, наскільки її можна було отримати без машини часу.

Зброя: недбало припаркований на задвір’ї військовий глісер символізував тенденцію, яка поширилася Смугою вздовж і впоперек. «Жучки» були не єдиними, хто крутив серйозні справи й укрився на Вчирі. Хай там що приваблювало Бразила і схожих на нього до хвиль, але то був загальний потяг, що легко проявлявся через ентузіазм до порушення закону в десятку різних типів народу. Сорстаун аж кишів бандюками на пенсії й революціонерами, і здавалося, що жоден із них не хотів прощатися зі своїми іграшками назавжди. Потрусиш Смугу, і залізо посиплеться з неї, як пляшечки й секс-іграшки з постелі Міці Гарлан.

Планування: переоцінене, на думку більшості Бразилової бригади. Рильські Скелі були не менш сумнозвісні, ніж стара штаб-квартира таємної поліції на бульварі Шімацу — та, котру воячка Чорної бригади Іфіґенія Дім зрівняла з землею, залишивши самі лиш димні уламки, коли її спробували допитати, а натомість зачепили імплантовані вибухові ензими. Бажання зробити те саме на Рилі висіло в повітрі нашого будинку. Довелося витратити чимало часу, щоби переконати найгарячіших з новонабраних «Жучків», що приступ на Скелі ва-банк був би самогубством нескінченно менш продуктивним за те, котре випало вчинити Іфіґенії.

— Не можна їх звинувачувати, — сказав Кої, і бригадне минуле раптом зблиснуло в його голосі клинком. — Вони доволі довго чекали нагоди змусити когось поплатитися.

— Не Деніел, — підкреслив я. — Він прожив заледве два десятиліття.

Кої знизав плечима.

— Лють до несправедливості подібна до лісової пожежі — вона перескакує перепони, навіть такі, що розділяють покоління.

Я зупинився й глянув на нього. Легко зрозуміти, як його могло занести не туди. Зараз ми обидва стали морськими велетнями з легенд, стоячи по коліна у віртуальному океані поміж островами й рифами Міллспортського архіпелагу в масштабі 1:2000. Сьєрра Трес зібрала кілька послуг зі своїх боржників-гайдуків і забезпечила нам трохи часу в картографічному конструкті високої деталізації, котрий належав компанії морських архітекторів, чиї методи управління фінансами не витримали б уважного погляду юстиції. Вони не скакали від радості, почувши, чого від них просять, але саме так і буває, коли приятелюєш з гайдуками.

— А ви колись бачили справжню лісову пожежу, Кої?

Бо вони до біса рідкісні на планеті, що на дев’яносто п'ять відсотків укрита океаном.

— Ні, — він махнув рукою. — То була метафора. Але я бачив, що трапляється, коли несправедливість нарешті спричиняє відплату. Її вистачає надовго.

— Так, я знаю.

Я перевів погляд на води південного краю Плеса. Конструкт відтворював тамтешній вир в мініатюрі — він булькав, шумів і тягнув мене за ноги під поверхнею. Якби глибина води була б у тому ж масштабі, що й решта конструкта, він, певно, звалив би мене з ніг.

— А ти? Коли-небудь бачив лісову пожежу? Може, на інших світах?

— Так, бачив кілька разів. А на Лойко навіть сам доклав до неї руку. — Я дивився собі в той вир. — Під час Пілотського заколоту. Чимало їхніх кораблів попадало в Смугу Катерини, і вони з того прикриття партизанили кілька місяців. Треба було їх випалити. Я тоді був посланцем.

— Зрозуміло, — його голос не виказував жодної реакції. — Допомогло?

— Так, на якийсь час. Ми точно багатьох повбивали. Але, як ви казали, такий опір живе цілими поколіннями.

— Так. А пожежа?

Я знову глянув на нього і хмуро всміхнувся.

— Довго не вдавалося загасити. Слухайте, Бразил помиляється щодо цієї прогалини. Тут залишиться чиста лінія прямої видимості до патрульної станції на Новій Кагаґаві, щойно ми обійдемо цей мис. Гляньте. А з іншого боку рифи. Звідси заходити не можна, нас посічуть на шматки.

Він підійшов до мене й подивився.

— Якщо припустити, що на нас чекатимуть, то так.

— Так вони ж і чекають на щось таке. Вони знають мене, знають, що я йтиму по неї. Чорт. Та у них в руках навіть я сам. Їм тільки й треба, що спитати мене, тобто, спитати його, і він розкаже, чого чекати, гімно мале.

Відчуття зради пекло до кісток, наче в мене з грудей щось вирвали. Як Сару.

— То хіба він не знатиме, що треба прийти сюди? — м’яко спитав Кої. — На Вчиру?

— Не думаю, — я пробігся своїм обдуманим поясненням, з яким піднімався на борт «Гайдучої доньки» в Текітомурі, сподіваючись, що вголос вона звучатиме не менш переконливо. — Він надто молодий, щоб знати про мене і «Жучків», і не існує жодних офіційних записів, які вони могли б йому згодувати. Відауру він знає, але для нього вона й досі лиш інструктор з Корпусу. Він не може мати уявлення ані про те, чим вона зараз займається, ані про будь-який зв’язок, що в нас міг встановитися після служби. Та коза Аюра видасть йому все, що вони мають на мене, а може, і на Відауру теж. Але у них є небагато, а те, що є — неоднозначне. Ми посланці, тож за кожним зробленим кроком обидва замітали сліди інформаційною мішурою.

— Дуже ретельно з вашого боку.

Я пошукав серед його зморшок сліди іронії, і не знайшов нічого очевидного. Знизав плечима.

— Така в мене підготовка. Нас навчали зникати без сліду на планетах, які ми ледве знали. А зробити таке там, де сам виріс, взагалі дитяча забавка. Усе, з чим ті гімнюки можуть працювати — це підпільні чутки та ряд ув’язнень на зберіганні. Цього не вистачить для твердої основи, та ще коли треба вичесати цілу планету, не маючи очей у повітрі. А єдине, що він, певно, думає, буцім про мене знає — це те, що я уникатиму Новопешта, як холери.

Я затулив подув родинного почуття, котре вкололо мене на «Гайдучій доньці». Випустив затамоване повітря.

— То де ж він тебе шукатиме?

Я кивнув на макет Міллспорта перед нами й насупився на густозаселені острови й платформи.

— Гадаю, що тут. Саме сюди я завжди вертався, коли не був на інших планетах. Це найбільше міське середовище на планеті, тут найлегше зникнути, якщо добре його знати, і Рила звідси всього лиш через затоку. Якби я був посланцем, то опинився б тут. Схований, але на відстані удару.

На якусь мить незвично висока точка огляду запаморочила мені голову, коли я глянув на пристані й вулиці, розфокусувала пам’ять, переплутала розторочені століття й наляпала старе й нове в одну, в загальних рисах знайому пляму.

І він десь там, унизу.

Та годі, ну як ти можеш знати…

Він десь там, унизу, як антитіло, бездоганно підготоване для зустрічі свого типу ворога, ставить свої обережні запитання серед потоку міського життя, дає хабарі, погрожує, тисне, ламає, робить усе, чому нас обох так добре навчили. При цьому він дихає на повні груди, проживає все заради власної темної насолоди, схожої на вивернуту навспак версію життєвої філософії Джека Душа-Бразила.

У моїх думках знову забриніли Плексові слова.

Ще він такий енергійний, здається, що він не може дочекатися, щоб усе зробити, щоб за все взятися. Він упевнений, нічого не боїться, для нього все не проблема. Сміється з усього…

Я пройшовся ланцюжком своїх зв’язків за останній рік, згадав людей, яких міг наразити на небезпеку.

Тодор Муракамі, якщо він і досі крутиться там без призначення.

Чи знатиме його моя молодша версія? Муракамі приєднався до Корпусу майже одночасно зі мною, але спершу ми нечасто бачилися, і нас не посилали в одній місії аж до Землі Нкруми й Інненіна. Чи проведе ручний Ковач Аюри лінію від мене до нього? Чи зможе успішно зіграти з Муракамі? Коли вже про те мова, чи дозволить Аюра своїй щойно зачохленій дубль-істоті бодай наблизитися до активного посланця? Чи насмілиться вона? Мабуть, що ні. А Муракамі, маючи за спиною всю силу Корпусу, зможе дати собі раду.

Іса.

От лайно.

П’ятнадцятирічна Іса, котра носить личину титаново-жорсткої бувалої жінки, наче куртку зі шкіри болотяної пантери поверх дбайливого й привілейованого виховання в середовищі того, що залишилося від міллспортського середнього класу. Гостра, як бритва, і така сама ламка. Схожа на замінник маленької Міто, якою та була, коли я йшов у посланці. Якби він знайшов Ісу, то…

Розслабся, тут усе прикрито. Єдине місце, куди вона може вказати, це Текітомура. Коли вони й візьмуть Ісу, то не отримають нічого.

Але…

Мені знадобився аж цілий удар серця, щоб подолати небайдужість. Усвідомлення цього проміжку накрило мене холодною відразою.

Але він переламає її, коли вона трапиться йому на шляху. Він пройде крізь неї ангельським вогнем.

Хіба? Якщо вона нагадує тобі Міто, то, може, нагадає і йому? У вас із ним одна сестра. Хіба це не спинить його?

Чи ні?

Я подумки метнувся назад, у морок оперативних часів у Корпусі, і не зміг сказати.

— Ковачу!

То був голос із неба. Я кліпнув і підняв погляд від макета міллспортських вулиць. У віртуальному повітрі над нашими головами повиснув Бразил, убраний в огидно-помаранчеві серферські шорти й обривки хмар нижнього ярусу. У такій фізичній прояві, з роздмуханим стратосферним вітром довгим волоссям, він скидався на якогось безчесного другорядного божка. Я привітав його піднятою рукою.

— Джеку, ти мусиш зійти сюди й глянути на цей північний підхід. Тут не вийде…

— Нема часу, Таку. Вам треба вискакувати звідти. Зараз.

Я відчув, як мені придавило груди.

— Що трапилося?

— До нас гості, — таємниче сказав він і зник у спалаху білого світла.

Офіс «Дзуринда-Туджман», морських архітекторів та інженерів з динаміки рідин, був розташований на півночі Сорстауна, де Смуга переростала в курортні комплекси й пляжі з безпечним серфінгом. За звичайних умов ніхто з бригади Бразила і мертвим не захотів би там лежати, але вони доволі вміло влилися в юрбу туристів. Тільки той, хто спеціально вишукував би в людях поставу затятого серфера, зміг би помітити її під люто розпарованим барвистим фірмовим одягом, який вони вибрали собі за камуфляж. У стриманому середовищі нуль-вібраційної кімнати для конференцій, за десять поверхів над тротуарами, вони скидалися на висип якоїсь екзотичної антикорпоративної грибкової болячки.

— Жрець, довбаний жрець?

— Боюся, що так, — сказала мені Сьєрра Трес. — Здається, він один, а це, як я розумію, для Нового Одкровення незвично.

— Якщо вони не запозичили трюк у бригад шарійських мучеників, — похмуро сказала Вірджинія Відаура. — Благословенні одинокі вбивці проти намічених невірних. Чим ти був займався на дозвіллі, Таку?

— Це особисте, — пробурмотів я.

— Як завжди, — Відаура скривилася й обвела поглядом присутнє товариство. Бразил знизав плечима, а Трес виказувала не більше емоцій, ніж звичайно. Але Адо з Кої виглядали сердито-наполегливими.

— Таку, гадаю, ми маємо право знати, що відбувається. Це може поставити під удар усе, над чим ми працюємо.

— Це геть не стосується того, над чим ми працюємо, Вірджиніє. Це несуттєво. Бородаті гімнюки надто тупі й некомпетентні, щоб нас зачепити. Низ харчового ланцюжка.

— Тупі чи ні, — зазначив Кої, — але один з них успішно вистежив тебе аж сюди. І тепер розпитує про тебе в Кем-Пойнті.

— Нехай. Я піду і вб’ю його.

Марі Адо похитала головою.

— Сам точно не підеш.

— Гей, Марі, це вже, трясця, моя проблема.

— Таку, заспокойся.

— Я спокійний до всирачки!

Мій голос потонув у нуль-вібраційній обшивці, як біль тоне в ендорфіні. Якийсь час ніхто нічого не говорив. Марі Адо демонстративно дивилася у вікно. Сьєрра Трес звела брову. Бразил дуже пильно роздивлявся підлогу. Я скривився і спробував ще раз. Тихіше.

— Народ, це моя проблема, і я хотів би сам із нею розібратися.

— Ні, — то був Кої. — На це немає часу. Ми вже витратили на підготовку на два дні більше, ніж можемо собі дозволити. Відкладати ще далі не можна. Ваші особисті вендети муситимуть почекати.

— Це не забере багато…

— Я сказав ні. До завтрашнього ранку твій бородатий друг у будь-якому разі вже шукатиме тебе в геть неправильному місці. — Колишній боєць Чорних бригад відвернувся, вимикаючи мене з розмови, як іноді робила Вірджинія Відаура, коли ми погано показували себе в посланських тренувальних вправах. — Сьєрро, нам треба буде збільшити співвідношення часу в конструкті до реального. Хоч навряд чи він здатен на високу швидкість, так?

Вона знизала плечима.

— Архітектурні вимоги, ви ж розумієте. Для них час не дуже важливий. Можливо, я зможу витиснути коефіцієнт один до сорока чи п’ятдесяти на максимумі.

— Цього вистачить, — Кої говорив і набирав майже видимої ваги. Я уявив часи Виселення, підпільні збори в таємних кімнатах. Тьмяне світло на схематично нашкрябаних планах. — Вистачить. Але нам треба буде запустити все на двох різних рівнях — картографічний конструкт і якийсь віртуальний готель із залами для нарад і зустрічей. Нам треба мати змогу за бажання легко перескакувати між ними. Налаштувати якийсь простий руховий знак для переходу, як, наприклад, двічі кліпнути очима. Я не хочу мати потребу повертатися до справжнього світу, поки ми все не сплануємо.

Трес кивнула вже на ходу.

— Піду скажу Туджману братися до діла.

Вона вискочила з нуль-вібраційної кімнати. Двері за її спиною легенько клацнули. Кої розвернувся до решти.

— А тепер я пропоную використати ці кілька хвилин, щоб очистити голови, бо щойно система запуститься, ми житимемо у віртуалі, допоки не впораємося. Якщо пощастить, зможемо закінчити ще до сьогоднішнього вечора в реальному часі й узятися до діла. І ще одне, Ковачу. Це лиш моя особиста думка, але я вважаю, що ти винен якесь пояснення бодай декому з нас.

Я зустрів його погляд, і раптова повінь неприязні до його гімняної риторики про марш історії дала мені доречний для цього крижаний погляд.

— Ваша правда, Сосекі. Це ваша особиста думка. То як щодо того, аби тримати її при собі?

Вірджинія Відаура кахикнула.

— Таку. Гадаю, нам слід спуститися й узяти кави чи ще чогось.

— І я так гадаю.

Я видав Кої решту холоду, що лишився в моїх очах, і подався до дверей. Я бачив, як Відаура перезирнулася з Бразилом, а тоді пішла до виходу слідом за мною.

У прозорому ліфті, яким ми їхали вниз через залитий світлом атріум, ніхто нічого не говорив. На півдорозі вниз, у великому, зі скляними стінами кабінеті, я побачив Туджмана, який нечутно вигукував щось до мало цим заклопотаної Сьєрри Трес. Вочевидь, вимога надати більший коефіцієнт сповільнення у віртуальному середовищі не зустріла цілковитого розуміння.

Ліфт випустив нас у відкритий з фасаду атріум, сповнений вуличного гамору. Я перейшов вестибюль і вступив до юрби туристів на прогулянці, а тоді покликав автотаксі, махнувши рукою. Поки таксі осідало на землю, Вірджинія Відаура взяла мене за іншу руку.

— Що це ти собі надумав?

— Ти знаєш, що я надумав.

— Ні, — вона вхопилася сильніше. — Нікуди ти не підеш. Кої правильно каже: у нас на це немає часу.

— Усе закінчиться так швидко, що про це не варто хвилюватися.

Я спробував нахилитися до відчиненого люка автотаксі, але не міг зрушити, не вдаючись до рукопашної, а з Відаурою навіть такий варіант був далеко не надійний. Я роздратовано розвернувся до неї.

— Вірджиніє, відпусти.

— Що буде, коли щось піде криво, Таку? Що буде, якщо цей жрець…

— Та не піде воно криво. Я вбиваю цих хворих на голову гімнюків уже понад рік і…

Я замовк. Серферський чохол Відаури був заввишки майже як мій, і наші очі розділяла одна ширина долоні. Я відчував її дихання на своїх губах і напругу в її тілі. Її пальці вгородилися мені в руку.

— Отак, — сказала вона. Відступи. Поговори зі мною, Таку. Відступи й поговори про це зі мною, чорт забирай.

— Про що ж говорити?

Вона сидить навпроти за дзеркальним столом і усміхається до мене. Її обличчя не дуже схоже на те, яке я пам’ятаю — це на добрих кілька років молодше, наприклад — але в новому чохлі мелькає луна того тіла, яке ціле життя тому вмерло на моїх очах під градом з «Калашниковых». Та сама довжина рук і ніг, те саме зачесане набік смоляне волосся. Щось є у тому, як вона нахиляє голову, щоб волосся сповзло з правого ока; те, як вона курить; те, що вона досі курить.

Сара Сахіловська. Вийшла після збереження, живе своїм життям.

— Ну, мабуть, ні про що. Якщо ти щаслива.

— Я щаслива, — вона випускає дим убік від столу, на секунду здається роздратованою. Це якась крихітна жевринка тієї жінки, котру я знав. — Тобто, чого ж мені не бути щасливою? Мій вирок скорочено за грошовий еквівалент. А гроші й досі припливають, біокодерам вистачить роботи на наступний десяток літ. Поки океан знову не втихомириться, у нас будуть цілі рівні інших потоків, які треба приборкати, і це я кажу про локальне. Комусь усе одно ще треба змоделювати наслідки того, що течія Мікуні наштовхується на теплу воду з Кошутської затоки, і щось із цим зробити. Ми подамося на тендер, щойно уряд виділить на нього кошти. Йозеф каже, що за такого темпу я виплачу свій вирок за наступні десять років.

— Йозеф?

— А, так, треба було сказати, — знову з'являється усмішка, цього разу ширша. Відкритіша. — Він справді чудовий, Таку. Тобі варто з ним познайомитися. Він тут керує проектом, і завдяки йому я вийшла з першою хвилею. Він брав участь у віртуальних слуханнях, був моїм зв’язком із проектом, коли я виходила зі збереження, а тоді ми просто, гм, знаєш, як воно буває.

Вона подивилася собі на коліна, і досі всміхаючись.

— Ти шарієшся, Capo.

— Та ні!

— Та так, — я знаю, що мусив би радіти за неї, але не можу. Надто багато спогадів про те, як її довгі бліді боки рухалися переді мною в готельних ліжках і вбогих таємних квартирах. — То цей Йозеф як, серйозно налаштований?

Вона коротко підводить очі, штрикає мене поглядом.

— Ми обоє серйозно налаштовані, Таку. Він робить мене щасливою. Щасливішою, ніж будь-коли.

То на якого всраного біса ти взяла й знайшла як мене розшукати, тупа корово?

— Це чудово, — кажу я.

— А ти як? — питає вона з лукавою цікавістю. — Ти щасливий?

Я зводжу догори брову, щоб виграти трохи часу. Скошую очі набік таким чином, який колись дуже її смішив, але отримую тільки материнську усмішку.

— Ну, щастя… — я скорчив іншу гримасу. — Це, гм, ніколи не було трюком з мого звичного арсеналу. Тобто, так, я вийшов раніше за тебе. Повна амністія від ООН.

— Так, я чула. І ти побув на Землі, правда?

— Якийсь час.

— І що тепер?

Я невизначено махнув рукою.

— Ну, я працюю. Це не так престижно, як те, що ви, народ, робите на Північному рукаві, але на виплати за чохол вистачає.

— Це законно?

— Жартуєш?

Її обличчя застигає.

— Ти ж знаєш, Таку, що коли це правда, мені не можна бачитися з тобою. Такі умови перечохлення. Я й досі на випробувальному терміні, мені не можна водитися з…

Вона хитає головою.

— Зі злочинцями? — питаю я.

— Не насміхайся, Таку.

Я зітхаю.

— Я не сміюся, Capo. Гадаю, це чудово, що в тебе все так склалося. Не знаю, просто як уявлю, що ти пишеш біокод, замість того, щоб красти його…

Вона знов усміхається — то був її основний вираз на час усієї розмови, але цього разу в усмішці видно болючий краєчок.

— Люди змінюються, — каже вона. — Тобі теж варто спробувати.

Незграбна пауза.

— Може, так і зроблю.

Ще одна.

— Слухай, мені вже час повертатися. Йозеф, мабуть, не…

— Та годі, — я показую на наші порожні склянки, що самотньо стоять на пошрамованій дзеркальній деревині далеко одна від одної. Був такий час, коли ми нізащо б не пішли з бару із власної волі раніше, ніж заставили б увесь стіл перехиленими чарками й одноразовими люльками. — Жінко, хіба ти вже геть не маєш самоповаги? Залишися ще на одну.

Вона так і робить, але ніяковість між нами не зникає. І коли вона знов допиває свій напій, то встає, цілує мене в обидві щоки й залишає мене за столом самого.

І я більше ніколи її не бачу.

— Сахіловська? — Вірджинія Відаура насупилася, шукаю чи серед спогадів. — Висока така? З дурною зачіскою, отак на одному оці? Так. Здається, ти якось привів її на вечірку, коли ми з Ярошем ще жили на вулиці Укаї.

— Все правильно.

— То вона подалася на Північний рукав, а ти знову при єднався до «Блакитних Жучків» для чого, щоб їй допекти?

Питання блимнуло надто яскраво, як сонячне світло на дешевому металевому оздобленні кавової тераси навколо нас. Я відвів погляд до моря. Воно не подіяло на мене так, як нібито діяло на Бразила.

— Все було не так, Вірджиніє. На той час, як я зустрів її, я вже приєднався до вас. Я навіть не чув, що вона вийшла. Останнє, що я чув після повернення з Землі — вона мотала повний термін. Врешті решт, вона — вбивця полісменів.

— Як і ти.

— От що значать земні гроші та вплив ООН.

— Гаразд, — Вірджинія потицяла пальцем у банку з кавою і знову насупилася. Кава була не дуже добра. — То ви вийшли зі збереження в різний час і через цю різницю загубили одне одного. Це сумно, але таке трапляється постійно.

За шумом прибою я знову почув Джапаридзе.

У морі бігає припливна хвиля від трьох місяців, і, коли ти дозволиш, вона відірве тебе від усіх і всього, що було тобі небайдуже.

— Так і є. Постійно трапляється. — Я знову повернувся й глянув на неї крізь притемнене повітря під парасолькою над столиком. — Але я не загубив її через ту різницю, Вірджиніє. Я відпустив її. Я дав їй піти з тим кавалком лайна, Йозефом, а сам відступив.

Її обличчя освітилося розумінням.

— О, ясно. Он звідки раптовий інтерес до Латімера й Санкції-IV. Знаєш, мені завжди було цікаво, чого ти тоді так різко передумав.

— Не тільки через це, — збрехав я.

— Гаразд, — її обличчя промовляло «як хочеш, я однаково б тобі не повірила». — То що трапилося з Сахіловською, поки тебе не було, що ти погнав різати жерців?

— Північний рукав Міллспортського архіпелагу. Не можеш здогадатися?

— Вони навернулися до віри?

— Це він обернувся, падло таке. Її просто потягло за ним.

— Справді? Вона дійсно стала невільною жертвою?

— Вірджиніє, вона там була в рабстві! — я зупинив себе. Парасолька трохи притишила мій голос і жар, але не в усіх напрямках. За іншими столиками повертали голови. Я обминув нарослу гору люті й намацав трохи посланської нейтральності. Мій голос зазвучав сухо. — Уряди змінюються так само, як люди. Через кілька років, як вона поїхала на Північний рукав, з тамтешніх проектів забрали фінансування, видавши нову антиінженерну етику, щоб виправдати порізані бюджети. Не втручатися в природний баланс планетарних біосистем. Дати зрушенню Мікуні самому знайти рівновагу — це кращий, мудріший шлях. І дешевший теж. Вона мусила виплачувати ще сім років, і то з платнею біокодера-консультанта, яку вона отримувала раніше. Більшість сіл трималася над рівнем бідності тільки завдяки проекту «Мікуні». Срака його знає, що там сталося, коли їм зненацька довелося знову зводити кінці з кінцями, живучи з прибережної риболовлі.

— Вона могла поїхати звідти.

— У них з’явилася дитина, ясно? — Пауза. Дихай. Подивися на море. Прикрути гучність. — У них з’явилася донька, їй було кілька років. І раптом грошей не стало. А вони обоє вродилися на Північному рукаві, і це одна з причин, як її ім’я взагалі опинилося в списку на дострокове звільнення. Не знаю, може, вони вирішили, що якось та проживуть. З того, що я чув, перш ніж остаточно перекритися, фінансування «Мікуні» кілька разів то пересихало, то знову текло. Може, вони сподівалися на наступну переміну.

Відаура кивнула.

— А тоді винирнуло Нове Одкровення.

— Точно. Класична тенденція бідності, люди хапаються за будь-що. І коли вибір стоїть між релігією і революцією, уряд радо дозволяє жерцям узятися за своє. Всі ті села й без того були осередком старої віри. Аскетичне життя, жорсткий соціальний порядок, домінування чоловіків. Щось на штиб драної Шарії. Тільки й знадобилося, щоб економічний провал збігся з появою вояків Нового Одкровення.

— То що трапилося? Вона засмутила якогось поважного дядька?

— Ні. Річ була не в ній, а в доньці. Нещасний випадок на риболовлі. Вона загинула. Тобто, пам’ять не пропала. — Лють знову почала наростати й застигати в голові крижаними спалахами. — Але ж, звісно, їм перечохлятися не можна.

Фінальна іронія. Марсіяни, що колись були напастю для старих земних релігій, коли звістка про їхню долюдську, віком у мільйон років міжзоряну цивілізацію розколола на шматки розуміння людської раси про її місце в загальній картині. А тепер Нове Одкровення експлуатує їх як ангелів, буцім вони перші й крилаті Божі творіння. І в кількох муміфікованих тілах, що від них залишилися, не знайшли жодного сліду чого-небудь, схожого на кортикальну пам’ять. Для свідомості, що з головою занурена у психоз віри, висновок був неминучий. Перечохлення було злом, що зросло з чорного серця людської науки. Схибленим шляхом до посмертного життя у світлі й присутності божества. Наругою.

Я дивився в море. Слова падали з моїх губ, як попіл.

— Вона намагалася втекти. Сама. Йозефа вже довбонула в голову віра, і він не схотів їй допомагати. Тож вона сама взяла тіло доньки й викрала глісер. Подалася на схід уздовж берега, шукаючи протоки, якою можна було би пробитися на південь, до Міллспорта. Її вистежили й притягнули назад. Йозеф допомагав. Її повели до стільця покари, який жерці встановили в центрі села, і змусили дивитися, як вони вирізають пам’ять з хребта її доньки й забирають його геть. А тоді вони зробили те саме з нею. Поки вона була притомна. Щоб їй краще усвідомити власне спасіння.

Я ковтнув. Було боляче. Навколо нас наринала, розхлюпувалася й котилася геть юрба туристів, схожа на барвисту припливну хвилю ідіотів, якою вона й була.

— Після того вони всім селом святкували звільнення власних душ. Доктрина Нового Одкровення каже, що кортикальну пам’ять треба переплавити, щоб вигнати з неї демона. Але на Північному рукаві є ще й місцеві забобони. Вони вивозять пам’яті в двомісному човні, помістивши їх у запаяний протисонарний пластик. Тоді пливуть за п’ятдесят чи скільки кілометрів од берега і десь по дорозі жрець за ритуалом кидає пам’яті за борт. Йому невідомий їхній курс, а керманичеві заборонено знати, коли саме викидалися пам’яті.

— Схоже, така схема легко корумпується.

— Можливо. Але не в цьому випадку. Я катував їх обох до смерті, і вони нічого не змогли розповісти. Я мав би кращі шанси знайти Сарину пам’ять, якби її привалило драним рифом Хірата.

Я відчув на собі її погляд і розвернувся до нього обличчям.

— То ти був там, — пробурмотіла вона.

Я кивнув.

— Два роки тому. Хотів розшукати її після того, як повернувся з Латімера. Натомість я побачив Йозефа, що пускав соплі над її могилою. Він розповів мені всю історію. — Моє обличчя сіпнулося від спогаду. — Врешті, він видав імена керманича і служителя, тож їх я вистежив наступними. Як я вже сказав, вони не розповіли нічого корисного.

— А тоді?

— А тоді я повернувся до села й убив решту.

Вона легенько похитала головою.

— Решту кого?

— Решту села. Кожного гімнюка, котрого я знаходив і котрий був дорослим у день її смерті. Я знайшов у Міллспорті інфощура, щоб прогнав мені записи про населення, імена й обличчя. Усіх, хто міг підняти палець на її захист, але не підняв. Я взяв той список, повернувся до них і всіх вирізав. — Я глянув на руки. — І ще кількох, що стали на заваді.

Вона дивилася так, ніби не знала мене. Я дратівливо махнув рукою.

— Ой, та годі, Вірджиніє. Ми обоє чворили й гірше на стількох планетах, що я їх усі й не пам’ятаю.

— У тебе посланська пам’ять, — заніміло промовила вона.

Я знову махнув рукою.

— Образно кажучи. На сімнадцятьох планетах і п’ятьох супутниках. І на тому штучному поселенні в Області Невського. І…

— Ти забрав їхні пам’яті?

— Йозефа й жерців, так.

— І знищив їх?

— Нащо б я їх нищив? Вони саме цього б і хотіли. Посмертного забуття. Щоб не повертатися. — Я повагався. Але тепер зупинятися було вже даремно. І якщо не довірятися Відаурі, то тоді вже й нема кому. Я прочистив горло й тицьнув пальцем на північ. — Отам, у Трав’яному Обширі, в мене серед гайдуків є друг. Серед інших ділових ініціатив, він розводить болотяних пантер для боїв у ямах. Іноді, якщо вони годящі, він вживлює їм кортикальну пам’ять. Таким чином він може завантажити поранених переможців у свіжі чохли й змінити шанси.

— Здається, я знаю, до чого йде.

— Точно. За певну платню він бере в мене пам’яті й завантажує їхніх жителів у тіла якихось близьких до пенсії пантер. Ми даємо їм трохи часу зжитися з цим, а тоді вкидаємо у ями нижчого рангу й дивимося, що з того виходить. Цей друг заробляє непогані гроші на матчах, в яких б’ються люди, яких завантажили в тіла пантер. Скидається на те, що навколо таких боїв у певних колах сформувалася якась хвора на голову субкультура. — Я перехилив банку з кавою і оглянув гущу на дні. — Мені здається, що зараз вони вже геть навіжені. Навряд чи воно дуже весело бути замкненим в голові чогось настільки чужого, не кажучи вже про те, що треба до останнього кігтя й зуба битися за своє життя у болоті на дні ями. Навряд чи в них ще залишилися свідомі людські думки.

Відаура дивилася на свої коліна.

— Он що ти собі розповідаєш?

— Ні, це просто теорія, — я знизав плечима. — Можливо, я помиляюся. Може, в них залишилися свідомі думки або й більшість свідомості. Можливо, в ясніші моменти вони думають, що потрапили до пекла. Мені підходять обидва варіанти.

— Як ти це оплачуєш? — прошепотіла вона.

Я відшукав десь зубасту посмішку й натягнув її на обличчя.

— Ну, всупереч народному переконанню, дещо з подій на Санкції-IV принесло мені неабияке добро. Фінансів мені вистачає.

Вона підвела погляд, обличчя напружилося й стало сердите.

— Ти ще й заробив на Санкції-IV?

— Я все заслужив, — тихо сказав я.

Вона придушила злість, і її риси трохи розрівнялися, але голос все одно бринів.

— І тих запасів вистачить?

— На що?

— Ну, — насупилася вона. — Щоб закінчити цю вендету. Ти вистежуєш жерців із того села, але…

— Ні, то було минулого року. Вони скоро закінчилися, їх було не дуже багато. Зараз я вистежую тих, хто входив до Високого Духівництва, коли її вбили. Тих, що написали правила, за якими її стратили. Тут справа довша, їх багато, і вони вищі рангом. Краще захищені.

— Але ти не збираєшся зупинятись?

Я похитав головою.

— Я збираюся не зупинятися, Вірджиніє. Вони ж мені її не повернуть? То чого ж я мав би зупинятися?

Розділ двадцять сьомий

Не знаю, скільки Вірджинія розповіла решті, коли ми повернулися до прискореної віртуальності. Я залишався в картографічному конструкті, а решта перейшла до відділення з готельною конференц-залою, про яку мені настирливо думалося, що вона десь на горішньому поверсі. Не знаю, що вона їм сказала, і мене це не надто турбувало. Здебільшого я відчував полегкість від того, що просто розкрив комусь усю історію.

Що тепер знав її не сам.

Звісно, декому, наприклад, Плексу чи Ісі, були відомі якісь уривки, а Радул Шегешвар знав трохи більше. Але Нове Одкровення від самого початку не розкривало загалу, що я з ними робив. Їм не хотілося поганої слави чи втручання невірних сил на зразок Перших родин. Смерті видавалися за нещасні випадки, пограбування монастирів, що вийшли з-під контролю, дріб’язкові вуличні пограбування, що погано закінчилися. Тим часом через Ісу дійшли чутки, що з веління Духівництва на мене були розміщені приватні замовлення. В жерцевому осередку малося й бойове крило, але в них, вочевидь, не дуже вірилося, бо хтось визнав за доцільне підрядити також кілька міллспортських найманих тиховбивць. Одного вечора в невеликому містечку на Шафрановому архіпелазі я підпустив одного з них досить близько, щоб перевірити калібр цієї найманої підмоги. Не казна-що.

Не знаю, скільки Вірджинія Відаура розповіла колегам-серферам, але сама присутність жерця в Кем-Пойнті свідчила, що нам не можна вертатися з нападу на Рильські Скелі й залишатися на Смузі. Якщо Нове Одкровення змогло вистежити мене аж сюди, інші можуть бути ще компетентніші.

Пляж Вчира як притулок пропав для нас.

Марі Адо озвучила те, що, певно, було загальним настроєм.

— Це ти все пересрав, притягнувши своє краб’яче лайно в нашу гавань. Тож ти й знайдеш, як це розв’язати.

І я знайшов.

Одне з прописних посланських умінь — працювати з тим, що є під рукою. Я оглянув найближче оточення, згадав про все, де міг на щось вплинути й миттєво побачив рішення. Особисте лайно зашкодило нам, тож особисте лайно й витягне нас із багна, не кажучи вже про те, що побічно вирішиться ще одна моя персональна проблема. Іронія ситуації аж сліпила мене своєю усмішкою.

Але мій план сподобався не всім. Наприклад, Адо.

— Довіритися драним гайдукам? — за цими словами вчувалася зневага добре вихованої жительки Міллспорта. — Ні. Дякую красно.

Сьєрра Трес звела брову.

— Ми використовували їх раніше, Марі.

— Це ти використовувала їх раніше. Я до таких покидьків і близько не підходжу. До того ж цього ти не знаєш.

— Не його, але про нього. Мала справу з тими, хто мав справу з ним, і з того, що я чула, він людина слова. Але я можу перевірити його. Кажеш, він тобі винен, Ковачу?

— Дуже.

Вона знизала плечима.

— Тоді цього має бути досить.

— Ох, та заради сраки, Сьєрро. Не можна…

— Шегешвар надійний, — урвав я. — Він серйозно ставиться до боргів з обох боків справи. Тут тільки й треба, що грошей. Якщо вони у вас є.

Кої зиркнув на Бразила, а той кивнув.

— Так, — мовив він. — Ми доволі легко можемо їх дістати.

— Ох, вітаємо з драним днем народження, Ковачу!

Вірджинія пришпилила Адо поглядом.

— Чого б тобі не взяти, та не стулити пельку, Марі? Це не твої гроші. Твої, як я розумію, безпечно лежать у Міллспортському торговому банку?

— А це що має знач…

— Досить, — сказав Кої, і всі позатикалися. Сьєрра Трес пішла дзвонити комусь із кімнати далі по коридору, а решта повернулася до картографічного конструкта. У прискореному віртуальному середовищі Трес не було решту дня — еквівалент приблизно десяти хвилин у реальному часі зовнішнього світу. В конструкті можна використати різницю в часі, щоб робити по три чи чотири одночасні дзвінки, перемикаючись від одного до іншого через хвилинні проміжки, котрі дають тобі секундні паузи на іншому кінці дроту. Повернувшись, Трес отримала достатньо інформації про Шегешвара, щоб підтвердити своє первісне враження. Він був гайдуком старої школи, принаймні у власних очах. Ми повернулися до готельної зали, і я набрав таємний код на телефоні без відео.

Лінія була паскудна. Шегешварів голос чувся крізь сильний фоновий шум, який почасти зумовлювався нерівностями зв’язку між реальним і віртуальним середовищем, а почасти чимось іще. Оте «щось іще» дуже скидалося на людські або нелюдські крики.

— Таку, я тут трошки заклопотаний. Набереш мене пізніше?

— Як ти дивишся на те, щоб я закрив свій борг, Раде? Просто зараз, прямий транш через зашифрований канал. І ще стільки ж зверху.

У віртуальності тиша розтяглася на кілька хвилин. Мабуть, по той бік дроту вагалися десь із три секунди.

— Я дивлюся на це з неабиякою цікавістю. Покажи гроші, і можемо поговорити.

Я глянув на Бразила, котрий показав розчепірену долоню і великий палець на іншій руці, а тоді мовчки вийшов. Я швидко підрахував часові одиниці.

— Перевіряй рахунок, — сказав я Шегешварові. Гроші будуть не пізніш, як за десять секунд.

— Ти дзвониш з конструкта?

— Іди подивися, як припливають грошенята, Раде. Я почекаю.

Далі було легко.

У короткочасному перебуванні у віртуальності нема потреби спати, і творці більшості програм не клопоталися, щоб включити в них відповідний протокол. У довшому зануренні, звісно, здоров’я від цього не зміцнюється. Якщо досить надовго запірнути до конструкта для коротких візитів, здоровий глузд почне розпадатися на шматки. А коли залишитися на кілька днів, то наслідки будуть просто… дивні. Як одночасний загул по тетрамету і ліках для концентрації на зразок «Вершини» чи «Синахвата». Час від часу зосередженість застигає, як заглухлий двигун, але проти цього є прийомчик. Треба вдатися до розумового еквіваленту прогулянки кварталом, змастити розумові процеси, подумавши про щось неспоріднене, і все буде добре. Як і з «Вершиною» і «Синахватом», є вірогідність почати отримувати маніякальну насолоду від дедалі сильнішого дзвону у вухах.

Ми працювали добрих тридцять вісім годин, шліфуючи план нашого нападу, проганяючи сценарії «а що буде, коли» та гризучись. Час від часу в когось із нас виривалося роздратоване гарчання, і він падав у воду, що сягала коліна, і відпливав на спині геть від архіпелагу, до горизонту картографічного конструкта. Якщо правильно вибрати напрямок відходу й не наразитися на забутий острівець та не чухронути спиною об рифи, то був ідеальний спосіб перепочити й випустити пару. Бовтаєшся там на поверхні, голоси решти ледве чуються через відстань, і відчуваєш, як свідомість знову розслаблюється, наче м’язи після судоми.

В інші часи можна було досягти схожого ефекту, якщо вискочити з мапи й повернутися на рівень готельної конференц-зали. Там було вдосталь їжі й напоїв, і хоч ніщо з того так і не досягало шлунку, протоколи смаку й алкогольного сп’яніння були турботливо прописані. В конструкті потреба в їжі була не більша, ніж у сні, але самі процеси споживання їжі й питва все одно давали приємний заспокійливий ефект. Тож десь за позначкою в тридцять годин я сидів собі сам і працював над дошкою сашимі з пляшкоспина та потроху хилив шафранівське саке, коли поруч зі мною спалахнула і втілилася Вірджинія Відаура.

— Он де ти є, — сказала вона з чудною легкістю в голосі.

— Саме тут, — погодився я.

Вона кахикнула.

— Як голова?

— Вичахає потроху, — я підняв чашечку саке. — Хочеш? Найкраще ніґорі Шафранового архіпелагу. Принаймні так тут сказано.

— Пора вже припинити вірити в те, що пишуть на етикетках, Таку.

Але вона взяла фляжку, закликала чашечку прямо в долоню і налила собі.

— Кампай, — сказала вона.

— Пор носотрос.

Ми випили. Вона всілася на автоформу навпроти мене.

— Намагаєшся викликати в мене тугу за домом?

— Не знаю. А ти намагаєшся злитися з місцевими?

— Я не бувала на Адорасьйон більш як сто п’ятдесят років, Таку. Тепер мій дім тут. І я його частина.

— Ти дійсно добре пристосувалася до місцевої політичної ситуації.

— І до пляжного життя, — вона трохи відхилилася на спинку автоформи й виставила ногу вбік. Нога була гладенька, м’язиста й засмагла від життя на Вчирі, а напилений купальний костюм показував її на повну довжину. Я відчув, як мій пульс трохи прискорився.

— Дуже гарно, — визнав я. — Ярош казав, що ти витратила на цей чохол усе, що мала.

Тоді вона наче усвідомила відверто сексуальну природу такої пози й опустила ногу. Взяла саке в обидві долоні й схилилася над чашечкою.

— Що він іще казав?

— Ну, розмова була не дуже довга. Я просто хотів дізнатися, де тебе можна знайти.

— Ти шукав мене?

— Так, — щось не дало мені зайти далі простого підтвердження. — Шукав.

— І що тепер, коли ти мене знайшов?

Мій пульс зафіксувався на підвищеному ритмі. Повернувся колючий писк у вухах від віртуальної надмірності. Вірджинія Відаура, твердоока й твердотіла, недосяжна інструкторка посланців, що стояла перед нами під час навчання, омріяний взірець жіночої компетентності, що був поза межами досяжності будь-кого з нас. Скалки сміху в голосі й очах, з котрих у менш визначеному типі відносин могла спалахнути чуттєвість. Спустошливо незграбна спроба флірту від Джиммі де Сото за шинквасом у їдальні була відбита жорстокою незацікавленістю. Утверджена влада при повній відсутності сексуальної напруги. Мої власні палкі невтілені фантазії повільно розплющилися під незміримою повагою, що в’їлася аж у кістки, на той самий рівень, що й посланське навчання.

А тоді битви, і будь-які романтичні випари, які могли пережити роки підготовки, остаточно розвіялися. Обличчя Відаури в десятку різних чохлів, різке від болю чи люті чи просто неймовірної зосередженості бойового режиму. Сморід її довго немитого тіла в тісному кораблику з темного боку супутника Лойко, слизота її крові на моїх руках одного вбивчого вечора в Зігічче, коли вона ледь не померла. Вираз її обличчя, коли надійшов наказ розчавити всі сили опору на Неруді.

Я був думав, що ті події перенесли нас за межі досяжності сексуального потягу, сягнули таких емоційних глибин, у порівнянні з якими злягання здавалося жалюгідно мілким. Минулого разу, коли я був на Вчирі й бачив, як нахиляється до неї Бразил — одне тільки її адорасьйонське походження могло викресати з нього жагучі іскри — я відчув лиш неясну зверхність. Навіть під час їхніх тривалих стосунків, на які вони спромоглися з Ярославом, що то спалахували, то вщухали, мені завжди чомусь здавалося, що він якось не сягає серцевини цієї жінки, при боці котрої я воював у більшій кількості куточків Протекторату, ніж звичайна людина встигне побачити на своєму віку.

Я начепив питальний вираз, ніби сховавшись у ньому.

— Гадаєш, що це хороша думка? — спитав я.

— Ні, — хрипко відповіла вона. — А ти?

— Гм. По всій правді, Вірджиніє, я дуже швидко втрачаю здатність цим перейматися. Але це не я прив’язаний до Джека Душа-Бразила.

Вона засміялася.

— Джек через таке не перейматиметься. Це ж навіть не насправді, Таку. Крім того, він ніколи не дізнається.

Я оглянув залу.

— Він може з’явитися будь-якої миті. Мені не дуже подобається любитися напоказ.

— Мені теж, — вона підвелася й простягла мені руку. — Ходи зі мною.

Вона вивела мене в коридор. Ідентичні двері віддзеркалювалися в обидва боки анонімного, встеленого сірим килимом коридору, в якому за кілька десятків метрів густіла бліда імла. Ми йшли, тримаючись за руки, підійшли аж туди, де стіни почали зникати в туманці, відчули холодок, який дмухнув звідти, і Відаура розкрила останні двері ліворуч. Ми прослизнули всередину, вже водячи одне по одному долонями.

Напилений одяг знімається швидко. За п’ять секунд по тому, як двері зачинилися, вона спустила мої серферські шорти до кісточок і почала переминати мій швидко загрубілий член у долонях. Я з силою витяг себе з її рук, зняв її купальник з плечей і стягнув його до талії, з силою притиснув долоню до місця, де сходилися стегна. Її дихання стало напруженішим, а м’язи живота смикнулися. Я опустився на коліна й стягнув купальник нижче, через стегна й гомілки, поки вона не змогла виступити з нього. Тоді я розвів її лабії пальцями, провів по розкритому простору язиком, а тоді підвівся й поцілував її в губи. Нею знову пробігла дрож. Вона всмоктала мого язика й легенько його куснула, а тоді поклала обидві долоні на мою голову й відірвалася від мене. Я знову пройшовся пучками по складках її лабій, відчув вологу й жар і легенько натиснув на клітор. Вона здригнулася й усміхнулася до мене.

— І що тепер, — повторила вона, а її очі почали втрачати фокус, — коли ти мене знайшов?

— Тепер, — сказав я. — Я подивлюся, чи м’язи в цих стегнах такі ж сильні, якими здаються.

Її очі спалахнули. Усмішка повернулася.

— Я вкрию тебе синцями, — пообіцяла вона. — І спину зламаю.

— Можеш спробувати.

З неї вирвався тихенький голодний звук, і вона вкусила мою нижню губу. Я підхопив її рукою під коліно й підняв. Вона вчепилася в мої плечі й обвила ногою пояс, а тоді потяглася вниз, до члена, і сильно притисла його до бганок вульви. За час діалогу вона розім’якла й намокла до готовності. Вільною рукою я розкрив її, і вона осіла на мене, видихнувши від проникнення, а тоді почала хитатися від мене й назад усім, що вище талії. Її ноги стислися на моєму поясі з обіцяною силою. Я розвернув нас так, щоб мати за спиною стінку, й сперся на неї. Відчув трохи контролю.

Але ненадовго. Відаура сильніше вхопилася за мої плечі й почала гуляти на моїй ерекції, дихаючи короткими натужними ривками, котрі звучали дедалі вище, що ближче підходила до оргазму. Я відставав ненабагато і відчував, як у члені від кінця до кореня набирається напруга й жар. Я відчував, як труться її тканини об мій жолудь. Я втратив увесь контроль, який мав, ухопив її за сідало обіруч і насадовив її на себе сильніше. Її заплющені очі на мить розкрилися, і вона усміхнулася. Кінчиком язика торкнулася верхніх зубів. Я засміявся у відповідь, туго і замкнено. Далі пішла боротьба — Відаура випинала живіт уперед, а стегна назад, заганяючи голівку мого прутня назад, до входу в піхву, де туго сплелися нервові закінчення, а мої руки насаджували її знову, намагаючись увігнатися в неї по руків’я.

Ця битва завершилася почуттєвою лавиною.

Піт залив нашу шкіру, слизьку під чіпкими долонями…

Тугі усмішки й поцілунки, що більше скидалися на укуси…

Несамовите дихання вискакувало з-під контролю…

Моє обличчя, притиснене до скупих набряків її грудей і плаского, слизького від поту місця між ними…

Її обличчя, що терлося об мою голову щокою…

Одна мить агонії, коли вона з усієї сили відсторонилася від мене…

Крик, може, її, а, може, мій…

…і рідкий вибух розряду, і падіння, судомне сповзання стіною вниз, у купу розкинутих кінцівок і спазматичних тулубів.

Розряд.

По довгій миті скособочено сів, а мій обім’яклий член гладенько вискочив з неї. Вона відсунула ногу й тихенько застогнала. Я спробував перемістити нас у трохи більш стабільну позицію. Вона розплющила одне око й усміхнулася.

— Ну, солдатику, давно хотів це зробити, га?

Я легенько всміхнувся у відповідь.

— Всього лиш завжди. А ти?

— Спадало на думку раз чи двічі, — вона відштовхнулася обома ступнями від стіни й сіла, підвівшись на ліктях. Погляд проскочив по її власному тілі, а тоді по моєму. — Але я не катаюся на новобранцях. Господи, дивись, як ми замурзалися.

Я простягнув долоню до її залитого потом живота, провів пальцем до щілини, якою починалася її піхва. Вона смикнулася й усміхнулася.

— То як, підемо в душ?

Вона скривилася.

— Та, мабуть, треба.

В душі ми знову почали тертися, але жоден із нас не мав тієї маніячної сили, котра сповнила нас за першим разом, і ми не могли утриматися разом. Тоді я виніс її до спальні й поклав мокрісіньку на ліжко. Я став на коліна біля її голови, обережно повернув її й направив її рота до свого щупака. Вона всмоктала його, спочатку легенько, а тоді чимдалі сильніше. Я простягнувся вздовж її гладенького м’язистого тіла головою в інший бік, повернув шию й розвів стегна руками. Тоді просунув під нею руку, підняв вульву ближче до обличчя й узявся працювати язиком. Голод знову захопив мене, як лють. В животі ніби іскрили оголені дроти. На іншому боці ліжка вона приглушено стогнала, а тоді перевернула нас і схилилася наді мною на ліктях і розведених колінах. Вона налягла на мене стегнами, працюючи губами на голівці, а рукою — на стрижні.

Знадобилося багато часу й гарячкової роботи. Ми не мали хімічної допомоги й не знали одне одного досить добре, щоб досягти по-справжньому одночасного оргазму, але посланське тренування або щось інше покрило цю нестачу. Коли я нарешті кінчив їй в горло, мене силою вигнуло вгору, до її схиленого тіла, і на чистому рефлексі я міцно притис руки до її боків.

Я потягнув її на себе, до несамовитого язика, і вона випльовувала мене, сіпаючись і собі, вона текла й кричала від власної кульмінації, а тоді повалилася на мене в корчах.

Але скоро по тому вона відкотилася, сіла, схрестивши ноги й серйозно глянула на мене, ніби я був задачею, котру вона не могла розв’язати.

— Гадаю, що досить, — сказала вона. — Краще вертаймося.

А пізніше я стояв на пляжі зі Сьєррою Трес і Джеком Душа-Бразилом, дивився на останні призахідні промені, що викресали яскраву мідь на краєчку молодого Маріканона, і міркував, чи не припустився десь помилки. Я не міг мислити досить ясно, щоб мати певність. Ми заходили у віртуальність, заблокувавши фізичний відгук, і скільки б сексуальної пари я не випустив з Вірджинією Відаурою, моє справжнє тіло налилося повінню невипущених гормонів. Принаймні на цьому рівні можна стверджувати, що нічого не сталося.

Я нишком глянув на Вразила й замислився знову.

Бразил не виказав видимої реакції, коли ми з Відаурою повернулися до картографічного конструкта впродовж кількох хвилин одне від одного, хоч і з різних боків архіпелагу. Бразил працював з рівномірним благодушним і елегантним завзяттям, поки ми не розіграли весь напад і подальший відхід. Він приклав долоню до Відауриної спини й легенько всміхнувся до мене за секунду до того, як вони блимнули геть з віртуальності із координацією, яка не просто багато про що говорила — її вистачило б на кілька томів.

— Ти ж знаєш, що отримаєш свої гроші назад, так? — сказав я.

Він нетерпляче смикнувся.

— Знаю, Таку. Я не переймаюся через гроші. Ми б закрили твій борг перед Шегешваром і просто так, якби ти попросив. І досі можемо це зробити — якщо хочеш, можеш вважати це винагородою за те, що нам приніс.

— Нема потреби, — натягнуто мовив я. — Я вважаю це позикою. І виплачу її, щойно все трохи вляжеться.

Здавлене пирхання Сьєрри Трес. Я розвернувся до неї.

— Щось здалося тобі смішним?

— Ага. Думка, що в якийсь найближчий час все трохи вляжеться.

Ми дивилися, як на море перед нами наповзає ніч. Дайкоку піднявся над затемненим обрієм й приєднався до Маріканона на західному небі. Трохи далі вздовж пляжу решта Бразилової команди складала ватру. Навколо нарослої купи плавуна тріщав регіт, і тьмяні силуети тіл вихилялися й дуркували. Всупереч будь-яким лихим передчуттям, що спадали на думку мені чи Трес, вечір наливався глибоким спокоєм, м’яким і прохолодним, як пісок під ногами. Після маніячної сесії у віртуальності здавалося, що до наступного дня вже не залишилося нічого ані робити, ані говорити. А наразі той завтрашній день котився іншим боком планети, наче хвиля, що розганяється й набирає сили. Я подумав, що коли б я був Кої, то повірив би, що відчуваю, як хода історії затамувала подих.

— Я так розумію, що лягати раненько ніхто не збирається, — сказав я, киваючи на приготування коло ватри.

— За кілька днів усі ми можемо померти насправді, — сказала Трес. — Отоді й поспимо.

Вона рвучко схрестила руки на футболці й стягла її через голову.

Її груди піднялися й безладно заколихалися, коли вона закінчила той рух. Зовсім не те, що мені було потрібно. Вона жбурнула футболку на пісок і рушила до води.

— Піду поплаваю, — гукнула вона до нас. — Хто зі мною?

Я глянув на Бразила. Він знизав плечима й пішов за нею.

Я дивився, як вони дійшли до води й пірнули в неї, а тоді замахали руками до глибших місць. Через десяток метрів Бразил знову пірнув, майже миттєво вискочив з води й гукнув щось до Трес. Вона вивернулася в його бік й послухала якусь хвильку, а тоді занурилася. Бразил пірнув за нею. Цього разу їх не було десь хвилину, а тоді вони обоє зринули, бризкаючись і балакаючи, уже майже за сотню метрів од берега. Я подумав, що наче стежу за дельфінами біля рифу Хірата.

Я розвернувся праворуч і подався по пляжу до ватри. Люди кивали мені, дехто навіть усміхнувся. Хто б міг подумати, але Деніел підвів очі від місця, де сидів із кількома людьми, котрих я не знав, і запропонував мені щось у флязі. Відмовлятися здавалося грубим. Я перехилив флягу й закашлявся від горілки, досить жорсткої, щоб бути домашньою.

— Міцна штука, — просипів я й повернув фляжку.

— Так, на цій ділянці Смуги подібного їй нема, — він недоладно помахав рукою. — Присядь, випий ще. Це Андреа, моя ліпша подруга. Хіро. Стережися його, він набагато старший, ніж виглядає. Пробув на Вчирі довше, ніж я живу. А це Маґда. Трохи паскудить, але варто пізнати її краще, і можна терпіти.

Маґда добродушно ляснула його по потилиці й заволоділа фляжкою. Не маючи в планах нічого іншого, я всівся на пісок між ними. Андреа схилилася вперед і захотіла потиснути мою руку.

— Просто хотіла подякувати, — пробурмотіла вона аманглійською з міллспортським акцентом, — за те, що ти зробив для нас. Без тебе ми б ніколи не знали, що вона жива.

Деніел кивнув, а горілка додала цьому руху перебільшеної серйозності.

— Це правда, Ковачу-сан. Я дозволив собі зайвого, коли ти щойно прибув. Визнаю, що, чесно кажучи, подумав був, що ти лайном набитий. Щось хочеш виторгувати чи що. Але тепер, коли Кої з нами, ото ми вже покотимо діжку. Ми перевернемо цілу планету догори сракою.

Приглушена згода. Надто ревна, як на мене.

— Після нас Виселення здаватиметься портовою бійкою, — сказав Хіро.

Я взяв фляжку і відпив. За другим разом смакувало не так погано. Може, мої смакові рецептори просто оглушило.

— Яка вона? — спитала Андреа.

— Гм, — у моїй голові проскочив образ жінки, яка вважала себе Надею Макітою. Обличчя розпливлося в оргазмічних корчах. Суміш гормонів, що плескалася в моєму організмі, збурилася на саму думку. — Вона. Інша. Це важко пояснити.

Андреа кивнула, радісно всміхаючись.

— Тобі так пощастило. Я маю на увазі, побачити її. Говорити з нею.

— І тобі випаде нагода, Анді, — сказав Деніел, важкувато ворушачи язиком. — Щойно ми заберемо її в тих гімнюків.

Різноголосі вигуки. Хтось розпалив ватру.

Хіро похмуро кивнув.

— Так. Час Гарланітам розплатитися за всіх покидьків із Перших родин. По них іде Справжня Смерть.

— Ото буде добре, — сказала Андреа, коли ми дивилися, як розгорається вогнище, — мати когось, хто знатиме, що робити.

Частина четверта

А ось що має значення

«Ось що треба зрозуміти: Революція вимагає Пожертви»

Шандор Спавента. Завдання для авангарду квеллізму.

Розділ двадцять восьмий

Міллспортський архіпелаг лежить в океані Нурімоно, як розбита тарілка, простягнувшись за вигином планети на північний схід від Кошута. Колись, цілі еони тому, він був гігантською вулканічною системою в сотні кілометрів завширшки, і наслідки цього й досі видно в дивно загнутих зовнішніх краях периферичних островів. Вогонь, що живив усі виверження, давно згас, але залишив по собі величний, вигнутий гірський масив, вершини якого легко утрималися над водою, коли пізніша повінь підняла рівень моря. На відміну від інших ланцюжків архіпелагів на Світі Гарлана, вулканічні осади забезпечили тут родючу ґрунтову основу, тож більша частина суші густо вкрита обтяженою конкуренцією суходільною флорою планети. Марсіяни, що прийшли пізніше, додали своєї колоніальної рослинності. Ще пізніше прийшли люди й зробили те саме.

У самому серці архіпелагу в своїй вічнобетонній та гартовано-скляній величі простягнувся Міллспорт. Це буйство міської інженерії, де кожен доступний стрімчак і схил утиканий шпилями, він виходить на воду широкими платформами й кілометровими мостами. Міста на Кошуті й на Новому Хоккайдо в різні часи доросли до значних розмірів і заможності, але ніщо на цій планеті не дорівняється до того мегаполіса. Дім для більш як двадцяти мільйонів людей, ворота до єдиного вікна для комерційних космічних запусків, яке залишила мережа орбітальних супутників, осередок уряду, корпоративної потужності й культури — в якому куточку Світу Гарлана не станеш, там все одно відчувається потяг, з яким Міллспорт затягує все у свій вир.

— Ненавиджу цю купу лайна, — сказала мені Марі Адо, коли ми блукали заможними вулицями Тадаїмако, шукаючи кав’ярню під назвою «У Макіти». Вони з Бразилом відклали геть свої спінальні гарячки на час рейду, і ця переміна зробила її дратівливою. — Всрана імперська тиранія, що розповзлася по всій планеті. Жодне місто не повинно мати такого впливу.

Таке бурчання було типовим — просто з підручника юного квелліста. Про Міллспорт вони говорили таке впродовж кількох століть. І вони мають рацію, звісно, але дивно, що постійне повторення навіть найочевиднішу правду робить такою дратівливою, що з нею хочеться сперечатися.

— Ти ж тут виросла, хіба ні?

— То й що? — вона зиркнула на мене. — Це значить, що він має мені подобатися?

— Мабуть, ні.

Далі йшли мовчки. Тадаїмако впорядковано гудів навколо нас, діловитіший і вихованіший за той, що його я бачив тридцять з гаком років тому. Старий портовий квартал, колись убогий і по-тихому небезпечний гральний майданчик для аристократів і корпоративної молоді, тепер виростив новий урожай фірмових магазинів і кав’ярень. Багато барів і курильних, які я пам’ятав, тепер позникали, забрані відносно легкою смертю, інших переробили на болюче імажиністичні версії їх самих. Кожен фасад на цій вулиці блищав на сонці свіжою фарбою й антибактеріальним лаком, а брук під ногами був бездоганно чистий. Навіть запах моря за кілька кварталів уже здавався стерилізованим — у ньому не вчувався сморід гнилої трави чи злитих хімікатів, а сама пристань була забита яхтами.

Підкоряючись панівній естетиці, «У Макіти» був до писку чистим закладом, що пнувся мати сумнівний вигляд.

Майстерно закіптявлені вікна затримували більшу частину світла, а стіни всередині були прикрашені передрукованими фотографіями Виселення і квеллістськими епіграмами у характерних для робочого класу рамочках. В одному кутку містилася неминуча іконічна голограма найвеличнішої жінки, та, що зі шрамом від шрапнелі на підборідді. В музичні програмі — Діззі Чанго. Міллспортські сесії, «Трав’яна мрія».

У кабінці позаду сиділа Іса, бовтаючи в руці довгий коктейль, рівень якого вже майже опустився до жмиху на дні. Сьогодні її волосся було безжально багряне і трохи довше, ніж минулого разу. Вона зафарбувала з балончика протилежні квадранти обличчя для арлекінівського ефекту, а очі притрусила якимось голодним до гемоглобіну люмінесцентним блиском, від якого крихітні венки у білках налилися так, ніби от-от мали вибухнути. Інфопацючі гнізда й досі гордо демонструвалися на її шиї, а через одне з них вона під’єдналася до пульту, який принесла з собою. Котушка даних над кабінкою підтримувала вигадку про те, що вона була студенткою, котра підтягувала щось перед екзаменом. І якщо наша остання зустріч могла про щось свідчити, вона також розкидала охайним віялком поле для завад, які не дадуть розчути розмову в нашій кабінці тому, хто захоче її підслухати.

— Чого так довго? — спитала вона.

Я усміхнувся і присів.

— Світське запізнення, Ісо. Це Марі. Марі, Іса. То як наша справа?

Іса довгу, зневажливу хвилю обдивлялася Марі, а тоді відвернулася й висмикнула дріт з роз’єму елегантним, ретельно відпрацьованим рухом, котрий вигідно підкреслював вигин її шиї.

— Справа наша непогана. І робиться вона тихо. В мережі міллспортської поліції нічого нового, у приватних контор, яких Перші родини люблять залучати для безпеки, теж нічого. Вони не в курсі, що ви тут.

Я кивнув. Хоч як приємно чути таку новину, ми цього й чекали. До Міллспорта ми пробиралися всю першу половину тижня, розділившись на десяток окремих груп і рознісши прибуття по різних днях. Фальшиві документи, бездоганно підготовані за стандартами ретельності «Блакитних Жучків», і різноманітні транспортні засоби, від дешевих експрес-вантажників до розкішного лайнера Шафранової лінії. Люди з усієї планети стікалися до Міллспорта на гуляння з нагоди Дня Гарлана, і нам мусило дуже не пощастити, або ми мали дуже проколотися, щоб нас таки помітили.

Але знати це все одно було втішно.

— А як із безпекою на Скелях?

Іса похитала головою.

— Менше шуму, ніж від священникової дружини, що кінчає. Якби вони знали, що ви задумали, то додали б ще цілий шар додаткових захисних протоколів, а їх нема.

— Або ти їх не помітила, — сказала Марі.

Іса наділила її ще одним холодним поглядом.

— Дорогенька, що ти знаєш взагалі знаєш про інфопотоки?

— Я знаю, з якими рівнями шифрування ми маємо справу.

— Так, я теж. Скажи, як тобі здається, з чого я плачу за своє навчання?

— Я так розумію, що з дрібних крадіжок.

— Чарівно, — Іса пробігла поглядом у мій бік. — Де ти підібрав її, Таку? У мадам Мі?

— Поводься чемно, Ісо.

Вона випустила довгострадницьке підліткове зітхання.

— Гаразд, Таку. Заради тебе. Заради тебе я не видеру патли цій язикатій курві. Марі, щоб ти знала, я вечорами маю прибуткову роботу, працюючи під псевдо позаштатним кодером на безпеку корпоративних програм частіше, ніж ти даєш в горло в завулках.

Вона напружено почекала. Адо якусь хвильку дивилася в її блискучі очі, а тоді усміхнулася і трохи нахилилася вперед. Її голос не піднявся вище їдкого муркотіння.

— Послухай, тупа мала незайманко, якщо ти думаєш, що можеш затягти мене в обмін ляпасами, то ти гірко помиляєшся. І то на твоє щастя. У маловірогідному сценарії, в якому ти таки спроможешся натиснути на всі кнопки й вибісити мене аж так сильно, ти навіть не встигнеш помітити, що я ворухнулася. Тому краще повернімося до нашої справи, а тоді вже зможеш піти далі гратися в цифрових злодіїв зі своїми однокласниками й знову вдавати, ніби щось знаєш про світ.

— Ах ти ж всрана шльо…

— Ісо! — я вклав у голос трохи батога і виставив перед нею руку, коли вона почала підводитися. — Годі. Вона справді могла б убити тебе голіруч і навіть не спітніти. Поводься мені чемно, бо не заплачу.

Іса стрельнула в мене зрадженим поглядом і знову сіла. Під арлекінівським гримом було важко сказати, але мені здалося, що вона шалено зашарілася. Можливо, шпилька про її незайманість зачепила живий нерв. Марі Адо вистачило милосердя не виказувати свого вдоволення.

— Я не мусила тобі допомагати, — тихенько сказала Іса. — Я могла продати тебе ще тиждень тому, Таку. Мабуть, ще й заробила би більше, ніж ти платиш мені за це лайно. Не забувай цього.

— Не забудемо, — запевнив я, застережливо зиркнувши на Адо. — А тепер, що в тебе є крім того, що про нас ніхто не дізнався?

Те, що Іса завантажила на непримітні матово-чорні інфочипи, було основою нашого нападу. Схеми систем безпеки на Рильських Скелях, включно з модифікованими процедурами до святкування Дня Гарлана. Оновлені динамічні мали з прогнозами течії на Плесі на наступний тиждень. Розташування поліції Міллспорта на вулицях і протоколи водного руху на час святкування. А найважливіше — вона долучила себе саму і свою чудернацьку віртуальну особистість, що живе десь на краєчку еліти міллспортської інфозлочинності. Вона погодилася допомогти, і тепер геть занурилася в свою роль у плані, яка, як я підозрював, і була головним джерелом її нинішнього наїжачення і втраченого спокою. Участь у нападі на родину Гарланів явно становила серйозніше джерело стресу, ніж її стандартні набіги на ниві нелегального обміну інформацією. Якби я майже прямо не кинув виклик її сміливості, то сумніваюся, що вона б захотіла мати з нами щось спільне.

Але хіба п’ятнадцятирічне знає, як відбитися від такого виклику? Я в її віці точно не знав.

Бо коли б знав, то, може, ніколи б не опинився у тому завулку проти торгівця метом з його гаком. Може…

Що вже вдієш. Кому з нас у таких справах випадала друга нагода? Рано чи пізно ми всі встрягаємо по саму шию. Тут ідеться тільки про те, щоб не падати лицем у болото, коли спотикаєшся через нього крок за кроком.

Іса розказала про все так, що заслужила на оплески. Які б побоювання вона не мала, на той час, як вона видала нам інформацію, її підняте пір’я вляглося, а лаконічний міллспортський балак повернувся.

— Ти знайшла Нацуме? — спитав я.

— Знаєш, таки знайшла. Але я не впевнена, що ти захочеш із ним розмовляти.

— Чого ж ні?

Вона всміхнулася.

— Бо він захворів на релігію, Ковачу. Живе тепер у монастирі, ген на островах Китоспин і Дев’ятому.

— Китоспин? Це там, де зречники?

— Саме там, — вона застигла в абсурдно серйозній молитовній позі, що не пасувала до її зачіски й обличчя. — Братове Пробуджені й Свідомі. Зречімося віднині плоті й світу.

Я відчув, як у мене сіпнулися губи. Марі Адо реагувала на гумор не краще за лисокрила.

— Мені нема чим дорікнути тим хлопцям, Ісо. Вони нешкідливі. З моєї точки зору, коли вони такі дурні, щоб відгородитися від жіночого товариства, то їм же гірше. Але мене дивує, що такий як Нацуме купився на щось подібне.

— Ех, довго ж тебе не було. Зараз вони вже приймають і жінок.

— Справді?

— Так, вже років з десять. Я чула, все почалося тоді, як вони знайшли між собою кількох замаскованих жінок, які пробули там чимало років. І воно не дивно, га? Будь-хто, змінивши чохол, може збрехати про свою стать. — Голос їси набрав сили, коли вона торкнулася добре вивченої теми. — Ніхто, крім уряду, не має грошей на такі перевірки. Якщо досить довго прожити в чоловічому чохлі, то навіть психохірургія не дасть переконливої відповіді. Хай там як, а нашому Братству стелилася дорога або в бік Одкровення, де «один чохол і годі», або до переродження на таких геть сучасних і несегрегованих. І що б ви думали — згори раптом долинула блага вість про переміни.

— Не думаю, що вони через це змінили назву, га?

— І я так не думаю. Досі звуться Братством. Вочевидь, брат обіймає сестру. — Підліткове знизування плечима. — Не впевнена, як там сестри ставляться до таких обіймів, але треба ж якось платити за вхід.

— До речі, — сказала Марі Адо. — Нам дозволено увійти до них?

— Так, вони приймають відвідувачів. Можливо, доведеться трохи почекати на Нацуме, але ви навряд чи помітите це. Бачите, як добре Зректися плоті? — Іса знов усміхнулася. — Не треба перейматися тими Часом і Простором.

— Гарна робота, Ісо.

Вона послала мені повітряний цілунок.

Але коли ми вже підводилися, вона трохи нахмурилася й очевидно дійшла якогось рішення. Вона підняла руку й помахала пальцями, щоб ми прихилилися ближче.

— Слухайте, народ. Не знаю, що саме ви там шукаєте на Рилі, і, якщо чесно, то й не хочу знати. Але ось що я можу безкоштовно вам повідомити. Старий Гарлан цього разу не вийде зі свого бака.

— Ні? — це було незвично для його дня народження.

— А ні. Отакі напівтаємні придворні чутки я вчора вигребла. Вони втратили ще одного нащадка в Амамі. Кажуть, закололи на смерть вилами. Цього не розголошують, але міллспортська поліція нині щось не дуже дбає про шифрування. Я прочісувала теми, що стосуються Гарлана, і виловила оце таке. Вибрала з течії. Хай там як, цей випадок, а також засмажений минулого тижня у власному глісері старий Сейчі, змушують їх нічим не ризикувати. Вони одним махом скасували половину публічних появ членів родини, і скидається на те, що навіть Міці Гарлан призначили подвійну охорону з Таємної служби. А старого Гарлана не зачохлятимуть. Це вже вирішено. Планують під’єднати його до віртуального каналу, щоб він міг подивитися на святкування.

Я повільно кивнув.

— Дякую. Корисно знати.

— Ага, вибачайте, якщо це зірве вам якийсь епічний замах на вбивство. Ви не питали, тож я спершу не хотіла нічого казати, але шкода буде, якщо ви вилізете аж туди й не матимете кого вбити.

Адо легенько всміхнулася.

— Ми йдемо не для цього, — швидко сказав я. — Але все одно дякуємо. Слухай, Ісо, ти не пам’ятаєш, як кілька тижнів тому якийсь інший Гарланів дрібніший нащадок убився в портовому районі?

— Ага. Марек Гарлан-Цучія. Впоровся метом, упав з Карлового причалу, бахнувся головою і втопився. Серце кров’ю обливається.

Адо нетерпляче смикнулася. Я підняв руку, щоб упередити її.

— А не може бути, щоб нашому хлопчику Мареку допомогли переступити край, як гадаєш?

Іса скривилася.

— Могло бути. Карлів причал не дуже безпечний після смерку. Але його зараз уже мали перечохлити, і в ефірі про вбивство ніхто не трактує. З іншого боку…

— Нащо їм повідомляти про це загалу. Точно. — Я відчував, як сіпнулася посланська інтуїція, але надто легко, щоб можна було щось тлумачити. — Добре, Ісо. Дякую за репортаж. На твій край це навряд чи вплине, але про всяк випадок настав вуха, добре?

— Вони завжди наставлені, семе.

Ми розплатилися й залишили її всередині. Червоні прожилки очей, арлекінова маска й завиток світла, що вився коло її ліктя, наче приручений демон-помічник. Коли я обернувся, вона помахала рукою, і я відчув короткий порив прихильності до неї, якого мені вистачило на всю дорогу до виходу.

— Тупе мале стерво, — сказала Марі Адо, коли ми попрямували до порту. — Ненавиджу, коли отак пнуться удавати нижчий клас.

Я знизав плечима.

— Знаєш, непокора набуває дуже різних форм.

— Так, але то не була жодна з них.

Ми сіли на кільовий пором через Плесо до передмістя на платформі, котре називають Східним Аканом — вочевидь, сподіваючись, що ті, хто не зміг дозволити собі схили справжнього району Акан, натомість оселяться тут. Адо подалася на пошуки чашки чаю, а я залишився біля поручнів спостерігати за водним транспортом і зміною краєвидів за бортом. Міллспорт має чари, про які легко забути, коли поїдеш з нього, але варто вийти на воду Плеса, і місто ніби відкривається. Вітер, що обдуває обличчя, і домішка бела-трави з моря разом ніби зчищають міську суворість, і на її місці раптом виявляється плечистий моряцький оптимізм, який часом може залишитися з вами на кілька годин після того, як ви знову ступите на берег.

Намагаючись не впускати його до своїх думок, я примружився на південний обрій. Там, напіврозчинившись у морській імлі, яку збивав у повітря вир, височіли й супилися ізольовані Рильські Скелі. Не зовсім найпівденніша точка архіпелагу, але майже так — до найближчого заселеного шматочка землі двадцять кілометрів відкритої води на північ, до охвістя Нової Канаґави, і не менш як половина цього шляху до найближчої скелі, на якій можна бодай стати двома ногами. Більшість Перших родин у Міллспорті віддавна сиділа на вищій місцевості, але Гарлан перекозиряв їх усіх. Рила, прекрасна в чорному вулканічному камені, була фортецею в усьому, крім назви. Елегантне й потужне нагадування всьому місту про те, хто тут головний. Людське гніздище, яке затуляло собою збудовані нашими марсіянськими попередниками.

Ми причалили до Східного Акана, легенько стукнувши об нього бортом, і ніби прокинулися. Я знову розшукав Марі Адо біля східного трапу, і ми пішли прямокутно спланованими вулицями з такою швидкістю, щоби було зручно перевіряти, чи ніхто не йде слідом. За десять хвилин Вірджинія Відаура впустила нас до ще не обставленого лофтового житла, що його Бразил обрав за базу для наших операцій. Її очі пройшлися по нас, як медичний сканер.

— Нормально пройшло?

— Так. Марі не завела нових друзів, але тут нічим не зарадиш.

Адо буркнула й пропхалася повз мене, а тоді зникла всередині складу. Відаура зачинила двері й замкнула їх, поки я розповідав їй про Нацуме.

— Джек засмутиться, — сказала вона.

— Я теж такого не чекав. Отакі вони, ці легенди, га? Хочеш піти зі мною на Китоспин? — Я дурнувато звів брови. — Віртуальне середовище.

— Думаю, це не найкраща думка.

Я зітхнув.

— Мабуть, твоя правда.

Розділ двадцять дев'ятий

Монастир на Китоспині й Дев’ятому був суворою й пустоликою будівлею. Острівець Китоспин, разом ще з десятком інших подібних шматочків землі й пристосованих рифів, був зручно віддаленим поселенням для працівників доків і морського промислу Нової Канаґави. Греблі й підвісні прольоти давали легкий доступ до самої Канаґави понад вузькими проміжками води, але обмежена площа цих сателітних острівців означала для робочої сили тісні, схожі на бараки помешкання. Зречники просто придбали сто метрів набережної нерухомості й загатили всі вікна.

— Заради безпеки, — пояснив чернець, який впустив нас. — Людей у нас тут обмаль, а цінного обладнання багато. Перш ніж ми рушимо далі, вам доведеться здати зброю.

Під простим сірим комбінезоном їхнього ордена він носив типовий бюджетний синтетичний чохол нібито від «Фабрикона» із вбудованим сканерним обладнанням. Голос звучав схоже на підсилений звук із поганої телефонної лінії, а кремнішкіра обличчя застигла у відстороненому виразі, який міг відображати, а міг і не відображати його ставлення до нас — групи дрібних м’язів у дешевших моделях ніколи не працюють добре. З іншого боку, навіть у дешеві синти закладалися реакція й сила, що не поступалися машинам, а цього, певно, можна було пропалити наскрізь бластером і не завдати йому нічого, крім роздратування.

— Ми розуміємо, — сказав я йому.

Я видобув «Рапсодію» і простягнув її руків’ям уперед. Сьєрра Трес зробила те саме зі своїм тупоносим бластером. Бразил погідно розвів руки, і синт кивнув.

— Добре. Я поверну їх, коли ви прощатиметеся.

Він провів нас понурим вічнобетонним вестибюлем, обов’язкова статуя Конрада Гарлана в котрому була нешанобливо обмотана пластиком, а тоді завів до приміщення, що колись було квартирою на першому поверсі. Два ряди незручних з виду стільців, таких само спрощених, як і чохол прислужника, стояли лицем до столу й важких сталевих дверей за ним. За тим столом на нас чекала інша служителька. Як і її колега, вона сиділа в синтетичному чохлі й сірому комбінезоні, але риси її обличчя здавалися трохи живішими. Можливо, вона просто докладала до цього більше зусиль, працюючи згідно з новою гостинною рівностатевою доктриною.

— Котрі з вас просять аудієнції? — спитала вона доволі приязно, зважаючи на обмеження її фабриконівського голосу.

Ми з Джеком Душа-Бразилом підняли руки, а Сьєрра Трес демонстративно стояла збоку. Служителька подала нам знак іти за нею і ввела код на сталевих дверях. Ті відчинилися з античним металевим скреготом, і ми ступили до сірих стін кімнати, обставленої продавленими канапами й системою переносу до віртуальності, яка з виду могла працювати ще на кремнії.

— Будь ласка, розташуйтеся зручніше на канапах і приєднайте електроди й гіпнофони, як показано на голографічній інструкції, котру ви знайдете праворуч від себе.

Розташуватися зручніше було претензійною пропозицією — канапи виявилися не автоформні й, здавалося, виготовлені без думки про навіть про найменшу зручність. Я ще пробував умоститися якось краще, коли служителька підступила до панелі управління переносом і приєднала нас. З гіпнофонів почувся сонокод.

— Будь ласка, розверніть голови праворуч і стежте за голоформою, поки не втратите свідомість.

Як не дивно, але перехід відбувся значно легше, ніж можна було очікувати за таких обставин. У серці голосфери сформувалася миготлива вісімка, що почала перебирати усі кольори спектра. Сонокод награвав контрапункти. За кілька секунд світлова вистава заполонила все поле мого зору, а звук у вухах переріс у шуміння води. Я відчув, що мене хилить до миготливої фігури, і провалився крізь неї. Світлові смуги блимнули на моєму обличчі, а тоді розжарилися до білого, а у вухах заревів якийсь потік. Тоді все піді мною нахилилося вбік, ніби цілий світ перекинувся на сто вісімдесят градусів, і раптом мене поставило ногами на потерту кам’яну платформу поза повносильним водоспадом. Залишки спектру трохи поблимали, відбиваючись на краплинках легкої водяної імли, а тоді розчинилися, як зіграна нота. Раптом під ногами з’явилися калюжі, а в обличчя дмухнув холодний вологий протяг.

Я розвернувся, шукаючи виходу, а повітря коло мене згустилося й злилося у світлову ляльку, яка стала Джеком Душа-Бразилом. Поки він втілювався, потік у водоспаді трохи вщух, а тоді знову зашумів на повну силу. Миготливий спектр ще раз пробіг повітрям і знову зник. Калюжі замерехтіли, а тоді знову з’явилися. Бразил кліпнув і озирнувся.

— Мабуть, нам сюди, — сказав я, вказуючи на ряд низеньких кам’яних сходинок збоку водоспаду.

Ми обійшли тими сходинками навколо кам’яного обриву і вийшли на яскраве світло над водоспадом. Сходи перейшли в мощену стежку, що вела через порослий мохом горбистий край, і тоді я помітив монастир.

Він височів поміж гладеньких пагорбів на тлі зубчастих гір, які злегка нагадували певні частини Шафранового архіпелагу. Сім поверхів і п’ять веж з художньо оздобленого дерева й граніту в стилі класичних пагод. Стежка від водоспаду перетинала горби й закінчувалася перед велетенськими дзеркальними ворітьми, що виблискували на сонці. Інші схожі стежки хаотично розходилися променями від монастиря і збігали геть через пагорби. Ними йшли одна-дві постаті.

— Ну, тепер видно, чому вони перейшли у віртуальність, — сказав я більше сам до себе. — Тут краще, ніж на Китоспині й Дев’ятому.

Бразил буркнув. Такий неговіркий він був усю дорогу з Акана. Видно, він і досі не відійшов од шоку через те, що Ніколай Нацуме зрікся світу і плоті.

Ми подолали пагорб і побачили, що ворота прочинені досить широко, щоб можна було ввійти. За ними вестибюль з начищеною підлогою із земного дерева й стелею на кроквах вів до центрального саду і дерев, що скидалися на квітучі вишні. Стіни з обох боків були обвішані майстерно колорованими гобеленами, і коли ми дійшли до середини вестибюля, постать з одного з тих гобеленів виплелася й повисла жмутом у повітрі, а тоді опустилася нижче й перетворилася на чоловіка. Він був убраний в такий самий чернечий комбінезон, що ми їх бачили на зречниках у справжньому світі, але тіло мав не синтетичне.

— Чи можу я вам допомогти? — лагідно спитав він.

Бразил кивнув.

— Ми шукаємо Ніка Нацуме. Я його давній друг.

— Нацуме, — Чернець на секунду схилив голову, а тоді знову глянув на нас. — Він саме працює у садах. Я сповістив його про вашу присутність. Гадаю, він за хвильку надійде.

Останнє слово ще злітало з його губ, коли стрункий чоловік середнього віку з сивим хвостиком увійшов до вестибюля з дальнього краю. Наскільки я бачив, він з’явився природним шляхом, але якщо сади не ховалися прямо за рогом, то його миттєва поява була знаком тонко продуманої системної магії в дії. А на його комбінезоні не було ані сліду води чи ґрунту.

— Ніку? — Бразил виступив йому назустріч. — Це ти?

— Готовий стверджувати, що я, — Нацуме проплив над дерев’яною підлогою. Зблизька в ньому виявилося щось таке, що боляче нагадало мені про Ласло. Хвостик на голові й самопевна сухорлява постава, натяк на шалений шарм у виразі обличчя. Піднявся обвідними трубами, а тоді вгору семиметровим димарем із полірованої сталі. Але тоді як у погляді Ласло завжди читалися стиснені до білих кісточок руки, якими він себе стримував, Нацуме, здавалося, забив свої внутрішні імпульси до стану мирної згоди. Його погляд був зосереджений і серйозний, але він нічого не вимагав від світу, на який дивився. — Втім, тепер я звуся Норіке.

Вони обмінялися з іншим ченцем короткою серією шанобливих жестів, і той хутенько поплив геть зі сцени, роздерся на клубок кольорових ниток і вплівся в гобелен.

Нацуме провів його очима, а тоді розвернувся й придивився до нас обох.

— Боюся, що не впізнаю жодного з вас у цих тілах.

— Мене ти зовсім не знаєш, — підбадьорив я його.

— Ніку, це я, Джек. Із Вчири.

Нацуме коротко глянув на свої долоні, а тоді знову на Бразила.

— Джек Душа-Бразил?

— Так. Що ти тут робиш, дядьку?

Коротка усмішка.

— Вчуся.

— У тебе тут є океан? Такий прибій, як на Чотирьох Пальцях? Такі скелі, як коло Пашкані? Та годі, дядьку.

— Правду кажучи, наразі я вчуся вирощувати мереживні маки. Це дуже складно. Не хочете подивитися на теперішні плоди моїх зусиль?

Бразил переступив на іншу ногу.

— Слухай, Ніку, я не впевнений, що ми маємо час на…

— О, тутешній час… — знов усмішка. — Гнучкий. Я добуду вам часу. Сюди, будь ласка.

Ми вийшли з вестибюля й обійшли чотирикутник вишневого цвіту, тоді пройшли під аркою і через мощений камінцями двір. В одному його куті двоє ченців стояли навколішки й медитували. Вони не підвели на нас очей. Годі було розрізнити, вони мешканці монастиря чи функції конструкта, як воротар. Нацуме не звернув на них уваги. Ми з Бразилом обмінялися поглядами, і обличчя серфера виглядало стурбованим. Я прочитав його думки так само легко, наче мені їх роздрукували. Це був не той, кого він знав, і хтозна, чи можна було тепер йому вірити. Нарешті Нацуме провів нас крізь арковий тунель до іншого чотирикутника, а тоді вниз коротким маршем сходів із земного дерева до неглибокої ями з болотяними рослинами й травами, обрамленої круговою кам’яною стежкою.

Там, ширяючи над павутинчастим сірим плетивом кореневих систем, десяток мереживних маків підставляв філігранні переливчасті фіолетово-зелені пелюстки світлу з віртуального неба. Найбільша рослина ледь сягала заввишки п’ятдесяти сантиметрів. Можливо, з точки зору садівництва це було винятково, звідки мені знати. Але воно точно не було великим досягненням для людини, котра одного разу відбилася від дорослого пляшкоспина, не маючи іншої зброї крім кулаків, ніг та ще нетривкого хімічного фаєра. Для того, хто якось вискочив на Рильські Скелі без антигравітації й мотузок.

— Дуже гарно, — сказав Бразил.

Я кивнув.

— Так. Ти, мабуть, дуже ними задоволений.

— До якоїсь міри, — Нацуме обвів посічені пелюстки своїх підопічних критичним поглядом. — Врешті-решт, я піддався очевидній слабкості, що, вочевидь, трапляється з більшістю новачків.

Він запитально глянув на нас.

Я зиркнув на Бразила, але не отримав звідти ніякої помочі.

— А вони не занизенькі? — нарешті спитав я.

Нацуме похитав головою й посміявся.

— Ні, насправді вони нормального зросту для такої вологої бази. І — перепрошую — я бачу, що вчинив ще один поширений серед садівників грішок. Припустив, що всі на світі захоплені предметом моєї власної одержимості.

Він знизав плечима й повернувся до сходів, де стояли ми, й присів на них. Він махнув до своїх рослин.

— Вони надто яскраві. Бездоганні мереживні маки мають бути матові. Вони не мають отак вилискувати, це вульгарно. Принаймні так говорить Абат.

— Ніку…

Він глянув на Бразила.

— Так.

— Ніку, нам треба дещо обговорити.

Я почекав. Тут вирішувати мусив Бразил. Якщо стежка здавалася йому підозрілою, то я не збирався ступати поперед нього.

— Дещо? — Нацуме кивнув. — І яке ж воно, оте дещо?

— Нам, — я ніколи не бачив серфера таким замкненим. — Потрібна твоя допомога, Ніку.

— Це зрозуміло. Але в чому?

— Це…

Нацуме раптом зареготав. То був м’який і не насмішливий звук.

— Джеку, — сказав він. — Це я. Хіба ти думаєш, що мені не можна довіряти тільки тому, що я тепер вирощую квіти? Думаєш, що зречення — це продаж власної людяності?

Бразил перевів погляд на край неглибокої клумби.

— Ти змінився, Ніку.

— Звісно, що так. Минуло більше століття, чого ж ти чекав? — Легкий висип роздратування вперше порушив гладеньку поверхню чернечої незворушності Нацуме. Він підвівся, щоб розвернутися до Бразила лицем. — Що я все життя проведу на одному пляжі, катаючись на хвилях? Що вискакуватиму на самогубні стометрові скелі заради кайфу? Ламатиму замки на біологічній зброї корпорацій, крастиму заради легкої готівки на чорному рикну й називатиму це неоквеллізмом? Повзуча революція, щоб я скис.

— Я не…

— Звісно, я змінився, Джеку. Яким же було б моє емоційне каліцтво, якби я не змінювався?

Бразил раптом переступив на його сходинку.

— О, то тобі здається, що оце все краще?

Він показав рукою в бік мереживних маків. Їхні плетені корені ніби здригнулися від різкості руху.

— Ти заповзаєш у цей драний світ мрій, вирощуєш квіти замість того, щоб жити, а тепер ще звинувачуєш мене в емоційному каліцтві? Усрися, Ніку. Це ти каліка, а не я.

— Чого ти там досягнеш, Джеку? Що такого ти там робиш, що воно цінніше за це?

— Я чотири дні тому стояв на десятиметровому валу, — Бразил зробив зусилля, щоб заспокоїтися. Його вигуки затихли до бурмотіння. — Це цінніше за все твоє віртуальне лайно мінімум удвічі.

— Невже? — Нацуме знизав плечима. — Якщо ти загинеш під однією з тих хвиль на Вчирі, то в тебе десь записано, що ти не хочеш повертатися?

— Не в цьому річ, Ніку. Я повернуся, але перед тим таки помру. Мені це коштуватиме нового чохла, і я пройду крізь ворота смерті. Там, у справжньому світі, який ти так ненавидиш…

— Я не ненавиджу…

— Там у дій є наслідки. Якщо я щось собі зламаю, то дізнаюся про це, бо воно болітиме до всирачки.

— Так, поки не увімкнеться покращена ендорфінова система, або поки ти не вип’єш щось від болю. Не розумію, до чого ти хилиш.

— До чого я хилю? — Бразил знову безпорадно вказав на маки. — Ніщо з цього не справжнє.

Я краєм ока вловив тінь якогось руху. Розвернувся й помітив пару ченців, котрі прийшли на звук підвищених голосів і тепер зависли в арковому вході до нашого чотирикутника. Один з них завис буквально, просто в повітрі. Його ноги не досягали нерівної бруківки на добрих тридцять сантиметрів.

— Норіке-сан? — спитав інший.

Я легесенько перемінив стійку, мимохідь роздумуючи, чи це справжні жителі монастиря, а чи ні, а коли ні, то які в них запрограмовані параметри на подібні обставини. Якщо зречники підняли в себе системи внутрішньої безпеки, то наші шанси у бійці дорівнювали нулю. В чужу віртуальність не можна зайти й закінчити бійку на свою користь, якщо цього не хочуть господарі.

— Усе гаразд, Катана-сан, — Нацуме зробив поквапливий і заплутаний знак обома руками. — Мирна розбіжність у поглядах.

— В такому разі, перепрошую за втручання, — Катана вклонився над складеними докупи кулаками, і двоє прибулих відступили до аркового тунелю. Я не побачив, відійшли вони ногами в реальному часі, а чи ні.

— Здається… — тихо почав Нацуме, а тоді замовк.

— Вибач, Ніку.

— Ні, звісно, твоя правда. Ніщо з цього не справжнє у тому сенсі, в якому ви обоє звикли розуміти справжність. Але тут я справжніший, ніж будь-коли раніше. Я визначаю, як мені існувати, і повірте мені, що немає виклику, важчого за цей.

Бразил промовив щось нечутне. Нацуме знову присів на дерев’яні сходи. Він озирнувся на Бразила, і за хвильку серфер усівся на кілька сходинок вище. Нацуме кивнув і глянув на свій садок.

— На сході є пляж, — замислено сказав він. — На півдні гори. Якби я захотів, вони могли б зустрітися. Я можу дертися по них, коли забажаю, можу плавати, коли забажаю. Навіть кататися на дошці міг би, хоча такого поки що не бувало.

— І в усьому цьому я маю робити вибір. Вибір наслідків. Будуть в океані пляшкоспини чи ні? Корали, на яких можна обдертися до крові, чи ні? Якщо про те мова, то чи матиму я ту кров? Усі ці речі потребують попереднього осмислення. Якщо я помилюся, то чи дозволю собі вбитися через це? І яким сенсом це наділю? — Він глянув на руки, ніби вони теж були наслідками якогось вибору. — Якщо я зламаю щось чи порву, то чи дозволю йому боліти? А коли так, то чи довго? І чи довго я чекатиму, щоб воно загоїлося? Чи дозволю собі пам’ятати про біль належним чином? А з цих запитань піднімають голову з болота вторинні — а дехто сказав би, що первинні — запитання. Чому я насправді це роблю? Чи бажаю я болю? Чому я міг би його бажати? Чи бажаю я зірватися? Чому я міг би цього бажати? Чи важливо мені досягти вершини, а чи просто страждати по дорозі нагору? Для кого я все це роблю? Для кого я завжди це робив? Для себе? Для батька? Може, для Лари?

Він спрямував усмішку до мереживних маків.

— Як думаєш, Джеку? Це через Лару?

— Там не було твоєї провини, Ніку.

Усмішка зникла.

— Тут я вивчаю єдине, що продовжує мене лякати. Самого себе. І в цьому процесі не страждає ніхто інший.

— І він не допомагає нікому іншому, — зазначив я.

— Так. Це аксіоматично. — Він озирнувся на мене. — А ти, значить, теж революціонер? Один із вірних неоквеллістів?

— Та не дуже.

— Але Зреченню ти не надто співчуваєш?

Я знизав плечима.

— Воно нешкідливе. Як ти й сказав. І якщо хтось не хоче, то його не примушують. Але виходить, що ви розраховуєте на те, що решта надаватиме вам інфраструктуру для підтримки вашого способу життя. Мені здається, що це наріжна хиба Зречення сама по собі.

Я був нагороджений усмішкою.

— Так, для багатьох із нас це випробування віри. Звісно, ми віримо, що врешті все людство перейде до віртуальності слідом за нами. А ми тут лиш готуємо шлях. Розвідуємо стежку, так би мовити.

— Ага, — рубонув Бразил. — А тим часом зовнішній світ розвалюється й падає нам на голови.

— Світ завжди розвалювався, Джеку. Ти справді думаєш, що те, чим ми там займалися, дрібні крадіжки й акти непокори, дійсно могли щось змінити?

— Ми збираємо команду на Рилу, — раптом рішуче видав Бразил. — Ось що ми хочемо змінити, Ніку. І ось де.

Я прочистив горло.

— З твоєю допомогою.

— О.

— Так, нам потрібен маршрут, Ніку, — Бразил підвівся, відійшов у кут садочка й підвищив голос, ніби тепер, коли таємниця була видана, він хотів, щоб навіть гучність розмови показувала його рішучість. — А ти схильний до того, щоб видати нам його? Скажімо, заради старих часів?

Нацуме звівся на ноги й прискіпливо мене оцінив.

— Ти колись видирався морськими стрімчаками?

— Ні. Але мій чохол знає, як воно робиться.

Він на секунду зазирнув мені в очі. Наче обробляв мої слова, а вони не піддавалися. А тоді він раптом аж кашлянув сміхом, котрий не пасував людині, до якої ми балакали.

— Твій чохол знає, як воно робиться? — сміх видрібнився до більш керованого хихотіння, а тоді переріс у твердий поважний погляд. — Тобі знадобиться дещо більше. Ти знаєш, що на верхній третині Рильських Скель гніздяться цілі колонії лисокрилів? Імовірно, що зараз їх навіть більше, ніж коли я туди піднімався. Ти знаєш, що довкруж нижчого муру іде навислий гребінь, і один тільки Будда знає, наскільки вони вдосконалили вбудовані в нього механізми проти втручань відтоді, як я там бував? Ти ж знаєш, що течія коло підніжжя Рили винесе твоє поламане тіло аж на середину Плеса, перш ніж його викине на якийсь камінь?

— Ну, — знизав плечима я. — Принаймні якщо я впаду, то мене не підберуть і не допитають.

Нацуме глянув на Бразила.

— Скільки йому років?

— Дай йому спокій, Ніку. На ньому ейшундівський витвір, котрий він знайшов, за його словами, поки тинявся Новим Хоккайдо, заробляючи на життя знищенням віймінтів. Ти ж знаєш, що воно за віймінти, чи не так?

— Знаю, — Нацуме і далі дивився на мене. — Ми тут чули новини про Мечека.

— Зараз це не такі вже й новини, Ніку, — сказав Бразил з очевидною втіхою.

— На тобі справді «Ейшундо»?

Я кивнув.

— Ти знаєш, чого він вартий?

— Так, мені вже кілька разів показали.

Бразил нетерпляче тупцяв на каменях дворика.

— Слухай, Ніку, ти розкажеш нам про маршрут чи ні? Чи ти хвилюєшся, що ми поб’ємо твій рекорд?

— Тільки вб’єтеся, а обидві ваші пам’яті загубляться навіки. Чого б я вам допомагав це зробити?

— Слухай, Ніку — ти ж зрікся світу і плоті, пам’ятаєш? Чого тебе хвилює наша доля в реальному світі?

— Мене хвилює, що ви обоє дурні як срака, Джеку.

Бразил вискалився, можливо, через непристойність, яку нарешті спромігся видобути зі свого колишнього героя.

— Так, але ми принаймні ще у грі. І ти знаєш, що ми все одно підемо на це, з твоєю допомогою або без неї. Тому…

— Гаразд, — Нацуме простягнув руки. — Ви отримаєте своє. Просто зараз. Я навіть опишу вам його, яку б користь вам воно не принесло. Так, рушайте. Ідіть і помріть на Рильських Скелях. Може, такий рівень справжності вам сподобається.

Бразил тільки знизав плечима і знову вискалився.

— Що таке, Ніку? Завидки взяли чи як?

Нацуме провів нас монастирем до скромно вмебльованих кімнат із дерев’яною долівкою на третьому поверсі, а там почав малювати руками в повітрі й начарував нам підйом на Рилу.

Почасти він був намальований прямо з його пам’яті, що тепер була закодована у віртуальності, але інфосистеми монастиря дозволяли йому звіряти свою карту з об’єктивним конструктом Рили в реальному часі. Його передбачення виявилися влучними — колонії лисокрилів поширилися, а захисний гребінь модифікували, хоч монастирський стек не міг зарадити нічим, окрім візуальних підтверджень цього факту. Ніхто не міг знати, що ще могло там на нас чекати.

— Але погані новини ріжуть обома краями леза, — сказав він із живістю в голосі, котрої близько не було, поки він не почав креслити схему. — Цей гребінь заважає їм добре дивитися вниз, а переміщення лисокрилів збивають з пантелику сенсори.

Я зиркнув на Бразила. Нема сенсу розповідати Нацуме те, чого йому не треба було знати — що мережа сенсорів на Скелях була найменшим із наших клопотів.

— На Новій Канаґаві, — сказав я натомість, — я чув, що лисокрилам прошивають системи мікрокамер. І тренують їх. Тут є дрібка правди?

Він пирхнув.

— Ага, сто п’ятдесят років тому казали те саме. Це й тоді було параноїдальною дурнею, і, гадаю, залишилося нею і понині. Яка користь із мікрокамер в лисокрилах? Вони ніколи не наближаються до людського житла, якщо мають вибір. Із досліджень, які я пам’ятаю, робили висновки, що лисокрилів нелегко одомашнити чи натренувати. До того ж дуже ймовірно, що орбітальні супутники помітять електроніку й устрелять їх на льоту. — Його неприємний посміх явно йшов не від умиротвореного ченця-зречника. — Повірте, вам вистачить клопоту і з колонією диких лисокрилів, біс уже з їхнім гіпотетичним одомашненим кіборг-різновидом.

— Ясно. Дякую. Ще якісь корисні поради?

Він знизав плечима.

— Так. Не падайте.

Але в його очах був такий вираз, що суперечив лаконічній відчуженості, яку він накинув на себе, і пізніше, коли він завантажив інформацію для того, щоб її можна було забрати ззовні, він затих так напружено, що це геть не скидалося на його попередній чернечий спокій. Виводячи нас із монастиря, він зовсім не балакав. Візит Бразила розворушив його, як весняні бризи, що налітають на коропові ставки в Данчі. Тепер, під хвилястою поверхнею неспокійно совалися туди й сюди потужні обриси. Коли ми досягай вестибюлю, він повернувся до Бразила й непевно заговорив.

— Слухай, якщо тобі…

Щось закричало.

Деталізація відчуттів у конструкті зречників була чудова — я відчув легенькі кольки у долонях, коли геконівські рефлекси наготували чохол «Ейшундо» хапатися за скелю й дертися по ній. На краєчку поля зненацька підсиленого зору я побачив, як напружився Бразил — і як позаду нього задвигтіла стіна.

— Геть! — заревів я.

Спершу здалося, що то були прояви гобеленів-воротарів, випнуті продовження тієї ж тканини. Тоді я побачив, що каміння стіни під нитками почало вгинатися всередину, піддаючись під силою, яку закони реального світу ніколи б не дозволили. Вереск міг бути аналогом колосального навантаження на структуру конструкта, а міг бути й голосом створіння, що намагалося вломитися всередину. Часу з’ясовувати це достеменно ми не мали. Частку секунди по тому стіна вивергнулася всередину, луснувши, як велетенська диня, а гобелен розірвався посередині, і до вестибюля вступила десятиметрова постать.

Здавалося, ніби якогось ченця-зречника так накачали першокласним мастилом, що його тіло розірвалося в кожному суглобі, а мастило виступило назовні. Убрану в сірий комбінезон людську форму в центрі того безладу було важко впізнати, але з неї на всі боки википала чорна переливчаста рідина, що тоді висіла в повітрі в’язкими рухливими пасмами. Обличчя істоти зникло, очі, ніс і рот розірвало під тиском викинутого мастила. Речовина, що завдала такої шкоди, гатила з кожного отвору й суглобу, поки билося серце всередині. З кожним ударом із тіла лилося верещання, не встигаючи цілком затихнути перед новим валом крику.

Я відчув, що пригнувся в бойову стійку, але розумів, що користі від цього менше за нуль. Ми тільки й могли, що тікати.

— Норіке-сан, Норіке-сан! Будь ласка, покиньте цю зону.

То був хор бездоганно вивірених голосів від фаланги воротарів під протилежною стіною, які виплелися з гобеленів і елегантною дугою перелетіли через наші голови до непроханого гостя, стискаючи дивні колючі дрючки й списи. Їхні новоутворені тіла мали свої відростки, що переплелися й світилися тьмяно-золотавим світлом.

— Будь ласка, негайно виведіть ваших гостей до виходу. Ми розберемося з цим.

Впорядковані золоті нитки торкнулися роздертої фігури, і та відсахнулася. Крик розщепився на декілька і наростив гучність і висоту так, що мені закололо у вухах. Нацуме розвернувся до нас, перекрикуючи гамір.

— Чули? Ви тут нічого не вдієте. Забирайтеся звідси.

— І як нам це зробити? — гукнув я у відповідь.

— Повертайтеся до… — слова затихли, ніби йому прикрутили звук. Над його головою щось пробило чималу діромаху в даху вестибюля. Уламки каміння посипалися зливою, і воротарі сіпалися на всі боки, викидаючи золоті промені, котрі вщент розбивали всі уламки, перш ніж ті встигали упасти нам на голови. Вони втратили двох зі своїх лав — чорнотканий загарбник скористався тим, що вони відволіклися, потягнувся до них новими товстими мацаками й роздер їх на шматки. Я бачив, як перед смертю з них полилося бліде світло. Крізь дірку в даху…

— От лайно.

То була ще одна рознесена оливою постать, цього разу вдвічі більша за попередню. Вона простягла всередину свої людські руки, на котрих із кісточок і з-під нігтів на кожній долоні повискакували велетенські пазурі. Розламана голова втиснулася всередину й невиразно до нас осміхнулася. Кулясті краплі чогось чорного слиною стікали з краю розірваного рота, заляпуючи підлогу й роз’їдаючи її до делікатної срібно-плетеної основи. Одна крапелька втрапила мені в щоку й обпекла шкіру. Розщеплений вереск посилювався.

— Крізь водоспад! — ревнув Нацуме мені на вухо. — Киньтеся крізь нього. Бігом.

Тоді другий зайда гупнув ногами, і впала вся стеля вестибюля. Я схопив Бразила, котрий вирячився угору в німому трепеті, й потягнув його до відчинених дверей. Навколо нас постаті воротарів зібралися й витягнулися вгору назустріч новій загрозі. Я побачив, як із решти гобеленів вийшла їхня наступна хвиля, але штука з даху похапала й роздерла половину з них ще до того, як вони встигли сплестися в якусь подобу. Світло з них дощем пролилося на кам’яну підлогу. Музичні ноти дзвеніли в повітрі вестибюля й розколювалися на дисгармонійні уламки. Подерті чорні клапті літали навколо.

Ми дісталися дверей із кількома новими легкими опіками, і я виштовхнув Бразила поперед себе. На секунду я обернувся і пожалкував про це. Я побачив, як до Нацуме торкнувся безформний мацак чорноти, і якимсь чином почув його крик у загальному лементі. Якусь дрібку секунди то був людський голос, а тоді він змінив тембр, ніби чиясь нетерпляча рука перекрутила ручку налаштування звуку. Нацуме ніби поплив геть од власної тілесності, і бився наче риба, затиснута між двома листами скла, і ввесь час розтоплювався й пронизливо кричав у моторошній гармонії з лютим завиванням двох нападників.

Я вибрався геть.

Ми помчали до водоспаду. Ще один кинутий назад погляд показав мені, як уся бічна стіна монастиря вилетіла назовні, а дві чорні фігури з мацаками набирали потужності, розкидаючи навколо воротарів, що юрмилися навкруг них. Небо над головами темнішало, ніби перед буревієм, а повітря зненацька вичахло. Химерне шипіння поширилося по траві обабіч стежки, як злива, як витік газу від високого тиску. Коли ми сунулися вниз виткою стежкою до водоспаду, я побачив, що завісу води розтинали широкі візерунки завад у вхідному сигналі, а одного разу, коли ми прибігли на платформу за водоспадом, потік узагалі вщух, явивши порожнечу голого каменю й прозорого повітря, а тоді пирхнув раз і полився знову.

Ми з Бразилом зустрілися очима. Він був не набагато радісніший за мене.

— Іди перший, — сказав я йому.

— Ні, все гаразд. Ти…

Пронизливе, лунке виття з боку стежки. Я пхнув його в поперек, і коли він зник у громовитій водяній завісі, пірнув слідом за ним. Я відчув, як вона ллється на мої руки й плечі, відчув, як перехиляюся вперед і…

…смикнувся на затертій канапі.

Вихід був аварійний. Якісь кілька секунд я ще досі почувався мокрим з водоспаду, міг би заприсягтися, що весь одяг просяк водою, а волосся обліпило чоло. Я волого вдихнув, і тоді відчуття справжнього світу повернулося. Я сухий. Я в безпеці. Я висмикнув гіпнофони й електроди, зірвався з канапи, роззирнувся довкола, а в грудях спізніло почало наростати серцебиття, коли моє фізичне тіло зреагувало на сигнали свідомості, яка щойно знову взялася за важіль випуску адреналіну.

На іншому боці кімнати переходу Бразил уже стояв на ногах і балакав до сувороликої Сьєрри Трес, котра якось повернула і свого бластера, і мою «Рапсодію». Кімната повнилася хрипкими аварійними сиренами, котрі не вмикалися кілька десятиліть. Непевно блимало світло. Я зустрівся з служителькою на середині кімнати, куди вона перейшла, покинувши керівну панель, яка барвисто їхала з глузду. Перелякана лють на обличчі фабриконівського чохла засліпила мене попри нестачу делікатних м’язів.

— Це ви занесли? — закричала вона. — Це ви нас заразили?

— Звісно, що ні. Перевір своїми драними інструментами. Ті штуки вже були всередині.

— Що то в біса за лайно було? — спитав Бразил.

— Можна припустити, що снулий вірус, — я мимохідь узяв «Рапсодію» з рук Трес і перевірив заряд. — Ти бачив, на що воно схоже — частина тієї штуки колись була ченцем, оцифрованою людською личиною, що прикривала наступальні системи, поки вони спали й просто чекали собі на відповідний подразник. Личина могла навіть не знати про те, що носила в собі, поки воно не рвонуло.

— Так, але чому?

— Нацуме, — я знизав плечима. — Певно, вони ганялися за ним відколи…

Служителька зиркала на нас так, ніби ми почали белькотіти мовою програмування. Її колега з’явився з-за її спини з дверей кімнати переходу і пропхався повз неї. В його лівій долоні лежав маленький бежевий інфочип, і дешева кремнішкіра туго напнулася на його пальцях, котрими він його тримав. Він помахав на нас чипом і нахилився ближче, щоб перебити виття сирен.

— Ви мусите йти, — нагально заговорив він. — Норіке-сан попросив мене віддати це вам, але ви мусите негайно піти. Ви більше не можете розраховувати на тутешню гостинність або безпеку.

— Ага, до всирачки правдиво, — я взяв простягнутий чип. — На твоєму місці я б пішов разом з нами. Заварив би перед виходом усі інфопорти, котрі ведуть до монастиря, а тоді покликав би хорошу команду противірусної зачистки. З того, що я там побачив, ваших воротарів переважають на дві голови.

Сирени вищали, як накачані метом гуляки. Він похитав головою, ніби хотів позбутися шуму в ній.

— Ні. Якщо це випробування, ми зустрінемо його у Завантаженому. Ми не покинемо своїх братів.

— Чи сестер. Звісно, це дуже шляхетно, роби як хочеш. Але особисто я думаю, що кого б туди зараз не заслали, його підсвідоме обвуглиться до кістки. Вам дуже потрібна підтримка зі справжнього світу.

Він зиркнув на мене.

— Ти не розумієш, — прокричав він. — Саме там, а не у плоті, наше царство. Людській расі судилося Завантажитися. Ми там найсильніші, і там переможемо.

Я здався. Загорлав у відповідь.

— Гаразд. Круто. Розкажеш потім, як воно вийшло. Джеку, Сьєрро. Покиньмо цих ідіотів убивати одне одного і забираймося з цієї сраки.

Ми залишили тих двох у кімнаті переходу. Останнє, що я побачив — чоловік укладався на одну з канап і дивився просто вгору, а жінка підносила електроди. Його обличчя блищало від поту, але також від ревності, заклякнувши у пароксизмі волі й емоцій.

Надворі, на Китоспині й Дев’ятому, м’яке полуденне світло забарвило стіни монастиря жовтогарячим, а дудіння транспорту на Плесі долинало разом із запахом моря. Свіжий західний легіт ворушив у канавах порох і всохлі спори сухомряки. Далі вулицею двійко малих перебігло дорогу, викрикуючи звуки пострілів і переслідуючи робота, котрий нагадував каракурі. Більше навколо нікого не було, і ніщо в усій сцені не натякало на битву, що кипіла зараз у машинному серці конструкта зречників. Можна було пробачити собі думку про те, що нам усе наснилося.

Але десь коло порогу нейрохімічного слуху до мене ледь долинав плач прадавніх сирен, схожий на тихе та непомітне застереження про заворушення і хаос, що чигали попереду.

Розділ тридцятий

День Гарлана.

Точніше, Переддень Гарлана — офіційно святкування не почнеться, поки світом не прокотиться північ, а до тієї пори лишалося добрих чотири години. Але навіть так рано ввечері, коли останні промені дня ще освітлювали чималу частину західного небокраю, урочистості вже давно почалися. Десь у центрах міст на Новій Канаґаві й Данчі вже йтиме запальний парад голопримар і танець у масках, а в барах наливатимуть за субсидованими державою іменинними цінами. Частина успішності тиранії полягає у тому, щоб знати, коли і як відпускати своїх підданих з прив’язі, а в цьому Перші родини були визнаними майстрами. Навіть ті, хто ненавидів їх найбільше, мусили визнати, що в організації народного гуляння Гарланові та йому подібним не було чого закинути.

Коло води в Тадаїмако атмосфера була трохи стриманіша, але все одно святкова. Робота в комерційному порту затихла десь опівдні, а тепер групки докерів сиділи на високих палубах кільових вантажників, передавали одне одному люльки та пляшки й очікували чогось із неба. У марині на борту більшості яхт поволі розганялися невеликі гулянки, а одна чи дві більші вихлюпувалися з суден на берегові містки. Скрізь плескотіла музична мішанина, а коли вечірнє світло трохи загусло в повітрі, стало видно, хто посипав палуби й щогли зеленим та рожевим ілюмінієвим порошком. Надлишок порошку пінисто виблискував у воді між бортами.

За кілька яхт від тримарана, який ми збиралися викрасти, мінімально вбрана білявка легковажно помахала мені рукою. Я підняв еркезеську сигару, також крадену, на знак обережного привітання, сподіваючись, що вона не прийме цей жест за запрошення зіскочити зі свого корабля й перейти сюди. Іса увімкнула на нижніх палубах гупання, котре з її слів було наймоднішою музикою, але то було лиш прикриття. Єдине, що коїлося на борту тримарана «Острів Бубін» в тому ритмі, було проникнення в черево бортових систем безпеки. Непрохані гості, котрі схотіли б долучитися саме до цієї вечірки, зустрілися б під східним трапом із Сьєррою Трес, Джеком Душа-Бразилом і робочим краєм осколкового «Калашникова».

Я збив попіл із сигари й подався на стернову частину, напускаючи на себе вигляду, ніби мені тут місце.

Неясне напруження зміїлося в нутрі, настирніше за те, на яке зазвичай можна чекати перед великим ділом. І щоб зрозуміти причину, не обов’язково мати багату уяву. Біль, який сіпався уздовж усієї лівої руки, був явно психосоматичний.

Мені дуже не хотілося дертися на Рильскі Скелі.

Як завжди. Усе місто гуляє, а мені доведеться лізти вночі на голий двохсотметровий стрімчак.

— А здоровенький був!

Я підвів погляд і побачив мінімально вбрану білявку, що вже стояла на мостику й сліпуче всміхалася.

— Привіт, — сторожко сказав я.

— Не знаю твого обличчя, — сказала вона з підпитою прямотою. — Я б запам’ятала такий розкішний корпус. Ти тут зазвичай не швартуєшся, га?

— Справді, не швартуюся, — я поплескав поручень. — Вперше вивів його до Міллспорта. Прибув кілька днів тому.

Щодо «Острова Бубін» і його справжніх власників це була правда. То були дві грошовиті пари з островів Охрид, що забагатіли з якогось державного розпродажу місцевих навігаційних систем, і відвідували Міллспорт уперше за кілька десятиліть. Бездоганний вибір, висмикнутий Ісою зі стека портової адміністрації разом з усім, що могло нам знадобитися, аби потрапити на борт тридцятиметрового тримарана.

Обидві пари наразі лежали непритомні в готелі Тадаїмако, і кілька Бразилових революційних ентузіастів мали подбати, щоб так воно й лишалося наступні два дні. Серед загального хаосу святкування Дня Гарлана було малоймовірно, що хтось по них кинеться.

— Можна мені зайти на борт і подивитися?

— Ну, не мав би нічого проти, але штука така, що ми от-от відійдемо. За кілька хвилин поведемо його на Плесо дивитися салюти.

— О, фантастика. Знаєш, мені дуже хотілося б таке побачити. — Вона вигнулася в мій бік. — Просто шаленію од феєрверків. Знаєш, від них я вся…

— Ти тут, котику? — рука обвила мій пояс, а фіолетова багрянь волосся лоскотнула мені підборіддя. Іса, роздягнена до вживлених в тіло коштовностей, від яких розширювалися очі, притулилася до мене. Вона недоброзичливо зиркала на білявку.

— Хто твоя нова знайома?

— Ой, ми не, гм… — я простягнув долоню на знак запрошення.

Губи білявки стислися. Можливо, річ була в конкуренції, або в Ісиному погляді, що світився червоними венами й блискітками. Або то просто була здорова відраза до думки про п’ятнадцятирічну, котра гуляє з удвічі старшим мужиком. Перечохлення може призвести, а іноді таки призводить, до диких комбінацій, але тому, в кого є гроші на такий корабель, як «Острів Бубін», не обов’язково проходити через них, якщо йому це не до вподоби. Якщо я бавився з кимось п’ятнадцятирічним з вигляду, то їй або й було п’ятнадцять, або я хотів, щоб вона скидалася на такий вік — що врешті-решт сходилося до майже того самого.

— Мабуть, час мені повертатися, — сказала вона й хитко розвернулася. Схиляючись набік що кілька кроків, вона відступила так далеко, як це було можливо на тих дурнуватих підборах.

— Точно, — погукала Іса їй услід. — Насолоджуйся вечіркою. Може, ще побачимося.

— Ісо? — пробурмотів я.

Вона вискалилася на мене.

— А що?

— Відпусти мене й піди вдягнися бодай трошечки, чорт забирай.

За двадцять хвилин ми віддали кінці й пішли з гавані по навідному променю. Ідея дивитися на феєрверки з Плеса не була разюче оригінальною, і ми й близько не були єдиною яхтою з Тадаїмако, що туди прямувала. Наразі Іса вартувала в підпалубній рубці, дозволяючи інтерфейсу морського руху тягти нас курсом. Ще буде час зірватися з прив’язі, коли почнеться вистава.

У передній хазяйській каюті ми з Бразилом повитягали обладнання.

Малопомітні акваланги з пристроями Андерсона, добуті за сприяння Сьєрри Трес та її дружків-гайдуків, озброєння з сотні особистих арсеналів Вчирського пляжу. Ісині персоналізовані програми для рейду були зашиті в процесори аквалангів і доповнені шифрованою комунікаційною системою, котру вона вкрала свіженькою з фабрики того ж таки дня. Як і за коматозними власниками «Острова Бу-бін», за нею не схаменуться ще кілька днів.

Ми стояли й дивилися на різноманітне обладнання — на чорний лиск аквалангів, на розмаїту подряпану та погнуту зброю. На дзеркальній підлозі каюти майже не залишилося вільного клаптика.

— Геть як у старі часи, га?

Бразил знизав плечима.

— Не буває старої хвилі, Таку. Вона щоразу інша. Озиратися назад — це найбільша помилка, якої можна припуститися.

Сара.

— Звільни мене від дешевої та драної пляжної філософії, Джеку.

Я залишив його в каюті й пішов назад подивитися, як готуються до діла Іса зі Сьєррою Трес. Відчув погляд Вразила, яким він проводжав мене до дверей, і плямку власного їдкого роздратування, яке пройшло разом зі мною по коридору і піднялося на три сходинки до штормової рубки.

— Це ти, котику? — сказала Іса, вгледівши мене.

— Припини.

— Як хочеш, — вона нерозкаяно всміхнулася й глянула туди, де Сьєрра Трес підпирала бічну панель рубки. — Трохи раніше ти наче не противився.

— Трохи раніше там була… — Я здався. Махнув рукою. — Костюми готові. Від решти щось чути?

Сьєрра Трес повільно похитала головою. Іса кивнула на котушку зв’язку.

— Дивись, вони всі онлайн. Зелені вогники по всій панелі. Це все, що нам зараз треба. Якби ми отримали щось більше, це означало б, що справа десь пересралася. Повір мені, саме зараз відсутність новин — це хороша новина.

Я незграбно розвернувся в тісноті.

— А підніматися на палубу безпечно?

— Так, чому ж ні. Це приємний кораблик, на ньому стоять екрани від погоди, що живляться від генераторів у такелажі, я налаштувала їх на часткову непрозорість іззовні. Як підійде хтось такий завидющий, як ота твоя білява подружка, твоє обличчя для них виглядатиме, неначе пляма на моніторі.

— Добре.

Я пригнувся й вибрався з рубки, перейшов на корму до салону, а тоді далі на саму палубу. Тут, на своїй дальній півночі, Плесо текло тихенько, і тримаран майже не хитало на хвилях. Я пробрався вперед, до відкритої рубки, всівся у крісло одного з рульових і витягнув свіженьку еркезеську сигару. Внизу їх був цілий ящичок із контролем вологості, і я подумав, що власники легко поділяться кількома з них. Така революційна політика — всі мусять чимось жертвувати. Яхта навколо трохи скрипіла. На небі стемніло, але Дайкоку став низько над гребенем Тадаїмако й домалював морю блакитного сяйва. Ходові вогні інших суден виднілися скрізь, охайно розведені на безпечну відстань програмою управління рухом. Басові партії тихо дуділи над водою з посипаних вогниками берегів Нової Канаґави й Данчі. Вечірка набрала обертів.

Рила вистромлювалася списом із моря на півдні, на такій відстані здаючись тонкою й схожою на зброю — темний, нерівний клинок, неосвітлений скрізь, окрім грона вогників на верхівці цитаделі.

Я дивився на неї й тихенько курив.

Він там.

Або десь у місті, шукає тебе.

Ні, він там. Будь реалістом.

Гаразд, він там. І вона теж. Коли вже про те мова, то й Аюра там, і кількасот добірних васалів родини Гарланів. Турбуватимешся про ці штуки, коли дістанешся вершини.

Пускова баржа з феєрверками пропливла повз нас у місячному світлі до призначеного місця далі Плесом. Кормова частина була високо заставлена згорнутими пакунками, плетивом кріплень і балонами з гелієм.

На присадкуватій передній надбудові юрмилося людьми, котрі махали вогнями й запускали їх у ніч. Коли судно проминало нас, з борту зірвалися різкі завивання — хтось награвав іменинний гімн Гарлана уривчастими сигналами гудка.

З днем народження, падлюко.

— Ковачу?

То була Сьєрра Трес. Вона підібралася до рубки так, що я не помітив — це свідчило або про її навички скрадання, або про мою недостатню зосередженість. Я сподівався, що річ у першому.

— Все гаразд?

Я секунду подумав.

— А хіба з мене видно, що щось негаразд?

Вона утнула фірмовий лаконічний жест і всілася в кріслі іншого рульового. Доволі довго вона просто дивилася на мене.

— То що в тебе з нашою дівчинкою? — нарешті спитала вона. — Хочеш відтворити дух своєї давно минулої молодості?

— Ні, — я тицьнув пальцем на південь. — Моя драна давно минула молодість десь отам, думає, як мене вбити. З Ісою в мене нічого. Я не всраний педофіл.

Знову тривала і тиха пауза. Пускова баржа зникла у присмерку. Розмови з Трес завжди такі. Зазвичай вони мене дратували, але зараз, у цьому передпівнічному спокої, я почувався на диво заспокоєним.

— Як думаєш, довго та вірусня вичікувала під боком у Нацуме?

Я знизав плечима.

— Важко сказати. Ти питаєш, чи вони сиділи на його хвості, а чи розставили пастку спеціально на нас?

— Можна й так сказати.

Я збив попіл із сигари й задивився на вогник на її кінці.

— Нацуме — легенда. Хоч і не дуже вже яскрава, але я його пам’ятаю. І моя найнята Гарланами копія теж. А тепер він, певно, вже знає, що я балакав з людьми на Текітомурі, і що я знаю, як вони тримають Сильву на Рилі. Він знає, що б я зробив на основі такої інформації, а дрібка посланської інтуїції підкаже решту. Якщо він піймав цю хвилю, то так, може, це він підсадив до Нацуме ті сторожові віруси, котрі чекали моєї появи. З тими ресурсами, що він зараз має, йому неважко дістати кілька шкаралупних особистостей, котрих хтось запрограмував і зашив їм фальшиві ідентифікатори від якогось іншого монастиря зречників.

Я затягнувся сигарою, відчув, як дим шкрябнув горло, і знову відвів її вбік.

— І знову ж, могло бути й так, що Гарлани ще здавна сиділи на хвості Нацуме. Прощення від них чекати довго, а те, як він видерся на Рилу, виставило їх баранами, хай воно й було просто рекламним трюком квелліста.

Сьєрра мовчала й дивилася вперед через лобове скло рубки.

— Врешті-решт, одне на одне й виходить, — сказала вона.

— Саме так. Вони знають, що ми йдемо. — Дивно, але ці слова змусили мене усміхнутися. — Не знають напевне коли або як, але сам факт…

Ми дивилися на кораблі навколо. Я докурив еркезеш до краю. Сьєрра Трес сиділа тихо й нерухомо.

— Гадаю, на Санкції-IV було нелегко, — сказала вона згодом.

— Правильно гадаєш.

Хоч раз я переміг в її улюбленій грі в мовчанку. Я метнув докурену сигару геть і виловив ще дві. Простягнув одну їй, а вона похитала головою.

— Адо звинувачує тебе, — сказала вона. — Як і дехто інший. Але здається, що Бразил не з ними. Скидається на те, що ти йому подобаєшся. І завжди подобався, я так думаю.

— Ну, я легко подобаюся людям.

Усмішка вигнула її губи.

— Воно й видно.

— І що б це значило?

Вона перевела очі й глянула поверх палуб тримарана. Усмішка зникла, знову злилася з її звичним котячим спокоєм.

— Я бачила тебе, Ковачу.

— Де?

— З Відаурою.

Слова повисіли між нами якусь хвильку. Я оживив нову сигару й напахкав стільки диму, щоб за ним можна було сховатися.

— Сподобалося побачене?

— Мене не було в кімнаті, але я бачила, як ви до неї заходили. Не було схоже, що ви напланували собі діловий обід.

— Ні, — спогад про віртуальне тіло Відаури, що притислося до мого, заслав гостру кольку в низ мого живота. — Обіду ми не планували.

Знову тиша. Тихі баси від скупчення вогнів південної Канаґави. На північно-східне небо в компанію до Дайкоку виповз Маріканон. Ми ледаче сунули на південь, і я майже чув інфразвукове гудіння розкрученого виру.

— А Бразил знає? — спитав я.

Настала її черга знизувати плечима.

— Хтозна. А ти йому казав?

— Ні.

— А вона?

Більше тиші. Я згадав горловий сміх Вірджинії, і різкі різномасні обривки речень, якими вона відкинула мої сумніви й відкрила шлюзи.

Джек через таке не перейматиметься. Це ж навіть не насправді, Таку. Крім того, він ніколи не дізнається.

Я звик довіряти її розсуду посеред розривів бомб і під вогнем із «Сонцеструмів» на сімнадцятьох різних планетах, але щось тут звучало не так як треба. Вірджинія Відаура була так само звична до віртуальності, як будь-хто інший. І коли вона відкидала те, що відбувалося у віртуальності, як несправжнє — це раптом видалося мені дуже схожим на ухиляння від дійсності.

Поки ми тим займалися, все відчувалося як до всирачки справжнє.

Так, але ти вийшов звідти такий же накручений і повний сперми, як і зайшов. Усе було не більш справжнє, ніж фантазії, що їх ти про неї мав, коли був новобранцем.

Гей, вона теж була в цій фантазії.

Трохи згодом Сьєрра встала й потягнулася.

— Відаура — надзвичайна жінка, — загадково сказала вона й подалася до корми.

Невдовзі після півночі Іса відімкнулася від управління рухом на Плесі, і Бразил узявся кермувати з відкритої рубки. На той час по всьому міллспортському обрію вже рвалися традиційні феєрверки, наче раптово розгорнуті в повітрі зелені, золоті й рожеві екрани сонарів. Кожен тобі острівець і платформа мали що висаджувати в повітря, а на більших клаптях суші на штиб Нової Канаґави, Данчі й Тадаїмако те саме робилося в кожному парку. Дечим запаслися навіть кілька корабликів на Плесі — з кількох із наших найближчих сусідів ракети промалювали в небо п’яні іскристі лінії, а на всіх інших народ набрав у руки аварійних фаєрів. На загальному радіоканалі, із музикою й шумом вечірки на фоні, якийсь безголовий ведучий заливався непотрібними описами усього навколо.

Коли Бразил додав швидкості й ми почали розбивати хвилі в південному напрямку, «Острів Бубін» трохи задер носа. Тут, далеко на Плесі, вітер уже доносив крихітні крапельки імли, яку збивав у повітря вир. Я відчував їх на обличчі, як тоненьке павутиння, а коли вони накопичилися — як холод і вологу, що стікали вниз, наче сльози.

А тоді запустили справжні феєрверки.

— Дивіться, — сказала Іса. Її обличчя засвітилося, коли яскравий край дитячого захвату на секунду вистромився з-під покривала підліткової крутості.

Як і решта з нас, вона вийшла на палубу, бо не хотіла пропустити початок вистави. Вона кивнула на один із прикритих локаторних екранів.

— Онде перші пішли. Щойно злетіли.

Я побачив на дисплеї кілька плям на північ од нашого місця на Плесі, кожна з яких була відмічена примітним червоним гачком у вигляді блискавки, який вказував на те, що об’єкт у повітрі. Як у будь-якій іграшці багатія, надлишкові пристрої «Острова Бубін» навіть вказували висоту, на якій розташовувалися мітки з локаторів. Я дивився, як числа коло кожної плямки бігли вгору, і мимохіть всередині відчув легенький трепіт. Спадок Світу Гарлана — не можна вирости на цій планеті й не відчувати його.

— Мотузки перерізано, — радісно сповіщав коментатор. — Кулі піднімаються в повітря. Я бачу…

— А нам дуже треба слухати це? — спитав я.

Бразил знизав плечима.

— Знайди хвилю, на якій не передають це лайно. Я не зміг.

В наступну мить небо розкололося.

Перша в’язанка гелієвих куль, обережно навантажена вибуховим баластом, досягла розділової висоти в чотириста п’ятдесят метрів. Найближчий супутник помітив це й нелюдськи точно й механічно швидко випустив довгий тріскучий дротик ангельського вогню. Той роздер темряву, прорізав хмарні скупчення на західному небосхилі, освітив посічені гірські ландшафти навколо нас блакитним і на дрібку секунди торкнувся кожної з куль.

Детонація баласту. На Міллспорт посипався веселковий вогонь.

Грім розлюченого повітря на шляху ангельського вогню велично прокотився архіпелагом, як розрив у темному небі.

Навіть радіокоментатор закрив рота.

Десь південніше набрала потрібну висоту друга партія повітряних куль. Супутник знову шмагнув униз, а ніч перетворилася на синюватий день. З неба знову полилися кольори. Загарчало обсмалене повітря.

Тоді запуски почалися зі стратегічних точок по всьому Міллспорту і з розведених по Плесі барж. Численні, широко розкидані подразники для очей чужинської машинерії над головою. Палахкотливі промені ангельського вогню ніби перестали вгасати, а перебігали нищівним вказівником, б’ючи крізь хмари під усіма кутами, легенько торкаючись кожного порушника чотиристап’ятдисятиметрової межі. Безперервний грім наростав і глушив. Плесо й ландшафт над ним стали послідовністю висвітлених спалахами фотографій. Радіо перестало приймати сигнал.

— Пора йти, — сказав Бразил.

Він усміхався.

Як виявилося, я теж.

Розділ тридцять перший

Води Плеса були холодні, але не надміру. Я спустився в них зі сходинок «Острова Бубін», відпустив поруччя й через костюм відчув, як в’язка прохолода притискається до всього мого тіла. То були такі собі обійми, і я дозволив собі зануритися в них, коли вага прив’язаної зброї й акваланга з пристроєм Андерсона потягла мене вниз. На глибині кількох метрів я ввімкнув системи невидимості й плавучості. Гравімодуль здригнувся й обережно підняв мене назад. Я висунувся з-під води по очі, опустив маску шолома й видув з нього воду.

Трес вигулькнула за кілька метрів од мене. Підняла рукавицю, показуючи, що все добре. Я зиркнув навколо в пошуках Бразила.

— Джеку?

Його голос долинув через індукційний мікрофон, але було чутно, як у нього від щирого дрожу смикалися губи. — Під тобою. Холодненько, га?

— Казав тобі, щоб ти відмовився від самозаражень. Ісо, ти слухаєш?

— А як ти думав?

— Гаразд. Ти знаєш, що робити.

Я почув її зітхання.

— Так, тату. Сидіти на станції, тримати канали відкритими. Передавати все, що надходить від решти. Не балакати до незнайомців.

— Усе правильно.

Я обережно підняв руку й побачив, як система невидимості активувала зміну рефракції на поверхні костюма.

Ближче до дна хамелеохром зробить мене частиною підводної палітри, але на відкритій воді рефракційна система робила мене привидом, виблиском на затіненій хвилі, грою світла.

Це дещо заспокоювало.

— Ну, гаразд, — я набрав повітря різкіше, ніж було треба. — Тоді берімося.

Я прикинув курс на вогні південного краєчка Нової Канаґави, тоді на чорні брили, що за двадцять кілометрів поза нею. Тоді я знову занурився в море, ліниво розвернувся й поплив.

Бразил завів нас настільки далеко на південь від основних маршрутів, наскільки це було безпечно, щоб не привертати уваги, але до Скель ще лишилося чимало. За звичайних обставин подолати решту дороги можна було б не менш, як за пару годин важкої праці. Течії, що їх вир тягнув Плесом на південь, трохи допомагали, але єдиною хитрістю, що взагалі оживила задумку з аквалангами, була модифікована система плавучості. Електронні системи безпеки архіпелагу засліпило й оглушило орбітальною громовицею, тож ніхто не зміг би вирізнити під водою одинарний гравідвигун. А якщо правильно прикласти вектор, то та сама сила, що підтримувала плавця в товщі, також доправила б нас на південь зі швидкістю машини.

Як морські примари з легенди про доньку Ебісу, ми сунули крізь темні води на відстані руки одне від одного, тоді як поверхня моря безчутно й багаторазово розцвітала відблисками ангельського вогню. Пристрій Андерсона клацав і легенько булькав мені коло вух, електролізував кисень просто з води навколо, домішував гелій з ультракомпактного міні-балона на спині й подавав його мені, а тоді терпляче розщепляв і розсіював мої видихи у вигляді бульбашок, не більших за риб’ячу ікру.

Усе виглядало дуже мирно.

Ну, то була легка частина.

В освітленому ліхтариком мороці проплив мимо спогад. Нічне підводне плавання на рифі Хірата з дівчиною з заможного району Новопешта. Одного вечора вона увірвалася до «Ватанабе» з Шегешваром і ще кимось із Рифових Вояків у складі мішаної купи таткових донечок і пацанви зі смердючих районів, що тинялися нетрями. Єва? Ірена? Я тільки пам’ятав зібране в тугу мотузку темно-медове волосся, видовжені кінцівки й блискучі зелені очі. Вона курила самокрутки з морської коноплі, давилася й хрипіла від крутої суміші з такою частотою, що її хардкорні друзяки гиржали вголос. Вона була найгарнішим із того, що я бачив у своєму житті.

Пішовши на рідкісне — як для мене — зусилля, я відліпив її від Шегешвара, котрому вона, здається, тільки надокучала, і примостив нас у тихому куточку «Ватанабе» коло кухонь, монополізувавши її на весь вечір. Вона ніби прибула геть з іншої планети — батько, який турбувався й хвилювався через неї так дбайливо, що за інших обставин я б тільки поглумився з нього, мати, що працювала на пів ставки, «щоб не почуватися повною домогосподаркою», заміський будинок, що їм належав, подорожі до Міллспорта й Еркезеша що кілька місяців. Тітка, котра подалася на іншу планету по роботі, якою вони всі пишалися, брат, котрий сподівався зробити те саме. Вона говорила про все так неприсутньо, ніби вважала, що все це абсолютно нормально, і закашлювалася від морської коноплі, і раз-по-раз ясно мені всміхалася.

Ну, сказала вона в один з таких вечорів, як ти розважаєшся?

Я, гм. Я пірнаю з рифа.

Усмішка продовжилася сміхом. Точно, Рифові Вояки, я чогось так і подумала. І часто мочишся?

Це мала бути моя репліка — ми всі використовували цю фразу на дівчатах, вона вкрала її просто з моїх уст. Я навіть не дуже цим переймався.

Дальній край Хірати, бовкнув я. Хочеш якось спробувати?

Аякже, підіграла вона. Давай зараз?

Над Кошутом стояла середина літа, вологість уперлася в позначку сто відсотків ще кілька тижнів тому. Думка про воду стала заразною сверблячкою. Ми вислизнули з «Ватанабе», і я показав їй, як читати потоки автотаксі, як вибрати порожнє й заскочити на дах. Ми проїхали через усе місто, і на нашій шкірі висихав піт.

Тримайся міцно.

Ого, я б сама ніколи про це не подумала, — перекричала вона шум повітря й засміялася мені в обличчя.

Таксі зупинилося біля Портової адміністрації, і ми скотилися з даху, налякавши потенційних пасажирів так, що вони збилися докупи з чемними зойками. Шок затих до бурмотіння і несхвальних поглядів, під якими ми помчали геть, придушуючи регіт. У системі безпеки гавані зі східного боку біля доків для аероплавів була дірка — сліпа пляма, продерта якимось хакером-недопідлітком минулого року; він продав її Рифовим Воякам за голопорно. Я провів її через те місце, і ми перебігли однією з вантажних рамп, де викрали кільового посильника. Ми тихенько штовхали жердиною й гребли, поки не вийшли з гавані, а там уже запустили двигун і рвонули широкою пінистою дугою до Хірати, гукаючи й лементуючи.

Пізніше, огорнутий тишею занурення, я глянув угору на забарвлену Хотеєм брижисту поверхню і побачив над собою її тіло, бліде тло для чорних пасків плавкостюма й прадавнього апарату зі стиснутим повітрям. Вона загубилася в тій миті й дрейфувала, можливо, роздивляючись круту стіну рифу, що височів поруч, або просто розкошуючи в прохолоді моря, що торкалося її шкіри. Якусь хвилину я висів під нею, насолоджувався баченим і відчував, як твердну просто у воді. Я провів очима по вигинах її стегон, навів їх на виголену вертикальну лінію в самому низу живота і мельком угледів губи, коли вона поволі розвела ноги щоб штовхнутися ними. Я глипав на тугий м’язистий живіт, що визирав з-під нижнього краю плавкостюма та на явні набряки грудей.

А тоді щось трапилося. Може, мені було забагато морської коноплі — не дуже розумно вживати її перед пірнанням. Може, то була якась батьківська луна з мого власного домашнього життя. Риф закрив один край мого поля зору і на якусь жахливу мить здалося, що він перехилився і всією масою падає на нас. З розслабленого дрейфу її кінцівок зник еротизм, він зморщився до раптової судомної тривоги про те, чи вона не померла та чи не втратила свідомість Раптом запанікувавши, я рвонув угору, вхопив її за плечі обіруч і розвернув до себе.

А з нею все було добре.

Очі під маскою трохи розширилися від подиву, руки у відповідь торкнулися мене. Усмішка розділила її губи: і вона випустила бульбашку повітря. Жести, пестощі. Її ноги обвилися навколо мене. Вона зняла регулятор, зробила мені знак зробити те саме й поцілувала.

— Таку?

Пізніше, у бульці, яку Рифові Вояки надули й закріпили на рифі, лежачи зі мною на імпровізованому ліжку з пахучих зимових костюмів, вона ніби дивувалася тому, як обережно я з нею поводжуся.

Таку, я не зламаюся. Я доросла дівчинка.

І пізніше, коли вона знову обвила мене ногами, терлася об мене тілом, вдоволено сміялася.

Тримайся міцно!

Я так у ній загубився, що й не подумав украсти її відповідь, яку почув на даху автотаксі.

— Таку, ти чуєш?

Єва? Аріана?

— Ковачу!

Я кліпнув. То був голос Бразила.

— Так, вибач. Що сталося?

— Наближається якийсь кораблик, — одразу по його словах я й сам почув, як у воді скрипливо тужили маленькі гвинти, різко виділяючись із фонового ревіння виру. Я перевірив систему наближення і не знайшов жодного гравітаційного сліду. Подивився на сонар і відшукав його на південному заході. Він ішов Плесом до нас.

— Кільовий, — пробурмотів Бразил. — Гадаєш, треба хвилюватися?

Було важко повірити, щоб патрулі родини Гарланів каталися на кільових суднах. Втім…

— Вирубіть апарати, — Сьєрра Трес сказала все за мене. — Перейдіть у нейтральну плавучість. Не варто ризикувати.

— Маєш рацію, — я неохоче намацав управління плавучістю, вимкнув гравітаційну підтримку і миттєво відчув, що почав тонути — дала про себе знати вага мого спорядження. Я натицяв аварійну плавучість, відчув, як почали набиратися резервні камери плавжилета, вимкнув її, коли моє занурення припинилося, а тоді подрейфував собі в підсвіченому мороці, слухаючи підвивання корабля, що наближався.

Може, Єлена? Блискучі зелені очі.

Риф, що перекидався на нас.

Коли з неба зірвався ще один розряд ангельського вогню, я помітив киль великого, акулистого судна над нашими головами. З одного боку воно було страшенно безформним. Я звузив очі й глянув у морок післяспалаху, накрутивши нейрохімію. Здається, човен щось тягнув на собі.

І напруга покинула мене.

— Чартерний корабель, народ. Тягнуть тушу пляшкоспина.

Корабель нудно прогудів мимо і, на безпечній відстані від нас, розчинився десь на півночі, незграбно кренячись під вагою свого трофею. Нейрохімія показала мені обрис убитого пляшкоспина на освітленій блакиті водної поверхні, за яким і досі тяглися тоненькі пасма крові. Масивне тіло-торпеда сунуло проти лобової хвилі, хвостові плавці волочилися, наче зламані крила. Частина спинного гребеня була вирвана, і тепер полоскалася у воді, нерівна по краях від подертих кавалків і ниточок тканин. Поруч тяглася зайвина мотузок і тросів. Скидалося на те, що його загарпунили кілька разів — хто б не винайняв цей кораблик, він явно не був добрим рибалкою.

Коли люди прибули на Світ Гарлана, пляшкоспини не мали природних ворогів. Вони були на вершечку харчової піраміди — розумні соціальні тварини, чудово пристосовані до морського полювання. Ніщо з того, що наеволюціонувало на ту пору на планеті, не замахувалося на те, щоб їх убити.

Ми це швидко змінили.

— Сподіваюся, що це не провісний знак, — несподівано пробурмотіла Сьєрра Трес.

У Вразила рипнуло в горлі. Я спустив аварійні камери плавжилета і знов увімкнув гравісистему. Вода навколо мене ніби охолола. Я відчув, як під автоматичними рухами для перевірки курсу й режимів роботи систем почала набиратися якась неясна, невизначена злість.

— Зробімо це, народ.

Але понурий настрій не полишив мене і за двадцять хвилин, коли ми вибралися на мілину біля підніжжя Рили — він пульсував у скронях і поза очима. Спроектовані на скло маски бліді червоні вказівники маршруту з симуляційного софту Нацуме ніби спалахували одночасно з гупанням у моїх судинах. Жага завдати комусь шкоди наростала в мені хвилею, наче пробудження, наче пустощі.

Ми знайшли рекомендований Нацуме прохід і просунулися ним, хапаючись рукавицями за скелі й виступи коралів, щоб не подертися об них. Вилізли з води на вузький карниз, що його підфарбував софт і позначив трохи демонічно усміхненим смайликом. «Точка входу, — сказав тоді Нацуме, на плинку мить відкинувши чернечі манери. — Стук-стук». Я закріпився на карнизі й огледів усе навколо. Неяскраве сріблясте світло Дайкоку торкалося моря, але Хотей ще не зійшов, і дрібна мряка від виру і прилеглих до нього хвиль затуманювали й те незначне світло, яке було. Навколо здебільшого виднілася пітьма. Коли наступна в’язанка феєрверків розірвалася десь на півночі, ангельський вогонь погнав по скелях тіні. Грім сколихнув небо. Я пробігся очима по обриву над нами, тоді по стемнілому морю, з якого ми щойно вибралися. Ані знаку, що нас помітили. Я від’єднав рамковий шолом акваланга від маски й зняв його. Скинув ласти й зігнув пальці ніг у гумових чоботях.

— Усе гаразд?

Бразил ствердно буркнув. Трес кивнула. Я закріпив рамковий шолом на поясі, де він би мені не заважав, скинув рукавиці й поклав їх до сумки. Зручніше приладнав уже легеньку маску до обличчя й перевірив, щоб інфодріт міцно тримався в гнізді. Захиливши голову, я побачив, як маршрут Нацуме погнав угору ясно позначеними червоним опорами для рук і ніг.

— Нормально видно?

— Ага, — Бразил усміхнувся. — Трохи псує розвагу, га? Коли все так позначено.

— То, може, ти хочеш піти першим?

— Тільки після вас, містере Ейшундо.

Не даючи собі часу задуматися, я підняв руку й ухопився за перше позначене місце, закріпився ногами й підтягнувся на стрімчак. Підняв іншу руку і теж знайшов де вхопитися. Скеля була мокра від імли з виру, але ейшундівський захват міцно тримав її. Я поставив ногу на ухил карниза, знову закинув руку і вхопився.

І покинув горизонтальну землю.

Нічого особливого.

Ця думка прошила мене після того, як я здолав десь двадцять метрів, і залишила по собі маніячну усмішку. Нацуме попереджав, що ранні етапи підйому оманливі. «Реакція печерної людини, — серйозно сказав він. — Багато широких замахів і міцних захватів, рішучий рух і чималий запас сил на цьому етапі. То буде приємне відчуття. Треба лиш пам’ятати, що це ненадовго».

Я стис губи і видав крізь них звук, як шимпанзе. Десь піді мною море билося й невгамовно точило скелю.

Звук і запах, що злітали вгору стрімчаком, обвивали мене прохолодою й вологою. Я струсив із себе дрижаки.

Розмахнувся. Вхопився.

Дуже повільно до мене дійшло, що посланське тренування не увімкнулося, щоб протистояти моєму запамороченню. Кам’яна стіна була менш ніж за пів метра від мого обличчя, а ейшундівські м’язи бриніли на кістках, і я майже зміг забути, яка відстань відділила мене від землі. Коли ми залізли вище, каміння позбулося свого вологого покриву, а невпинне ревіння хвиль затихло до далекого білого шуму. Підступні захвати геконівська чіпкість робила сміховинно легкими. А найважливішим із цих факторів, і, мабуть, останнім штрихом від «Ейшундо», було те, що я сказав був Нацуме — мій чохол, здається, насправді знав, як воно робиться.

А тоді, досягнувши виступів і карнизів, позначених як місце для перепочинку, я глянув униз, щоб подивитися, як там ведеться Бразилові й Трес — і все зіпсував.

За шістдесят метрів унизу — то була ще навіть не третина підйому — море чорніло, як шар стриженої вовни, яку Дайкоку висріблив на гребенях. Валуни біля підніжжя Рили сиділи у воді, як тверді тіні. Ті два здорових, між якими утворився прохід, яким ми підійшли, звідси виглядали так, ніби обидва могли вміститися в моїй долоні. Ритмічне переливання води між ними гіпнотизувало й тягло мене вниз. Уся картина запаморочливо нахилилася.

Моя обробка ввімкнулася й розгладила страх. В голові ніби відкрився шлюз. Мій погляд піднявся і вперся в скелю. Сьєрра Трес простягла руку й поплескала мене по нозі.

— Живий?

Я усвідомив, що закляк на добру хвилину.

— Просто відпочиваю.

Позначена стежка відхилялася ліворуч, ідучи діагонально навколо широкого виступу, про який Нацуме попереджав, кажучи, що видертися на нього практично неможливо. Натомість він відступив і поліз майже догори ногами під бородою того виступу, впираючись ногами в крихітні зморшки й щілини в камені, а пальцями намацуючи такі нерівності скелі, котрі ледь заслуговували називатися захватами, поки врешті обома руками не дістався до ряду похилих карнизів з іншого боку виступу й не спромігся повернутися до майже вертикальної позиції.

Я стиснув зуби й почав робити те саме.

На півдорозі в мене зіскочила нога, розвернула мені тіло й зірвала праву руку зі скелі. Мимохіть крекнувши, я повиснув на лівій руці, теліпаючи ногами надто низько, щоб намацати ними щось, окрім повітря. Я б закричав, але ледве загоєні жили лівої руки робили це за мене.

— Падло!

Тримайся міцно.

Геконівські пальці не зісковзнули.

Я підняв ноги, скрутившись у поясі, витягнув шию і спробував роздивитися помічені упори для ніг на склі маски. Короткі панічні вдихи. Я впер одну ногу об кам’яну бульку. Напруга крихітними порціями відпустила ліву руку. Не в змозі побачити все чітко у масці, я простягнув правицю в темінь угорі й пошукав у скелі виступ.

Знайшов.

Пересунув трошечки вперту ногу і втулив іншу поруч.

Повис, відсапуючись.

Тільки не зупиняйся, чорт забирай!

Усією силою волі, що в мене була, я змусив себе пересунути правицю до наступного захвату. Ще два рухи — і довелося докладати такого ж натужного зусилля, щоб пошукати наступний. Ще три рухи, трохи кращий кут — і я зрозумів, що майже дістався до іншого краю виступу. Я потягнувся вгору, знайшов перший із похилих карнизів і, лаючись та гіпервентилюючи, перетягнув себе головою вгору. Мені на очі потрапив справжній глибокий захват. Я дістався ногами до найнижчого з карнизів. Полегшено притулився до прохолодного каменю.

Забирайся з дороги, Таку. Не примушуй їх висіти довше, ніж треба.

Я видерся наступною групою захватів, поки не виліз на виступ згори. Широка полиця на дисплеї маски підсвічувалася червоним, а над нею плавав усміхнений смайлик. Точка відпочинку. Я почекав, поки Сьєрра Трес, а тоді Бразил вигулькнуть знизу й приєднаються до мене. Здоровань-серфер усміхався, як дитина.

— Змусив ти мене трохи попереживати, Таку.

— Просто не починай. Трясця, не треба, чув?

Ми перепочили десь хвилин із десять. Над головами вже ясно виднівся зубчастий гребінь цитаделі та його рівно вирізані краї, що виступали з-поміж хаотичних кутів природних скель. Бразил кивнув угору.

— Звідси вже недалеко, га?

— Так, і хвилюватися треба тільки через лисокрилів. — Я видобув і щедро розпилив на все тіло відлякувач. Трес і Бразил зробили те саме. Він мав легкий рослинний запах, котрий ніби сильнішав у нерівномірній темряві. Може, він і не гарантує безпеки від лисокрилів за будь-яких обставин, але спочатку точно їх відштовхне. А коли цього не вистачить…

Я витяг «Рапсодію» з кобури на нижніх ребрах і притиснув до призначеної для цього нашивки на грудях. Вона повисла, так, що її було легко взяти в руку за частку секунди, звісно, якщо в потрібну мить я взагалі матиму вільну руку. Маючи перспективу зустрічі з повним карнизом лютих сполошених лисокрилів із підзахисним молодняком, я б радше мав у руках добрячого «Сонцеструма», котрий висів на спині, але я б ніяк не зміг ефективно його застосувати. Я скривився, поправив маску й знову перевірив інфодріт.

Набрав у груди повітря й потягнувся до наступного ряду захватів.

Тепер стрімчак став опуклим, випинаючись назовні й змушуючи нас дертися вгору з постійним нахилом назад у двадцять градусів. Маршрут Нацуме звивався скелею, обумовлений скупою наявністю пристойних захватів, але за таких умов можливостей перепочити було мало і траплялися вони далеко одна від одної. На той час як опуклість знову потихеньку переросла у вертикаль, мої руки нили від плеча до пучок, а в горлі дерло від хекання.

Тримайся міцно.

Я знайшов підсвічену на дисплеї щілину, переліз по ній трохи вгору, щоб дати місце решті, а тоді загнав у неї руку по лікоть. І обвис, намагаючись відсапатися.

Запах вдарив у носа в ту саму мить, коли я побачив павутинчасті білі пасма, що теліпалися вгорі.

Маслянистий, кислуватий.

Ось воно.

Я звів голову вгору й пошукав підтвердження. Ми перебували під гніздів’ями колонії. Увесь обшир скелі був густо обліплений вершковою з виду липкою секрецією, в якій народжувалися ембріони лисокрилів і в якій вони жили всі чотири місяці свого вигодовування. Вочевидь, просто наді мною дозрілий молодняк вирвався на свободу і або став на крило, або невміло полетів, перекидаючись, до свого дарвінівського кінця у морі.

Може, не будемо зараз про це думати, га?

Я накрутив нейрохімічний зір і просканував усю колонію. Темні фігури чистилися й ляпали крилами на випнутих скелях серед білого місива, але їх було небагато. Лисокрили, — запевнив нас Нацуме, — проводять у гніздах небагато часу. Яйця гріти не треба, а ембріони годуються напряму з рідного плетива. — Як і більшість хардкорних скелелазів, він був на пів ставки ще й фахівцем із цих створінь. — Ви натрапите на кількох вартових, якусь породіллю і, може, кілька добре вгодованих батьків, що саме виділятимуть свіжу мерзоту на своєму клаптику. Якщо рухатися обережно, вони можуть не звернути на вас уваги.

Я знову скривився й почав просуватися тріщиною вгору. Маслянистий сморід густішав, а обривки плетива налипали на мій костюм. Хамелеохромна система виблідла, щоб мати колір, відповідний до того, що її торкалося. Я перестав дихати носом. Кинувши швидкий погляд між носаками чобіт, я побачив, що решта дерлася слідом із перекошеними від смороду обличчями.

Тоді тріщина неминуче закінчилася, а дисплей вказав, що наступна група захватів повністю вкрита тим плетивом. Я понуро кивнув і запустив руку в те гадство, рухаючи пальцями, поки не намацав ріг каменю, що нагадував червоний макет на екрані. Він здавався доволі надійним. Друге занурення в плетиво дало мені інший, ще кращий захват, і я посунув ногу вбік, шукаючи карниза, який також був укритий тією речовиною. Тепер навіть дихаючи ротом я відчував присмак мастила в глибині горла.

То було значно гірше, ніж облазити боком виступ. Захвати були добрі, але для надійності треба було щоразу з силою пробиватися до них рукою чи ногою крізь густі липкі сплетіння. Треба було стерегтися каламутних тіней ембріонів, які висіли всередині, тому що навіть ембріон може вкусити, а фонтан гормонів страху, який вони випустять крізь плетиво, якщо їх торкнутися, розлетиться повітрям, як хімічна сирена цивільної оборони. За кілька секунд на нас налетіли б вартові, і я навіть не став оцінювати шанси відбитися від них і не впасти.

Загнати руку в гущу. Пошукати пальцями.

Знайти захват. Рухатися далі.

Витягнути руку й обтрусити її. Вдавитися звільненим смородом.

Знову загнати руку.

Тепер ми геть повкривалися липкими пасмами тієї речовини, і я вже забув, як то воно — лізти по чистій скелі. На краю відносно чистого клаптика я проминув мертвого й підгнилого виплодка, що висів головою донизу, впійманий за пазурі закрученим вузлом плетива, з якого воно не змогло вирватися, перш ніж згинути від голоду. Це додало до загального смороду нового, нудотно-солодкого шару. Майже дорослий ембріон, що висів трохи вище, здавалося, повернув свого дзьоба, щоб глянути на мене, поки я обережно впихав руку в жижу на пів метра нижче від нього.

Я виліз на карниз, край якого заокруглився і став липкий через те плетиво.

На мене кинувся лисокрил.

Мабуть, він злякався не менше за мене. Спершу здійнялася хмара репелента, а тоді звідкись виникла здорова чорна фігура — зрозуміло, як воно для нього виглядало. Мітячи мені в очі, він кілька разів кольнув дзьобом, але натомість стукнувся в маску, від чого моя голова смикнулася назад. Дзьоб скреготнув об скло. Я не втримав ліву руку й завалився праворуч. Лисокрил хрипнув і підсунувся ближче, клюючи мене в горло. Я відчув, як зазубрений край дзьоба чиркнув шкіру. Не маючи багато варіантів, я різко притиснувся до скелі правою рукою, а тим часом ліва, розігнана нейрохімією, батогом пролетіла в повітрі й ухопила те гадське падло за шию. Я зірвав його з карниза й жбурнув униз. Почувся ще один сполоханий хрип, а тоді внизу вибухом розгорнулися шкірясті крила. Сьєрра Трес закричала.

Я знову вхопився лівою рукою й глянув униз. Обоє були на місці. Лисокрил крилатою тінню відступив, набираючи висоту в бік моря. Я розблокував дихання.

— Все гаразд?

— Будь ласка, не роби так більше, — проскреготів Бразил.

Мені й не довелося. Далі маршрут Нацуме вів нас областю, де плетиво вже було використане й прорване, а тоді ще вузькою смугою густіших налипів і все. Ще десяток добрих захватів — і ми скупчилися на побитій кам’яній платформі під основним зубчастим гребенем Рильської цитаделі.

Натягнуті усмішки. На платформі вистачало місця, щоб сидіти. Я постукав у мікрофон.

— Ісо?

— Я тут, — її голос звучав нехарактерно високо й прискорено від напруги. Я знову всміхнувся.

— Ми нагорі. Дай знати решті.

— Гаразд.

Я притулився спиною до кам’яної кладки й подихав через розтулені губи. Задивився на обрій.

— Я не хочу, щоб нам довелося це повторювати.

— Там ще трошки залишилося, — сказала Трес, тицьнувши великим пальцем на гребінь вгорі. Я провів туди погляд і глянув на спід укріплення.

Архітектура часів Заселення. — Нацуме говорив майже презирливо. — Така до всирачки барокова, що можна було б уже й драбину туди приладнати, різниці б не було. І з таким гордим блиском в очах, який не зник за увесь час у зречниках. Звісно, вони не сподівалися, що хтось узагалі туди долізе.

Я оглянув різьблені яруси прикрас на похилій нижній частині гребеня. Здебільшого то були стандартні мотиви з крилами й хвилями, але подекуди траплялися також стилізовані обличчя, що представляли Конрада Гарлана й кількох із його найпримітніших родичів часів Заселення. Пристойні захвати траплялися на кожних десяти квадратних сантиметрах поверхні. Відстань до краю гребеня не перевищувала трьох метрів. Я зітхнув і знову звівся на ноги.

— Ну добре.

Бразил закріпився коло мене, дивлячись угору під кам’яний ухил.

— З виду ніби легко, га? Як думаєш, там є якісь датчики?

Я притиснув «Рапсодію» до грудей, щоб переконатися, що вона тримається надійно. Ослабив бластер у кобурі на спині. Звівся на ноги.

— Яка в сраці різниця.

Я підніс руку, загнав кулак в око Конрадові Гарлану й закріпився в ньому пальцями, а тоді подолав ухил швидше, ніж устиг про це подумати. Провисів на ньому загалом десь тридцять секунд і вже переліз на вертикальну стіну. Там я знайшов схожі вирізи, з якими міг працювати, і за кілька секунд вже присів на триметровому завширшки парапеті, дивлячись униз на оточений галереями клаптик двору в формі груші, на художньо розрівняний гравій і терпляче розкладені каменюки. Ближче до середини стояла маленька статуя Гарлана зі схиленою головою і складеними для медитації руками, а тлом для нього служила ідеалізована фігура марсіянина, крила якого простерлися в боки на знак захисту й наділу владою. На дальньому краї заокругленого простору оздоблена арка вела, як я знав, до тінистих дворів і садків гостьового крила цитаделі.

На мене дмухнули пахощі трав і карнизного яблука, але крім легенького вітерцю тут не чулося ніяких інших шумів. Виходило, що всі гості зібралися в центральному комплексі, де спалахувало світло і звідки долинали звуки святкування, що їх розносило вітром. Я напружив нейрохімію і вирізнив окремі вигуки, витончену музику, яка б вибісила Ісу, і прекрасний голос, що завів під неї пісню.

Я витягнув «Сонцеструм» з піхов на спині й увімкнув його. Я чекав у темряві на самому краю вечірки, маючи повні руки смерті, і на мить відчув себе якимось злим духом із легенди. Позаду мене вибралися на парапет і розійшлися в боки Бразил і Трес. Здоровий серфер колисав у руках прадавню осколкову рушницю, Трес тримала свій бластер у лівій руці, поступившись правою задля кулестріла від «Калашникова». На її обличчі з’явився відсторонений вираз, і вона ніби зважувала дві зброї, шукаючи рівноваги або наміряючись жбурнути ними в когось. Нічне небо розкололо ангельським вогнем, і нас освітило неприродним синюватим світлом. Грім прогуркотів, ніби даючи нам знак. Десь унизу кликав до себе вир.

— Ну, почнімо, — тихо сказав я.

— А я гадаю, що цього вже досить, — сказав жіночий голос із напахченої садом тіні. — Опустіть зброю, будь ласка.

Розділ тридцять другий

З галерей повиступали озброєні й броньовані постаті.

Щонайменше дюжина. Тут і там виднілося чиєсь бліде лице, але здебільшого вони носили маски покращеного зору і штурмові шоломи у стилі морської піхоти. Бойова броня вкривала їхні груди й кінцівки, наче додаткові м’язи. Озброєння вони мали так само потужне. Бластери з широкоротими насадками для розсіювання, осколкові рушниці років на сто новіші за ту, що її приніс на вечірку Джек Душа-Бразил. Кілька закріплених на боці плазмометів. У гнізді Гарланів ніхто й не думав жартувати.

Я обережно опустив дуло «Сонцеструма», поки воно не направилося на кам’яний парапет, і далі легенько утримував його за руків’я. Периферичний зір вказав, що Бразил зробив те саме з осколковою рушницею, і що Сьєрра Трес тримала руки по боках.

— Знаєте, насправді я мала на увазі, щоб ви геть покинули свою зброю, — чемно сказала та сама жінка. — Зовсім її відкладіть. Певно, ідіоматичні звороти аманглійської даються мені гірше, ніж я вважала.

Я повернувся у бік, звідки почув той голос.

— Це ти, Аюро?

Запала довга пауза, а тоді жінка вийшла з-під арки в кінці оздобленого двору. Наступний орбітальний розряд освітив її на мить, а тоді морок знов укрив усе довкола, і я був змушений роздивлятися її за допомогою нейрохімії. Гарланова спеціалістка з безпеки була втіленою красою Перших родин — елегантні, майже позбавлені ознак віку євразійські риси, смолисто-чорне волосся, зібране статикою у вигадливу зачіску, яка відночас вінчала і обрамлювала її бліде обличчя. Рухлива інтелігентність губ і погляду, найлегші зморщечки в куточках очей, аби дати знати, що вона таки пожила. Висока струнка постать, вбрана у простий, підбитий у плечах чорний із червоним піджак із високим коміром за рангом, штани до пари, досить вільні, щоб здаватися повноцінним придворним нарядом у ті хвилини, коли вона не рухалася. Туфлі без підборів, у яких в разі потреби вона могла бігти або битися.

Осколковий бластер. Не націлений, не зовсім опущений.

Вона всміхнулася у тьмяному світлі.

— Так, я Аюра.

— І мій гімноголовий молодший варіант десь там із тобою?

Знову всміхнулася. Коли вона глянула в бік, звідки щойно виступила, її брови на мить піднялися. Він вийшов з тінистої арки. На обличчі усмішка, але не надто добре закріплена.

— Я тут, старигане. Маєш що сказати?

Я зміряв поглядом засмагле бойове тіло, зібрану позу і зав’язане позаду волосся. Скидався на якогось поганця з бюджетної самурайської експерії.

— Нічого такого, що тобі було б цікаво, — сказав я. — Просто проводжу перепис присутніх ідіотів.

— Невже? Знаєш, це не я щойно видряпався на двісті метрів угору, щоб вступити просто в засідку.

Я пропустив кольку повз вуха і знову глянув на Аюру, котра стежила за мною з веселою цікавістю.

— Я прийшов по Сильву Ошіму, — тихо мовив я.

Моя молодша версія закашлялася сміхом. Він заразив ще когось із озброєних чоловіків і жінок, але ненадовго. Вони надто нервували, у грі залишалося надто багато зброї. Аюра почекала, поки розсіються останні смішки.

— Гадаю, нам усім це відомо, Ковачу-сан. Але мені не вдається осягнути, як ви збираєтеся втілити свої наміри.

— Ну, я б хотів, щоб ти пішла й привела її для мене.

Знову рубаний сміх, але усмішка очільниці служби безпеки вицвіла, і вона зробила всім різкий знак замовкнути.

— Будьте серйозним, Ковачу-сан. Нескінченна терплячість мені недоступна.

— Повір, мені теж. І я втомився. Тож краще візьми та зашли двійко своїх людей униз привести Сильву з якої там вашої камери допитів, і молися, щоб її там ніхто й пальцем не зачепив, бо коли так, то вважай, що перемовини закінчено.

Тоді в кам’яному садку знову затихло. Сміху більше не було. Посланська переконливість, тон голосу, добір слів, невимушеність постави — все це підказало їм повірити мені.

— І про що саме ми ведемо перемовини, Ковачу-сан?

— Про голову Міці Гарлан, — просто сказав я.

Тиша напружено забриніла. Кам’яне обличчя Аюри не виказувало жодної реакції. Але щось змінилося в її поставі, і я зрозумів, що підсік її.

— Аюро-сан, я не блефую. Дві хвилини тому в Данчі улюблена онучка Конрада Гарлана була викрадена ударною командою квеллістів. Її охоронці з Таємної Служби мертві, як і будь-хто інший, хто помилково спробував її виручити. Ви зосередилися не в тому місці, і тепер маєте лиш тридцять хвилин, щоб представити мені неушкоджену Сильву Ошіму — після цього я вже не матиму впливу на подальші події. Вбийте нас, киньте за ґрати — байдуже. Міці Гарлан помре у страшних муках.

Ситуація розвернулася. Вгорі на парапеті було прохолодно й тихо, і я навіть чув далекий вир. Ми мали міцний, дбайливо зібраний план, але він не гарантував, що мене ніхто не вб’є. Я подумав, що станеться, якщо хтось устрелить мене тут, на краю. Якщо я загину, перш ніж доможуся свого.

— Лайно краб’яче! — То був я. Він ступив до парапету, і в його поведінці показалася стримувана жага насилля. — Ти блефуєш. Ти ніяк не міг…

Я зустрівся з ним поглядом, і він замовк. Я співчував — таку саму крижану недовіру відчув і я, коли глянув йому в очі й уперше по-справжньому зрозумів, хто то розміщується за ними. Мене вже дубль-чохлили раніше, але то була вуглецева копія того мене, яким я був у той самий час, а не оця луна з іншого періоду й місця мого життя. Не цей привид.

— Не міг, кажеш? — я махнув рукою. — Ти забуваєш, що ще не прожив сто з чимось років мого життя. І питання навіть не в цьому. Йдеться не про мене, а про бригаду квеллістів із трьохсотлітньою затамованою кривдою і негодною драною аристохвойдою, що стоїть між ними і їхнім улюбленим лідером. Ти розумієш, про що я кажу, Аюро-сан, навіть якщо моя присутня тут дурна молодість і не знає цього. Що б не довелося зробити — вони готові на все. І жодні мої слова чи вчинки цього не змінять, якщо ти не видаси мені Сильву Ошіму.

Аюра пробурмотіла щось до молодшого мене. Тоді вона витягла телефон із піджака і глянула на мене.

— Ви мусите пробачити мені, — ввічливо мовила вона, — якщо я не повірю вашим словам беззастережно.

Я кивнув.

— Прошу, перевіряй усе, що мусиш. Але поквапся, будь ласка.

Очільниця безпеки не витратила багато часу, щоб отримати бажані відповіді. Вона ледве вимовила в телефон два слова, як на неї у відповідь полився потік панічного белькотіння. Навіть без нейрохімії я розчув голос на іншому кінці дроту. Її обличчя затверділо. Вона відрубала кілька наказів японською, вимкнула звук, тоді обірвала дзвінок і повернула телефон до кишені.

— Як ви збираєтеся вибиратися? — спитала вона мене.

— О, нам знадобиться гелікоптер. Як я розумію, ви тут тримаєте їх десь із півдюжини. Не треба шику, одного пілота вистачить. Якщо він поводитиметься чемно, ми повернемо його неушкодженим.

— Ага, якщо вас не встелить якийсь нервовий супутник, — протягнув Ковач. — Сьогодні не найкраща ніч для польотів.

Я непривітно глянув на нього.

— Я ризикну. Це не стане найдурнішим із того, що я робив у своєму житті.

— А Міці Гарлан? — очільниця Гарланової безпеки хижо дивилася на мене. — Які я матиму гарантії її безпеки?

Бразил, що стояв поруч, уперше ворухнувся з тієї хвилини, як почалося наше протистояння.

— Ми не вбивці.

— Невже? — погляд Аюри навівся на нього, як вартовий кулемет зі звуковим датчиком. — Тоді це якась нова порода квеллістів, про існування якої я не підозрювала.

Мені вперше здалося, що я вловив надрив у голосі Бразила.

— Іди в дупу, служако. У тебе на руках кров цілих поколінь, а ти будеш мені високоморально тицяти пальцем? Перші родини давно…

— Гадаю, перенесемо цю дискусію на інший вечір, — голосно сказав я. — Аюра-сан, твої тридцять хвилин спливають. Убивство Міці Гарлан не принесе квеллістам нічого, крім лихої слави, і я гадаю, що ти розумієш — вони уникатимуть цього, якщо матимуть змогу. Якщо цього не досить, я даю свою особисту гарантію. Задовольни наші вимоги, і я подбаю про те, щоб онучка Гарлана повернулася до вас живою-здоровою.

Аюра глянула вбік на іншого мене. Він знизав плечима. Може, легенько кивнув. А може, просто подумав про те, як стане перед Конрадом Гарланом зі скривавленим тілом Міці на руках.

Я бачив, як рішення закріпилося в ній.

— Дуже добре, — жваво мовила вона. — Я приймаю твою обіцянку, Ковачу-сан. Тобі, звісно, не треба пояснювати, що це значить. Коли надійде розплата, твоя поведінка в цій ситуації може врятувати тебе він повної сили гніву родини Гарланів.

Я всміхнувся.

— Не лякай мене, Аюро. Коли надійде розплата, я буду дуже далеко звідси. І то шкода, бо мені кортітиме побачити, як ти зі своїми гладкими та поганими хазяями силкуватимешся вивезти свої бебехи геть із планети, перш ніж широкий загал повісить вас на портовому крані. То де вже мій драний гелікоптер?

Сильву Ошіму винесли на гравіношах, і коли я глянув на неї вперше, то подумав, що «Блакитним Жучкам» таки доведеться стратити Міці Гарлан. Залізноволоса фігура, що лежала під ковдрою, була блідою як смерть подобою жінки, яку я пам’ятав із Текітомури, виснаженою від тижнів медикаментозного трансу. Попечені гарячкою бліді риси обличчя, скусані в кров губи, ледь прикриті тремтливими повіками очі. Легкий піт на лобі світився під лампою для обстежень у надголів’ї ношів, на лівому боці обличчя трималася довга пов’язка, а під нею від вилиці до щелепи збігала тонка різана рана. Коли ангельський вогонь освітив кам’яний садок навколо, Сильва Ошіма видалася трупом на синюватому знімку з моргу.

Я скоріше відчув, аніж побачив те напружене обурення, що зійшло на Сьєрру Трес і Бразила. Небом прокотився грім.

— Це вона? — натягнуто спитала Трес.

Я підніс руку.

— Просто розслабтеся. Так, це вона. Аюро, якого біса ви з нею робили?

— Я б радила утриматися від надмірних реакцій. — Я чув напруження у голосі очільниці безпеки. Вона знала, які ми були близькі до межі. — Ця рана — результат травми, завданої нею самою, перш ніж ми встигли їй завадити. Ми спробували певну процедуру, і реакція була дуже негативна.

Мої думки перелетіли назад, на Інненін, до Джиммі де Сото і того, як він знищив своє обличчя, уражений вірусом Ролінґа. Я зрозумів, яку процедуру вони спробували застосувати до Сильви Ошіми.

— Ви її годували? — спитав я голосом, що відгукнувся скрипом у моїх власних вухах.

— Через вену, — Аюра сховала зброю, поки ми чекали, коли її люди винесуть Сильву до кам’яного садка. Тепер вона ступила наперед, обіруч роблячи заспокійливі жести. — Ви мусите зрозуміти, що…

— Ми чудово розуміємо, — сказав Бразил. — Ми розуміємо, хто ти й тобі подібні насправді такі. І дуже скоро ми очистимо від вас цей світ.

Певно, він якось ворухнувся чи то сіпнув дулом осколкової гвинтівки. Навколо нас панічно заклацала піднята зброя.

Аюра розвернулася до них.

— Ні! Опустіть зброю.

Я зиркнув на Бразила й пробурмотів.

— Ти теж, Джеку. Не страчуй шанс.

Тихий рубаний звук. Уздовж довгого гостьового крила цитаделі до нас мчав, опустивши носа, чорний штурмкоптер «Дракуль». Він широко розвернувся над кам’яним садочком, пройшов над морем, хвильку повагався, коли небо розірвала блакить, а тоді повернувся, погойдався й випустив посадкові щупи. Звук двигуна змінився, і він з комашиною точністю всівся на парапет праворуч від нас. Якщо пілота й непокоїла орбітальна активність, на його техніці посадки це ніяк не позначилося.

Я кивнув до Сьєрри Трес. Вона пригнулася під тихою бурею гвинтів і, присівши, побігла до штурмкоптера. Я побачив, як вона схилилася всередину й коротко побалакала з пілотом, а тоді знову глянула на мене й показала, що все гаразд. Я сховав свого «Сонцеструма» й повернувся до Аюри.

— Гаразд, ти й твій юнга. Підніміть її і принесіть до мене. Допоможете її завантажити. Решта залишиться на місці.

Хоч і незграбно, але ми троє спромоглися винести Сильву Ошіму з кам’яного садка на парапет. Бразил обійшов півколом і став між нами й обривом. Я підняв сірогриву жінку під руки, Аюра підтримувала спину, а інший Ковач узявся за ноги. Разом ми перенесли її обм’якле тіло до штурмкоптера.

Вже в дверях, серед гуркоту гвинтів над головою, Аюра Гарлан схилилася над ледь притомним тілом, яке ми тримали. Штурмкоптер був машиною, спроектованою на малочутність, але так близько до гвинтів я все одно не зміг розчути, що вона сказала. Я витягнув шию до неї:

— Що кажеш?

Вона знову схилилася ближче. І просичала просто мені у вухо.

— Я сказала, щоб ти прислав її мені цілою, Ковачу. Ці циркові революціонери, з ними ми можемо повоювати якось іншим разом. Але якщо вони пошкодять бодай частинку тіла чи розуму Міці Гарлан, я витрачу весь залишок свого існування на те, щоб уполювати тебе.

Я усміхнувся до неї посеред шуму. Підвищив голос, бо вона знову віддалилася.

— Мене це не лякає, Аюро. Я все життя мав справу з таким непотребом, як оце ти. Я поверну Міці Гарлан, бо пообіцяв. Але якщо ти справді так за неї хвилюєшся, то краще заплануй для неї якісь тривалі канікули на інших планетах. Цей народ в носі не колупатиметься.

Вона опустила погляд на Сильву Ошіму.

— Знаєш, це ж не вона, — прокричала. — Цього ніяк не може бути. Квеллкриста Сокольнича мертва. Справді мертва.

Я кивнув.

— Нехай так. Тож як же вийшло, що ви, гімнюки з Перших родин, так за нею пнетеся?

Вигуки очільниці безпеки прозвучали по-справжньому стривожено.

— Як вийшло? А так, Ковачу: ким би вона не була — бо це не Квелла — вона знову витягла заразу з Нечищеного. Новий різновид смерті. Спитай її про «Протокол Кволґрист», коли вона прокинеться, а тоді спитай ще себе, чи так уже жахливо те, що я зробила, аби цьому запобігти.

— Агой! — то було моє молодше я, котре тримало Сильвині коліна, розвівши руки знущально широко. — Ми будемо вантажити це стерво, чи ви всю ніч про неї патякатимете?

Я дивився на нього довгу хвилю, а тоді обережно підняв голову й плечі Сильви туди, де в тісному салоні гелікоптера вже чекала Сьєрра Трес. Так він підійшов ближче до мене.

— Нічого ще не скінчено, — прокричав він мені на вухо. — У нас із тобою ще є незалагоджені справи.

Я просунув одну руку під коліно Сильви Ошіма й пхнув його ліктем геть, подалі від неї. Погляди зустрілися.

— Дивись мені не наривайся, — гукнув я. — Запродане ти мале гімнидло.

Він наїжачився. Бразил підтягнувся ближче. Аюра поклала долоню на руку молодшого мене і настирливо заговорила йому на вухо. Він відступив. Підняв свого пальця, наче дуло, й тицьнув у мій бік. Сказане ним змило потоком повітря від гвинтів. Тоді очільниця служби безпеки Тарпанів повела його парапетом на безпечну відстань. Я заскочив на борт «Дракуля», посунувся, щоб прийняти Бразила, і кивнув до Сьєрри Трес. Вона звернулася до пілота, і штурмкоптер трохи відпустив захвати, якими тримався за парапет. Я глянув на іншого, молодшого Ковача. Подивився, як дивиться на мене він.

Ми злетіли.

Бразил поруч зі мною приліпив на обличчя усмішку, що скидалася на маску до якоїсь церемонії, на котру мене ніколи раніше не запрошували. Я втомлено кивнув до нього. Раптом я чогось увесь став розбитий душею і тілом.

Довго пливли, нещадно напружувалися й мало не загинули при підйомі, наїжачилися під час протистояння — все це раптом упало мені на плечі.

— Ми впоралися, Таку — прогорланив Бразил.

Я похитав головою. Зібрав сили сказати:

— Поки що добре, але ще рано.

— Ох, ну чого ти такий.

Я знову похитав головою. Вхопишись за поручень, я висунувся зі штурмкоптера й придивився на розсип вогнів Рильської цитаделі, що швидко віддалялися. Непідсилений зір уже не давав мені роздивитися постаті в кам’яному садку, а я надто втомився, щоб накручувати нейрохімію. Але хоч як швидко наростала між нами відстань, я все одно відчував його погляд і безжалісну лють, що розпалювалася в ньому.

Розділ тридцять третій

Ми знайшли «Острів Бубін» саме там, де він і мусив бути. Точність Ісиної навігації, яку вона витримувала за допомоги комп’ютерної пілотажної системи тримарана, була бездоганною. Сьєрра Трес балакала з пілотом, котрий, з усіма поправками на дуже короткий час знайомства нібито був доволі пристойним парубком. Враховуючи статус заручника, під час польоту він майже не виказував ознак нервозності, а раз навіть сказав щось таке, від чого Сьєрра Трес засміялася вголос. Зараз же він лаконічно кивнув, коли вона сказала щось йому на вухо, розгорнув кілька пілотажних екранів на всю інструментальну панель, і штурмкоптер полинув до яхти. Я жестом попросив запасний комунікаційний набір і втулив собі навушника.

— Ти ще там, Аюро?

Вона озвалася чітко й страхітливо ввічливо.

— Я ще слухаю, Ковачу-сан.

— Добре. Ми майже сіли. Наш льотчик знає, що мусить швидко полетіти геть, але просто щоб зробити додатковий наголос, я хочу бачити над собою чисте небо в усіх напрямках…

— Ковачу-сан, я не маю повноважень для…

— То здобудь їх. Навіть на хвилинку не повірю, що Конрад Гарлан не очистить собі небо над цілим Міллспорстським архіпелагом, коли захоче, навіть якщо особисто в тебе й нема такої сили. Тому слухай уважно. Якщо я за наступні шість годин побачу десь гелікоптер, Міці Гарлан помре. Якщо я за наступні шість годин побачу летючу мітку на нашому локаторі, Міці Гарлан помре. Якщо я побачу, як за нами стежить будь-яке судно, Міці Гарлан…

— Мені ясно, Ковачу, — чемність швидко випаровувалася з її голосу. — За вами не стежитимуть.

— Дякую.

Я жбурнув гарнітуру на сидіння біля пілота. За вікном штурмкоптера пролітало закіптюжене повітря. Після нашого злету більше не сталося жодного орбітального розряду, і з того, що на півночі феєрверків уже не було, свідчило, що світлове шоу потроху згорталося. Із заходу сунули густі хмари, затіняючи молодий серп Хотея. Трохи вище проступав крізь тонку імлу Дайкоку, а Маріканон уже сховався. От-от мало задощити.

«Дракуль» описав над тримараном тісне півколо, і я побачив на палубі блідощоку Ісу, яка непереконливо вимахувала однією з Бразилових прадавніх осколкових рушниць. Від цієї картини в куточках моїх губ з’явилася усмішка. Ми відійшли на розвороті, опустилися до рівня моря, а тоді підібралися до «Острова Бубін». Я висунувся назовні й повільно помахав. Напружене Ісине обличчя обм’якло від полегшення, і вона опустила зброю. Пілот примостив свою машину на куток палуби «Острова Бубін» і гукнув до нас через плече.

— Кінцева зупинка, народ.

Ми зіскочили, обережно витягли Сильвине досі ледь притомне тіло і обережно опустили її на палубу. Імла від виру осіла на нас, мов холодне дихання морських духів.

Я знов нахилився всередину штурмкоптера.

— Дякую. Добре злітали. Тепер тобі краще забратися якнайдалі.

Він кивнув, і я відійшов. «Дракуль» відчепився й піднявся вгору. Тоді він розвернув носа і за кілька секунд уже був за сотню метрів, із приглушеним торохкотінням набираючи висоту в нічному небі. Шум згасав, і я знову перемкнув увагу на жінку, що лежала в мене під ногами. Бразил схилився над нею, щоб підняти повіко.

— Начебто не все так погано, — пробурмотів він, коли я опустився на коліна поруч. — У неї легенька гарячка, але дихання нормальне. У мене внизу є апарати, якими можна перевірити краще.

Я приклав тильний бік долоні до її щоки. Під водяною плівкою від виру шкіра була гаряча й паперова на дотик, така сама, якою вона була в Нечищеному. І, не зважаючи на медичну кваліфікацію Бразила, звук її дихання теж не здавався мені надто хорошим.

Ну, знаєш, цей дядько розважається вірусами замість наркотиків. Мабуть, легенька гарячка — термін доволі відносний, га, Мікі?

Мікі? А що ж сталося з Ковачем?

Ковач залишився там, залазити в щілину Аюрі Гарлан. Ось що сталося з Ковачем.

Вибухова злість.

— А чого б нам не перенести її вниз? — запропонувала Сьєрра Трес.

— Ага, — безжально прокоментувала Іса. — Гімняно виглядає.

Я придушив раптовий ірраціональний спалах неприязні.

— Ісо, що чути від Кої?

— Гм, — вона знизала плечима. — Коли я востаннє перевіряла, все було добре, вони рухалися до…

— Коли ти востаннє перевіряла? Що це за лайно, Ісо? Коли це було?

— Не знаю, я стежила за локатором! Дивилася, чи за вами ніхто… — Її голос підвищився від образи. — Побачила, що ви наближаєтеся, подумала…

— Трясця, коли це було, Ісо?

Вона прикусила губу і глянула на мене.

— Недавно, чув?!

— Ах ти ж дур… — я стиснув кулак при боці. Закликав спокій. Її провини тут не було ні в чому. — Ісо, негайно йди вниз і вдягни гарнітуру. Будь ласка. Виклич їх, перевір, чи в Кої все гаразд. Скажи, що ми тут упоралися, що ми відходимо.

— Гаразд, — образа й досі читалася в її обличчі й голосі. — Піду.

Я подивився їй услід, зітхнув і допоміг Бразилу з Трес підняти Сильвине обм’якле перегріте тіло. Її голова захилилася, і мені довелося швидко пересунути руку, щоб підтримати її. Волога від збитих у повітря краплинок грива сірого волосся наче сіпнулася в кількох місцях, але так здавалося лиш мить. Я глянув на бліде від гарячки обличчя й відчув, як щелепа стискається від люті. Іса мала рацію, Сильва справді мала лайняний вигляд. Геть не такого чекаєш, коли уявляєш яснооку гнучкотелесу героїню битв часів Виселення. Не такого чекаєш, коли подібні до Кої люди анонсують пробудження мстивого духа.

Ну не знаю, як на мене, то вона вже пройшла добрих півшляху в країну духів.

Всертися як смішно.

Щойно ми пішли вниз по кормовому трапу, з’явилася Іса. Заплутаний у власних кислих думках, я не одразу глянув на її обличчя. А тоді було вже пізно.

— Ковачу, пробач, — заблагала вона.

Штурмкоптер.

Тихий малочутний шурхіт гвинтів чувся поверх шуму води у вирі. Лють і смерть наближалися на крилах ніндзя.

— Їх побили, — заплакала Іса. — спецзагін Перших родин вистежив їх. Адо підстрелили, а решту… Половину… Міці Гарлан у них.

— У кого? — Очі Сьєрри Трес непритаманно розширилися. — У кого вона зараз? У Кої чи…

Але я вже знав відповідь.

— Стережіться!

Я прокричав це, вже намагаючись перенести Сильву Ошіму палубою і не впустити. Бразил хотів зробити те саме, але смикнувся в інший бік. Тіло Сильви натяглося між нами. Сьєрра Трес закричала. Ми всі ніби рухалися в грязюці, з незграбною повільністю.

Град кулеметного вогню роздер океан у нас за кормою, — наче з води звільнився мільйон диких демонів, — а тоді пройшов уздовж виплеканої палуби «Острова Бубін». Кулі лягали на диво нечутно. Вода булькала і плюскала, тихенько й незагрозливо граючи за бортом. Дерево й пластик виривалися скалками з усіх поверхонь навколо. Іса заверещала.

Я поклав Сильву на сидіння на кормі, а сам примостився згори. З темного неба, наступаючи на самі п’яти своєму приглушеному кулеметному вогню, на бриючій висоті проскочила летюча машина «Дракуля». Кулемети знову завели своєї, і я скотився з сидіння, потягнувши за собою нечутливе тіло Сильви. Щось тупе гахнуло мене в ребра, коли я падав на підлогу в тому обмеженому просторі. Я відчув, як наді мною пройшла тінь штурмкоптера, залишивши по собі тільки бурмотіння двигунів.

— Ковачу? — Бразил озвався з палуби.

— Я тут. А ти?

— Він повернеться.

— Ясно, що повернеться, трясця, — я вистромив голову зі свого прикриття й побачив, як «Дракуль» хилиться на бік у замутненому повітрі. Перший проліт був обережним наскоком — пілот не знав, чекали ми на нього чи ні. Тепер уже байдуже. Він не квапитиметься, а вибере дистанцію і перемеле нас на друзки.

Виплодок.

І тоді я вибухнув гейзером, усім тим войовничим духом, якому не знайшлося виходу в протистоянні з Аюрою.

Я скочив на ноги між кормовими сидіннями, взявся за поручні трапа й витягнув себе на палубу. Там Бразил сидів під укриттям, стиснувши осколкову гвинтівку обома руками, наче рідну. Він похмуро кивнув уперед. Я простежив за його поглядом, і лють спалахнула в мені по-новому. Сьєрра Трес лежала на палубі, а одну її ногу рознесло на червонясті переливчасті шматочки. Коло неї лежала залита кров’ю Іса. Вона дихала тугими короткими ковтками. За кілька метрів лежала покинута осколкова гвинтівка, яку вона винесла на палубу.

Я побіг до гвинтівки й підняв, як свою кохану дитину.

Бразил відкрив вогонь з одного боку палуби. Його гвинтівка видала тріскуче хрипке ревіння, а спалахи з жерла вискочили на метр від дула. Штурмкоптер зайшов справа, але сіпнувся вгору, коли пілот помітив постріли.

Щоглами «Бубіна» продзенькала наступна кулеметна хвиля, лігши надто високо, щоб нас потурбувати. Я твердіше став на трохи похиленій палубі й упер приклад у плече. Прицілився й почав стріляти, коли «Дракуль» підлетів ближче. Гвинтівка ревіла мені на вухо. Я не дуже сподівався влучити, але стандартний заряд детонує від наближення до цілі, тож може бути, так, може бути…

Може, він скине швидкість, щоб ти міг краще прицілитися? Годі, Мікі.

На мить я пригадав, як впустив «Сонцеструм» на парапет, коли піднімав Сильву Ошіму. Якби мені його зараз мати, я міг би очистити небо від того гімножера як раз плюнути.

Ага, натомість ти встряг отут з музейною колекцією Бразила. Чудово все продумав, Мікі. Ця помилка тебе от-от уб’є.

Друге джерело вогню з корабля ніби трохи переполошило пілота, хоч і ніщо з випущеного нами не торкнулося його машини. Може, він не був військовим. Він пройшов над нами знову з крутим креном, ледве не обламавши щогли — досить низько, щоб я зміг роздивитися його обличчя в масці, коли він визирав із нахиленої машини. Стиснувши зуби від люті, з мокрим обличчям від збитої в повітря пелени крапель од виру, я провів рушницею вслід за ним, намагаючись достатньо довго втримати його на прицілі, щоб таки влучити.

А тоді, посеред ревіння зброї й навислої імли, щось вибухнуло коло хвоста «Дракуля». Котрийсь із нас таки спромігся випустити осколковий заряд досить влучно, щоб у ньому спрацювала реакція на наближення. Штурмкоптер хитнувся й крутнувся на місці. Здавалося, що він лишився неушкодженим, але таке попадання мусило налякати пілота. Він знову рвонув угору, віддаляючись від нас по широкій, задертій угору дузі. Мовчазний кулеметний вогонь знову наближався до мене, роздираючи палубу. Магазин осколкової гвинтівки спустів і вискочив назовні. Я кинувся вбік, упав на палубу й поповз до поручня гладенько начищеними дошками…

А тоді вниз потягнувся ангельський вогонь.

Довгий блакитний палець нізвідки. Він прошив хмари, розітнув насичене крапельками повітря, і штурмкоптер різко зник. Жадібна кулеметна буря навколо мене вщухла, нічого не вибухало і взагалі не чулося жодних звуків, окрім тріщання потривожених молекул повітря, що трапилися променю на шляху. Небо, де щойно був «Дракуль», спалахнуло, розгорілося, а тоді затухло до сяйва післяспалаху на моїй рогівці.

... і я вдарився об поручень.

Довгу мить єдиним джерелом звуку були вир і хвильки, що хлюпали об борт. Я захилив голову й уважно придивився. Небо вперто лишалося порожнім.

— Дістали тебе, гімнюче, — прошепотів я до нього.

Увімкнулася пам’ять. Я звівся на ноги й побіг туди, де лежали Іса і Сьєрра Трес, обидві в живих патьоках крові, розведеної летючими крапельками води. Сьєрра сперлася на стінку відкритої рубки й перетягувала себе джгутом з обривків просякнутої кров’ю тканини. Коли вона затягувала його міцніше, її зуби скреготнули, і з неї вирвався єдиний зойк болю. Вона зустріла мій погляд і кивнула, а тоді звернула голову туди, де Бразил схилився над Ісою, гарячково бігаючи руками по простертому підлітковому тілу. Я підійшов й глянув через його плече.

Певно, вона отримала шість чи сім куль у живіт і ноги. Від грудей і нижче її неначе подерла болотяна пантера. Голова не рухалася, а рване дихання сповільнилося. Бразил глянув на мене й похитав головою.

— Ісо? — я опустився на коліна коло неї, ставши в її кров. — Ісо, відгукнися.

— Ковачу? — вона намагалася повернути до мене голову, та ледве поворухнулася. Я нахилився обличчям ближче до неї.

— Я тут, Ісо.

— Пробач, Ковачу, — простогнала вона. То був голос малої дівчинки, ледве чутніший за напружений шепіт. — Я не подумала.

Я ковтнув.

— Ісо…

— Мені шкода…

І вона раптом перестала дихати.

Розділ тридцять четвертий

У серці скупчених лабіринтом острівців і рифів, іронічно названих Елтеветем, колись була башта більш як два кілометри заввишки. Марсіяни побудували її просто на морському дні з причин, відомих лиш їм самим, і трохи менш як пів мільйона років тому так само загадково вона впала в океан. Більшість уламків урешті засипала прилеглі ділянки дна, але велетенські розбиті залишки споруди подекуди досі траплялися й на суходолі. З часом ті руїни стали частиною рельєфу котрогось із острівців або рифів, на який вони обвалилися, але навіть такої підсвідомої присутності було достатньо, щоб Елтеветем залишався здебільшого незалюдненим. Рибацькі села на Північному рукаві Міллспортського архіпелагу на відстані в кілька десятків кілометрів були найближчими людськими поселеннями. Сам Міллспорт лежав більш як за сто кілометрів на південь. А Елтеветем («Я загубився» на одному з мадярських діалектів, старішому за Заселення) міг би проковтнути цілу флотилію мілко посаджених суден, якби та флотилія не хотіла, щоб її знайшли. Він мав вузькі зарослі канали між вистромленими вгору скелястими берегами, досить високими, щоб «Острів Бубін» сховався між ними до вершечків щогли, морські печери, витесані між мисами, котрі утворювали кишені безпеки, невидимі, якщо не підійти до них упритул, а також навислі над водою уламки розбитої марсіянської вежі, обліплені хаосом сланкої рослинності.

То була дуже добра схованка.

Принаймні від зовнішніх переслідувачів.

Я сперся на поручні «Острова Бубін» і задивився у світлі води. На глибині п’ять метрів у білий саркофаг з напиленого бетону, в якому ми поховали Ісу, тицялися носом барвисті представники місцевих і завезених видів риб. Я був подумав, чи не повідомити її родину, коли ми виберемося, чи не сказати, де вона — але це видалося мені безглуздим жестом. Коли чохол помер, то вже помер. А Ісині батьки ні на трошки не перестали б хвилюватися, якби рятівна команда розколола напилений бетон і з’ясувала, що хтось вирізав пам’ять з її хребта.

Вона зараз лежала в моїй кишені — Ісина душа, за браком кращого опису — і я відчував, як щось у мені змінювалося під дією цієї відокремленої від інших ваги. Я не знав, що з нею робитиму, але й не насмілився залишити її для когось іншого. Іса була міцно пов’язана з Міллспортським рейдом, а це означало віртуальну камеру допитів на Рильських Скелях у разі, якби її коли-небудь знайшли. Наразі я носитиму її, як ніс мертвих жерців до їхнього покарання на півдні, як носив Юкіо Хіраясу та його товариша-гангстера на випадок, якби мені знадобилося чим торгуватися.

Я поховав пам’яті якудзи в піску під будинком Бразила і не сподівався так скоро знову наповнити ту кишеню. По дорозі на схід, до Міллспорта, я навіть випадково впіймав себе на секундній приємності того дивного відчуття, коли нічого не несеш у кишені, поки не повернулися спогади про Сару й звична пекуча ненависть.

Тепер кишеню знову тягло донизу, як у якомусь довбонутому сучасному варіанті проклятої траулерної сітки з легенди про Танаку, яка була навіки приречена витягати з води лише тіла затонулих моряків і більш нічого.

Скидалося на те, що кишеня ніяк не хоче лишатися порожньою, і я вже не розумів, що відчуваю.

Попередні два роки були інакші. Впевненість забарвлювала моє існування зернистим монохромом. Я міг сягнути до кишені й зважити її вміст у долоні з похмурим, загрубілим задоволенням. Було відчуття повільного накопичення, збору крихітних гирьок на терезах, де з іншого боку лежала колосальна маса незворотного зникнення Сари Сахіловської. Два роки мені не треба було іншої мети, крім тієї кишені й жмені вкрадених душ. Мені не треба було ані іншого майбутнього, ані світогляду, який не мав би в своєму центрі наповнення кишені й загонів для болотяних пантер у Шегешвара на Обширі.

Справді? То що трапилося в Текітомурі?

Рух біля поручнів. Троси загуділи й легенько загойдалися. Я підвів погляд і побачив Сьєрру Трес, що маневрувала вперед, схопившись обіруч за поруччя й підскакуючи на неушкодженій нозі. Її зазвичай безвиразне обличчя напружилося від роздратування. За інших умов усе б виглядало комічно, але від обрізаного на середині стегна краю її штанів і донизу прозорий гіпс демонстрував усі рани.

В Елтеветемі ми переховувалися вже майже три дні, і Бразил скористався цим часом — наскільки дозволяв його обмежений набір бойового медичного устаткування. Тіло Трес, пробите й розідране кулеметним вогнем штурмкоптера, виглядало з-під гіпсу набухлим чорним і фіолетовим жахіттям, але рани почистили й промили. Блакитні й червоні маячки всипали пошкоджені ділянки, позначаючи місця, де Бразил повставляв біопластини для швидкої регенерації. Чобіт із гнучкого сплаву амортизував поштовхи знизу, але ходіння на ньому вимагало стільки знеболювальних, скільки Трес не була готова приймати.

— Ти мала б лежати, — сказав я, коли вона приєдналася до мене.

— Так, але він промахнувся. Тому я й не лежу. Не докучай мені, Ковачу.

— Гаразд, — я знову поглянув на воду. — Щось чутно?

Вона похитала головою.

— Але Ошіма прокинулася. Питала про тебе.

Я на секунду втратив фокус, який тримав на рибах у воді. Тоді повернув його.

Не зробив ані руху, не відпустив поручень, не підвів очей.

— Ошіма? Чи Макіта?

— Ну, знаєш, теперечки це залежить від того, у що ти хочеш вірити, чи не так?

Я безрадісно кивнув.

— То вона досі вважає, що вона…

— Наразі так.

Я ще трохи постежив за рибами. Тоді різко випростався й глянув на трап. Відчув, як гримаса перекосила мені губи. Рушив уперед.

— Ковачу.

Я нетерпляче зиркнув на Трес.

— Та що таке?

— Не тисни на неї. Вона не винна в тому, що Ісу постріляло.

— Так. Не винна.

Внизу, в одній з носових кают, чохол Сильви Ошіми лежав на подушках подвійної койки й визирав з ілюмінатора. Вона проспала весь час стрімкого, звивистого, прибитого до берегової лінії спринту, коли ми відходили до Елтеветема, і всі дні переховувань, що настали слідом, і тільки двічі пробудилася у гарячкових нападах і торохтіла машинним кодом, як автомат. Коли Бразил міг відірватися від керма й локатора, ми годували її нашкірними поживними пластирями й підшкірними коктейлями. Про решту дбала венна крапельниця. Скидалося на те, що ці зусилля допомогли. Пропасний колір на розжарених щоках трохи зблід, а її дихання нормалізувалося й стало нечутним. Чоло й досі було нездорово бліде, але на обличчі з’явився який-не-який вираз, а довгий шрам на щоці ніби загоювався. Жінка, яка вважала себе Надею Макітою, подивилася на мене очима свого чохла і склала губи в слабку усмішку.

— Здоров, Мікі Передчутливий.

— Здорова.

— Я б підвелася, але мені цього не радять, — вона кивнула на крісло, приладнане до стіни каюти. — Не хочеш присісти?

— Мені й так добре.

Здається, на мить вона глянула на мене уважніше — можливо, оцінювала. В цьому проступили обривки Сильви Ошіми, і цього виявилося достатньо, щоб у мені все легенько перевернулося. Але коли вона заговорила, риси її обличчя змінилися, і ті сліди зникли.

— Я так розумію, невдовзі нам доведеться рухатися, — тихо сказала вона. — Пішки.

— Можливо. Я б сказав, що ми ще маємо кілька днів, але врешті-решт усе впирається в удачу. Учора ввечері тут був повітряний патруль. Ми почули їх, але вони не наблизилися настільки, щоб нас помітити, а літати з чимось достатньо просунутим, здатним помічати тепло тіла чи електричну активність, неможливо.

— Ага… То з цього боку нічого не змінилося.

— Супутники? — я кивнув. — Так, вони й досі працюють з тими ж параметрами, як і коли ти… — Я замовк. Махнув рукою. — 3 якими працювали завжди.

Знову — довгий, оцінливий погляд. Я спокійно дивився на неї.

— А скажи, — нарешті мовила вона. — Скільки минуло часу? Після Виселення.

Я повагався, чи переступати цей поріг.

— Будь ласка. Я мушу знати.

— Десь три сотні місцевих років, — я знову махнув рукою. — Триста двадцять, щось таке.

Я міг прочитати думки з її голови навіть без посланського навчання.

— Як довго, — пробурмотіла вона.

Життя, воно як море. У ньому бігає припливна хвиля від трьох місяців, і, коли ти дозволиш, вона відірве тебе від усіх і всього, що було тобі небайдуже.

Народна мореплавна мудрість від Джапаридзе. Проста, але дуже глибока.

Можна бути бандитом із Семивідсоткових Ангелів, а можна бути великим цабе з родини Гарланів. Деякі речі залишають сліди своїх зубів на кожному. Можна навіть бути Квеллкристою, чорт її бери, Сокольничою.

Або не бути, — нагадав я собі.

Не тисни на неї.

— Ти не знала? — спитав я.

Вона похитала головою.

— Не знаю, воно наче вві сні. Здається, я знала, що минуло багато часу. Здається, мені казали.

— Хто тобі казав?

— Я… — вона замовкла. Трошечки підняла руки з постелі, а тоді дала їм упасти. — Не знаю. Не пам’ятаю.

Вона зігнула пальці в слабенько стиснуті кулаки.

— Триста двадцять років, — прошепотіла вона.

— Точно.

Вона трохи полежала, заглядаючи в ту прірву. Хвилі плескали об корпус. Я виявив, що, попри свій настрій, таки сів у крісло.

— Я гукала тебе, — раптом сказала вона.

— Так. «Скоріше. Скоріше.» Повідомлення дійшло. А тоді ти припинила гукати. Чому?

Питання ніби загнало її в глухий кут. Очі розширились, вона замислилась.

— Не знаю. Я знала… — Вона прочистила горло. — Ні, це вона знала, що ти прийдеш по мене. По неї. По нас. Вона так сказала.

Я нахилився вперед.

— Сильва Ошіма сказала? Де вона?

— Десь тут, усередині. Десь тут.

Жінка на койці заплющила очі. На хвилину я подумав, що вона заснула. Я б пішов з каюти й піднявся знову на палубу, але там не було нічого, що б мені допомогло.

Тоді раптом вона знов розплющила очі і кивнула, ніби їй підтвердили щось на вухо.

— Там такий… — вона ковтнула. — Такий простір. Щось на зразок тюрми минулого тисячоліття. Ряди камер. Переходи й коридори. Речі, які вона підчепила, як пляшкоспина з чартерного судна. А може, підхопила, як хворобу? Воно зливається докупи. Тобі щось зрозуміло?

Я подумав про чільницький софт. Пригадав слова Сильви Ошіми, коли ми прямували до Драви.

…інтерактивний код віймінтів, що намагається відтворити себе, і машинні системи наступу, і оболонки особистісних конструктів, і залишки інших передач, і ще багато чого. Треба, щоб я була здатна стримати це все, використати його і не дати нічому протекти в мережу. Це моя робота. Раз за разом. І яке б хороше прибирання я не проходила пізніше, якась частина цього лайна не стирається. Сліди, залишковий невбиваний код. Привиди. Там, за бар’єрами, залягло таке, що я про нього навіть думати не хочу.

Я кивнув. Задумався над тим, яким способом можна було б вирватися з такої в’язниці. Ким — або чим — треба для цього бути.

Привиди.

— Так, звучить логічно, — і додав, перш ніж устиг зупинити себе. — То це звідти ти з’явилася, Надю? Вона підхопила тебе?

Миттєвий вираз жаху проскочив знесиленими рисами.

— Григорій, — прошепотіла вона. — Там унизу є щось, що звучить як «Григорій».

— Який Григорій?

— Григорій Іші, — вона й досі шепотіла. Тоді направлений всередину жах зник, стерся, і вона знову твердо глянула на мене. — Ти вважаєш, що я несправжня, чи не так, Мікі Передчутливий?

В голові блимнув неспокій. Ім’я Григорій Іші дзенькнуло десь у глибинах моїх допосланських спогадів. Я й собі подивився їй в очі.

Не тисни на неї.

Та до сраки.

Я підвівся.

— Я не знаю, хто ти така. Але ось що я можу сказати, і навіть безкоштовно — ти не Надя Макіта. Надя Макіта мертва.

— Так, — тихо сказала вона. — Я це більш-менш зрозуміла. Але, очевидно, перед смертю вона була зарезервована й збережена десь, тому що я тут.

Я похитав головою.

— А от і ні. Тебе тут нема у будь-якому певному сенсі. Надя Макіта зникла, випарувалася. Нема жодної вказівки на те, що хтось робив копію. Жодного технічного пояснення, як така копія могла проникнути до чільницького софту Сильви Ошіми, навіть якби й існувала. По правді, нема жодних вказівок на те, що ти не оболонка псевдоособистості.

— Гадаю, вже досить, Таку, — раптом до каюти ввійшов Бразил. Вираз обличчя не був дружнім. — Можна на цьому спинитися.

Я попер на нього, вишкіривши зуби в тугій посмішці.

— Це твоя виважена медична думка, Джеку? Чи революційне переконання квелліста? Правда в малих і контрольованих дозах. Щоб пацієнт гарантовано впорався з нею.

— Ні, Таку, — тихо сказав він. — Це попередження. Тобі треба зупинитися й подихати.

Мої долоні легенько зігнулися.

— Джеку, не випробовуй мене.

— Не ти один на нейрохімії, Таку.

Мить застигла, а тоді тріснула й розсипалася, коли я по-справжньому побачив її сміховинну динаміку. Сьерра Трес мала рацію. Ця роздроблена жінка не була винна в смерті їси, і Бразил теж. Крім того, вся шкода, якої я міг заподіяти привиду Наді Макіти, уже була скоєна. Я кивнув і скинув бойову напругу, наче куртку. Пройшов повз Бразила й подався до дверей за його спиною. Рвучко обернувся до жінки на койці.

— Ким би ти не була, я хочу, щоб Сильва Ошіма повернулася неушкодженою. — Я смикнув головою в бік Бразила. — Я привів тобі нових друзів, але сам не один з них. І якщо мені здасться, що ти якось нашкодила Ошімі, я пройду крізь них усіх ангельським вогнем, аби тільки дістати тебе. Пам’ятай про це.

Вона спокійно дивилася на мене.

— Дякую, — мовила вона без видимої іронії. — Я пам’ятатиму.

На палубі я побачив Сьєрру Трес, котра сиділа на сталевому стільці й обдивлялася небо в бінокль. Я підійшов і став коло неї, накрутивши нейрохімію й глянувши в тому ж напрямку. Огляд був обмежений — «Острів Бубін» заховався в затінку велетенського побитого уламка поваленої марсіянської архітектури, яка впала на мілину, вляглася там і з часом закам’яніла на риф. Летючі спори посіяли густий покрив повзунів і аналогів лишайника, і тепер вид з-під руїни був прикритий мотузками навислої рослинності.

— Щось видно?

— Гадаю, вони запустили мікрольоти. — Трес опустила бінокль. — Надто далеко, щоб побачити щось певніше за виблиски, але біля краю рифу видно рух. Хоч і слабенький.

— Значить, досі нервують.

— А ти б не нервував? Минула сотня років, відколи Перші родини востаннє втрачали повітряне судно під ангельським вогнем.

— Ну, — я знизав плечима з легкістю, якої насправді не відчував. — Значить сто років не знаходилося дурнів, які б пішли на повітряний наліт під час орбітальної грози, правильно?

— Ти теж не думаєш, що він устиг набрати чотириста метрів?

— Не знаю, — я програв собі останні секунди існування штурмкоптера за допомогою посланського повтору. — Він піднімався доволі швидко. Навіть коли й не встиг, можливо, захисні механізми спровокував вектор його руху. Вектор і активна збройна система. Трясця, та хто знає, що там собі думають ті супутники? Як вони оцінюють загрозу? Бували ж випадки, коли вони порушували правила. Згадай, що сталося з автокабінками для збору карнизного яблука за часів Заселення. А про перегони скіфів на Охридах пам’ятаєш? Кажуть, більшість із них не піднялася й на сто метрів над водою, коли їх усіх винесло.

Вона весело глянула на мене.

— Коли це сталося, Ковачу, я ще не народилася.

— Ох. Пробач. Ти здаєшся старшою.

— Дякую.

— Хай там як, вони начебто не дуже рвалися підняти щось у небо, коли ми тікали. Виходить, що штучні інтелекти помилялися в консервативний бік, даючи доволі невтішні прогнози.

— Або нам пощастило.

— Або нам пощастило, — луною озвався я.

Бразил піднявся трапом і попрямував до нас. В його ході й рухах проступала нехарактерна злість, і він глянув на мене з відвертою неприязню. Я відповів йому тим самим, а тоді знову звернув погляд до води.

— Я більше не дозволю тобі так із нею говорити, — сказав він мені.

— Ой, мовчи.

— Серйозно кажу, Ковачу. Ми всі знаємо, що в тебе проблема з політичними переконаннями, але я не дозволю тобі вивертати на цю жінку свою лють, що ти носиш у собі, наче вдарений лантухом.

Я накинувся на нього.

— Цю жінку? Цю жінку? І ти ще мене називаєш вдареним лантухом? Жінка, про яку ти говориш — не людина. Вона фрагмент, у кращому випадку привид.

— Ми цього ще не знаємо, — тихо сказала Трес.

— Ой, благаю вас. Невже ніхто не бачить, що тут діється? Ви проектуєте свої бажання на драний оцифрований нарис людини. Уже зараз. Що буде, коли ми доправимо її назад, на Кошут? Побудуємо цілий тридовбаний революційний рух на міфологічному недоїдку?

Бразил похитав головою.

— Рух уже існує. Його не треба будувати, він готовий відбутися.

— Ага, йому тільки потрібен символ, — я відвернувся, бо в мені піднялася стара втома, сильніша навіть за лють. — Що дуже зручно, бо у вас тільки і є, що довбаний символ.

— Ти цього не знаєш.

— Не знаю, це правда, — я вже був подався геть. На тридцятиметровому кораблі не можна відійти далеко, але я хотів залишити між собою і цими раптом зйолопілими фанатами якомога більше місця. Тоді щось змусило мене розвернутися до них обличчям з іншого краю палуби. Раптова лють підсилила мій голос. — Я цього не знаю. Я не знаю, чи не була вся особистість Наді Макіти збережена, а тоді схована десь на Новому Хоко, наче якась невибухнула, нікому не потрібна бомба. Я не знаю, чи вона не змогла якось завантажитися в списантку, яка саме її проминала. Але ж якою мала бути вірогідність такого лайна?

— Ми поки не можемо про це судити, — сказав Бразил, ідучи за мною. — Треба доправити її до Кої.

— Кої? — я жорстоко засміявся. — Ох, як смішно. Кої, чорт забирай. Джеку, ти справді думаєш, що ми коли-небудь побачимося з Кої? Він, скоріше за все, наразі існує у вигляді присмаленого бластерного фаршу, який зчухрують із якогось завулка в Міллспорті. Або ще краще — він гостює на допиті в Аюри Гарлан. Хіба ти ще не зрозумів, Джеку? Все скінчилося. Відродження неоквеллістів пішло собаці під хвіст. Кої не стало, і решти явно теж. Стали наступними жертвами на славній дорозі до революційних змін.

— Ковачу, ти думаєш, мені не болить через те, що сталося з Ісою?

— Я думаю, Джеку, що коли ми врятуємо ту обгортку від міфу, тобі не надто цікаво, хто і як помре.

Сьєрра незграбно перейшла до нас уздовж поручня.

— Іса сама захотіла взяти участь. Вона розуміла ризики. Взяла платню. Вона була вільною агенткою.

— Їй було драних п’ятнадцять років!

Жоден із них не промовив ані слова. Вони тільки дивилися. Вода гучніше заплескала об борт. Я заплющив очі, глибоко вдихнув і знову глянув на них. Тоді кивнув.

— Гаразд, — утомлено сказав я. — Мені зрозуміло, до чого все йде. Я вже бачив таке на Санкції-IV. Драний Джошуа Кемп так і сказав в Індиго-Сіті. «Ми хочемо революційних обертів. Як нам їх розкрутити — майже неважливо, і це точно не предмет етичних дебатів — остаточним моральним суддею буде історичний наслідок». Якщо там, унизу, не Квеллкриста Сокольнича, ви все одно зробите її з неї. Хіба не так?

Серфери перезирнулися. Я знову кивнув.

— Так. І куди це заведе Сильву Ошіму? Вона цього не обирала. Вона не була вільною агенткою. Вона, трясця, була невинним свідком. І вона стане першою з багатьох, якщо ви доб’єтеся бажаного.

Ще тиші. Нарешті, Бразил знизав плечима.

— То чого ж то взагалі з нами пішов?

— Тому що до всирачки неправильно оцінив тебе, Джеку. Тому що я пам’ятав тебе кращим за теперішнього гімнюка, набитого прикрим потуранням власним бажанням.

Він знову повів плечима.

— Значить, ти пам’ятав неправильно.

— Так і виходить.

— Я думаю, що ти прийшов до нас за браком іншого виходу, — розсудливо сказала Трес. — І ти мусив знати, що ми оцінимо потенційне існування Наді Макіти вище за особистість її хазяйки.

— Хазяйки?

— Ніхто не хоче безпідставно шкодити Ошімі. Але якщо без пожертви не можна, і якщо це Макіта…

— Але ж це не вона. Продери вже очі, Сьєрро.

— Може й ні. Але будьмо чесними до жорстокості, Ковачу. Якщо це Макіта, то для людей зі Світу Гарлана вона набагато цінніша за якусь найманку-списантку, що полює заради винагороди, і котрій випало припасти тобі до душі.

Я відчув холодну, руйнівну легкість, що гусла в мені, коли я дивився на Трес. Вона була майже затишною і схожою на повернення додому.

— Можливо, вона також набагато цінніша за якусь покалічену серферську дівку-неоквеллістку. Таке тобі на думку не спадало? Ти готова на таку пожертву, га?

Вона глянула на свою ногу, а тоді знову на мене.

— Звісно, готова, — м’яко мовила вона, ніби пояснювала дитині. — Що ж я, по-твоєму, тут роблю?

За годину потаємний канал розродився раптовою, жвавою передачею. Деталі були заплутані, але загальний тріумфальний зміст проступав чітко.

Сосекі Кої і малій групі вцілілих вдалося видертися з оточення після провалу операції з Міці Гарлан. Маршрут відступу з Міллспорта не був скомпрометований.

Вони були готові прийти по нас.

Розділ тридцять п'ятий

Коли ми заходили до гавані села, і я озирнувся довкола, відчуття дежа вю стало настільки потужним, що я майже відчув той палений сморід знову. Майже почув панічні крики.

Майже побачив себе.

Опануй себе, Таку. Воно трапилося не тут.

Ні, не тут. Але тут була така сама вільно розкидана жменька прихистків від поганої погоди, що тулилася подалі від води, таке саме невеличке ядро підприємств на головній вулиці, що звивалася вздовж берега, і той самий портовий комплекс на одному боці затоки. Такі самі купки кільових прибережних траулерів і тендерів стояли пришвартовані й карликові на тлі сухорлявої, збалансованої аутригерами фігури океанського скатолова, що височів серед них. На дальньому кінці затоки навіть була така сама закинута дослідницька станція «Мікуні», а трохи далі від неї — висаджений на скелю молитовний будинок, який замінив її в ролі фокального місця села, коли припинилося фінансування проекту. Головною вулицею ходили вдягнуті у біле, ніби для роботи з небезпечними субстанціями, жінки. Чоловіків не було.

— Давайте швидше закінчимо це, — пробурмотів я.

Ми пришвартували шлюпку з боку пляжу, де у мілкій воді стояли перекошені, заляпані й потерті пластикові пірси.

Сьєрра Трес і жінка, яка називалася Надею Макітою, сиділи на кормі, а ми з Бразилом витягали наш багаж. Як і всі, хто подався в круїз Міллспортським архіпелагом, власники «Острова Бубін» припасли відповідного жіночого вбрання на випадок, якби довелося пристати до котрогось із селищ на Північному рукаві, тож Трес і Макіта були замотані по самі очі. Ми допомогли їм вибратися зі шлюпки з доречною, як я сподівався, чемністю, зібрали водотривкі торби й рушили до головної вулиці. Ішли повільно — перш ніж вибратися з яхти, Сьєрра Трес набралася бойовими знеболювальними так, що аж з очей текло, але в гіпсі й гнучкосплавному чоботі вона все одно могла ходити тільки наче стара бабця. Ми вловили кілька зацікавлених поглядів, але я приписав їх білявому волоссю й статурі Бразила. Я почав жалкувати, що не міг замотати і його.

Ніхто до нас не заговорив.

Ми відшукали єдиний на все село готель з вікнами на центральний майдан і забронювали кімнати на тиждень, використавши два чистісіньких чипи-посвідки з запасу, який везли ще зі Вчири. Трес і Макіта перебували під нашою опікою і не заробили на власну ідентифікаційну процедуру. Тим не менш, замотана в хустку й так само вбрана реєстраторка привітала нас із теплотою, яка, після моєї розповіді про те, як моя літня тітонька пошкодила собі стегно, виявляла таку турботу, що це переросло в проблему. Я відрубав пропозицію запросити місцевого жіночого лікаря, і перед проявом чоловічої влади реєстраторка відступила. Стиснувши губи, вона заходилася сканувати наші чипи. З вікна біля її столу виднів майдан і встановлена там платформа з селищним стільцем для покарань із фіксаторами. Я похмуро подивився на нього, а тоді зосередився на теперішньому. Ми залишили відбитки долонь на антикварному сканері, щоб відмикати ними двері, й пішли до своїх кімнат.

— Ти щось маєш проти цих людей? — спитала мене Макіта, знімаючи з голови моток тканини. — Ти ніби сердишся. Це тому ти ведеш свою вендету проти їхніх жерців?

— Воно пов’язано.

— Зрозуміло, — вона труснула волоссям, запустила в нього пальці й глянула на маскувальну систему з металу й тканини, яку тримала в іншій руці, з дивною цікавістю, що чітко відрізнялася від різкої зневаги, котру виказувала Сильва Ошіма, коли була змушена носити шарф у Текітомурі.

— Заради трьох місяців, нащо кому-небудь добровільно таке носити?

Я знизав плечима.

— Не найдурніша штука з тих, яким присвячували себе деякі бачені мною люди.

Вона допитливо глянула на мене.

— Це що, прихована критика?

— Ні. Якби я мав сказати щось критичного, ти б почула мене ясно і чітко.

Вона теж знизала плечима.

— Чекатиму з нетерпінням. Але гадаю, що вже на цьому етапі безпечно припустити, що ти не квелліст.

Я різко втягнув повітря.

— Припускай усе, що захочеш. Я пішов.

Я тинявся комерційною частиною порту, поки не натрапив на булькобуд кафе, де рибалкам і докерам подавали дешеву їжу й питво. Я замовив тарілку рибного рамена, переніс її до місця біля вікна й заходився жувати і стежити за командою на палубах та виносних містках скатолова.

Трохи згодом до мого столу підійшов стрункий місцевий середнього віку зі своєю тацею.

— Не проти, якщо я підсяду? Народу набігло.

Я озирнув бульку: у закладі людно, але й були вільні місця. Я поблажливо знизав плечима.

— Як хочеш.

— Дякую, — він сів, підняв кришку зі свого лоточка бенто й заходився їсти. Якийсь час ми обидва їли мовчки, а тоді сталося неминуче. Він упіймав мій погляд у паузі між замахами ложкою. Його обвітрене обличчя зморщилося в усмішку.

— То ти не місцевий?

Я відчув легенький натяг нервів.

— Як це ти здогадався?

— Ох, розумієш, — він знову всміхнувся. — Якби ти був тутешній, то не питав би цього. Ти б мене знав. Я знаю кожного в Курамінато.

— Ото добре.

— Але ж ти не з того скатолова, га?

Я відклав палички і поринув у невеселі думки, чи не доведеться згодом убити цього чоловіка.

— А ти що, детектив якийсь?

— Ні! — він вдоволено засміявся. — Я кваліфікований спеціаліст із динаміки рідин. Кваліфікований і безробітний. Або, скажімо, недонайнятий. Цими днями я здебільшого наймаюся на отой зелений траулер. Але моя рідня віддала мене в коледж, коли ще тривала справа з «Мікуні». І в справжньому часі, бо вони не могли дозволити собі віртуальний. Сім років. Вони подумали, що коли воно має стосунок до потоків, то цим гарантовано можна заробити на життя, але, звісно, на той час, як я випустився, усе вже стало не так.

— То чого ж ти залишився?

— О, це не моє рідне місто. Я з містечка за десять кілометрів далі берегом, Альбамісакі.

Назва впала на мене, як протибункерна бомба. Я завмер і сидів, чекаючи, що вона от-от здетонує. І думав, що мені тоді робити.

Я змусив голос увімкнутися.

— Справді?

— Так, переїхав сюди з дівчиною, яку зустрів у коледжі. Її родина звідси. Я подумав, що можна почати суднобудівну справу, знаєш, щоб заробляти ремонтами траулерів, поки я не зможу подати свої проекти в яхтові кооперативи Міллспорта. — Він іронічно скривився. — Ну, натомість я заснував родину. Тепер клопочуся лиш про те, щоб на крок випереджати потребу в їжі, одязі та навчанні.

— А твої батьки? Часто з ними бачишся?

— Ні, вони померли, — він затнувся на останньому слові. Відвернувся, раптом стиснувши губи.

Я сидів і уважно за ним стежив.

— Мені шкода, — сказав я нарешті.

Він покахикав. Глянув на мене.

— Ех. Ти не винен. Звідки ж ти міг знати. Просто воно. — Він вдихнув так, ніби повітря пекло горло. — Це сталося лиш рік тому чи скільки. Просто ні з чого. Якийсь тупий маніяк із бластером у руках геть ошаленів і вбив десятки людей. Усіх старих, від п’ятдесяти й старших. Сказитися. Хтозна-чого.

— Його впіймали?

— Ні, — ще один болісний вдих. — Ні, він і досі десь ходить. Кажуть, що й досі вбиває, що його неможливо спинити. Якби я знав, як його знайти, то вже знайшов би спосіб, чорт його забирай.

Я пригадав провулок, який помітив між складськими сараями на дальньому краю портового комплексу. Подумав про те, щоб дати йому бажану можливість.

— А грошей на перечохлення нема? Для твоїх батьків?

Він твердо глянув на мене.

— Ти ж знаєш, що ми такого не робимо.

— Гей, ти ж сам сказав — я не тутешній.

— Так, але… — він повагався. Оглянув бульку, а тоді знов подивився на мене. Стишив голос. — Слухай, я виріс із Одкровенням. Я не підтримую все, що кажуть жерці, особливо в ці часи. Але це віра, це спосіб життя. Дає тобі за що триматися, якусь основу, на якій можна виростити дітей.

— У тебе сини чи дочки?

— Дві доньки, троє синів, — він зітхнув. — Так, розумію. Все те лайно. Знаєш, далі за мисом у нас є купальний пляж. Вони є в більшості сіл, і я пам’ятаю, коли був малий, ми ціле літо проводили у воді, всі разом. Батьки іноді приходили після роботи. А зараз, коли все стало серйозно, там побудували стіну, що заходить просто в море. Якщо йдеш туди на день, то жерці стежитимуть за тобою весь час, а жінки повинні лишатися зі свого боку стіни. Тож я навіть не можу поплавати з власною жінкою й доньками. Це тупо до всирачки, я знаю. Надто радикально. Але що робити? У нас нема грошей, щоб їхати до Міллспорта, і я все одно не хотів би, щоб мої діти бігали тамтешніми вулицями. Я бачив, що там відбувається, коли вчився. Те місто повне драних дегенератів. Принаймні тутешні люди й досі вірять у дещо більше, ніж потурання кожному тваринному бажанню одразу після його виникнення. Знаєш, я не хотів би прожити інше життя в іншому тілі, якби тільки це з ним і робив.

— Ну, тоді твоє щастя, що ти не маєш грошей на перечохлення. Було б прикро наражатися на спокусу, хіба ні?

Було б прикро знову побачити батьків, — не додав я.

— Саме так, — сказав він, не помітивши іронії. — У цьому суть. Коли ти усвідомлюєш, що життя лиш одне, то прагнеш чинити правильно. Забуваєш про матеріальне, про все те декадентство. Переймаєшся теперішнім життям, а не думаєш, що робитимеш у наступному тілі. Зосереджуєшся на важливому: родина, спільнота, дружба.

— І, звісно, Дотримання, — м’якість мого тону була на диво непідробною. Нам треба було пересидіти наступні кілька годин тихцем, але річ була не в тому. Я з цікавістю зазирнув собі в серце і побачив, що випустив із рук свою типову зневагу, яку зазвичай закликав до себе в подібних ситуаціях. Я дивився на нього через стіл і відчував лише втому. Він не дозволяв незворотно вбити Сару і її доньку, він, може, ще й не народився, коли це сталося. Можливо, у схожій ситуації він вибрав би таку ж сумирну овечу позицію, як і його батьки, але зараз це нічого не важило для мене. Я не міг ненавидіти його достатньо сильно, щоб повести до того провулка, розказати правду про себе й дати йому його шанс.

— Саме так, Дотримання, — його обличчя просяяло. — Це ключова основа, на якій все стоїть. Розумієш, тут наука нас зрадила, вирвалася з-під контролю так, що ми не можемо нею керувати. Вона надто все полегшила. Ми не старіємо природно, не мусимо вмирати і звітувати перед Творцем, і це осліпило нас так, що ми не бачимо справжніх цінностей. Ми витрачаємо цілі життя, нашкрябуючи гроші на перечохлення, і марнуємо справжній час, який маємо, щоб прожити своє життя як слід. Якби люди просто…

— Гей, Мікулашу, — я підвів голову. Інший чоловік приблизно такого ж віку, що і мій співрозмовник, прямував до нас, гукнувши наперед. — Ти вже насипав цьому нещасному хлопцю повні вуха чи нє? Нам ще корпус чухрати, друже.

— Так, я вже йду.

— Зважай на нього, — широко всміхнувся прибулий. — Йому подобається думати, що він знає усіх, і коли твоє обличчя не в його списку, то йому конче необхідно дізнатися, хто ти такий. Але тут він уже впорався, чи не так?

Я усміхнувся.

— Майже.

— Так і знав. Я Тойо. — Він простягнув грубу руку. — Ласкаво просимо до Курамінато. Може, ще побачимося в місті, якщо залишишся на скількись.

— Так, дякую. Було б добре.

— Час нам уже йти. Був радий побалакати.

— Так, — погодився Мікулаш, підводячись. — Був радий із тобою побалакати. Подумай про те, що я казав.

— Може, подумаю, — остання пересторога змусила мене зупинити його, коли він уже розвертався геть. — Скажи-но мені дещо. Як ти зрозумів, що я не зі скатолова?

— А, ти про це. Ну, ти дивився на них так, ніби тебе цікавило, що вони роблять. Ніхто так уважно не роздивляється в порту власний корабель. І я мав рацію, еге ж?

— Так. Вдало підмітив. — Я відчув, як мені на дрібку полегшало. — Може, тобі таки треба бути детективом. Нова нива. На сторожі справедливості. Ловитимеш поганців.

— Знаєш, а непогана думка.

— Та ні, він буде надто люб’язний до тих, кого зловить. М’який, наче гіменце, кажу тобі. Не може навіть власну жінку приструнити.

Вони вийшли під загальний регіт. Я приєднався. Дав сміху поволі затихнути до усмішки й далі — до простого внутрішнього полегшення.

Зрештою, мені справді не доведеться його вистежувати й убивати.

Я перечекав пів години, а тоді побрів із бульки до порту. На палубах і надбудовах скатолова й досі були люди. Я подивився на них кілька хвилин, і врешті хтось із команди перейшов містком до мене. Не надто приязний вираз обличчя.

— Чимось помогти?

— Так, — відповів я. — Проспіваймо мрійний гімн, що злетів із неба Алабардоса. Я Ковач. Решта в готелі. Скажи своєму капітанові. Вирушимо, щойно стемніє.

Розділ тридцять шостий

Скатолов «Ангельський сірник», як і більшість суден цього типу, був сухокостий і швидкохідний у морі. Почасти військовий корабель, почасти — перерослий скіф для перегонів, в якому вивірений центр ваги та гострий, як бритва, кіль поєднуються з шаленою гравітаційною підйомною силою подвійних виносних балансирів, він був створений для несамовитої швидкості й піратства. Слонові скати і їхні менші родичі швидко пересуваються у воді, та ще швидше псується їхнє м’ясо після вилову, якщо його оперативно не обробити. Можна заморозити тушу і все збути за непогані гроші, та коли досить швидко привезти м’ясо на аукціон свіжого вилову в центрах скупчення статків на штиб Міллспорта — тоді можна вполювати справжній джекпот. У верфях по всьому Світі Гарлана це розуміють і відповідно будують кораблі. Так само у верфях розуміють, що найкращі екземпляри слонових скатів живуть і розмножуються у водах, відокремлених для ексклюзивного користання Першими родинами. Браконьєрство там вважається серйозним правопорушенням, і щоб усе зійшло з рук, треба мати низенький і малопомітний профіль як візуально, так і на локаторі.

Якщо треба втекти від правоохоронців Світу Гарлана, то борт скатолова — не найгірший спосіб.

На другий день у морі, спокійний від думки, що ми відійшли від Міллспортського архіпелагу настільки, що жодному повітряному судну не вистане дальності польоту, щоб долетіти до нас, я вийшов на палубу і на лівому виносному містку спостерігав, як пролітає піді мною океан. Відчув у вітрі бризки, а в собі — відчуття того, що події летять назустріч швидше, ніж я встигаю до них призвичаїтися. Минуле і його вантаж мертвих, що падають за нашими спинами — ті, з ким ми обирали варіанти й рішення, які запізно було приймати.

Посланці мають бути в цьому майстрами.

Хтозна-чому я раптом побачив нове мініатюрне обличчя Вірджинії Відаури. Але цього разу в моїй голові не виникло ані голосу, ані прищепленої інструкторської впевненості. Здається, від цього привида я більше не отримаю жодної допомоги.

— Не проти, якщо я приєднаюся?

Хтось прогукав це крізь шум вітру й різані кілем хвилі.

Я глянув праворуч, до центральної палуби, й побачив, що вона тримається за поручень біля виходу на місток, одягнена в комбінезон і куртку, які позичила у Сьєрри Трес. У цій зафіксованій позі вона здавалася хворою і нетвердою на ногах. Сріблясто-сіре волосся здувало з обличчя вітром, але, обтяжене важчими пасмами, воно, наче обмоклий прапор, не піднімалося високо. Її очі були темними провалами на блідому обличчі.

Ще один драний привид.

— Звісно. Чому ні?

Вона перебралася на місток, виказуючи в русі більше сили, ніж у статичній позі. На той час, як вона дісталася до мене, її губи іронічно вигнулися, а голос упевнено перемагав стрімкі хвилі під бортами. З допомогою Бразилового лікування рана на щоці зменшилася до блідої лінії.

— То ти не проти поговорити з фрагментом?

Якось у Новопешті я нажерся таке в порноконструкті з віртуальною шльондрою, намагаючись — невдало — зламати програму сповнення бажань тієї системи. Якось, не дуже молодим, після адорасьйонської кампанії, я сидів і п’яний балакав про заборонену політику з військовим штучним інтелектом. Якось на Землі я напився з власною копією. Заради чого, врешті-решт, і відбувалися всі згадані розмови.

— Не надавай цьому якоїсь особливої ваги. Я ладен розмовляти практично будь з ким.

Вона вагалася.

— Я пам’ятаю чимало подробиць.

Я дивився на море і мовчав.

— Ми переспали, чи не так?

Океан летів повз мене.

— Так. Кілька разів.

— Я пам’ятаю… — ще одна затягнута пауза. Вона відвела від мене погляд. — Ти обіймав мене. Поки я засинала.

— Так, — я нетерпляче махнув рукою. — Все це дуже недавнє, Надю. Ти не пам’ятаєш нічого давнішого?

— Це… важко, — вона затремтіла. — Є плями, місця, яких я не можу вловити. Неначе замкнені двері. Наче якісь запони в голові.

Так, це системне обмеження штучної оболонки, — хотілося сказати мені. — Воно потрібне, щоб не дати тобі провалитися в психоз.

— Ти пам’ятаєш декого на ім’я Плекс? — спитав я її натомість.

— Так, Плекс. Із Текітомури.

— Що ти про нього пам’ятаєш?

Її обличчя стало різкішим, ніби було маскою, яку хтось притулив щільніше.

— Що він був дешевим прихвоснем якудзи. Підробні манери драного аристократа й душа, продана бандитам.

— Дуже поетично. Насправді, аристократія в нього справжня. Колись давно його родина сягала рівня придворних купців. А тоді вони збанкрутували, поки ти вела свою революційну війну.

— Я ж не мушу шкодувати про це?

Я знизав плечима.

— Я просто викладаю факти.

— Просто кілька днів тому ти казав, що я не Надя Макіта. А тепер зненацька хочеш звинуватити в тому, що вона робила триста років тому. Розберися з тим, у що віриш, Ковачу.

Я зиркнув у її бік.

— Поговорила з рештою?

— Вони назвали мені твоє справжнє ім’я, якщо ти про це питаєш. Трохи розказали про те, чого ти так сердишся на квеллістів. Про цього клоуна Джошуа Кемпа, якому ти протистояв.

Я знову перевів погляд на морський пейзаж, що мчав назустріч.

— Я не протистояв Кемпу. Мене послали допомогти йому. Запустити славну революцію на кавалку багна під назвою Санкція-IV.

— Так, мені сказали.

— Направили мене для цього. Поки Джошуа Кемп, як і кожен інший всраний революціонер, якого я коли-небудь бачив, не перетворився на гімноголового демагога, такого ж лихого, як і ті, кого він хотів замінити. І, перш ніж ти почуєш наступну порцію обґрунтування неоквеллізму, прояснімо ще дещо. Цей клоун Кемп, як ти його назвала, вчинив кожнісінький злочин проти людяності, включно з ядерним бомбардуванням, в ім’я Квеллкристи, чорт її бери, Сокольничої.

— Розумію. Тож ти хочеш звинуватити мене в діях психопата, котрий позичив моє ім’я й кілька моїх епіграм через кілька століть по моїй смерті. Це, по-твоєму, чесно?

— Слухай, ти ж хочеш бути Квеллою. Звикай.

— Ти так говориш, ніби я маю вибір.

Я зітхнув. Глянув на свої долоні на поручні містка.

— Ти справді побалакала з рештою, чи не так? Що вони тобі навішали? Революційну Необхідність? Підкорення Маршу Історії? Що? Що такого до всирачки смішного?

Усмішка зникла, перетворилася на гримасу.

— Нічого. Ти не зрозумів суті, Ковачу. Хіба ти не бачиш, що вже не важливо, чи я справді та, ким себе вважаю? Що з того, якщо я лиш фрагмент, поганий нарис Квеллкристи Сокольничої? Яка різниця? Наскільки я можу сягнути вглиб себе, я Надя Макіта. Хіба я маю інший вибір, окрім жити її життям?

— Може, віддати Сильві Ошімі її тіло?

— Так, але знаєш, зараз це неможливо, — відрізала вона. — Чи не так?

Я дивився на неї.

— Не знаю. Таки неможливо?

— Думаєш, я її там силоміць тримаю? Хіба ти не розумієш? Воно так не працює. — Вона набрала повну жменю сріблистого волосся й смикнула. — Я не знаю, як керувати цим лайном. Ошіма знає систему значно краще за мене. Вона відступила вглиб, коли нас узяли Гарланіти, залишила тіло працювати на автоматі. Це вона послала мене нагору, коли ви прийшли по нас.

— Справді? І що ж вона тим часом робить, надолужує втрачений сон? Охайно впорядковує свої інфосистеми? Та годі!

— Ні. Вона горює.

Це мене зупинило.

— Над чим вона горює?

— А ти як думаєш? Над тим фактом, що кожен член її команди загинув у Драві.

— Лайно краб’яче. Вона не була з ними в контакті, коли вони померли. Мережа була вимкнена.

— Правильно, — жінка, що стояла переді мною, глибоко вдихнула. Вона стишила, уповільнила голос і спокійно пояснила. — Мережа була вимкнена, і вона не мала до неї доступу. Вона мені розповіла. Але приймач зберіг кожну мить усіх їхніх смертей. І якщо вона там унизу відкриє не ті двері, воно все з криками вирветься назовні. І оглушить її. Вона це знає, і поки все не вщухне, вона лишатиметься там, де безпечніше.

— Це вона тобі розповіла?

Ми стояли ніс до носа, і нас розділяла заледве половина метра морського вітру.

— Так, вона мені розповіла.

— Трясця, я тобі не вірю.

Вона довго дивилася мені в очі, а тоді відвернулася. Знизала плечима.

— Це твоя справа, Ковачу, вірити в щось чи ні. З того, що мені розповів Бразил, ти просто шукаєш легких мішеней, щоб вивернути на них свою екзистенційну лють. Це завжди легше за конструктивну спробу щось змінити, чи не так?

— Ой, та залізь у сраку! Ти мені паритимеш таке старе лайно? Конструктивна зміна? То он яким було Виселення? Конструктивним? То це тому Нове Хоко роздерло на шмаття?

— Ні, не тому, — я вперше побачив біль на цьому обличчі. Її голос перемкнувся з ділового тону до тужливого, і почувши цю зміну, я майже повірив їй. Майже. Вона міцно вхопилася обіруч за поручень містка й похитала головою. — Усе замислювалося зовсім не так. Але ми не мали вибору. Ми мусили підштовхнути глобальну політичну зміну. Проти масового придушення. Вони б ніяк не віддали своє положення без битви. Думаєш, я рада з того, як усе обернулося?

— Тоді, — рівно сказав я, — треба було планувати краще.

— Невже? Ну, тебе там не було.

Тиша.

Я тоді подумав, що вона піде шукати собі більш політично приязної компанії, але вона не пішла. Її відсіч із легкою ноткою презирства залишилася позаду, і «Ангельський сірник» летів собі далі зморщеною поверхнею моря майже на швидкості повітряного судна. Несучи, як до мене дійшло, легенду до її дому, вщерть набитого вірянами. Несучи героя до історії. За кілька років про це судно і його шлях на південь складатимуть пісні.

Але не про цю розмову.

Принаймні це приліпило легеньку усмішку на мої губи.

— Ну ж бо, розкажи, що тут такого до всирачки смішного, — суворо промовила жінка, що стояла біля мене.

Я похитав головою.

— Просто дивуюся, що ти вирішила поговорити зі мною замість того, щоб тусуватися зі своїми обожнювачами-неоквеллістами.

— Може, я люблю виклики. Може, мені не до вподоби догідливий хор.

— Тоді наступні кілька днів тобі не сподобаються.

Вона не відповіла. Але друге речення все одно бринькнуло в моїй пам’яті об щось таке, що я, певно, читав ще малим. То було щось із щоденників кампанії, вірш, нашкрябаний у часи, коли Квеллкристі Сокольничій не вистачало часу на поезію, строфа, тон якої ставав нестерпно плаксивим, бо її читали голосом копійчаного актора, а шкільна система хотіла поховати Виселення як дошкульну й вищою мірою необов’язкову помилку. Квелла усвідомлює хибність свого шляху, але надто пізно, щоби щось удіяти, окрім як оплакати це:

Мені приносять

>3віти про стан справи<

Але я бачу тільки зміни й спалені тіла;

Мені приносять

>Виконані задачі<

Але я бачу тільки кров і страчені нагоди;

За мною ходять догідливим хором

І славлять все, що я роблю,

Але я бачу тільки ціну.

Набагато пізніше, бігаючи з новопештськими бандами, я натрапив на незаконну копію оригіналу, начитаного в мікрофон самою Квеллою за кілька днів до останнього наступу на Міллспорт. У смертельно втомленому голосі я почув кожну сльозу, котру шкільна версія намагалася з нас вичавити своїм низькоштибним пафосом, але під ними лежало дещо глибше й потужніше. Там, у поспіхом надутому булькобуді десь на зовнішніх островах архіпелагу, оточена солдатами, які в наступні кілька днів мали зазнати поруч із нею справжньої смерті або й гіршого, Квеллкриста Сокольнича не відмовлялася від ціни. Вона вгризалася в неї хворими зубами, впивалася у власну шкіру, щоб не забути. Щоб ніхто інший теж не забув. Щоб не було гімняних балад та гімнів про славну революцію, чим би вона не закінчилася.

— А розкажи мені про «Протокол Кволґрист», — мовив я згодом. — Про зброю, яку ти продала якудзі.

Вона сіпнулася. Не глянула на мене.

— Ти й про це знаєш?

— Видобув із Плекса. Але він не надто чітко розуміє подробиці. Ти активувала щось таке, що вбиває Гарланову родину, так?

Якийсь час вона вдивлялася у воду.

— Ти багато чого приймаєш за належне, — повільно промовила. — Якщо вважаєш, що тобі можна про це розповісти.

— Чому? Його можна скасувати?

Вона завмерла.

— Не думаю, — мені довелося напружуватися, аби розібрати на вітрі її слова. — Я дала їм підставу думати, що код для скасування існує, аби вони лишали мене живою, намагаючись його видобути. Але я не думаю, що це можна зупинити.

— То що воно таке?

Вона таки глянула на мене, і її голос затвердів.

— Це генетична зброя, — чітко промовила вона. — Під час Виселення в Чорних бригадах були кадри з добровольців, які пішли на модифікацію ДНК, щоб перенести її у собі. Ненависть до крові родини Гарланів на генетичному рівні, які запускають феромони. То була найпередовіша технологія з дослідницьких лабораторій Драви. Ніхто не знав напевне, чи вона працюватиме, але Чорні бригади хотіли завдати удару з могили, на випадок, якби ми провалилися у Міллспорті. Щось таке, що поверталося б покоління за поколінням і переслідувало б Гарланітів. Добровольці, ті, що вижили, мали передати їх своїм дітям, а ті діти передали б їх далі.

— Дуже гарно.

— То була війна, Ковачу. Гадаєш, що Перші родини не навчають нащадків премудростей панівного класу? Гадаєш, що відповідні переваги й презумпція вищості не переносяться з одного покоління в інше?

— Можливо. Але не на генетичному рівні.

— А ти знаєш це достеменно? Ти знаєш, що діється у банках клонів Перших родин? Якими технологіями вони заволоділи і вживили собі? Як приготувалися для увіковічення олігархії?

Я подумав про Марі Адо й про все, що вона відкинула на шляху до пляжу Вчира. Ця жінка мені ніколи надто не подобалася, але вона заслуговувала на кращий за цей класовий аналіз.

— А давай-но ти мені просто розкажеш, як ця драна штука працює, — сухо сказав я.

Жінка в чохлі Ошіми знизала плечима.

— Та я ж наче сказала. Будь-який носій модифікованих генів має вживлений інстинктивний потяг до жорстокості проти членів родини Гарланів. Це як генетичний страх перед зміями, який спостерігають у мавп, як вбудована реакція пляшкоспинів на тінь крил на воді. Цю жагу вмикає феромонна аура, що супроводжує кров Гарланів. Після того залишається тільки питання часу й особистих відмінностей — у деяких випадках носій зреагує тут і зараз, обернеться берсерком і піде вбивати тим, що матиме під рукою. Інші типи особистостей можуть почекати й спланувати все ретельніше. Дехто може навіть опиратися потягу, але це як секс, як еволюційна перевага. Біологія врешті-решт все одно переможе.

— Генетично закодоване заколотництво, — я кивнув. На мене зійшов безрадісний спокій. — Ну, гадаю, що це природне продовження принципу квеллкриста. Розлетися на всі боки, заховайся й повернись на ціле життя пізніше. А якщо не спрацює, то завербуй своїх правнуків, щоб вони стали до твоєї битви через кілька поколінь. Яка відданість справі. Чого ж Чорні бригади цим так і не скористалися?

— Не знаю, — вона насупилася і смикнула лацкан куртки, яку їй позичила Трес. — Мало хто з нас мав коди доступу. І знадобилося б кілька поколінь, аби щось таке стало варто запускати. Можливо, ніхто з тих, кому це було відомо, довго не прожив. З того, що розповіли твої друзі, більшість кадрів з Бригад вполювали й стратили після того, як я… Як усе скінчилося. Може, нікого не залишилося.

Я знову кивнув.

— А може ніхто з тих, хто знав і вижив, не зміг змусити себе це зробити. Врешті, це з біса страшний задум.

Вона втомлено зиркнула на мене.

— То була зброя, Ковачу. Всі види зброї жахливі. Гадаєш, зробити з крові Гарланів мішень — це гірше за ядерний вибух, яким вони вдарили по нас коло Мацуе? Випарували сорок п’ять тисяч людей, бо десь серед них були таємні схованки квеллістів. Хочеш поговорити про дещо з біса страшне? На Новому Хоккайдо я бачила, як цілі міста зрівнювало з землею артилерійським вогнем урядових сил, котрі стріляли під низьким кутом. Політично підозрілі сотнями страчувалися бластерним розрядом у пам’ять. Це що, не так страшно? Невже «Протокол Кволґрист» якось менше дискримінує за системи економічного пригноблення, котрі вимагають від тебе гноїти ноги на фермах бела-трави, а легені на обробних фабриках, чи всіма нігтями шукати зачепу на погнилій скелі й падати назустріч смерті, збираючи карнизні яблука тільки тому, що ти народився бідним?

— Ти говориш про умови, які зникли три сотні років тому, — м’яко сказав я. — Але річ не в тому. Мені шкода не родину Гарланів. Мені шкода тих нещасних серунів, чиї пращури з Чорних бригад обрали їхні політичні уподобання на клітинному рівні за кілька поколінь до їх народження. Вважай мене старосвітським, але мені подобається самому приймати рішення, кого вбивати й за що. — Я перечекав хвильку, а тоді загнав клинка по руків’я. — Із того, що я читав, подібних поглядів дотримувала й Квеллкриста Сокольнича.

Під нами пролетів кілометр опушеної білим синяви.

У лівій гондолі ледве чутно бурмотів щось до себе гравідвигун.

— І що це має означати? — нарешті прошепотіла вона.

Я знизав плечима.

— Це ж ти його запустила.

— То була зброя квеллістів, — мені здалося, що я почув у її словах розпачливу ноту. — То було все, що я мала. Гадаєш, це гірше за призовну армію? Гірше за клоновані бойові чохли, в які Протекторат переливає своїх солдатів, щоб вони вбивали без жалю й співчуття?

— Ні. Але я гадаю, що така концепція суперечить словам «Я не проситиму вас битися, жити чи вмирати за справу, яку ви спершу не зрозумієте й не приймете з власної волі».

— Я знаю! — тепер ясно вчувалася тріщина, що грала в її голосі. — Думаєш, мені це не зрозуміло? Але з чого я могла вибирати? Я була сама. Галюцинувала половину часу, бачила сни про життя Ошіми й… — Вона тремтіла. — Інше. Я ніколи не знала напевне, коли прокинуся наступного разу і що побачу поруч, іноді навіть не знала, чи прокинуся взагалі. Іноді я не знала, скільки мала часу, не знала навіть, чи все відбувається насправді. Ти уявляєш, як із таким жити?

Я похитав головою. Посланські десанти прогнали мене через багато різновидів кошмарних переживань, але там ти ані секунди не сумніваєшся у стовідсотковій реальності подій. Навчання не дозволить.

Її руки знову стислися на поручні містка, а кісточки побіліли. Вона дивилася на океан, але навряд чи бачила його.

— Навіщо повертатися до війни з Гарланами? — обережно спитав я.

Вона різко зиркнула на мене.

— Тобі здається, що війна колись закінчувалася? Думаєш, що коли триста років тому ми вишкрябали якісь поступки, то ці люди перестали шукати способів загнати нас у сраку бідності часів Заселення? Такий ворог не відступає.

— Так, цього ворога неможливо вбити. Малим я читав ту промову. Дивина в тому, що як на того, хто більш-менш пробудився лиш кілька тижнів тому, ти пречудово поінформована.

— Усе геть не так, — сказала вона, знову дивлячись на неспокійне море. — На той час як я вперше прокинулася по-справжньому, я вже багато місяців бачила уві сні Ошіму. Ніби лежала в лікарні паралізована й через погано налаштований монітор стежила за кимось, хто наче міг би бути твоїм лікарем. Я не розуміла, хто вона така, а лиш те, що вона для мене важлива. Половину часу я знала те, що знала вона. Іноді я відчувала, ніби спливаю на її поверхню. Ніби можу з’єднати свої губи з її й заговорити через неї.

Я зрозумів, що вона говорить уже не до мене, що слова просто вилітають з неї, як лава, полегшуючи внутрішній тиск, силу якого я міг оцінити лиш приблизно.

— Коли я вперше прокинулася по-справжньому, то думала, що помру від шоку. Мені снилося, що їй сниться щось про хлопця, з яким вона спала, як була молодшою. Я розплющила очі в ліжку в якійсь засраній нічліжці в Текіто і змогла поворухнутися. Я відчувала похмілля, але була жива. Я знала, де знаходжуся, вулицю й назву закладу, але не знала, хто я така. Я вийшла надвір, пройшла вранішньою вулицею до порту, а люди всі дивилися на мене, і я зрозуміла, що плачу.

— А як щодо інших? Орр і решта команди?

Вона похитала головою.

— Ні, я залишила їх десь на іншому кінці міста. Тобто, їх залишила вона, але, здається, я теж до цього трохи причетна. Гадаю, вона відчувала, як я зринаю, і відійшла від них, щоб бути наодинці, коли це станеться. А може, це я змусила її так вчинити. Не знаю.

Нею струснуло.

— Коли я говорила з нею… Там, у нижніх камерах, коли я розповіла їй це, вона назвала це протіканням. Я спитала, чи це не вона іноді випускає мене, але вона не захотіла відповідати. Я знаю, що деякі речі відмикають замки. Секс. Горе. Лють. Але іноді я просто спливаю вгору без причин, а вона віддає мені контроль. — Вона зупинилася й знову похитала головою. — Може, це ми так ведемо перемовини.

Я кивнув.

— Котра з вас вийшла на Плекса?

— Не знаю, — вона дивилася на руки, стискала й розтискала пальці, наче то була механічна система, яку вона ще не цілком опанувала. — Не пам’ятаю. Гадаю, що так, то була вона, певно, вона його вже знала раніше. Побіжно, як частину кримінального ландшафту. Текіто — це мілке болото, а списанти завжди на краю легального. Дешевий чорний ринок списантського обладунку — це частина тамтешньої діяльності Плекса. Не думаю, що вони коли-небудь мали якісь угоди, але вона знала його в обличчя і хто він такий. Я вичерпала його з пам’яті, коли зрозуміла, що хочу активувати «Кволґрист».

— Ти пам’ятаєш Танаседу?

Вона кивнула, опанувавши себе трохи краще.

— Так. Патріарх якудза високих рангів. Його привели за Юкіо, і Плекс сказав їм, що попередні дані підтверджуються. Юкіо не мав достатньо впливу, щоб розгойдати все.

— Що саме розгойдати?

Повтор допитливого погляду, яким вона стрельнула в мене, коли я вперше спитав про цю зброю. Я розвів руки, і їх шарпонуло вітром.

— Та годі, Надю. Я привів тобі революційну армію. Я видерся на Рильські Скелі, щоб тебе звільнити. Це ж мусить бути чогось варте, так?

Її погляд знову відскочив. Я почекав.

— Воно вірусне, — врешті сказала вона. — Дуже заразне, варіант безсимтомного грипу. Всі підхоплюють його, всі передають його далі, але реагують тільки генетично модифіковані. Вірус запускає зміну в тому, як гормональна система реагує на гарланівські феромони. Чохли-носії були закриті в герметичних хованках у таємних місцях. У випадку, коли б їх треба було залучити, призначена група мала розкопати схованку, вчохлитися в одне з тіл і піти гуляти. Вірус мав зробити решту.

Вчохлитися в одне з тіл. Слова цокнули в моїй голові, як вода, що крапає в розщілину. Посланський провісник розуміння завис на пів сантиметра за межами досяжності.

Сполучені механізми інтуїції закрутили крихітними коліщатками, збираючись у конструкцію розуміння.

— Схованки. Де вони?

Вона знизала плечима.

— Здебільшого на Новому Хоккайдо, але є ще кілька на півночі Шафранового архіпелагу.

— І ти повела Танаседу до?

— До того, що на мисі Саншін.

Усі коліщатка надійно зчепилися й розчахнули двері. Спогад і розуміння полилися крізь них ранковим світлом.

Ласло і Сильва гризлися, коли «Зброя для Ґевари» заходила в док Драви.

Ви, мабуть, не чули про той поглиблювач дна, який знайшли вчора розтрощеним коло мису Саншін…

Про нього я знаю. Було сказано, що він коло мису наскочив на мілину. Ти вишукуєш таємну змову там, де є тільки некомпетентність.

І моя власна розмова з Плексом в «Токійській вороні» за день до того.

А чого їм заманулося сьогодні прийти до тебе по переливання? Не може ж бути, що в тебе єдиний в місті апарат для перенесення цифрової людини.

Щось у них обламалося. У них була власна установка, але вона забруднилася. Морська вода в трубках з гелем.

Отака вона організована, ця злочинність.

— Щось тебе насмішило, Ковачу?

Я похитав головою.

— Мікі Передчутливий. Гадаю, що доведеться триматися за це ім’я.

Вона дивно глянула на мене. Я зітхнув.

— Не важливо. То що з цього мав Танаседа? Нащо йому така зброя?

Її губи вигнулися в кутку. Очі ніби заблимали, відбиваючи мерехтіння хвиль.

— Злочинець є злочинець, хай там якого він політичного рангу. Врешті-решт, Танаседа нічим не відрізняється від якогось дешевого портового гицля з Карлового. А чим якудза завжди славилася? Шантажем. Впливом. Тиском для отримання урядових підрядів. Вибіркова сліпота до певної діяльності, частка в активних державних підприємствах. Співпраця в пригнобленні за певну ціну. Усе дуже шляхетно.

— Але ти надурила їх.

Вона хмуро кивнула.

— Я показала їм місце, дала коди. Сказала, що вірус передається статевим шляхом, щоб їм здавалося, ніби вони все контролюють. Насправді так він теж передається, а Плекс не був надто уважний до біокодів і не шукав нічого глибше. Я знала, що можу довірити йому так налажати.

Я відчув на обличчі ще одну слабку усмішку.

— Так, у нього до такого хист. Певно, це його аристократична спадщина.

— Мабуть.

— А враховуючи те, наскільки міцно якудза тримає в руках секс-індустрію Міллспорта, ти все зважила правильно. — Притаманна доброму шахрайству радість пробігла мною, як кайф від трясучки — в її розрахунку була гладенька, нелюдська вивіреність, гідна посланського планування. — Ти дала їм загрозу, яку вони могли б тримати над головою Гарланітів, і до якої вже мали бездоганну систему розповсюдження.

— Виходить, що так, — її голос знову трохи розкис, коли вона заглибилася у спогади. — Вони хотіли зачохлити якогось свого бійця в одне з Саншінських тіл, а тоді поїхати з ним до Міллспорта й продемонструвати те, що мають. Тільки не знаю, чи дійшли вони до цього етапу.

— О, та напевне дійшли. Якудза доволі ретельна у своїх інтригах. Ох, скільки б я віддав, щоб побачити обличчя Танаседи, коли він прибув з таким товаром на Рилу, а генетики Гарланів розказали йому, що насправді він нічого не контролює. Дивно, що Аюра не стратила його просто на тому місці. Дивовижна стриманість.

— Або дивовижна зосередженість. Його смерть нічого б не дала, хіба не так? Коли той чохол зійшов на пором в Текіто, він уже мав заразити достатньо нейтральних носіїв, щоб поширення не можна було спинити. А на той час, коли вони сходили на берег у Міллспорті. — Вона знизала плечима. — Йшлося вже про невидиму пандемію.

— Точно.

Може, їй почулося щось у моєму голосі. Вона знову розвернулася до мене, а її обличчя спотворилося від затамованої злості.

— Гаразд, Ковачу, чорти б тебе взяли. Скажи мені — а ти б що зробив?

Я побачив у ній біль і страх. Відвів погляд, раптом засоромившись.

— Не знаю, — тихо сказав я. — Твоя правда, мене там не було.

І тоді, наче я нарешті дав їй бажане, вона таки залишила мене.

Залишила самого стояти на містку й дивитися, як океан суне на мене з безжальною швидкістю.

Розділ тридцять сьомий

Поки нас не було, атмосферна активність у Кошутській затоці затихла. Побившись об східний берег більш як тиждень, велика буря чиркнула об північний край Вчири й подалася геть у південні води океану Нурімоно, де очікувалося, що вона врешті затихне в студених водах ближче до полюса. У тому спокої раптом вибухнула транспортна морська активність, бо всі хотіли надолужити втрачений час. «Ангельський сірник» увігнався просто в гущу, як влітає в юрбу гнаний вуличний торгівець. Він поманеврував, проскочив уздовж корпусу повільного містоплоту «Картина плавучого світу» і скромно пристав до дешевшого краю доків з правого борту, коли сонце щойно почало розливатися по західному обрію.

Під вантажними кранами нас зустрічав Сосекі Кої.

Я помітив його обрамлену заходом сонця постать ще від поручнів скатолова і підняв руку у привітанні. Він не махнув у відповідь. Коли ми з Бразилом зійшли на берег і підійшли ближче, я побачив, як він змінився. В його зморщеному обличчі з’явилася ясноока енергія, світло, яке могло бути слізьми або стриманою люттю — важко сказати напевне.

— Трес? — тихо спитав він.

Бразил тицьнув пальцем на скатолова.

— Ще видужує. Ми залишили її з… з Нею.

— Ясно. Добре.

Короткі слова пірнали в загальну тишу. Морський вітер шумів навколо, смикав за волосся й лоскотав носові пазухи сіллю. Я скоріше відчув, аніж побачив, як напружилося Бразилове обличчя — як у людини, яка збирається дослідити рану.

— Ми чули новини, Сосекі. Хто з вас вибрався?

Кої похитав головою.

— Небагато. Відаура, Аото, Собєський.

— Марі Адо?

Він заплющив очі.

— Мені шкода, Джеку.

Капітан скатолова зійшов по трапу з кількома своїми офіцерами, яких я знав досить добре, щоб кивати їм у коридорах. Кої ж начебто знав геть усіх — вони різко потиснули один одному плечі на витягнутих руках і швидко сплели стрип’япський клубок, після чого капітан крекнув і попрямував до вежі портової адміністрації, потягнувши решту на буксирі. Кої знову розвернувся до нас.

— Вони залишатимуться тут для того, щоб подати заявку на ремонт гравісистем. З лівого борту біля них стоїть інший скатолов, вони дуже старі друзі. Вони для виду куплять у них свіжої здобичі для доставки в Новопешт. Тим часом ми на світанку гайнемо звідси на одному з глісерів-контрабандистів Шегешвара. Це найкраще, що можна організувати для трюку зі зникненням.

Я не дивився Бразила, натомість спрямував погляд удалечінь, поверх надбудови містоплоту, що нагадувала міські ландшафти. Здебільшого мене сповнювало егоїстичне полегшення від того, що Вірджинія Відаура потрапила у списки тих, хто вижив, але якась маленька посланська частина мене відмічала вечірні потоки натовпу й можливі гнізда для спостереження й снайперського вогню.

— Чи можна довіряти цим людям?

Кої кивнув. Здавалося, що він із радістю поринув у подробиці.

— Дуже вагомій більшості, так. «Картина» побудована в Драві, більшість співвласників з-поміж команди — нащадки перших кооперативних засновників проекту. Культура здебільшого має нахил до квеллізму, тому вони схильні придивлятися одне за одним, але не лізти в чужу справу, якщо іншому не потрібна допомога.

— Невже? Схоже на якусь утопію. Як щодо тимчасової команди?

Погляд Кої загострився.

— Тимчасова команда й новачки знають, на що підписуються. У «Картини», як і в решти плотів, є репутація. Ті, кому вона не подобається, не затримуються надовго. Не проходять культурний фільтр.

Бразил прочистив горло.

— Скільки з них знають, що відбувається?

— Знають, що ми тут? Десь із десяток. Знають, нащо ми тут? Двоє, обидва з Чорних бригад. — Кої пошукав очима щось на скатолові. — Вони обидва захочуть бути присутніми на Встановленні. Ми для цього організували таємне приміщення на нижніх палубах на кормі.

— Кої, — я ступив у поле його зору. — Нам спершу треба побалакати. Є кілька речей, які вам варто знати.

Він довго дивився на мене. Його зморщене обличчя не читалося, але в його очах був голод, повз який я точно не зміг би пробитися.

— Доведеться зачекати, — сказав він мені. — Наша головна турбота — визнати Її особистість. Я був би вдячний, якби жоден із вас не називав мене на ім’я, поки це не буде зроблено.

— Встановити, — різко сказав я. Я аж чув, як вони кажуть «Її», з великої літери, і це почало мене дратувати. — Ви хотіли сказати «встановити», правильно, Кої?

Його погляд ковзнув по моєму плечі й перелетів на борт скатолова.

— Так, саме це, — мовив він.

Багато було сказано про те, що квеллізм росте з нижчих класів, особливо за століття, які минули з часу, коли його головний архітектор померла й дуже зручно вийшла з виміру політичних дискурсів. Той факт, що основу свого руху Квеллкриста Сокольнича вирішила будувати, спираючись на найбіднішу робочу силу Світу Гарлана, привела до цікавого переконання серед багатьох неоквеллістів, що метою Виселення було набрати новий провід світу виключно з цього прошарку. Те, що сама Надя Макіта була продуктом виховання відносно забезпеченого середнього класу, обережно ніким не згадується, а оскільки вона так і не досягла посади в політичному керівництві, центральне питання «Хто візьме кермо до рук після того, як це закінчиться?», так ніколи й не постало. Але засаднича суперечність у серці сучасного квеллізму не зникла, і в товаристві неоквеллістів вважається нечемним привертати до неї увагу.

Тому я ніяк не прокоментував той факт, що нижні палуби «Картини плавучого світу» явно не належали жінці й чоловікові, колишнім чорним бригадникам, які так елегантно висловлювалися і які чекали на нас. Кормові нижні палуби — це найдешевше, найжорсткіше місце на будь-якому містоплоті або морській фабриці, і коли хтось має вибір, він ніколи там не оселиться. Я відчув посилену вібрацію двигунів «Плавучого світу», коли ми спустилися трапом униз від більш жаданих осель команди на рівні кормових надбудов, і на той час, як ми увійшли до приміщення, звук від них став постійною складовою фонового шуму. Утилітарні меблі, обчухані й подряпані стіни й мінімум прикрас ясно давали зрозуміти, що хто б тут не квартирував, він не проводив удома багато часу.

— Пробачте за інтер’єр, — ввічливо сказала жінка, впускаючи нас до квартири. — Це тільки на сьогоднішній вечір. А наша близькість до двигунів зробить підслуховування майже неможливим.

Її партнер провів нас до стільців, розставлених навколо накритого закусками дешевого пластикового столу. Чай у підігрітому чайнику, різноманітні суші, все дуже формально. Він розсаджував нас і говорив.

— Так, а ще ми менш ніж за сотню метрів від найближчого технічного люка в корпусі, звідки вас заберуть завтра вранці. Глісер підженуть просто під силові балки між шостим і сьомим кілем. Можна буде спуститися просто на борт. — Він обернувся до Сьєрри Трес. — Навіть із пораненням це не буде великим клопотом.

У всьому цьому прозирала напрацьована компетентність, та коли він говорив, його погляд увесь час ковзав до жінки в тілі Сильви Ошіми, а тоді різко перелітав десь інде. Кої робив те саме ще відтоді, як ми забрали її з «Ангельського сірника». Тільки жінка з Бригад нібито контролювала свої очі й надії.

— Отож, — легко почала вона. — Я Сто Делія. Це Кійоші Тан. Почнемо?

Встановлення.

У теперішньому суспільстві це такий само звичний ритуал, як вечірки для засвідчення батьківства з приводу народження дитини або повторні шлюби, які цементують старі відносини пар, які щойно змінили чохли. Почасти стилізована церемонія, почасти сентиментальний сеанс на тему «а пам’ятаєте той випадок, коли…». Встановлення різниться за формою і порядком від планети до планети й від культури до культури. Але на всіх планетах, де я бував, він існує як глибоко шанований засадничий аспект соціальних відносин. За винятком дорогих високотехнологічних психографічних процедур, це наш єдиний спосіб довести родині й друзям, що, незалежно від того, яке тіло ми носимо, ми ті, ким себе називаємо. Встановлення — це основна соціальна функція, що визначає особистість сучасного віку, така ж важлива для нас, як примітивні функції на зразок підпису чи баз даних відбитків пальців були важливі для наших пращурів у минулому тисячолітті.

І це якщо йдеться про звичайного громадянина.

А для напівміфічних героїчних постатей, що — можливо — повернулися з мертвих, процедура стократ важливіша. Сосекі Кої помітно тремтів, коли сідав на своє місце. Обоє його колег носили молодші чохли, і по них це було видно менше, але якщо придивитися посланськими очима, то в невпевнених, надміру ретельних рухах, в надто швидкому на вибух сміхові, у випадковому дрожі голосу, що проявлявся в пересохлому горлі, виднілася та сама напруга. Цим чоловікам і жінці, які колись належали до найстрашнішої антизаколотницької сили в історії планети, раптом був дарований проблиск надії з попелу їхнього минулого.

Вони звернули погляди на жінку, яка стверджувала, що зветься Надею Макітою, і в їхніх очах чітко читалося все, що було їм дороге.

— Для мене честь, — почав Кої, а тоді зупинився прочистити горло. — Для мене честь говорити це…

Жінка, що сиділа через стіл від нього у чохлі Сильви Ошіми, спокійно дивилася на нього. Вона відповіла на одне з його непрямих питань різко ствердно, інше проігнорувала. Вступили двоє інших членів Бригад, і вона трохи поверталася на стільці у бік кожного з них, щоразу супроводжуючи це прадавнім жестом включення в розмову. Коли початковий раунд приємностей вичерпався і Встановлення набрало обертів, я відчув, що сам відступаю до статусу глядача. Розмова потекла жвавіше, швидко перескочивши від подій кількох минулих днів до довгої і серйозної ретроспективи, а тоді перелилася в балачку про Виселення і роки, що йому передували. Мова змінювалася так само швидко, від сучасної аманглійської до незвичного старовинного японського діалекту з короткочасними вливаннями стрип’япської. Я зиркнув на Бразила і знизав плечима, коли предмет розмови й синтаксис раптом почали віддалятися від нас.

Так тривало кілька годин. Працьовиті двигуни містоплоту часом гриміли стінами навколо нас. «Картина плавучого світу» перла своєю дорогою. Ми сиділи й слухали.

— …тоді задумаєшся. Впадеш із такого карнизу — і ти просто сміття, розкидане по >>хвилях відпливу?<<. Ані техніки безпеки, ані страховки на перечохлення, ані навіть пільг для родини загиблого. Така >>лють?<<, що розпалює кістки й…

— …пам’ятаєш, коли ти це вперше усвідомила?

— …одна зі статей батька про колоніальну теорію…

— …грали в >>?????<< на вулицях Данчі. Ми всі в нього грали. Пам’ятаю, як одного разу >>патрульна поліція?<< намагалася…

— …реакції?

— Родина буває такою — тобто принаймні моя родина завжди >>?????алася<< як слизьконога >>чума?<<…

— …навіть коли була малою, так?

— Я написала її, ледве вибравшись із підлітків. Повірити не можу, що її надрукували. Повірити не можу, що були люди, які >>платили чималі гроші/серйозно присвятили себе?<< такій великій >>?????<<.

— Але…

— Невже? — знизала плечима. — Воно так не здавалося, коли я >>озирнулася на/переосмислила?<< усю концепцію >>крові на моїх руках?<< при >>?????<<

Час від часу Бразил або я підводилися заварити на кухні свіжого чаю. Ветерани Чорних бригад заледве помічали це. Вони чіплялися за слова одне одного й зникли в потоці подробиць із минулого, які раптом знову стали справжніми й сиділи з ними за одним столом.

— …пам’ятаєш, чиє то було рішення?

— Ясно, що ні — у вас, народ, не було >>командної ієрархії/поваги?<<, вартої драного…

Раптовий вибуховий сміх за столом. Але все одно було видно, як на очах блищать сльози.

— …і ставало вже надто холодно для непомітної операції. Нас би побачили в інфрачервоному…

— Так, тоді ми майже…

— …Міллспорт…

— …краще збрехати їм, що наші шанси були непогані? Навряд чи.

— Але довелося здолати ще сто довбаних кілометрів, перш ніж…

— … і припаси.

— …Одіссей, наскільки я пам’ятаю. Ми б тоді ризикували >>?????<< і патовою ситуацією аж до…

— …про Алабардос?

Тривала пауза.

— Не дуже ясно, неначе >>?????<<. Я пам’ятаю щось про гелікоптер? Ми йшли до гелікоптера?

Вона трохи тремтіла. Уже не вперше вони відскочили від теми, як лисокрили від пострілу з рушниці.

— …щось про…

— …по суті реакційна теорія…

— Ні, скоріше ні. Якби я оглянула інші >>моделі?<<…

— Але навряд потребує доказу, що >>6оротьба?<< за контроль над >>?????<< призведе до…

— Невже? Хто сказав?

— Ну, — незручне вагання, обмін поглядами. — Ти. Принаймні ти >>стверджувала?/визнавала?<<, що…

— Краб’яче лайно! Я ніколи не казала, що конвульсивна зміна політики є >>ключем?<< до кращого…

— Але Спавента стверджує, що ти стояла на…

— Спавента? Оте брехло? Воно ще дихає?

— … а твої праці з демодинаміки показують…

— Слухайте, я вам не драний ідеолог. Ми стояли проти >>пляшкоспина в прибійній хвилі?<< і мусили…

— То ти кажеш, що >>?????<< — це не рішення >>?????<, а скорочення >>6ідності/незнання?<< означатиме…

— Звісно, що означатиме. Я ніколи не стверджувала нічого іншого. Так що трапилося зі Спавентою?

— Гм, ну — він викладає у Міллспортському університеті ці…

— Невже? От гімно мале.

— Кгм. Може, ми могли б обговорити >>версію/тлумачення?<< тих подій, що менше зав’язані на >>?????<< ніж >>оберненій?/відбійній?<< теорії про…

— Все це дуже добре на початку. Але дайте мені бодай один >>залізний приклад?<< на підтримку таких заяв.

— Е-е-е-е…

— Отож. Демодинаміка — це не >>кров у воді?<<, але спроба…

— Але…

І так далі, і ще далі, поки під стукіт дешевих меблів Кої раптом не звівся на ноги.

— Цього досить, — хрипко сказав він.

Між рештою з нас забігали погляди. Кої обійшов круг столу, і його старе обличчя натяглося від емоцій, коли він глянув униз, на жінку, що сиділа перед ним. Вона дивилася на нього без жодного виразу.

Він простягнув до неї руки.

— Я, — він ковтнув, — приховував свою особистість до цієї миті, заради. Нашої мети. Нашої загальної мети. Але я Сосекі Кої, командування дев’ятої Чорної бригади, Шафрановий театр.

Маска на обличчі Сильви Ошіми розтанула. Замість неї з’явилося щось схоже на усмішку.

— Кої? «Хиткий» Кої?

Він кивнув. Його губи стислися.

Вона взяла його простягнуті руки, і він допоміг їй стати на ноги біля нього. Він звернувся до столу й оглянув кожного з нас по черзі.

В його очах виднілися сльози, і ми почули їх у голосі, коли він заговорив.

— Це Квеллкриста Сокольнича, — напружено мовив він. — В моїх думках більше немає місця для сумніву.

Тоді він повернувся й обійняв її. На його щоках заблищали мокрі смужки від раптових сліз. Голос трохи захрип.

— Ми так довго чекали на твоє повернення, — схлипнув він. — Так довго.

Частина п'ята

А ось яка прийде буря

Ніхто не чув, що Ебісу повернувся, поки не було запізно, а тоді сказаного вже не можна було вернути, зробленого не можна було скасувати, і всім присутнім довелося відповідати за себе…

Легенда про Морського бога (народна).

Непередбачувані напрям і швидкість вітру… Очікуються складні метеоумови…

Кошутська штормова мережа

Попередження про екстремальні погодні умови

Розділ тридцять восьмий

Я прокинувся серед кошутської спеки й при похилих променях низького сонця, під легке похмілля і хрипке зубасте гарчання. Хтось у загонах годував болотяних пантер.

Я глянув на годинник. Було дуже рано.

Я відкотив ковдру до пояса і трохи полежав, слухаючи тварин і сухі крики годувальників, що ходили по містках над ними. Два роки тому Шегешвар водив мене на екскурсію, і я досі пам’ятав страшну силу, з якою пантери підскакували вгору, щоб ухопити нарубані шматки риб’ячих туш завбільшки з людський тулуб. Годувальники тоді теж кричали, але що довше я їх слухав, то краще розумів, що то була показна бравада, напускна хоробрість проти інстинктивного страху. За винятком одного чи двох загрубілих мисливців-болотяників, Шегешвар наймав народ майже виключно з портових районів та нетрів Новопешта, де шанси будь-якого пацана побачити справжню пантеру були приблизно рівні з шансами коли-небудь побувати в Міллспорті.

Кілька століть тому було не так — Обшир був менший, і його ще не розчистили аж до південного краю, щоб прокласти дорогу спеціалізованим на бела-траві комбайнам. Подекуди отруйно-прекрасні болотяні дерева і плавуча рослинність підступали майже до околиць міста, а дно внутрішньої гавані доводилося поглиблювати двічі на рік. Часом у спекотну погоду пантери ніжилися на вантажних рампах, а хамелеониста грива і хутро виблискували, наче вода на сонці. Незвичні варіації циклів розмноження здобичі пантер часом заводили їх на вулиці, ближчі до боліт, де вони без зусиль роздирали заварені цистерни з відходами і часом забирали бездомного або необачного п’яницю. Так само, як і в природному середовищі боліт, вони розпластувалися животом по землі у завулках, сховавши тіло за гривою й мантією, які в темряві маскували тварину в чорне. В очах жертв вони виглядали не більш як плямою густої тіні, аж поки не ставало надто пізно, і пантери не залишали поліції нічого, крім широких розляпин крові та луни криків посеред ночі. На той час, коли мені було десять, я надивився цих створінь у плоті, а одного разу навіть сам з вереском вискочив на драбину портового складу разом із друзями, бо сонна пантера перекотилася в наш бік, коли ми наближалися до неї в ритмі «крок-стій-крок», труснула неохайною пасматою гривою й обдарувала позіханням, широко роззявивши дзьоба.

Жах, як і більшість вражень дитинства, виявився минущим. Болотяні пантери були страшні, смертельно небезпечні, якщо зустріти їх за кепських обставин, але, врешті-решт, відчувалися частиною нашого світу.

Гарчання надворі наросло до крещендо.

Для Шегешварових найманців болотяні пантери були поганцями з сотні дешевих голоігор і ще, можливо, із чомусь непрогуляного шкільного курсу біології, які зненацька взяли та й ожили. Чудовиськами з чужої планети.

Цієї.

І, може, в декотрих із молодих бандюків, що працювали на Шегешвара, поки спосіб життя гайдуків нижчого ешелону неминуче їх не прорідить, ці чудовиська пробуджували тремтливе екзистенційне розуміння того, наскільки ж насправді далеко ми зайшли від дому.

Та може й ні.

Хтось ворухнувся в ліжку біля мене й застогнав.

— Хіба ж ті падлюки ніколи не стуляють пащі?

Спогад прийшов тієї ж самої миті, що й шок, і вони нейтралізували одне одного. Я повернув голову набік і побачив мініатюрні риси Вірджинії Відаури, притиснуті до подушки, в яку вона спробувала заритися.

— Годівля, — сказав я, ворушачи липким язиком.

— Ага, і я ніяк не можу вирішити, хто бісить мене більше. Пантери чи ті всрані йолопи, що їх годують. — Вона розплющила очі. — Доброго ранку.

— І тобі, — спогад про неї вночі, коли вона схилилася вперед, сидячи на мені верхи. Я відчув, як твердну під ковдрою. — Не думав, що це коли-небудь станеться у справжньому світі.

Вона секунду подивилася на мене, а тоді перевернулася на спину й глянула в стелю.

— Я теж не думала.

Події попереднього дня ліниво вигулькнули на поверхню. Мій перший погляд, що впав на Відауру, яка балансувала на носі Шегешварового малопомітного глісера, коли той тримав позицію на неспокійній воді під масивними силовими балками містоплоту. Призахідне світло з пройми на кормі не сягало так глибоко між корпусами, і коли я вилазив через технічний люк, вона була не більш як силуетом з волоссям сторч та зброєю в руці. В її обрисі на світлому тлі виднілася бойова жорсткість, але ліхтар освітив її обличчя, коли ми перебиралися на борт, і я побачив дещо таке, що не зміг означити. Вона зиркнула на мене й раптово відвела погляд.

Поки глісер прямував ранковими водами затоки, ніхто багато не балакав. Із заходу дув рівний вітер, і на все навколо падало холодне сіре світло — це ніяк не заохочувало людей до розмови. Коли ми наблизилися до берега, Шегешварів контрабандист покликав нас усередину, а другий молодий і суворий з лиця гайдук заліз до глісерової збройної башти. Ми мовчки сиділи в тісному салоні й слухали, як двигуни переходять на іншу ноту, коли ми сповільнилися на підході до берега. Відаура сіла поруч з Бразилом, їхні стегна торкнулися, і я побачив у півтемряві, як вони взялися за руки. Я заплющив очі й сперся спиною на позбавлене зручності металеве плетене сидіння, проганяючи перед очима наш маршрут, бо робити однаково не було чого.

Геть з океану, просто впоперек якогось занедбаного, отруєного викидами пляжу біля північного краю Вчири, на трошечки за межі видимості з будівель передмістя Новопешта, з труб яких і лилася отрута. Ніхто не був таким тупим, щоб податися сюди плавати чи рибалити, тож ніхто й не міг побачити тупоносого глісера з посиленою спідницею, що нахабно кудись перся через залиті нафтою смуги прибою, через задушену і вмирущу плавучу рослинність, а тоді на сам Обшир. Зиґзаґ через нескінченний суп з бела-трави на стандартній транспортній швидкості, щоб не залишалося сліду, три зупинки на різних тюкувальних станціях, кожна з яких пов’язана з гайдуками, і зміна курсу після кожної. Мандрівка закінчилася у другій домівці Шегешвара, на віддаленій від усього пантерячій фермі.

На це пішла більша частина дня. Я стояв на причалі останньої за той день тюкувальної станції і спостерігав, як сонце опускається за хмари на іншому краю Обширу, уподібнюючи їх до сувоїв закривавленої марлі. Внизу, на палубі глісера, Бразил з Відаурою тихо й напружено розмовляли. Сьєрра Трес не виходила. Коли я проминав її, вона обмінювалася гайдучими чутками з двома членами екіпажу нашого транспортного засобу. Жінка в чохлі Ошіми обійшла тюк сушеної трави заввишки з обидва наших зрости, й зупинилася біля мене.

— Гарне небо.

Я крекнув.

— Це одне з того, що я пам’ятаю про Кошут. Вечірнє небо над Обширом. Ще з тих часів, коли я працювала на трав’яних урожаях 69-го і 71-го років. — Вона присіла до тюка й глянула на руки, ніби шукаючи на них слідів праці, яку описувала. — Звісно, нас найчастіше змушували працювати до смерку, але коли світло так змінювалося, то всі розуміли, що на сьогодні майже все.

Я нічого не сказав. Вона глянула на мене.

— Ти й досі не переконався?

— Мене не треба переконувати, — сказав я. — Мої слова тут небагато важать. Ти переконала всіх, кого треба, на борту «Плавучого світу».

— Ти справді думаєш, що я б навмисне дурила цих людей?

Я подумав про це хвильку.

— Ні. Здається, справа не в цьому. Але це не робить тебе тією, ким ти себе вважаєш.

— Тоді як ти поясниш те, що сталося?

— Як я вже сказав, я не мушу пояснювати. Назви це Маршем Історії, якщо хочеш. Кої отримав те, що хотів.

— А ти? Ти з цього не отримав бажаного?

Я хмуро глянув на поранене небо.

— Мені не потрібно нічого такого, чого б я ще не мав.

— Справді? Тоді тобі легко догодити. — Вона показала рукою круг себе. — Значить, ти не сподіваєшся на краще завтра? Тебе не зацікавить справедлива реструктуризація соціальних систем?

— Ти маєш на увазі знищення олігархії й символіки, яку вони використовують для утримання свого панування? Ти маєш на увазі повернення влади народу? Щось таке?

— Щось таке, — було не дуже зрозуміло, дражниться вона чи погоджується. — Ти не хочеш присісти, у мене шия болить від такої розмови з тобою.

Я вагався. Відмовлятися начебто було б невмотивовано грубо. Я приєднався до неї на пристані, сперся спиною об тюк трави й умостився. Почекав. Але вона раптом затихла. Ми трохи посиділи плечем до плеча. Дивно, але якось по-товариськи.

— Знаєш, — нарешті сказала вона, — коли я була малою, батько отримав завдання написати про біотехнічних нанобів. Такі системи відновлення тканин і стимуляції імунітету, чув про них? Стаття мала бути таким собі оглядом, що простежив би нанонехнології від старту й до того, куди вони будуть спрямовані завтра. Я пам’ятаю, як він показав мені запис, на якому ці шедеври вводили дитині при народженні. І я перелякалася на смерть.

Відлуння усмішки.

— Я досі пам’ятаю, як дивилася на ту дитину й питала батька, як дитина може розказати тим механізмам, що робити. Він спробував мені пояснити, сказав, що дитина не повинна нічого розказувати, що вони й самі знають, як діяти. Що їх тільки треба активувати.

Я кивнув.

— Гарна аналогія. Я не…

— Слухай. Просто дай мені хвилинку, га? Уяви. — Вона звела руки, ніби обрамлюючи ними щось. — Уяви якби якийсь гімнюк навмисне не активував би тих нанобів. Або активував би тільки тих, які, скажімо, працювали з мозком і шлунком. Решта була би просто мертвою біотехнікою, або, що гірше — напівмертвою, просто сиділа б усередині, поглинала поживні речовини й нічого б не робила. Або якби їх запрограмували на щось неправильне. Руйнувати тканини замість того, щоб їх лагодити. Пропускати неправильні протеїни, не стежити за хімічним балансом. Дуже скоро та дитина виросла б і зажила б собі проблем зі здоров’ям. Усі ті небезпечні місцеві організми, які тут удома і яких на Землі ніколи не бачили — рвуться на борт, і та дитина хворітиме на кожну хворобу, проти якої її пращури на Землі ніколи не мусили розвивати в собі захист. Що тоді робити?

Я скривився.

— Ховати?

— Ні, до того. Прийдуть лікарі, і порадять операцію, можливо, заміну органів чи кінцівок…

— Надю, тебе справді довго не було. Окрім як у військовій медицині та в добровільній хірургії такі штуки просто не…

— Ковачу, це аналогія, гаразд? Я веду до того, що тобі перепало тіло, яке не дуже добре працює, яке вимагає постійного контролю зверху і збоку, а чому? Не через якусь вроджену ваду, а просто тому, що нанотехнологія не активована. І це ми. Це суспільство — кожне суспільство в Протектораті — це організм, в якому дев’яносто п’ять відсотків нанотехнологій не ввімкнулися. Люди не роблять те, що повинні.

— І що ж вони повинні?

— Керувати. Брати до рук контроль. Стежити за станом суспільних інститутів. Підтримувати безпеку на вулицях, визначати політику суспільного захисту здоров’я й освіти. Будувати. Створювати багатство й організовувати дані, забезпечити, щоб і перше, і друге потрапляли туди, де вони потрібні. Усе це робитимуть люди, і народ на це здатен, але тут як з нанобами. Їх треба спочатку активувати, щоб вони мали свідомість. Врешті-решт, це є суспільство за квеллізмом — свідомі народні маси. Демодинамічна нанотехнологія в дії.

— Гаразд — тож погані-препогані олігархи повимикали нанотехнологію.

Вона знову всміхнулася.

— Не зовсім. Олігархи — не зовнішній фактор, вони як зациклена підпрограма, що вийшла з-під контролю. Як рак, якщо змінити аналогію. Вони запрограмовані годуватися з решти організму, не зважаючи на ціну, яку платить за це тіло загалом, і вбивати все, що змагається з ними за цей ресурс. Тому їх треба прибрати першими.

— Так, здається, я вже чув цю промову. Розчавити панівний клас — і все стане добре, так?

— Ні, але це необхідний перший крок, — вона пожвавлювалася на очах, говорила чимдалі швидше. Західне сонце забарвило її обличчя матовим світлом. — Кожен попередній революційний рух в людській історії припускався однієї основної помилки. Вони всі бачили владу таким собі сталим механізмом, структурою. Але це не так. Це динамічна, плинна система з двома можливими тенденціями. Влада або десь накопичується, або розповсюджується по системі. У більшості суспільств вона в стані накопичення, а більшість революційних рухів насправді зацікавлені лиш у тому, щоб перемістити накопичену величину в інше місце. Справжня революція мусить розвернути напрямок потоку. А такого ніхто ніколи не робить, тому що вони всі до всирачки бояться втратити місце в бойовій рубці історичного процесу. Якщо замінити одну владу іншою, нічого не зміниться. Проблеми суспільства так не вирішаться, а просто проявляться з іншого боку. Треба налагодити нанотехнології, щоб вони могли самі розбиратися з власними проблемами. Треба побудувати структури, що дозволятимуть розподіляти владу, а не перегруповувати її. Звітність, демодинамічний доступ, системи закріплених прав, навчання з використання політичної інфраструктури…

— Ого, — я підніс руку. Більшість із цього я не раз чув ще у «Блакитних Жучках». Я не збирався сидіти на цій лекції знову, хай там яке над нами погідне небо. — Надю, таке вже намагалися робити раніше, і ти це знаєш. І наскільки я пам’ятаю з доколоніальної історії, наділений владою народ, в який ти так віриш, зразу радісінько віддавав ту владу назад до рук своїх пригноблювачів всього лиш за голопорно і дешеве пальне. Може, в цьому для нас є певний урок. Може, люди радше пускатимуть слину на плітки й свіжі знимки Жозефіни Хікарі та Рю Барток, аніж турбуватимуться про те, хто керує планетою. Ти про таке не думала? Може, так вони будуть щасливіші.

На її обличчі проскочило презирство.

— Так, може. А може період, про який ти говориш, неправильно витлумачили. Може, конституційні демократії минулого тисячоліття не були таким провалом, як намагаються змусити нас думати історики. Може, вони просто загубили їх, забрали у нас і збрехали про це нашим дітям.

Я знизав плечима.

— Може так і було. Але коли так, то вони дивовижно добре навчилися раз за разом повторювати цей трюк.

— Звісно, що навчилися, — вона мало не крикнула. — А хто ж би не навчився? Якби від виконання такого трюку залежало збереження твоїх привілеїв, твого рангу, твого до всирачки легкого й приємного життя взагалі, то хіба б ти не навчився? Хіба б ти не вчив тому ж своїх дітей, щойно вони почали б ходити й говорити?

— Але решта з нас тим часом не спромоглася навчити своїх нащадків робочому способу протидії? Та годі! Невже треба, щоб Виселення нагадувало нам про це кожні кількасот років?

Вона заплющила очі й сперлася спиною на тюк із травою. Здавалося, що вона зверталася до неба.

— Не знаю. Так, може й треба. Це нерівна боротьба. Завжди легше вбивати й знищувати, ніж будувати й просвічувати. Легше накопичувати владу, ніж розповсюджувати.

— Еге ж. А може, ти зі своїми дружбанами-квеллістами просто не хочеш побачити межі розвитку нашої соціальної біології. — Я почув, що підвищив голос. Спробував його стримати, і слова ніби проходили крізь жорна. — Саме так. Вклонися і вшануй вищу силу, падло таке, роби те, що каже чоловік із бородою або в костюмі. Як я сказав раніше, може, люди цим щасливі. Може, такі як ти і я — просто кляті подразники, якась болотяна мошва, що не дає їм спати.

— То он до чого ти прийшов, га? — вона розплющила очі до неба, а тоді скоса глянула на мене, не опускаючи голови. — Здатися, дозволити непотребу на штиб Перших родин мати все, дати решті людства сповзти в кому. Скасувати бій.

— Ні, я підозрюю, що для цього вже надто пізно, Надю, — я усвідомив, що не отримав ані краплини тієї похмурої насолоди, якої чекав. — Таких як Кої важко спинити, коли вони почали рухатися. Я бачив їх немало. А ми, на щастя чи на біду, почали рухатися. Гадаю, ти матимеш нове Виселення. Що б я не сказав чи не зробив.

Вона й далі колола мене поглядом.

— Але ти вважаєш, що це просто марно витрачений час.

Я зітхнув.

— Я думаю, що надто часто бачив, як воно йшло шкереберть на хтозна-скількох планетах, аби повірити, що ця спроба дуже від них відрізнятиметься. Ти спричиниш смерть багатьох людей заради, в найкращому випадку, локальних поступок. А в гіршому — накличеш на Світ Гарлана посланців, а повір мені, вони тобі не снилися навіть у найгірших кошмарах.

— Так, Бразил мені розповів. Ти сам був таким десантником.

— Саме так.

Ми спостерігали, як помирає сонце.

— Знаєш, — сказала вона. — Я не вдаю, ніби знаю все про те, що з тобою зробили в тому Посланському Корпусі, але я раніше не зустрічала таких людей, як ти. Ненависть до себе живить тебе, бо ти перетворюєш її на лють проти мішеней, що трапляють під руку. Але це статична модель, Ковачу. Це скульптурна алегорія розпачу.

— Та невже?

— Так. На базовому рівні ти насправді не хочеш, аби щось покращилося, бо тоді не матимеш мішеней. А коли ненависті не буде на чому сфокусуватися зовні, тобі доведеться розвернутися обличчям до того, що всередині.

Я пирхнув.

— І що ж воно таке?

— Я достеменно не знаю, але можу висунути кілька здогадів. Жорстокість від когось із батьків. Життя на вулицях. Якась втрата в ранньому дитинстві. Якась зрада. І рано чи пізно, Ковачу, тобі доведеться стати перед фактом, що ти ніколи не зможеш повернутися і якось цьому зарадити. Жити слід майбутнім.

— Точно, — беземоційно сказав я. — І, поза всяким сумнівом, слугуючи славній революції квеллізму.

Вона знизала плечима.

— Це мусить бути твій вибір.

— Я вже зробив свій вибір.

— Але ти все одно прийшов звільнити мене від Гарланів. Ти мобілізував Кої й решту.

— Я прийшов по Сильву Ошіму.

Вона звела брову.

— Он як?

— Саме так.

Запала ще одна пауза. На борту глісера Бразил зник у рубці. Я вловив тільки останню фазу його руху, але він здався мені різким і нетерплячим. Перевівши погляд туди, звідки він пішов, я побачив Вірджинію Відауру, що дивилася на мене.

— Тоді, — мовила жінка, яка вважала себе Надею Макітою. — Здається, що я з тобою марную час.

— Справді. Здається, що так і є.

Якщо вона й розсердилася, то не виказала цього. Просто знову знизала плечима, підвелася й дивно усміхнулася мені, а тоді побрела залитою сонцем пристанню, час від часу зазираючи через край у бульйон за бортом. Пізніше я бачив, як вона говорила з Кої, але на решту подорожі до Шегешвара вона дала мені спокій.

Як пункт призначення ферма не дуже вражала. Вона зринала з поверхні Обширу, найбільше нагадуючи скупчення напівзатоплених гелієвих дирижаблів, що плавали навколо ще однієї тюкувальної станції у формі підкови. Насправді, до епохи комбайнів, це місце таки служило незалежною пристанню для обробки бела-трави, але на відміну від інших станцій, на яких ми зупинялися, вона не продалася прийдешнім корпоративним гравцям і знелюдніла за одне покоління. Радул Шегешвар успадкував її голі кістки на сплату частини ігрового боргу, і навряд чи дуже зрадів, коли побачив свій виграш. Але він приставив це місце до роботи, переобладнав розвалену станцію в акцентовано старовинному стилі й поширив комплекс на все те, що раніше було комерційною гаванню, використавши передову технологію мокрого бункера, втілену руками військового підрядника, який заборгував Шегешварові послугу. Тепер комплекс міг похизуватися невеликим ексклюзивним борделем, елегантним казино, а також повнокровним серцем усього цього місця, закладом, що наділяв відвідувачів такими дрижаками, що їх не відтвориш у більш урбаністичному середовищі — ямами для боїв.

До нашого прибуття тут влаштували яку-не-яку вечірку. Гайдуки пишаються своєю гостинністю, і Шегешвар тут не виняток.

Він розчистив місце на одному з накритих причалів на краю старої станції й наніс туди їжі й питва, приглушеної музики, духмяних смолоскипів зі справжньої деревини й вентиляторів, щоб ганяли болотне повітря. Вродливі чоловіки й жінки, витягнуті з борделю внизу або з Шегешварової новопештської студії голопорно, ходили між нами з повними тацями в неповних костюмах. Піт на оголених тілах виступав хитромудрими малюнками й пахтів феромонами, зіниці розчахнулися на все око від того чи іншого ейфорину, і все тонко натякало на їхню доступність. Певно, це не було бездоганним вибором для зібрання активу неоквеллістів, але Шегешвар міг утнути таке навмисне. Йому завжди бракувало терплячки на політику.

В будь-якому випадку, похмурий настрій на пристані поволі й поступово розбавився в хімічно підтримуваному забутті, яке так і не зайшло далі невиразної сентиментальної балачки. Обставини нападу на охорону Міці Гарлан у завулках Нової Канаґави, спроба викрадення й перестрілка, в яку вона переросла, були надто криваві й жорстокі, щоб можна було чекати чогось іншого. Відсутність полеглих була надто гострою, а розповіді про їхню смерть — надто гіркими.

Марі Адо, яку просмажило навпіл «Сонцеструмом», з останніх сил спромоглася піднести ручну зброю до горла й натиснути спуск.

Деніел, якого посікло вогнем осколкових бластерів.

Дівчина Андреа, що сиділа з ним на пляжі, яку розплющило, коли спецзагін підірвав двері.

Решта, кого я не знав або не пам’ятав, які повмирали, щоб Кої зміг вибратися з заручницею.

— Ви її вбили? — спитав я його в тиху мить, перш ніж він остаточно захмелів. — Ми чули випуски новин, поки йшли на південь на скатолові — підступне вбивство невинної жінки горлорізами-квеллістами — але ж Міці Гарлан могла загинути й від рук необережних штурмовиків, а заголовки все одно були б такі самі.

Він дивився в дальню частину пристані.

— Звісно, що вбив. Як і обіцяв. Вони це знали.

— Справжня смерть?

Він кивнув.

— Чого б вона не була варта. Її вже точно перечохлять з резервної копії. Сумніваюся, щоб вона втратила більше, ніж сорок вісім годин життя.

— А наші втрачені?

Кої прикипів поглядом до протилежного боку тюкувального причалу. Він ніби бачив Адо й інших, що стояли десь там у світлі смолоскипів — похмурі привиди на бенкеті, яких не могла приховати ніяка кількість алкоголю чи таке.

— Адо встигла випарувати свою пам’ять. Я сам бачив це. Решта ж. — Він ніби легенько здригнувся, може, від вечірнього вітерцю, що дув з Обширу, а може просто знизав плечима. — Не знаю. Можливо, їх захопили.

Жодному з нас не захотілося доводити це припущення до логічного закінчення.

Якщо Аюра заволоділа пам’ятями, їхні власники тепер були замкнені у віртуальних камерах для допиту, катовані — якщо треба, то до смерті — а тоді перезавантажені в той самий конструкт, після чого процес починався заново, повторюючись, поки допитувані не видавали все, що знають, і, можливо, ще й після того — задля помсти за те, що вони наважилися зробити з членом Перших родин.

Я проковтнув решту напою, і від його міцності моїми плечима й хребтом пробігла дрож. Я підняв порожню склянку до Кої.

— Сподіваймося, що воно було того варте.

— Так.

Опісля я з ним не балакав. Загальна течія гулянки понесла його за межі досяжності, а я застряг у кутку з Шегешваром. У нього на кожній руці висіло по косметично прекрасній блідавій жінці, вбраній в однакові переливчасті бурштинові мусліни, як пара ляльок черевомовця в натуральну величину.

— Добре гуляєш?

— Ще ні, — я взяв печиво з таке й куснув його. — Але скоро буду.

Він легенько всміхнувся.

— Тебе важко вдовольнити, Таку. Хочеш, може, піти й посміятися зі своїх друзів у загонах?

— Не зараз.

Я мимохіть глянув на лагуну, заповнену бульками, в яких містилися ями для двобоїв болотяних пантер. Я добре знав туди дорогу, і навряд чи хтось би мене спинив, але в ту мить воно не дуже багато для мене значило. Крім того, десь минулого року я виявив, що коли жерці вмирали й переносилися в тіла пантер, моя радість від їхніх страждань зсихалася до холодного й незадовільно відстороненого інтелектуального усвідомлення. Дивитися на велетенських, мокрогривих створінь, які шматували і гризли одне одного в ямах, і продовжувати бачити людей, яких я підняв із мертвих заради покарання, було неможливо. Якщо психохірурги мали рацію, то їх узагалі вже не було в жодному справжньому сенсі. Можливо, основна людська свідомість давно зникла, зжерта чорною крикливою навіженістю ще в перші кілька днів.

Одного душного, імлистого від спеки полудня я стояв на трибуні з крутими ярусами над однією з ям, оточений галасливою юрбою, що поскакувала на ноги й тупцяла на місці, і відчув, як відплата розмилюється в моїх руках, розчиняється і вислизає, коли я намагаюся міцніше її вхопити.

Опісля я більше туди не ходив. Лиш передавав Шегешвару викрадені кортикальні пам’яті й залишав йому робити решту.

Тепер він у світлі смолоскипів здивовано поглянув на мене.

— Ну гаразд. Може, тебе зацікавить командний спорт? Скажімо, спустимося до гравітаційної зали з оцими красунями, Ілією і Маюмі?

Я глянув на двох виряджених жінок і отримав від кожної покірну усмішку. Жодна з них нібито не вдалася до хімії, але я все одно не міг нагнати дивне відчуття, що Шегешвар керує ними крізь отвори у гладеньких спинах, ніби ті його руки, що лежали на кожному бездоганно заокругленому стегні, були пластикові й несправжні.

— Дякую, Раде. Я в старих літах стаю більш відлюдним. Але ти не дивися на мене, а бери й добре собі розважайся.

Він знизав плечима.

— Ну, з тобою точно вже не розважишся. По правді, то не пам’ятаю жодного разу за минулі п’ятдесят років. Ти справді співнічнішав, Таку.

— Я ж казав…

— Так, так, знаю. Ти й так наполовину північник. Штука в тому, Таку, що як ти був молодший, то не дуже давав цьому проявлятися. — Він перемістив долоню й підхопив нею налиту грудь. Її власниця хихотнула й куснула його за вухо. — Нумо, дівчата. Залишмо Ковача-сана бурмоситися, скільки йому заманеться.

Я дивився, як вони знову приєднуються до основної течії вечірки під проводом Шегешвара. Насичене феромонами повітря прошило мені живіт і пах неясним жалем. Я добив печиво з таке, ледве розібравши його смак.

— О, здається, ти добре розважаєшся.

— Посланський камуфляж, — рефлекторно відповів я. — Нас навчили зливатися з фоном.

— Невже? Щось не видно, щоб твій навчитель дуже старався.

Я розвернувся й побачив криву усмішку на обличчі Вірджинії Відаури, що стояла з келихом у кожній руці. Я озирнувся, шукаючи Вразила, але не знайшов його ніде поблизу.

— Один мені?

— Якщо хочеш.

Я взяв келих і відпив. Міллспортське односолодове, певно, з однієї з дорожчих західних дистилерій. Шегешвар не дозволяв своїм упередженням втручатися в справи смаку. Я відпив ще і пошукав Відаурині очі. Вона дивилася в далечінь Обширу.

— Шкода, що так сталося з Адо, — мовив я.

Вона повернула погляд на мене й підняла палець до губ.

— Не зараз, Таку.

Не тоді й не пізніше. Ми майже не говорили, коли вислизнули з вечірки й спустилися до коридорів у комплексі мокрих бункерів. Посланський функціонал увімкнувся, наче резервний автопілот, активуючи кодований обмін поглядами й розуміння, від інтенсивності якого в мене аж закололо в повіках.

Ось, — раптом згадав я. — Ось на що воно схоже. Ось як ми жили, ось для чого ми жили.

А в моїй кімнаті, коли ми знайшли тіла одне одного під квапливо відсунутим одягом і вчепилися в них, з посланською ясністю відчуваючи, чого кожен хоче від іншого, я вперше за більш як століття об’єктивного часу задумався, нащо я взагалі від них пішов.

Це відчуття не протрималося до пантерячого гарчання вранці після гулянки. Ностальгія вийшла з мене разом із затухлою дією таке і каламутним похмільним відчуттям, на м’якість якого я, здається, не заслуговував. За ним лишилося ненабагато більше за пихате відчуття нещодавнього володіння випростаним на білих простирадлах засмаглим Відауриним тілом, і нечітке передчуття чогось лихого, яке мені не вдалося пов’язати з якимось певним джерелом.

Відаура пропалювала очима дірку в стелі.

— Знаєш, — нарешті сказала вона. — Марі мені ніколи не подобалася. Вона завжди так намагалася щось нам довести. Ніби просто бути однією з «Жучків» було не досить.

— Може, для неї й не було.

Я подумав про опис смерті Марі Адо, який почув від Кої, і задумався, чи вона в кінці натиснула на курок, щоб уникнути допиту, а чи просто щоб повернутися до родинних зв’язків, які все життя намагалася обірвати. Задумався, чи було б досить її аристократичної крові, щоб урятувати її від гніву Аюри, і що б їй довелося зробити, аби вийти з конструкта для допитів у свіжому чохлі, на що б довелося погодитися й підписатися, щоб вискочити неушкодженою. Задумався, чи в останні секунди вона крізь морок в очах дивилася на аристократичну кров зі своїх ран, і чи ненавиділа її лютою ненавистю.

— Джек несе якусь маячню про геройську самопожертву.

— То он воно що.

Вона перевела очі на моє обличчя.

— Я тут не через те.

Я мовчав. Вона знову звела очі до стелі.

— От чорт, таки через те.

Ми послухали гарчання і крики надворі. Відаура зітхнула й сіла на ліжку. Вона притулила зап’ястя до очей і похитала головою.

— Ти ніколи не задумувався, — спитала вона, — чи ми й досі людські істоти?

— Бувши посланцями? — я смикнув плечима. — Я намагаюся не піддаватися на стандартне лайно про «ойойой, постлюди наступають», якщо ти про це. А чого питаєш?

— Не знаю, — вона дратівливо струснула головою. — Так, я знаю, це якась маячня. Але іноді я балакаю з Джеком та іншими, а вони мені видаються якимось іншим видом. Те, у що вони вірять. Рівень віри, який вони здатні підтримувати за майже цілковитої відсутності якого-небудь підґрунтя.

— А. То ти теж не впевнена.

— Ні, — Відаура розпачливо скинула руку вгору. Тоді розвернулася на ліжку, щоб глянути на мене. — Як вона може бути нею, правда?

— Ну, я радий, що не один борсаюся в цих тенетах. Ласкаво просимо до раціонально налаштованих меншин.

— Кої каже, що вона справжня. Цілком і повністю.

— Ага. Кої хоче цього так сильно, що він би й довбаного лисокрила в шарфі визнав би Квеллкристою Сокольничою. Я бачив її Встановлення, і вони не наполягали ні на чому, про що їй з виду було незручно говорити. Тобі ніхто не розповідав про генетичну зброю, яку вона активувала?

Відаура відвела погляд.

— Так, я чула. Доволі радикально.

— Більш-менш упоперек до всього, в що Квеллкриста Сокольнича вірила все життя, ти хотіла сказати.

— Ніхто з нас не лишається чистим, Таку, — тонка усмішка. — Ти ж знаєш. А за цих обставин…

— Вірджиніє, ти от-от добалакаєшся до того, що купишся з нутром і загубишся у своїй вірі, як старообрядна фанатка, якщо не думатимеш. І не сподівайся, що я й надалі розмовлятиму з тобою, якщо ти перейдеш на той гімнистий берег.

Усмішка набрала сили, перетворилася на подобу сміху. Вона торкнулася верхньої губи язиком і скоса глянула на мене. Ця картина пробудила в мені дивне електричне відчуття.

— Гаразд, — сказала вона. — Будемо нелюдськи раціональними. Але Джек каже, що вона пам’ятає наступ на Міллспорт. І те, як ішла до гелікоптера під Алабардосом.

— Ага, що трохи підсмалює сраку теорії, в якій її копія була збережена в розпал битви під Дравою, тобі не здається? Оскільки обидві події сталися пізніше, ніж вона мала нагоду побувати на Новому Хоккайдо.

Відаура розвела руками.

— Тоді повалиться і версія, що підозрює в ній якийсь вид особистішої оболонки інфоміни. За тією ж логікою.

— Ну, так.

— То що це нам лишає?

— Тобто, з чим лишається Бразил і вчирська банда? — злостиво спитав я. — Легко. Вони лишаються з тим, що відчайдушно нашкребуть якусь іншу обісрану крабами теорію, з якої вода литиметься крізь дірки не зразу, а тоді віритимуть у неї. Що для остаточно переконаних неоквеллістів до всирачки сумно.

— Ні, я маю на увазі нас, — її очі свердлили мене останнім займенником. — 3 чим лишаємося ми?

Я приховав легенький смик у животі, протерши очі жестом, що луною повторював її власний, який вона використала раніше.

— У мене є одна думка, — почав я. — Може, певне пояснення.

У двері подзвонили.

Відаура звела брову.

— А списку гостей в тебе нема?

Я знову зиркнув на годинника й похитав головою. Гаркіт пантер за вікном ніби трохи влігся до глухого бурчання і періодичного хрусту, з яким вони розривали хрящі своєї їжі. Я натягнув штани, в інтуїтивному пориві підібрав зі столика «Рапсодію» і пішов відчиняти.

Двері склалися вбік і відкрили мені тихий, тьмяно освітлений коридор. У ньому стояла повністю одягнута жінка, що носила чохол Сильви Ошіми. Вона схрестила руки.

— Маю для тебе пропозицію, — сказала вона.

Розділ тридцять дев'ятий

Вчири ми дісталися рано вранці. Пілот-гайдук, якого Сьєрра Трес витягла з ліжка — якщо точніше, то зі свого ліжка — був молодий і зухвалий, а глісер, що ми його залучили, був тим самим контрабандним човником, на якому ми приїхали. Більше не стримуваний потребою здаватися стандартною й непримітною цяткою серед транспорту на Обширі й, безперечно, прагнучи справити на Трес не менше враження, ніж він справляв на себе самого, пілот до межі розігнав своє судно, і до пристані під назвою «Сонячні причали» ми примчали менш ніж за дві години. Трес сиділа з ним у кабіні й видавала підбадьорливі звуки, тоді як Відаура і жінка, що називала себе Квеллою, залишилися разом унизу. Я більшу частину шляху сидів на передній палубі й нянчив своє похмілля у прохолодних повітряних потоках.

Як і личило з такою назвою, того ранку «Сонячні причали» приймали здебільшого туристичні глісери з Новопешта і ще випадковий обсаджений антикрилами обширмобіль якогось небідного пацана. У ту пору дня з будь-якого місця можна було зійти на берег. Що важливіше, звідти до офісу «Дзуринда-Туджман» було менш ніж п’ятнадцять хвилин пішки в темпі, який могла підтримувати кульгава Сьєрра Трес. Вони саме відчинялися, коли ми підійшли до дверей.

— Я не впевнений, — сказав підручний, чия робота, вочевидь, полягала в тому, щоб прокидатися раніше за всіх і тримати офіс, поки не приїдуть старші. — Не впевнений, що…

— Ну, а я впевнена, — нетерпляче кинула Сьєрра Трес.

Вона причепила до пояса спідницю до п’ят, аби прикрити ногу, що швидко відновлювалася, а з її голосу чи постави не можна було здогадатися, що та нога й досі ушкоджена. Наш пілот залишився на «Сонячних причалах» доглядати глісер, але Трес могла упоратися й без нього. Вона бездоганно розіграла карту гайдучої пихатості. Підручний сіпнувся.

— Послухайте… — почав він.

— Це ти послухай. Ми були тут два тижні тому, ти це знаєш. Якщо хочеш подзвонити Туджманові, то давай. Але навряд чи він подякує тобі за те, що ти витяг його з ліжка в таку рань просто щоби підтвердити, що нас можна допустити до того самого, по що ми приходили минулого разу.

Врешті, нам таки знадобився дзвінок Туджманові й трохи крику, щоб усе прояснилося, але ми отримали бажане. Нам увімкнули віртуальні системи й показали на канапки. Сьєрра Трес і Вірджинія Відаура чекали, поки жінка в чохлі Ошіми приєднає до себе електроди. Вона простягнула до мене гіпнофони.

— А це що має бути?

— Потужна сучасна технологія, — я натягнув на обличчя усмішку, якої не дуже відчував. Поверх мого похмілля наростало нудотне й не дуже реальне передчуття, без якого я б легко обійшовся. — Їх винайшли всього пару століть тому. Активуються отак. Полегшують прогулянку.

Коли Ошіма вмостилася, я ліг на канапу біля неї і собі приєднав електроди з гіпнофонами. Глянув на Трес.

— То всі знають, як мене витягати, якщо все почне розпадатися?

Вона беземоційно кивнула. Я й досі не був до кінця впевнений, чому вона погодилася допомогти, не спитавши перед тим Кої чи Вразила. Здавалося, що приймати некваліфіковані накази від привида Квеллкристи Сокольничої було трохи зарано.

— Тоді гаразд. Пірнаймо в трубу.

Сонокодам довелося постаратися сильніше ніж звичайно, щоб вимкнути мене, але нарешті я відчув, як кімната з канапами розпливлася, а натомість до болю різко виникли шаблонні стіни готельного номера. Мене несподівано лоскотнув спогад про готельний номер Відаури в кінці коридору.

Опануй себе, Таку.

Ну, принаймні похмілля зникло.

Конструкт втілив мене, поставивши біля вікна, за яким видніли неймовірні пейзажі з пишними зеленими пасовиськами. По той бік кімнати, біля дверей, марево довгокосої жінки подібним вертикальним чином перетворилося на чохол Сильви Ошіми.

Ми якусь хвильку постояли й подивилися одне на одного, а тоді я кивнув. Щось у моєму жесті, мабуть, здалося їй нещирим, бо вона насупилася.

— Ти впевнений? Тебе ніхто не змушує це робити.

— Впевнений.

— Я не…

— Надю, все гаразд. Я навчений прибувати на чужі планети в чужому чохлі й одразу вбивати аборигенів. Наскільки тут може бути важче?

Вона знизала плечима.

— Гаразд.

— От і добре.

Вона перейшла кімнату й стала менш ніж за метр од мене. Її голова нахилилася, і сріблисто-сіра грива повільно посунулася й затулила їй обличчя. Обплетений тоншими нитками центральний дріт з’їхав набік і повис паралізованим скорпіонячим хвостом. У ту мить вона виглядала архетипною марою, яку мої пращури пронесли з Землі крізь усі космічні простори. Вона скидалася на привида.

У такій поставі вона й заклякла.

Я глибоко вдихнув і потягнувся рукою. Мої пальці розсунули волосся на її обличчі, як завіски.

За волоссям нічого не було. Ані якихось рис, ані самого обличчя, саме лиш темне і тепле провалля, що неначе розширювався мені назустріч, як промінь чорного світла. Я нахилився ближче, і темрява розтягнулась до її шиї, потихеньку розповсюджуючись уздовж вертикальної осі закляклої фігури. Вона розійшлася до паху й пішла далі, продовжуючи той самий розрив уже в повітрі між її ногами. Я відчував, як поволі втрачаю рівновагу. За нею втекли двері кімнати, а тоді й сама кімната, зминаючись, як використана серветка у пляжному вогнищі. Мене оповило тепло, яке злегка пахнуло статикою. Залізні локони в моїй лівій руці закрутились і сплелися в неспокійний зміїстий дріт. Я повиснув на ньому над порожнечею.

Не розплющувати очі, не розтискати ліву руку, не рухатися.

Усупереч командам я демонстративно кліпнув і запхав той спогад глибше.

Скривився й відпустив руку.

Якщо то було падіння, то я не відчув нічого схожого.

В повітрі нічого не шуміло, і я не бачив нічого освітленого, щоб оцінити швидкість руху. Навіть моє тіло стало невидимим. Здається, дріт зник одразу після того, як я випустив його з руки. Я міг нерухомо висіти в гравікамері, не більшій за розмах моїх рук, але відчуття сигналізували, що на всі боки простягається незміримий порожній простір. Я ніби був жуком-сухомряком, що летів в одному зі спорожнілих складів на Бела-Кохеї-9.

Я прочистив горло.

Ламана лінія блискавки пробігла наді мною й не зникла. Я рефлекторно потягнувся рукою вгору, і мої пальці торкнулися тендітного плетива.

Перспектива з хрускотом повернулася на місце — світло було не вогнем у небі на незбагненній висоті, а крихітним галудженням за кілька сантиметрів над головою. Я обережно взяв його в руку й розвернув. Там, де його торкнулися мої пальці, світло легенько розмилося. Я відпустив його, і воно зависло на рівні моїх грудей.

— Сильво? Ти тут?

Так я отримав поверхню під ногами й спальню, залиту післяполуденним сонцем. З обстановки було схоже, що вона належала дитині років десяти. На стіні виднілися голо Мікі Нозави, Рилі Цючїї і ще багатьох моделей, яких я не впізнав. Стіл із котушкою під вікном і вузьке ліжко. Панель дзеркального дерева на одній зі стін візуально збільшувала обмежений простір, а з гардеробної ніші навпроти видніла неохайно розвішана маса одягу, серед якого були й сукні в придворному стилі. Зсередини на дверях висів символ віри зречників, відліплений в одному кутку.

Я визирнув з вікна і побачив класичне містечко у помірних широтах, що спускалося до гавані й втягнутого рукава затоки. Запах бела-трави у воді, бліденькі серпасті кусні Хотея і Дайкоку виднілися на ясному синьому небі. Таке могло бути будь-де. Човни й люди сновигали туди-сюди, правдоподібно розпорошені доступним простором.

Я підійшов до дверей із недбало приліпленим девізом і взявся за ручку. Було незамкнено, та коли я спробував вийти у коридор, переді мною з’явився підліток, який штовхнув мене назад.

— Мама каже, щоб ти сиділа у своїй кімнаті, — нахабно сказав він. — Мама так каже.

Двері бахнули в мене перед носом.

Я довго дивився на них, а тоді знову відчинив.

— Мама каже, щоб ти…

Удар зламав йому носа й відкинув аж на протилежну стіну. Я тримав кулак напівстиснутим і дивився, чи він не кинеться на мене, але він просто сповз по стіні вниз, хапаючи ротом повітря й бризкаючи кров’ю. Його очі затуманилися від шоку. Я обережно переступив через нього й рушив коридором.

Менш ніж за десять кроків я відчув її позаду себе.

Відчуття було фундаментальне й деталізоване — шелестіння текстур конструкта, шурхіт оксамитово-гладеньких тіней, що повзли стінами у мене за спиною. Я завмер і почекав. Щось пробіглося пальцями по моїй голові й провело ними по шиї.

— Привіт, Сильво.

Без жодного видимого переходу я опинився біля шинквасу в «Токійській вороні». Вона схилилася на нього поруч зі мною, колихаючи склянку віскі, якої я не пам’ятав у її руці, коли ми бачилися там по-справжньому. Переді мною стояв схожий напій. Публіка юрмилася навколо нас на прискореній швидкості, кольори розмазало до сірого, не більш матеріального, ніж дим із люльок за столиками чи викривлені відображення у дзеркальному дереві під нашими склянками. Стояв гамір, але розмитий і приглушений до нижнього порогу сприйняття, як гудіння масиву високопотужної машинерії в режимі очікування за стіною.

— Відколи ти з’явився в моєму житті, Мікі Передчутливий, — рівно сказала Сильва Ошіма, — відтоді воно, здається, тільки розпадалося.

— Це почалося не з мене, Сильво.

Вона скоса глянула на мене.

— О, я знаю. Я сказала «здається». Але зв’язок є зв’язок, байдуже, надуманий чи справжній. Усі мої друзі мертві, справді мертві, а тепер я дізнаюся, що їх убив ти.

— Не цей я.

— Я розумію, що не цей, — вона піднесла віскі до рота. — Але чогось мені від цього не легшає.

Вона перехилила напій і пересмикнулася, коли ковтала.

Зміни тему.

— То почуте нею якось проникає сюди?

— До певної міри, — склянка знов опустилася на шинквас. Магія системи повільно наповнила її знову. Віскі наче сочилося крізь тканину конструкта — спочатку у відображення в шинквасі, а тоді й у справжню склянку, від денця до вінець. Сильва зосереджено стежила за нею. — Але я ще й досі розбираюся, наскільки ми переплетені сенсорними системами.

— А довго ти її носиш, Сильво?

— Не знаю. З минулого року? Може, від Іямонського каньйона? Там було вперше, коли я вимкнулася. Вперше прокинулася, не знаючи де я, з відчуттям, ніби все моє існування — це кімната, в якій хтось побував без дозволу і переставив меблі.

— Вона справжня?

Сухий сміх.

— Ти мене питаєш? Тут?

— Гаразд, а ти знаєш, звідки вона взялася? Як ти її підібрала?

— Вона втекла, — Ошіма знову розвернулася до мене. — Вона багато разів повторила: «Я втекла». Звісно, я й так це знала. Вона вибралася з однієї з камер, як і ти.

Я мимохіть зиркнув через плече, шукаючи коридору зі спальні. І не знайшов на тому кінці прокуреного заповненого бару ані натяку на його існування.

— То була камера?

— Так. Вплетена протидія складним об’єктам. Чільницький софт автоматично вибудовує такі камери навколо будь-чого, що намагається проникнути до інфосховища із застосуванням мови.

— Вибратися з неї було не дуже важко.

— А яку мову ти використовував?

— Гм… Аманглійську.

— Ясно. Тобто, за машинними стандартами, не дуже складну. Якщо точніше, то просто інфантильну в своїй простоті. Ти потрапив у в’язницю, яка відповідала твоїй складності.

— І ти справді сподівалася, що я сидітиму в ній?

— Не я, Мікі. Софт. Ця штука автономна.

— Гаразд, і ця автономна штука сподівалася, що я в ній сидітиму?

— Якби ти був дев’ятирічною дівчинкою з братом-підлітком, — доволі гірко мовила вона, — то можеш повірити, що сидів би. Системи не запрограмовані розбирати людську поведінку, вони лиш розпізнають і оцінюють мову. Решта — це машинна логіка. Вони шукають у моєму несвідомому матеріалів та загальних настроїв і прямо сповіщають мене, якщо відбувається надмірно енергійна спроба втечі, але жодна з них не володіє справжнім людським контекстом. Списанти не працюють з людьми.

— То коли ця Надя, чи хто вона там така… Коли вона зайшла й заговорила старою японською, система посадила її в таку ж камеру, як мене?

— Так. Японська трохи складніша за аманглійську, але за мірками програм різниця несуттєва.

— І вона вибралася так само легко, як і я. І ти не почула сигналізацію, бо вона виходила обережно.

— Обережніше за тебе, так. Принаймні з системи утримання. Знайти шлях через почуттєві інтерфейси й бар’єри до моєї голови було б значно важче. Але коли б вона мала час і була досить рішуча…

— Ох, вона точно досить рішуча. Ти ж знаєш, ким вона себе називає, так?

Короткий кивок.

— Вона мені розповіла. Коли ми обидві ховалися тут від Гарланівських слідчих. Але здається, що я вже знала це. Вона почала мені снитися.

— Як ти думаєш, вона справді Надя Макіта?

Сильва відпила напою.

— Важко придумати, як таке було б можливо.

— Але ти все одно дозволиш їй керувати в осяжному майбутньому? Не знаючи, хто чи що вона?

Знову знизала плечима.

— Здебільшого я роблю висновки з дій. Вона ніби добре дає собі раду.

— Заради сраки, Сильво, та вона ж легко може бути вірусом.

— Так, а з того, що я читала в школі, Квеллкриста Сокольнича теж могла бути вірусом. Хіба не так за часів Виселення називали квеллізм? «Вірусна отрута в тілі суспільства»?

— Я говорю не про політичну метафору, Сильво.

— Я теж, — вона перехилила склянку, знову її спорожнила. — Слухай, Мікі, я не активістка і не воячка. Я чистий інфопацюк. Віймінти й код — оце для мене. Висади мене на Новому Хоккайдо з командою, і ніхто зі мною не зрівняється. Але ми зараз не там, і ми обоє знаємо, що на Драву я повернуся нескоро. Тож у теперішньому кліматі я думаю, що дам дорогу цій Наді. Ким або чим би вона насправді не була, її шанси пройти цими водами значно вищі за мої.

Вона сиділа й дивилася, як набирається нова склянка. Я похитав головою.

— Це не схоже на тебе, Сильво.

— Схоже, — раптом мовила вона грубим тоном. — Мої друзі або померли, або ще гірше, Мікі. Вся поліція планети плюс якудза Міллспорта шукають мене, щоб відправити тим само маршрутом. Тому не розказуй, що на мене схоже, а що ні. Ти не знаєш, що зі мною стається за таких обставин, тому що ти цього, трясця, не бачив. Навіть я не знаю, що зі мною стається за таких розпадлючих обставин.

— Так, і замість дізнатися, ти сидітимеш тут у якомусь зречницькому сні про малу дівчинку, що колись росла у твоїх батьків. Сидітимеш тут і гратимешся зі своїм кишеньковим світом, сподіваючись, що хтось іззовні подбає про твої справи замість тебе.

Вона нічого не сказала, а лиш підняла налиту склянку в моєму напрямку. Я відчув, як раптова, давлюча хвиля сорому накрила мене.

— Мені шкода, що я таке сказав.

— І правильно. Не хочеш пережити те, що вони зробили з Орром і рештою? Бо в мене тут усе записано.

— Сильво, ти не…

— Вони важко померли, Мікі. Кожного з них переламало і знищило. Наприкінці Кійока кричала, як мала дитина, щоб я прийшла і забрала її. Хочеш увімкнутися в цей спогад і поносити трохи в собі, як доводиться носити його мені?

Я здригнувся, і дрож ніби розійшлася по всьому конструкту. Низьке холодне гудіння повисло в повітрі навколо.

— Ні.

Опісля ми довго сиділи мовчки. Клієнти «Токійської ворони» підходили й тинялися навколо, наче примари.

Згодом вона махнула рукою кудись угору.

— Знаєш, здобувачі вірять, що це — єдине справжнє існування. Що все зовні — це ілюзія, гра тіней, створена богами пращурів, щоб заколихувати нас, поки ми не будемо готові виточити собі власну реальність і завантажитися в неї. Дуже заспокійливо, хіба ні?

— Якщо піддатися, мабуть.

— Ти назвав її вірусом, — замислено сказала вона. — Як на вірус, вона тут дуже успішна. Проникла в мої системи, ніби була для них створена. Може, вона матиме такий само успіх і в грі тіней назовні.

Я заплющив очі. Притис руку до чола.

— Щось не так, Мікі?

— Будь ласка, скажи, що це щойно була метафора. Я не думаю, що можу зараз витримати ще одне навернення в цю віру.

— Гей, коли тобі не до душі така балачка, то можеш підняти сраку і здриснути геть, хіба ні?

Раптова крига в її голосі перенесла мене на Нове Хоко, до нескінченної тамтешньої гризні серед списантів. Непрохана усмішка на ці спогади розтягнула куточки моїх губ. Я розплющив очі й знову глянув на неї. Поклав обидві руки долонями на шинквас, зітхнув і дав усмішці проступити назовні чіткіше.

— Я прийшов тебе визволити, Сильво.

— Знаю, — вона поклала руку на мою. — Але мені тут добре.

— Я сказав Ласові, що подбаю про тебе.

— То подбай про неї. Так і я буду в безпеці.

Я повагався, намагаючись правильно сформулювати.

— Гадаю, що вона може бути якоюсь зброєю, Сильво.

— Як і всі ми? То й що?

Я оглянув бар і його метушливих сірих привидів. Прислухався до переплетеного бурмотіння.

— Ти справді хочеш саме цього?

— На цю хвилину, Мікі, це все, що я можу витримати.

Мій напій так і простояв на шинквасі весь цей час. Я підвівся. Взяв його.

— Тоді мені краще вертатися.

— Аякже. Я проведу тебе.

Віскі дешево й жорстко поперло вниз вогнем. Я такого не чекав.

Вона провела мене на пристань. Тут уже займався холодний блідо-сірий світанок, але людей, ані прискорених, ані звичайних, у тому безжальному світлі не було. Станція тральщиків стояла замкнена й покинута, причали й океан поза ними були порожні. Усе мало відкритий, оголений вигляд, і море Андраші кидалося на сваї й плескалося об них із похмурою силою. Дивлячись на північ, можна було відчути, як там, у схожій, відлюдькуватій тиші, сховалася за горизонтом Драва.

Ми стояли під краном, де вперше зустрілися, і мене доволі відчутно вдарило відчуття, що зараз я бачу її востаннє.

— Питання можна?

Вона дивилася в море.

— Аякже.

— Твій агент-захисник угорі каже, що вона впізнала декого в системі утримання. Григорій Іші. Тобі це ім’я якось дзенькає?

Легенько насупилася.

— Так, начебто звучить знайомо. Але не можу сказати, де я чула про нього раніше. І не знаю, яким би то чином ЦЛ-особистість могла б туди потрапити.

— І то правда.

— А вона сказала, що то Григорій?

— Ні. Вона сказала, що там унизу є дещо, що звучить, як він. Але коли ти посунулася після виносу скорпіогармати, коли вже оклигувала після того в Драві, ти сказала, що воно тебе знає, що щось тебе знає. Як старий друг.

Сильва знизала плечима. Більшою частиною свідомості вона продовжувала стежити за північним горизонтом.

— Віймінти могли це розвинути в собі. Може, вірус запускає механізм упізнавання в людському мозку і змушує думати, буцім ти бачиш чи чуєш щось знайоме. Кожен, кого він уразить, призначив би йому відповідний образ.

— Звучить не надто вірогідно. Віймінти ж останнім часом не мали багато контактів із людьми, щоб таке напрацювати. Мечек поки що пробув при владі скільки, три роки?

— Чотири, — слабка усмішка. — Мікі, віймінти створені вбивати людей. Це їхнє початкове призначення, і йому вже триста років. Не можна сказати, чи не прожила якась вірусна система, запрограмована на таку стратегію, так довго і чи не вдосконалилася трохи за цей час.

— Ти колись зустрічала щось схоже?

— Ні. Але це не означає, що його не буває в широкому світі.

— Або тут.

— Або тут, — погодилася вона. Їй хотілося, щоб я пішов.

— А ще це може бути інша бомба за особистісною оболонкою.

— Може.

— Так, — я глянув на неї ще раз. — То як мені вибратися звідси?

— Кран, — вона на мить повернулася. Очі перебігли з півночі до мене і зустрілися з моїми. Вона кивнула вгору, де сталева драбина зникала в перехрещених металевих балках конструкції. — Просто дерися вгору.

Чудово.

— Бережися, Сильво.

— Берегтимуся.

Вона чмокнула мене в губи. Я кивнув, плеснув її по плечу і відійшов на кілька кроків. Тоді повернувся до драбини, поклав долоні на холодні металеві щаблі й поліз угору.

Драбина здавалася доволі міцною. Принаймні дертися нею було набагато приємніше, ніж висіти на обліпленому лисокрилами морському кряжі чи тинятися нетрями марсіянської архітектури.

Я вже заліз угору балками на кількадесят метрів, коли до мене долетів її голос.

— Гей, Мікі!

Я глянув униз. Вона стояла біля підніжжя драбини й дивилася вгору. Стулила долоні коло рота рупором. Я обережно розтиснув одну руку й помахав їй.

— Що?

— Я згадала. Григорій Іші. Ми вчили про нього в школі.

— Що ви про нього вчили?

Вона розвела руки.

— Пробач, я не знаю. Хто взагалі пам’ятає таке лайно?

— Точно.

— Чого б тобі не спитати у неї?

Хороше запитання. Посланська обережність була очевидною відповіддю. Але вперта недовіра наступала їй на п’яти. Відмова. Я не куплюся на славне повернення Квелли за зниженими цінами, які начебто влаштовували Кої з «Жучками».

— Може й спитаю.

— Ну, — рука піднялася у прощальному жесті. — Очі на сканери, Мікі. Лізь далі, не дивися вниз.

— Добре, — прогукав я вниз. — Ти теж, Сильво.

Я поліз. Станція тральщиків зменшилася до пропорцій дитячої іграшки. Море набуло текстури кованого сірого металу, привареного до похилого обрію. Сильва була цяткою, що дивилася на північ, а тоді зменшилася так, що я не міг її розрізнити. Або її взагалі вже там не було. Балки навколо втратили будь-яку подобу частини крана. Холодне вранішнє світло потемнішало до палахкотливого срібного сяйва, яке танцювало фігурками на металі, що були до сказу знайомими. Здавалося, що я геть не втомлююся.

Я перестав дивитися вниз.

Розділ сороковий

— Ну? — нарешті спитала вона.

Я визирнув із вікна на пляж Вчира і сонячний блиск на хвилях. І пляж, і вода помалу наповнювалися крихітними людськими фігурками, що вирішили насолодитися погодою. Офіси «Дзуринда-Туджман» були вищою мірою захищені від зовнішнього середовища, але все одно ми майже відчували, як наростає спека, майже чули чимдалі голосніший лемент і гомін туризму, що йшов з нею рука об руку. Я не говорив ні з ким відколи вийшов із конструкта.

— Ти казала правду, — я наділив жінку, що носила тіло Сильви Ошіми, косим поглядом, а тоді знову подивився на море. Похмілля повернулося ледь не сильнішим, ніж було. — Вона не бажає виходити. Ховається в якомусь зречницькому лайні часів дитинства, щоб упоратися з горем, і каже, що залишиться там.

— Дякую.

— Ага, — я дав вікну спокій і розвернувся до Трес і Відаури. — Ми тут упоралися.

По дорозі до глісера ніхто не говорив. Ми пропхалися крізь барвисто вбраний натовп, мовчки пробиваючись проти течії. Багато разів прохід нам звільняли наші обличчя — це було видно з міміки тих, хто квапливо відступав убік. Але під теплим сонечком та з самим купанням у голові мало хто рухався бодай з поверхневим рівнем уважності. Сьєрра Трес скривилася, коли її ногу зачепили крикливо забарвленими пластиковими пляжними прибамбасами, які хтось незграбно ніс, але чи то ліки, чи то самовладання утримали її від звуків і слів, які могли виникнути з болю. Нікому не хотілося розігрувати пам’ятної сцени. Тільки одного разу Сьєрра повернула голову глянути на когось особливо криворукого, і він практично втік од неї.

Агов, народ, — пробігла в моїй голові кисла думка. — Хіба ви вже не впізнаєте своїх політичних героїв? Ми йдемо звільнити вас усіх.

Пілот, що залишився на «Сонячних причалах», лежав на похилому борті глісера і вбирав сонце, як і всі довкола. Коли ми піднялися на борт, він сів і заблимав на нас.

— Швидко ви. Хочете повертатися?

Сьєрра Трес демонстративно озирнула яскравий пластик, що виднів довкола, скільки сягало око.

— А ти бачиш якісь причини затриматися?

— Гей, тут не так погано. Часом я приводжу сюди малих, вони добре розважаються. Тут збирається хороший народ, не такий, як ті гімнюки з задертими носами на південній частині. А, точно. Дядьку? Приятелю Рада?

Я здивовано глянув на нього.

— Що?

— Дехто питав про тебе.

Я зупинився. Прохолодне покривало посланської готовності, збризкане терапевтичною дозою радісного очікування. Похмілля відступило на виселок свідомості.

— Чого хотіли?

— Не сказали. Навіть не знають тебе на ім’я. Але описали доволі впевнено. То був священник, із тих північних диваків. Знаєш, такі з бородами та іншим лайном.

Я кивнув, а очікування роздмухалося до теплих, полохких вогників.

— І що ти йому сказав?

— Щоб заліз у сраку. У мене жінка з Шафрана, вона розповідала про те лайно, що вони його там заварюють. Я б цих гімнюків примотував до травосушки живим дротом, щойно забачивши.

— Він був молодий чи старий?

— Ой, молодий. І поводився так, що куди твоє діло.

В голові спливли слова Вірджинії Відаури. Благословенні одинокі вбивці проти намічених невірних.

Ну, не можна сказати, що ти цього не чекав.

Відаура підійшла й поклала долоню мені на руку.

— Таку…

— Повертайся з рештою, — тихо сказав я. — Я про це подбаю.

— Таку, нам треба…

Я усміхнувся до неї.

— Гарна спроба. Але я вам, народ, не дуже тепер і потрібен. І щойно у віртуальності я звільнився від останнього зобов’язання, яке мав. У мене тепер немає важливіших справ.

Вона пильно дивилася на мене.

— Все буде гаразд, — сказав я їй. — Вирву йому горянку й зразу повернуся.

Вона похитала головою.

— Ти й справді тільки цього й хочеш?

Слова дзенькнули, повторивши в реальності моє питання до Сильви, поставлене у віртуальних глибинах. Я роздратовано відмахнувся.

— А що ще я можу робити? Битися за славні ідеї квеллізму? Аякже. Битися за стабільність і процвітання Протекторату? Я робив і те, і друге, Вірджиніє. І ти робила і те, і друге — і ти знаєш правду не згірше за мене. Це просто лайно на прутику. Невинних свідків розносить на шматки, кров і крики розлітаються навколо, і все це заради якогось смердючого пізнішого політичного компромісу. Мета інших людей, Вірджиніє, мені до всирачки набридла.

— А що натомість? Це? Продовження бездумних убивств?

Я знизав плечима.

— Бездумні убивства — це те, в чому я розбираюся. Те, що в мене добре виходить. Так, як ти мене навчила, Вірджиніє.

Її ніби по обличчю ляснули. Вона смикнулася. Сьєрра Трес і пілот зацікавлено дивилися. Я помітив, що жінка, яка називала себе Квеллою, спустилася в салон.

— Ми обоє пішли з Корпусу, — нарешті сказала Відаура. — Цілими. Мудрішими. А тепер ти хочеш просто вимкнути решту свого життя, як драний ліхтарик? Навіки зануритися у цикл помсти?

Я закликав усмішку.

— Мені добряче перепало впродовж понад ста років життя, Вірджиніє. Я за ним не сумуватиму.

— Але це нічого не вирішує, — вона раптом зірвалася на крик. — Це не поверне Сару. Ти робитимеш своє, а її все одно не буде. Ти вже вбивав і катував тих, хто там був. Тобі від цього ставало бодай трошки легше?

— Народ починає дивитися, — мовив я.

— Мені це до сраки. Скажи мені. Тобі від цього ставало легше?

Посланці брешуть найкраще за всіх. Але не собі й не одне одному.

— Тільки на той час, поки я їх убиваю.

Вона похмуро кивнула.

— Правильно. І ти знаєш, що воно таке, Таку. Ми обоє знаємо. Не можна сказати, що такого раніше не бувало. Пам’ятаєш Чеба Олівейру? Нільса Райта? Це патологія, Таку. Безконтроль. Це залежність, і вона тебе врешті-решт із’їсть.

— Може й так, — я нахилився ближче, силкуючись утримати кришку на казані своєї раптової злості. — Але тим часом вона не убиватиме п’ятнадцятирічних дівчат. Вона не бомбитиме міста і не вирізатиме населення. Вона не включиться у Виселення чи Адорасьйонську кампанію. На відміну від твоїх дружків-серферів, на відміну від вашої найліпшої подруги, що пішла вниз до салону, я ні від кого не прошу пожертви.

Вона обдала мене крижаним поглядом, а тоді кивнула, ніби раптом упевнившись у такому, в правдивість чого не хотіла вірити.

І мовчки відвернулась.

Глісер боком відійшов від причалу, розвернувся на п’ятачку болотистої води й помчав на захід. Ніхто не залишився на палубі, щоб помахати рукою. Крапельки від хвостового пропелера бризнули мені в обличчя. Я подивився, як глісер зменшується до цятки на обрії й затихає до тихого підвивання, а тоді подався шукати жерця.

Благословенні одинокі вбивці.

Я кілька разів стояв проти них на Шарії. Накручені до психозу релігійні маніяки в мученицьких чохлах «Десниці Божої», яких відокремили від основної групи вояків, дали зазирнути у віртуальний рай, який чекав на них після смерті, а тоді послали проникнути на опорні бази Протекторату. Як і весь шарійський опір узагалі, вони були не надто вигадливі — що врешті їх і згубило, коли вони зустрілися з посланцями — але ніякими слабаками вони теж не були. На той час, як ми забили останнього, всі до здорової міри заповажали їхню хоробрість і витривалість у битві.

На противагу їм, Лицарі Нового Одкровення були легкими мішенями. У них багато ентузіазму, але коротка історія. Самоствердження їхньої віри стояло на стандартних релігійних стовпах підбурення юрби й мізогінії, але поки що здавалося, що або не минуло досить часу, або ще не назріла потреба у появі особливого войовничого класу жерців. Вони були аматорами.

Поки що.

Я почав із найдешевших готелів у порту на бік Обширу. Мені здавалося майже гарантованим, що жрець вистежив мене до візиту до «Дзуринди-Туджмана» перед тим, як ми попрямували на Міллспорт. А коли слід охолонув, він просто пересидів увесь цей час. Терплячість — засаднича чеснота убивць — треба знати, коли робити хід, але також треба бути готовим почекати. Наймачі або зрозуміють це, або їх можна змусити. Треба чекати й розкинути тенета. Слід приділити увагу щоденним подорожам на «Сонячні причали», щоб ретельно роздивитися транспорт, особливо якийсь незвичайний. Такий як непримітний матовий піратський глісер поміж роздутими туристичними кораблями, які зазвичай стоять біля причалів. Єдине, що не пасувало до слідчого портрету найманого профі, було те, як він підійшов до пілота, тож я списав це на вкорінене у вірі невігластво.

Легкий настирний сморід гнилої бела-трави, так-сяк доглянуті фасади й дратівливий персонал. Вузькі вулички, посічені похилими променями гарячого сонця. Вологі, закидані мотлохом закутки, що просихали тільки в близькі до полудня години. Безцільне сновигання туристів, жалюгідно втомлених бюджетними спробами літнього відпочинку. Я ходив крізь усе це й намагався дати посланському чуттю попрацювати, намагався придушити головний біль і ненависть, що рвалася назовні, прагнучи звільнитися.

Я знайшов його задовго до вечора.

Узяти його слід було неважко. Кошут і досі здебільшого обходила чума Нового Одкровення, і люди помічали їх так само, як помічали міллспортський акцент в «Ватанабе». Я скрізь ставив ті самі прості питання. Фальшивий серферський жаргон, насичений легко повторюваними уривками розмов, що я їх наслухався за минулі кілька тижнів, пропускали мене в коло довіри достатньої кількості трударів низької кваліфікації, щоб простежити появи цього жерця на публіці. Розважливо додана приправа з кредитних чипів малих номіналів і певна кількість холодноокого залякування зробили решту. На той час як спека в полуденному повітрі почала помалу спадати, я стояв у тісному вестибюлі хостелу, комбінованого з прокатом човнів і дощок, під назвою «Палац на хвилях». Страшенно недоречним було те, що він стояв над ледачими водами Обширу на прадавніх стовпах дзеркальної деревини, і сморід гнилої бела-трави долинав крізь підлогу.

— Аякже, він заселився десь із тиждень тому, — підказала дівчина на реєстрації, вкладаючи купу добряче потяганих серферських дощок у тримачі під однією зі стін. — Я очікувала хтозна-якого клопоту, з моєю дівчачою статтю та таким-от одягом, розумієш. Але він ніби й не кліпнув на це.

— Справді?

— Так. А рухається він так, ніби зна, як тримати рівновагу, розумієш? Я навіть подумала, що він теж уміє кататися. — Вона засміялася безтурботним підлітковим сміхом. — Сказитися, га? Але, мабуть, у них там теж є серфери, так?

— Серфери є скрізь, — погодився я.

— То ти хочеш із ним побалакати? Чи залишити повідомлення?

— Ну, — я глянув на полички для повідомлень позаду столу реєстраторки. — Насправді я маю дещо йому залишити, якщо можна. Сюрприз.

Це припало їй до вподоби. Вона усміхнулася й звелася на ноги.

— Аякже, звісно, що можна.

Вона залишила дошки й зайшла за стіл. Я поліз до кишені, знайшов запасний зарядник для «Рапсодії», і видобув його звідти.

— Ось воно.

Вона з цікавістю взяла малий чорний пристрій в руку.

— І це все? Не хочеш надряпати записку чи щось таке?

— Ні, годі й цього. Він зрозуміє. Просто перекажи, що я сьогодні прийду знову.

— Гаразд, коли так, — вона весело знизала плечима й розвернулася до поличок. Я подивився, як вона засовує зарядник у пилюку на поличці 74.

— Знаєш, — сказав я з удаваною раптовістю. — А я можу винайняти номер?

Вона здивовано розвернулася.

— Ну, гм, так, чого ж…

— Тільки на сьогодні. Просто так буде логічніше, ніж шукати місце десь іще, а тоді повертатися сюди.

— Аякже, без проблем, — вона потицяла в екран на столі, оглянула його хвильку і знову всміхнулася до мене. — Якщо хочеш, то я можу заселити тебе на одне з ним крило. Не в сусідній номер, звісно, бо він зайнятий, але за кілька номерів, там вільно.

— Це дуже добре, — сказав я. — Тоді знаєш що, просто скажи йому, що я тут, назви йому мій номер кімнати, нехай приходить. А коли так, то можеш віддати мені ту штукенцію?

Її чоло захвилювалося від такої повені змін. Вона з сумнівом узяла зарядник «Рапсодії».

— То вже не треба йому це передавати?

— Уже ні, дякую, — всміхнувся я. — Гадаю, краще віддати самому, напряму. Так сюрприз буде приємніший.

Нагорі були старомодні двері на завісах. Я вломився в номер 74, використавши не більше навичок, ніж мав, коли був шістнадцятирічним вуличним биком, що виносив добро з дешевих складів із припасами для пірнання.

Номер був тісний і типовий. Капсульна ванна, змінний сітчастий гамак, який економив простір і прання, вбудовані в стіни шухляди й невеликі пластикові стіл зі стільцем. Вікно змінної прозорості було незграбно приєднане до системи клімат-контролю — жрець залишив його наполовину затемненим. Я пошукав місця, в якому можна сховатися у півтемряві, і за браком інших альтернатив знайшов його в капсулі. Гострий запах недавнього антибактеріального розпилення щипнув носа, коли я увійшов — цикл очищення мусив щойно закінчитися. Я знизав плечима, почав дихати ротом і пошукав у шафках знеболювального, щоб угамувати бурхливі хвилі похмілля. В одній із них я знайшов пластинку типового туристичного засобу від головного болю.

Я ковтнув кілька пігулок всуху й сів чекати на опущену кришку унітаза.

Щось не так, застерігало мене посланське чуття. Щось не збігається.

Може, він не той, ким ти його вважаєш.

Ага, точно — він прийшов вести перемовини, говорити з тобою. Бог переконав його змінити думку.

Релігія — це просто політика з вищими ставками, Таку. Ти ж знаєш, ти бачив, як це відбувалося на Шарїї. Нема жодної причини думати, що цей народ не здатен на таке, коли настає вирішальна мить.

Ці люди — вівці. Вони роблять усе, що кажуть їхні святі отці.

У моїх думках промайнула Сара. Від глибини люті на мить світ захитався перед очима. Я втисячне уявив собі ту саму сцену, і мені зашуміло у вухах, ніби десь гукала далека юрба.

Я витяг «Теббіт» і провів поглядом уздовж тьмяного темного леза.

Повільно, разом із нормальним зором, до мене повернувся посланський спокій. Я знову вмостився у капсулі й дав собі охолонути й зосередитися на меті. Я пригадав уривки слів Вірджинії Відаури.

Зброя — твоє продовження, а вбивця і руйнівник — ти.

Убивай швидко й забирайся.

Це не поверне Сару. Ти робитимеш своє, а її все одно не буде.

Я трохи насупився через останнє. Недобре, коли ідоли, що будували твій світогляд, починають виявляти таку непослідовність. Коли ти розумієш, що вони такі самісінькі люди, як і ти.

Двері стукнули й почали прочинятися.

Думки зникли, як обривки у вихорі пробудженої сили. Я вийшов із капсули, обійшов двері й став із ножем в руці, готовий викинути руку й пирнути.

Він був не такий, як я уявляв. Пілот глісера і дівчина внизу обоє зауважили його пластику, і я теж побачив її, коли він розвернувся на тихенькі звуки мого одягу й переміщення повітря у вузькій кімнаті. Але він був стрункий і легенький, голений череп тонкокостий, а борода — ідіотський неприший кобилі хвіст на тонких рисах.

— Ти шукав мене, святий чоловіче?

На мить ми зустрілися поглядами, і ніж у моїй руці затремтів ніби сам собою.

Тоді він підняв руку й потягнув за бороду, котра відірвалася зі коротким статичним тріском.

— Аякже, Мікі, — втомлено сказала Ядвіга. — Ганялася за тобою майже місяць.

Розділ сорок перший

— Ти ж маєш бути мертва.

— Ага, не менш як двічі. — Яда насупилася й колупнула замінник бороди, який тримала в руках. Ми сиділи разом за дешевим пластиковим столом, не дивлячись одне на одного. — І це, мабуть, єдина причина, з якої я тут. Мене не шукали, коли прийшли по решту.

Коли вона це сказала, я знову побачив Драву, вихори снігу в нічній чорноті, мерзлі сузір’я вогнів табору й випадкові постаті між будинками, що шукали прихистку від негоди. Вони прийшли наступного вечора, без попередження. Було неясно, чи Курумаю купили, залякали вищим командуванням чи просто вбили. Піджививши Антонів чільницький софт до можливого максимуму, Ковач і його команда знайшли Сильвину групу за мережевим підписом. Вони винесли двері й зажадали, щоб усі здалися.

Вочевидь, ніхто й не подумав.

— Я бачила, як Орр когось поклав, — продовжувала Яда, механічно переказуючи власні спогади. — Тільки спалахнуло. Він кричав, щоб усі виходили. Я несла вечерю з бару. Я навіть не…

Вона замовкла.

— Все гаразд, — сказав я.

— Який тут у сраці гаразд, Мікі? Я втекла.

— А якби не втекла, то вмерла б. По-справжньому.

— Я чула, як кричала Кійока. — Вона ковтнула грудку в горлі. — Я знала, що вже запізно, але я…

Я не дав їй зависнути на цьому.

— Тебе хтось бачив?

Ствердно кивнула.

— Обмінялася пострілами з кількома, коли перебігала до гаражів. Здавалося, що ті гімнюки скрізь. Але вони не пішли за мною. Гадаю, вони подумали, що я просто задерикуватий перехожий. — Вона показала на свій ейшундівський чохол. — Не залишає слідів, коли шукаєш у мережі. Поки це залежало від того гімнидла Антона, я була невидима.

Вона взяла одного з «Дракулів», увімкнула й погнала, зіскочивши з берега просто на воду.

— Трохи не полаялася з автосубмаринами, що пильнують гирло, — сказала вона й невесело хихотнула. — Виводити транспорт на воду без дозволу заборонено. Але чисті мітки врешті допомогли.

І далі в море Андраші.

Я механічно кивнув, що було прямою протилежністю мого майже приголомшення. Вона проїхала на жучку без відпочинку майже тисячу кілометрів аж до Текітомури, де тихенько пристала вночі в бухті на схід від міста.

Вона тільки плечима смикнула.

— Я мала воду і їжу в сідельних сумках. Мет не давав спати. На «Дракулі» була навігація Нухановича. Головне, про що я турбувалася — триматися досить низько над водою, щоб здаватися човном, а не літальним апаратом, щоб не накликати ангельського вогню.

— А як ти мене знайшла?

— Ото вже дивне лайно трапилося, — вперше в її голосі розпустилося щось інше, аніж утома й гірка лють. — Я продала жучка заради швидкої готівки біля пристані Соробан, а тоді повернулася до Компчо. Відходила після мету. І якось наче вловила твій запах чи що. Було схоже на запах такого старого родинного гамака, що я його з дитинства пам’ятаю. Тому я просто пішла на нього, як я сказала, відходячи від мету, просто на автопілоті. І побачила тебе в порту, ти піднімався на борт якогось лайняного вантажника. «Гайдуча донька».

Я знову кивнув, цього разу з раптовим усвідомленням того, які великі тут зійшлися шматки пазла. Врешті-решт, ми були близнюками. Сусідніми пагонами давно всохлого родинного дерева «Ейшундо».

— То ти поїхала зайцем. Це ти намагалася залізти до трюму, коли налетів шторм.

Вона скривилася.

— Ага, тинятися палубами добре тільки поки сонце світить, але надійде паскудна погода, і хочеться вже геть іншого. Мала здогадатися, що там буде до сраки сигналізацій. Всього лиш всрана олія сіткомедузи, а охороняють її так, що можна подумати, буцім там тіла від «Хумало» везуть.

— І ти вкрала їжу з загального запасу на другий день.

— Слухай, на твоїй посудині вже горіли відхідні вогні, коли я побачила, як ти на неї сідаєш. Вона рушила менш ніж за годину. Мені не лишилося часу запастися продуктами. Я добу просиділа без їжі, поки не впевнилася, що ти не сходиш в Еркезеші, а залишаєшся на довшу мандрівку. Я зголодніла до всирачки.

— Знаєш, там через це мало не побилися. Один твій колега зі списантів хотів дати декому по маківці за крадіжку.

— Ага, я чула їх. Драні недопалки. — Її голос набув якоїсь автоматичної неприязні, ніби передаючи загальну думку щодо давнього питання. — Такі сумнопикі невдахи приносять професії погану славу.

— Тож ти пройшла за мною через Новопешт і Обшир.

Ще одна невесела усмішка.

— Це мої краї, Мікі. Крім того, той глісер, що ви взяли, залишив такий слід в супі, що я могла би пройти за вами з пов’язкою на очах. Чувак, якого я найняла, побачив на локаторі, що ви пішли до Кем-Пойнта. Я була там надвечір, але ти вже зник.

— Ага. А якого ж ти біса не постукала до мене в каюту, коли мала нагоду на «Гайдучій доньці»?

Вона сердито зиркнула.

— Бо я тобі не довіряла — як тобі таке?

— Гаразд.

— І коли ми вже про це заговорили, то як тобі те, що я й досі тобі не довіряю? Як ти поясниш, що ти в біса зробив із Сильвою?

Я зітхнув.

— Випити нема?

— Розказуй. Це ти вломився до мене в кімнату.

Щось у мені ворухнулося, і я раптом зрозумів, який радий знову її зустріти. Я не зміг розібратися, чи це був біологічний зв’язок чохлів «Ейшундо», пам’ять про іронічно-братерську гризню на Новому Хоко чи просто переміна після Бразилових раптом страшно серйозних новопробуджених революціонерів.

Я глянув на неї, і то для мене був наче свіжий бриз із моря Андраші.

— Я радий тебе бачити, Ядо.

— Так, я теж, — визнала вона.

Коли я їй усе виклав, надворі вже смеркло. Яда підвелася просунулася повз мене у вузькому місці й стала перед вікном змінної прозорості, щоб виглянути назовні. Вуличні світло тьмяно розсіювалося в затемненому склі. Звідти до линули підвищені голоси якоїсь п’яної сварки.

— Ти впевнений, що говорив саме з нею?

— Цілком. Я не думаю, що ця Надя, ким або чим би вон не була, могла б керувати чільницьким софтом. І точно не настільки добре, щоб підтримувати таку цілісну ілюзію.

Яда кивнула.

— Так, рано чи пізно зречницьке лайно мало наздогнати Сильву. Ті гімнюки насідають на тебе змалку, і цього важко позбутися. А що з цією Надею? Ти справді вважаєш, що вона міна в особистісній оболонці? Бо мушу тобі сказати, Мікі, що за майже три десятки років, що я нишпорила на Новому Хоко, я ніколи не бачила й не чула про інфоміну, яка б несла стільки подробиць і глибини.

Я повагався, краєчком натхненної посланської уважності намагаючись знайти суть у такому грубому носії як слова.

— Не знаю. Мені здається, що вона, не знаю, якийсь вид вузькоспрямованої зброї. Усе вказує на те, що Сильва заразилася в Нечищеному. Ти ж була з нею в Іямонському каньйоні, так?

— Так. Вона вимкнулася під час бою. І після того хворіла кілька тижнів. Орр намагався вдавати, що то просто недужість після місії, але всі розуміли, що то було інше.

— А перед тим усе було гаразд?

— Ну, вона була чільницею, на такій роботі справи тяжіють до протилежного. Але оте бурмотіння, втрати тями, прибуття на місця, на яких уже хтось відпрацював — так, це все пост-Іямонське.

— Місця, де хтось уже відпрацював?

— Та ти ж знаєш, — у відображенні на склі її обличчя освітилося роздратуванням, як сірниковим спалахом, а тоді раптом затухло. — А ні, якщо подумати, то не знаєш. При тобі такого не траплялося.

— Чого?

— Ой, кілька разів ми насувалися на точки активності віймінтів, а на той час, як добиралися туди, все вже закінчувалося. Скидалося на те, що вони билися.

Дещо з моєї першої зустрічі з Курамаєю проступило різкіше. Сильва підлещувалася, а командир табору незворушно відповідав.

Ошіма-сан, минулого разу, коли я випустив вас поперед розкладу, ви знехтували отримані обов’язки і зникли на півночі. Звідки мені знати, що ви не вчините так знову?

Шіґу, ти послав мене до купи брухту. Хтось устиг туди раніше, і нам вже нічого не залишилось. Я ж розповідала.

Так, коли ви нарешті знайшлися.

Ой, ну сам уяви. Як мені списати те, що вже до мене рознесли на друзки? Ми чухнули, бо там ані буруб’яха не лишилося.

Я насупився, коли ці нові шматочки повкладалися на свої місця. Легко й бездоганно, як драний пазл. Над моїми теоріями пролунав сигнал тривоги. Справа не була подібна ні на що з того, чим я почав її вважати.

— Сильва згадувала про таке, коли ми пішли отримувати призначення на зачистку. Курумая видав вам місію, а коли ви підійшли до призначеного місця, там не було нічого, крім уламків.

— Так, це воно. І той раз був не єдиний. Ми кілька разів натрапляли на такі сцени в Нечищеному.

— Ви ніколи не говорили про це при мені.

— Ну, знаєш, списанти, — Яда кисло скривилася до свого відображення у вікні. — Як на людей із повного головою довершених технологій, ми до всирачки марновірний народ. Кажуть, що некруто про таке балакати. До невдачі.

— Прояснімо трохи. Ці самовбивства віймінтів — вони теж усі траплялися після Іямона?

— Наскільки я пам’ятаю, так. То ти тепер розкажеш мені про свою теорію про направлену зброю?

Я похитав головою, перебираючи нову інформацію.

— Я не впевнений. Гадаю, вона була створена, щоб запустити ті убивчі для Гарланів гени. Не думаю, що Чорні бригади покинули свою зброю, і не думаю, що їх усіх вибили раніше, ніж вони встигли її запрограмувати. Гадаю, вони створили цю штуку як первинний пусковий механізм і сховали її в Новому Хоко, тобто це така особистісна оболонка із запрограмованим бажанням активувати зброю. Вона вважає себе Квеллкристою Сокольничого, тому що це її рушій. Але на цьому все — це просто її засіб пересування. Коли настав час запускати генетичне прокляття в людях, які ще навіть не народилися, коли все це придумалося, вона поводиться як геть інша людина, тому що врешті-решт для неї важлива тільки мета.

Яда знизала плечима.

— Хай там як, а це схоже на будь-кого з політичних лідерів, про яких я коли-небудь чула. Ну, про мету і засоби. Чому Квеллкриста Сокольнича має бути хоч якось краща за них?

— Ой, не знаю, — в мені заворушився дивний, неочікуваний опір її цинізму. Я глянув на свої долоні. — От дивишся на життя Квелли, і більшість із зробленого нею нібито витікає з її філософії. Навіть ця її копія, чи що воно таке, навіть вона не може припасувати те, що вона робить, до того, ким вона себе вважає. Не може розібратися з власними мотиваціями.

— То й що? Ласкаво просимо до людської раси.

В її словах почулася гіркота, від якої я підвів погляд. Яда стояла собі коло вікна й дивилася на відображення.

— Ти нічим не змогла б їм допомогти, — обережно сказав я.

Вона не подивилася на мене, не перевела очей.

— Може й не змогла б. Але я знаю, що відчула, і цього досить. Цей драний чохол змінив мене. Він виключив мене з кола…

— Що врятувало тобі життя.

Вона нетерпляче труснула поголеною головою.

— Я перестала відчувати решту, Мікі. Мене закрило від них. Навіть справи з Кі змінилися. За той останній місяць ми так і не відчули того, що було раніше.

— Так часто буває після перечохлення. Люди привчаються до…

— Та я знаю, — тоді вона відвернулася від власного відображення і глянула на мене. — Стосунки — це нелегко, над ними треба працювати. Ми обидві намагалися, сильніше ніж будь-коли. Сильніше ніж нам будь-коли доводилося. У цьому річ. Раніше нам не треба було намагатися. Іноді я текла, побачивши її лиш краєм ока. Нам обом вистачало одного дотику, одного погляду. А тоді все це зникло.

Я нічого не сказав. Іноді буває, що ти й не можеш сказати нічого корисного. Можна тільки слухати, чекати й дивитися, як із неї виходили слова. Сподіватися, що це очищує.

— Коли я почула, як вона кричить, — важко сказала Яда. — Мене це ніби не обходило. Було не досить важливим. Не настільки, щоб залишитися там і битися. У власному тілі я б залишилася і билася.

— Залишилася б і померла, ти хотіла сказати.

Недбало знизала плечима, ніби тамуючи сльози.

— Ядо, це лайно краб’яче. Це в тобі кричить відчуття провини, бо ти вижила. Ти так говориш, але вдіяти ти нічого не могла, сама ж знаєш.

Тоді вона глянула на мене — я побачив смужки тихих сліз і скривлене обличчя.

— Що ти про це в біса знаєш, Мікі? Це ж твоя падлюча версія зробила це. Ти ж довбаний винищувач, посланський недопалок. Ти ніколи не був списантом. Ти ніколи не належав до нас, ніколи не знав, як то воно — бути їхньою частиною. Яка то була близькість. Як почуваєшся, коли втрачаєш це.

Мої думки на мить скочили до Корпусу й Вірджинії Відаури. Лють після Інненіна. То було востаннє, коли я до чогось належав, і відтоді минуло більше сторіччя. Потому я відчував кольки того самого, свіжонарослу товариськість зі спільною метою — і кожного разу видирав її з корінням. Таке лайно доводить до смерті. До нього звикаєш.

— Ну, — сказав я з жорстокою невимушеністю. — Ти мене вистежила. Ти все знаєш. Що будеш із цим робити?

Вона витерла обличчя різкими рухами, майже ударами.

— Я хочу її побачити, — сказала вона.

Розділ сорок другий

Ми йшли до маленького, побитого життям глісера, що його Яда винайняла у Кем-Пойнті. Він стояв на орендній парковці біля хостела під жорстким світлом ліхтарів. Дівчина-реєстраторка, якій її роль у нашому успішному возз’єднанні, здається, принесла неабияку втіху, весело помахала рукою. Яда ввела коди на зсувному даху, сіла за кермо і на всіх парах помчала в Обшир. Коли вогники на Смузі відступили до обрію, вона знову зірвала бороду й передала мені кермо, а сама скинула одежу.

— О, а нащо було так вбиратися? — спитав я її. — Для чого?

Вона знизала плечима.

— Прикриття. Я думала, що мене шукає як мінімум якудза, і не знала, що там у тебе в голові, і на кого ти граєш. Тому перевдяглася. Куди б ти не пішов, здебільшого до бородатих ніхто не лізе.

— Справді?

— Так, навіть копи, — вона стягнула вохряного стихаря через голову. — Смішна штука, ця релігія. Ніхто не хоче балакати зі священником.

— Особливо таким, який може оголосити тебе ворогом Божим за стрижку.

— Ну, мабуть, через це також. Хай там як, я замовила в одній крамничці у Кем-Пойнті оцей костюмчик, сказала, що йду на пляжну вечірку. І знаєш, воно працює. До мене ніхто не говорить. Плюс, — з натренованою легкістю вона звільнилася від решти вбрання і тицьнула пальцем в осколкову зброю на віймінтів, закріплену під рукою, — так можна легко ховати зброю.

Я недовірливо похитав головою.

— Ти протягла цю драну пушку аж сюди? І що ти збиралася робити — розмазати мене нею по всьому Обширу?

Вона хмуро глянула на мене. Під ременями кобури виднілася її списантська футболка з написом «Обережно: бойова система з нештучним інтелектом».

— Може й збиралася, — сказала вона й пішла ховати своє маскування в іншому кутку крихітного салону.

Навігація Обширом уночі — справа не дуже весела, коли ведеш прокатний транспорт з локатором, який ніби видобули з дитячої іграшки. Ми з Ядою були з Новопешта, тож достатньо надивилися на рештки розбитих глісерів, отож не газували, йшли собі помаленьку. Хотей ще не зійшов, а наросла хмара затулила собою Дайкоку над обрієм, але це нам не допомагало. Комерційні маршрути для туристичного транспорту були позначені ілюмінієвими буями, що ген-ген простягалися у духмяну від трави ніч, але помочі з них було небагато. Шегешварова база розташовувалася далеко від стандартних маршрутів. За пів години буї зникли з виду, і ми залишилися самі під скупим мідним світлом Маріканона вгорі.

— Мирно тут, — сказала Яда, ніби вперше це усвідомивши.

Я буркнув і крутнув лівіше, коли фари глісера висвітили нам плетиво коріння цепеша попереду. Найдовші гілки гучно шкрябнули по металу. Яда скривилася.

— Може й треба було почекати до ранку.

Я знизав плечима.

— То повернімося, якщо хочеш.

— Ні, я думала…

Локатор пискнув.

Ми обоє глянули на панель, а тоді одне на одного. Помічена ціль знову пискнула, вже голосніше.

— Може, це вантажник із тюками, — припустив я.

— Може, — але коли вона дивилася, як сигнал набирає сили, в її обличчі з’явилася груба списантська неприязнь.

Я вимкнувся й почекав, поки глісер стишить ходу й зупиниться, зависнувши на тихеньких підйомних стабілізаторах. Запах трави пробивався всередину. Я підвівся і схилився на край розкритої панелі на даху. Із пахощами Обширу вітерець приніс наближення слабкого звуку двигунів.

Я пірнув до рубки.

— Ядо, про всяк випадок, мабуть, бери артилерію і йди до корми.

Вона кивнула й дала мені знак дати дорогу. Я відступив, і вона миттю вискочила на дах, а тоді звільнила осколковий бластер із павутинчастої кобури. Глянула вниз.

— Сигнал?

Я подумав хвильку, а тоді накрутив стабілізатори. Бурмотіння підйомної системи наросло до рівного ревіння, а тоді знову затухло.

— Отакий. Як почуєш його — стріляй у всіх, кого побачиш.

— Добре.

Вона потупотіла у хвостову частину по надбудовах. Я знову випростався й подивився, як вона моститься під прикриттям хвостової установки глісера, а тоді перемкнув увагу на мітку, що наближалася. Локатор працював на абсолютному мінімумі того, чого вимагали правила страхування, і не давав жодних подробиць, окрім того, що цятка на екрані рівномірно збільшувалася. Але за кілька хвилин мені це вже не було потрібно. Сухий обрис із кількома збройними баштами, що виріс над обрієм і попер на нас, так само міг мати відповідний ілюмінієвий напис на носі.

Пірат.

Хоч і дуже схожий на компактний океанський аероплав, пірат ішов без навігаційних вогнів. На поверхні Обширу він був довгий і низький, але укріплений грубою плитковою бронею і вогневими точками, привареними до оригінального проекту на замовлення. Я накрутив нейрохімічний зір і побачив неясні обриси, що рухалися в тьмяному червоному світлі за скляними панелями на носі, але біля гармат ніхто не ворушився. Коли судно повернуло до мене бортом, я побачив повздовжні подряпини на металі спідниці — пам’ять про численні абордажні пригоди.

На іншому кораблі ввімкнувся прожектор. Промінь проскочив мене, а тоді повернувся і затримався. Я підняв руку, прикриваючи очі. Нейрохімія видала мені кілька силуетів піратів у низькій бойовій рубці. Молодий чоловічий голос, натягнутий від спожитої хімії, пролетів над бульйонистою водою.

— Ти Ковач?

— Я Передчутливий. Чого треба?

Сухий недобрий регіт.

— Передчутливий. Ну, схоже, що так і є, чорт твою душу. Дивлюся я оце і думаю — ну точно, Передчутливий на всю голову.

— Я тебе спитав дещо.

— Чого мені треба. Я почув. Ну, чого мені треба… Спершу найважливіше — я хочу, щоб твоя сухоребра подружка на кормі розслабилася й опустила пукавку. Ми все одно бачимо її на інфрачервоному, і нам неважко перетворити її на корм для пантер віброгарматою, але ж ти тоді засмутишся, правда?

Я мовчав.

— Розумієш, засмученим ти мені користі не принесеш. Мені сказано дбати про твоє щастя, Ковачу. Привезти куди треба, але дбати про щастя. Тому твоя подружка опустить зброю — і я буду щасливий, не треба буде стрілянини й м’яса — і ти, щасливий, підеш зі мною — і мої наймачі будуть щасливі, вони мене не обділять — і я стану ще щасливіший. Знаєш, як це називається, Ковачу? Благословенне коло.

— Скажеш мені, на кого працюєш?

— Ну, звісно, я хотів би, але зрозумій, що я ніяк не можу. За угодою я не кажу про це ані слова, поки ти не сядеш до столу й не почнеться танок «ти мені, а я тобі». Тому боюся, тобі доведеться просто довіритися мені.

Або розлетітися на шматочки під бластерним вогнем.

Я зітхнув і обернувся до корми.

— Виходь, Ядо.

Спливло чимало часу, перш ніж вона виступила з тіні хвостової установки, тримаючи осколковий бластер при боці. Я ще не вимкнув нейрохімію і побачив з її лиця, що вона б радше билася.

— Отак воно краще, — весело гукнув пірат. — Отак ми вже всі друзі.

Розділ сорок третій

Його звали Владом Цепешом, і те ім’я, вочевидь, походило не від рослини, а від одного малопам’ятного героя народних легенд із доколоніальних часів. Він був довготелесий і блідий, і носив тіло, схоже на дешеву, молоду й бритоголову версію Джека Душа-Бразила, якби таку випустили на ринок на стадії прототипу. Щось мені підказувало, що тіло було його власним, першим чохлом, і в такому разі він не міг бути набагато старший за Ісу. На щоках видніли шрами від акне, яких він іноді торкався пальцями, а ще він тремтів від голови до ніг від перебору тетрамету. Він надто жваво жестикулював, забагато сміявся, а на якомусь ранішому етапі його молодого життя йому вирізали ділянки черепа на скронях і замінили їх ламаними вставками з фіолетово-чорного поліцемента у формі блискавок. Коли він рухався, вони блимали у тьмяному світлі на борту піратського судна, і якщо дивитися йому прямо в очі, надавали обличчю демонічної аури, що, безперечно, і було метою цього клопоту. Люди на містку навколо нього запопадливо відступили, даючи простір для його сіпаних амфетамінових рухів, а в їхніх очах читалася повага.

Якщо не брати до уваги радикальну хірургію, він так нагадував мені Шегешвара і мене в цьому віці, що аж боліло.

Судно, що доволі прогнозовано пишалося іменем «Паля», гнало на захід, владно підминаючи перешкоди, тож менш озброєним глісерам довелось би його обминати.

— Так треба, — коротко проінформував нас Влад, коли щось захрустіло під армованою спідницею. — Всі шукали тебе на Смузі, і то не надто успішно. Ха! Хай там як, ми витратили до всирачки багато часу, а моїм клієнтам, здається, не випало мати безлімітний хронометраж, якщо ти розумієш, про що я.

Про особи клієнтів він і надалі не зронив ані слівця, що, зважаючи на увесь той мет, було приголомшливим досягненням.

— Слухай, ми все одно скоро будемо там, — протріскотів він, смикаючи обличчям. — Нащо хвилюватися?

Принаймні тут він казав правду. Менш ніж за годину після того, як нас узяли на борт, «Паля» сповільнилася й обережно посунула бортом до занедбаних руїн тюкувальної станції посеред пустки. Радистка піратів запустила ряд шифрованих протоколів розпізнавання своїх, і той, хто сидів у руїнах, мав обладнання, що знало той шифр. Радистка глянула на нас і кивнула. Влад, очі якого мерехтіли від вогників на приладовій панелі, сипав довкола командами, наче лайкою. «Паля» трохи набрала бокової швидкості, вистрілила зачепними тросами у вічнобетонну сваю на пристані, і, смачно поціливши кілька разів, міцно пришвартувалася. Зелені вогні, випущений трап.

— Гаразд, ходімо, — він поквапив нас із містка і вигнав на повітря під почесною вартою з двох закинутих метом бугаїв, ще молодших і смиканіших за нього самого. Далі вниз по трапу у швидкому темпі і через пристань. Покинуті крани поросли мохом у місцях, де не врятувала антибактеріальна обробка, і скрізь валялися й стояли іржаві недобитки завмерлої машинерії, що так і чекали, кого б то шарпнути за необережно поставлену щиколотку чи висунуте плече. Ми пробралися через уламки й вийшли на фініш перед відчиненими дверима в підніжжі наглядової портової вежі з поляризованими вікнами. Брудні металеві сходи повели нас угору двома різнонаправленими прольотами, а сталева плита майданчика між ними бамкнула й тривожно захиталася, коли ми по ній протупали.

З кімнати нагорі лилося приглушене світло. Я неспокійно йшов в авангарді з Владом. Ніхто не намагався забрати нашу зброю, і всі Владові бійці були озброєні з жахливим браком продуманості, та однаково…

Я згадав мандрівку на борту «Ангельського сірника», і від усвідомлення того, що події летять надто швидко, щоб адекватно їх оцінювати, аж ледь смикнувся. Я увійшов до кімнати так, ніби збирався у ній битися.

А тоді все розсипалося.

— Здоров, Таку. Як воно ведеться у справі вендети?

Тодор Муракамі, стрункий і самопевний у костюмі-невидимці й бойовій куртці, з волоссям, знову підстриженим за військовим стандартом, стояв руки в боки й либився до мене. При його боці висів інтерфейсний «Калашников», а з лівого боку на грудях — бойовий ніж у перевернутих, щоб витягати зверху вниз, піхвах. На столі між нами були приглушена лампа Анжьє, портативна котушка й голокарта, що показувала східний край Трав’яного Обширу. Все, від озброєння до усмішки, смерділо посланською операцією.

— Не чекав такого, га? — додав він, коли я нічого не сказав. Він обійшов стіл і простягнув руку. Я подивився на неї, а тоді на його обличчя і не поворухнувся.

— Якого біса ти тут робиш, Тоде?

— Повіриш, якщо скажу, що я тут у доброчинній громадській справі? — він опустив руку і глянув через моє плече. — Владе, забери своїх друзяк і почекай внизу. І віймінта заберіть.

Я відчув, як позаду мене наїжачилася Яда.

— Вона залишиться, Тоде. Або так, або ніякої розмови не буде.

Він знизав плечима й кивнув моїм новим друзям-піратам.

— Як хочеш. Але якщо вона почує не те, що треба, я можу бути змушений убити її задля її ж безпеки.

То був посланський жарт, і мені було важко не повторити його усмішку. Я відчув дуже легеньке ностальгічне посмикування, подібне на те, яке зачепило мене, коли я вів Вірджинію Відауру до свого ліжка на Шегешваровій фермі. Те саме легке здивування від того, що я взяв і пішов від них.

— Це був жарт, — пояснив я для Яди, коли решта побряцала сходами вниз.

— Я здогадалася, — Яда обійшла мене, підійшла до вікна й визирнула на пришвартовану «Палю». — Ну, Мікі, Таку, Ковачу, чи хто ти там у біса такий, не хочеш познайомити мене зі своїм другом?

— А чого ж. Тоде, це Ядвіга. Як ти вже, вочевидь, знаєш, вона зі списантів. Ядо, це Тодор Муракамі, колега з, гм, давніх часів.

— Я посланець, — невимушено пояснив Муракамі.

Віддам їй належне — Яда навіть не кліпнула. Вона взяла простягнуту руку з трохи недовірливою усмішкою, а тоді притулилася до схиленого назовні вікна й склала руки.

Муракамі зрозумів натяк.

— Хочете знати, що робиться?

Я кивнув.

— Можна з цього почати.

— Гадаю, ти й сам можеш здогадатися.

— Гадаю, що ти можеш облишити ці вихиляси й просто сказати.

Він усміхнувся й торкнувся скроні вказівним пальцем.

— Вибач, сила звички. Гаразд, слухайте. Ось яка в мене проблема. Мої джерела повідомляють, що у вас тут набирає ходи революційних рух, і, можливо, достатньо серйозний, щоб розхитати корабель Перших родин.

— Твої джерела?

Знову усмішка. Не відступив ані на крок.

— Саме так. Мої джерела.

— Я не знав, що ви, народ, тут висадилися.

— Ми й не висадилися, — частка посланського спокою покинула Тодора, ніби він трохи витратив його на це визнання. Він насупився. — Як я вже сказав, доброчинна громадська справа. Мінімізація шкоди. Ти не гірше від мене знаєш, що ми зараз не можемо дозволити собі повстання неоквеллістів.

— Невже? — цього разу всміхався вже я. — А хто ці «ми», Тоде? Протекторат? Гарлани? Якась інша купка суперзаможних гімнюків?

Він роздратовано махнув рукою.

— Я кажу про нас усіх, Таку. Ти справді думаєш, що цій планеті потрібне саме ще одне Виселення? Ще одна війна?

— Для війни потрібні дві сторони, Тоде. Якби Перші родини погодилися прийняти програму неоквеллістів, і весь інститут реформувався, що ж. — Я розвів руками. — Тоді я не бачу жодної потреби у повстанні. Може, ти 6 з ними поговорив?

Насупився.

— Нащо ти так говориш, Таку? Не кажи, що купився на це лайно.

Я помовчав.

— Не знаю.

— Не знаєш? Що це за всрана політична філософія така?

— Це зовсім не філософія, Тоде. Це просто відчуття того, що з нас, мабуть, уже досить. Що, можливо, настав час спалити тих гімнюків к бісу.

Він насупився.

— Я не можу цього дозволити. Пробач.

— То чого б тобі просто не викликати сюди увесь посланський гнів і не перестати гаяти час?

— Тому що я не хочу, щоб вони приходили сюди, — при цих словах на його обличчі проскочив раптовий відчай. — Я сам звідси, Таку. Це мій дім. Думаєш, я хочу, щоб нашу планету перетворили на Адорасьйон? Чи ще одну Шарію?

— Дуже шляхетно з твого боку, — Яда відштовхнулася спиною від похилого вікна, підійшла до столу й тицьнула в котушку. Коли її пальці пройшли крізь поле, з них стрибнули фіолетові й червоні іскорки. — То який план битви, містере Душевні Метання?

Він перебігав очима з мене на Яду, і зрештою зупинив погляд на мені. Я знизав плечима.

— Це хороше питання, Тоде.

Він повагався якусь хвилю. Я згадав мить, коли мені довелося розгинати власні задубілі пальці, що трималися за трос під марсіанським гніздищем у Текітомурі. Він відкидав свої довічні посланські зобов’язання, і моє власне перерване членство в Корпусі не було достатнім виправданням для цього.

Нарешті він крекнув і розвів руками.

— Гаразд. Ось екстренний випуск новин. — Він вказав на мене. — Твій дружбан Шегешвар тебе продав.

Я кліпнув. Тоді:

— Не може бути, чорт забирай.

Він кивнув.

— Ага, знаю. Гайдучі зобов’язання, так. Він тобі винен. Річ у тім, Таку, що ти мусиш спитати себе от про що: котрому з тебе він вважає себе винним?

От лайно.

Він побачив, що мене вразило, і знову кивнув.

— Так, я знаю і про це. Розумієш, Такеші Ковач врятував Шегешварове життя кілька століть об’єктивного часу тому. Але це зробили обидва екземпляри тебе. Старий Радул не відмовляється від боргу, але він, вочевидь, не бачить причини сплачувати його більш ніж один раз. А молодший і свіжіший ти запропонував йому угоду саме на цій основі.

Сьогодні рано вранці Шегешварові люди взяли більшість твоїх пляжних революціонерів. І взяли б тебе, Відауру й ту списантку, якби ви не знялися й не рвонули на якусь підранішню прогулянку на Смугу.

— А зараз? — останні вперті залишки прилипливої надії. Стерти їх і стати обличчям до фактів, що вирізьблені з каменю. — Вони взяли Відауру і решту?

— Так, коли вони повернулися. Утримують усіх, поки Аюра Гарлан-Цуруока не прибуде з командою зачистки. Якби ти повернувся з ними, то сиділи б ви разом у замкненій кімнаті. Отож. — Швидка усмішка, зведені брови. — Здається, що ти винен мені послугу.

Я дав собі набратися люті, як набирають повні груди повітря, дав їй піднятися, наче повені. Дозволив їй прокотитися всередині мене, а тоді обережно загасив, як наполовину скурену сигару з морської коноплі, яку бережуть на потім. Замкнув її, подумав.

— А як ти про це знаєш, Тоде?

Він скромно махнув рукою.

— Як я вже казав, я тут живу. Корисно не вимикати локатори. Ти знаєш, як воно.

— Ні, я не знаю, як воно. Хто твоє всране джерело, Тоде?

— Не можу тобі сказати.

Я знизав плечима.

— Тоді я не можу тобі допомогти.

— І ти просто заплющиш очі? Шегешвар продав тебе, і йому це зійде з рук? Твої друзі з пляжу помруть? Та годі, Таку.

Я похитав головою.

— Я втомився битися в чужих битвах. Бразил із друзями самі влізли в це, то нехай самі й вилазять. А Шегешвар залишиться. Доберуся до нього пізніше.

— А Відаура?

— А що з нею?

— Вона ж нас навчала, Таку?

— Точно, нас. Тому візьми і врятуй її сам.

Якби я не був посланцем, то пропустив би це. То було коротше, ніж спалах, якась міліметрова або й менша зміна постави. Але Муракамі осунувся.

— Я не можу зробити це сам, — тихо сказав він. — Я не знаю плану Шегешварової бази, а без цього мені знадобиться цілий посланський загін, щоб узяти її.

— То заклич Корпус.

— Ти знаєш, на що після цього перетвориться…

— Тоді скажи мені, хто твоє дране джерело.

— Ага, — насмішкувато сказала Яда в запалій тиші. — Або просто попроси зайти з сусідньої кімнати.

Вона впіймала мій погляд і кивнула на закриту ляду на іншому боці кімнати у вежі. Я ступив у той бік, і Муракамі заледве втримався, щоб не зблокувати мене. Він зиркнув на Яду.

— Пробач, — сказала вона і постукала пальцем по лобі. — Детектор інфопотоків. Доволі стандартне прудкорибське обладнання. Твій друг говорить по телефону і багато рухається. Я так розумію, нервово ходить по кімнаті.

Я вискалив зуби до Муракамі.

— Ну, Тоде. Вирішуй.

Напруга тривала ще кілька секунд, а тоді він зітхнув і махнув у той бік рукою.

— Іди дивись. Рано чи пізно ти все одно б дізнався.

Я пішов до ляди, знайшов панель і натиснув кнопку. Десь у глибинах будівлі забурчав механізм. Ляда посунула вгору уривчастими, нерішучими рухами. Я схилився до відкритого проміжку.

— Доброго вечора. То хто з вас стукач?

До мене повернулися чотири обличчя, і щойно я побачив ті чотири строго вбрані в чорне фігури, шматочки пазла в моїй голові полетіли на місця й лягли в них, як ляда, що цілком відчинилася, лягла на свою опору. Троє були м’язами — двоє чоловіків і жінка — і шкіра на їхніх обличчях блищала еластичним пластиком у тих місцях, де він був напилений поверх татуювання. Маскування було тимчасове й одноденне, воно не витримало б професійного погляду. Але так глибоко на території гайдуків воно точно рятувало їх від необхідності битися в нерівному бою на кожному розі Новопешта.

Четвертий, що тримав телефон, був старший, але з манери триматися його було легко впізнати. Я кивнув.

— Танаседа, як я бачу. Так-так.

Він легенько вклонився. Добре відпрацьовані старомодні манери й постава — все це йшло в комплекті. На його обличчі не було жодних шкірних прикрас, тому що в колах, де він обертався, йому часто випадало бути гостем в анклавах Перших родин, де через таке на нього б косо дивилися. Але на їх місці все одно виднілися шрами честі, бо він видаляв свої татуювання, не користуючись перевагами сучасних хірургічних технік. Його припорошене сріблом чорне волосся було стягнуте у тугий хвостик, щоб краще показувати шрами на лобі й підкреслити довгі риси обличчя. Під чолом блищали холодні, як полірований камінь, карі очі. Обачна усмішка, яку він мені демонстрував, була така ж, якою він обдарував би смерть, якби вона по нього прийшла.

— Ковачу-сан.

— А ти тут яким боком, семе? — від моєї неповаги ходячі м’язи колективно наїжачилися. Я зігнорував їх, а натомість глянув на Муракамі. — Я так розумію, тобі відомо, що він хоче моєї справжньої смерті, і то якнайповільнішої та найменш приємної?

Муракамі зустрівся поглядами зі старшиною якудзи.

— Це можна вирішити, — пробурмотів він. — Чи не так, Танаседа-сан?

Танаседа знову вклонився.

— Мою увагу не проминула та обставина, що хоч ви й були причетні до смерті Хіраясу Юкіо, але не спричинили її персонально, тож і не мусите нести за неї повної відповідальності.

— То й що? — я знизав плечима, щоб розрядити нарослу злість, тому що єдине, де він міг почути такі подробиці, були віртуальні допити Орра або Кійоки, або Ласло, після того, як моє молодше «я» допомогло йому їх убити. — Зазвичай ви від цього не дуже теплішаєте, незалежно від того, хто в якій мірі відповідальний.

Жінка з його супроводу тихо гортанно загарчала. Танаседа урвав цей звук легеньким рухом руки при боці, але його погляд, яким він мене обдарував, суперечив спокою в його тоні.

— Для мене також стало очевидним, що у вашому володінні залишився кортикальний пристрій пам’яті Хіраясу Юкіо.

— А.

— Це так?

— Ну, якщо ти думаєш, що я дозволю себе обшукати, то можеш…

— Таку, — Голос Муракамі прозвучав ліниво, але то була ілюзія. — Поводься чемно. Пам’ять Хіраясу в тебе чи ні?

Я помовчав, розтягуючи мить, і більша частина мене сподівалася, що вони спробують добути свого силою. Чоловік ліворуч від Танаседи смикався, і я усміхнувся до нього. Але вони були надто добре натреновані.

— Не з собою, — сказав я.

— Але ти ж міг би доправити його Танаседі-сану, хіба ні?

— Та міг би, якби мав для цього бодай який-небудь стимул.

Знову горлове рикання, що цього разу передавалося від одного охоронця до іншого.

— Ронін, — харкнув один з них.

Я зустрівся з ним очима.

— Правильно, семе. Не маю володаря. Тому стережися. Якщо ти мені не сподобаєшся, мені ніхто не накаже сидіти.

— І ніхто не допоможе, коли ви опинитеся в кутку, — підмітив Танаседа. — Будь ласка, Ковачу-сан, чи можемо ми обійтися без цієї дитячості? Ви згадали про стимули. Без інформації, яку я надав, зараз ви були б полоненим разом зі своїми товаришами, і чекали б на страту. І я запропонував відкликати власний ордер на ваше усунення. Хіба цього не досить за повернення кортикальної пам’яті, з якої ви однаково не отримаєте жодної користі?

Я усміхнувся.

— Гімно говориш, Танаседо. Ти робиш це не для Хіраясу. Він просто бездарно переводив хороше морське повітря, і ти це знаєш.

Володар якудзи дивився на мене і ніби скручувався в тугішу пружину. Я ще не розумів, нащо я його підштовхував і до чого.

— Хіраясу Юкіо — єдиний син мого свояка. — Слова дуже тихі, ледь не бурмотіння, але насичені стриманою злістю. — Тут ідеться про ґірі, і я не очікував, що південник його зрозуміє.

— От гімнюк, — зачудовано сказала Яда.

— А чого ти чекала, Ядо? — я харкнув. — Врешті-решт, він злочинець, не дуже відмінний від засраних гайдуків. Тільки інша міфологія, а всрані марення про давню честь ті самі.

— Таку…

— Не лізь, Тоде. Розкладемо все по місцях. Це політика, а не щось бодай на краплину чистіше. Наш Танаседа не переймається через свого полеглого племінника. Це просто приємний бонус. Він переймається тим, що втрачає свою владу, боїться покарання за пересрану спробу шантажу. Він дивиться, як Шегешвар збирається затоваришувати з Аюрою Гарлан, і його жахає думка, що за свої клопоти гайдуки можуть одержати частку в якихось глобальних процесах. І ймовірно, його міллспортські братики принесуть все гімно під двері саме йому, разом із коротким мечем та інструкцією до нього: «Вставити отак і різати вбік». Правильно, Тане?

Як я й очікував, охоронець зліва втратив контроль. Тонкий, мов голка, клинок випав йому з рукава в праву руку. Танаседа гаркнув на нього, і той застиг. Його очі спалахнули, а кісточки пальців побіліли на руків’ї ножа.

— Бачиш, — сказав я йому. — Самурай без володаря не має таких проблем. Не має прив’язі. Якщо ти ронін, тобі не доводиться дивитися, як продають честь заради політичної доцільності.

— Та візьми ж ти вже та закрийся, Таку, — простогнав Муракамі.

Танаседа пройшов крізь напружену й наелектризовану ауру розлюченого охоронця. Він дивився на мене звуженими очима, ніби я був якоюсь отруйною комахою, яку він мав оглянути детальніше.

— Скажіть мені, Ковачу-сан, — тихо сказав він. — Невже ви таки хочете померти від рук моєї організації? Ви шукаєте смерті?

Я кілька секунд дивився в його очі, а тоді тихенько сплюнув.

— Ти й уявити не можеш, чого я шукаю, Танаседо. Ти б його не впізнав, навіть якби воно тобі яйця відкусило. А якби й натрапив на нього випадково, то знайшов би спосіб його продати.

Я перевів погляд на Муракамі, долоня котрого лежала на руків’ї «Калашникова», і кивнув.

— Гаразд, Тоде. Я побачив твого стукача. Я з тобою.

— То ми домовилися? — спитав Танаседа.

Я затримав подих і розвернувся до нього обличчям.

— Ти мені одне ще скажи. Коли Шегешвар украв угоду з іншим екземпляром мене?

— О, не так давно, — я не міг сказати, чи було якесь вдоволення в його голосі. — Гадаю, що він знав про існування вас обох уже кілька тижнів. Ваша копія дуже активно налагоджувала старі зв’язки.

Я згадав Шегешварову появу у внутрішньому порту. Його голос по телефону. Вип’ємо разом, може, навіть, сходимо до Ватанабе на згадку про старі часи. Люльку візьмемо. Я хочу подивитися тобі в очі, друже. Хочу знати, що ти не змінився. Я задумався, чи не саме тоді він приймав своє рішення, насолоджуючись унікальною можливістю вибирати, перед ким бути боржником.

Коли так, то я нічим собі не допоміг у конкуренції проти молодшого себе. І Шегешвар минулої ночі ясно дав про це знати, майже відкрито взяв і сказав мені в лице.

Ну, з тобою точно вже не розважишся. Якщо чесно, то не пам’ятаю жодного разу за минулі п’ятдесят років. Ти справді співнічнішав, Таку.

Я ж казав…

Так, так, знаю. Ти й так наполовину північник. Штука в тому, Таку, що як ти був молодший, то не дуже давав цьому проявлятися.

Це він так прощався?

Тебе важко вдовольнити, Таку

Може, тебе зацікавить командний спорт? Скажімо, можна спуститися до гравітаційної зали з оцими красунями, Ілією і Маюмі?

На коротку мить мене сповнив старий, дріб’язковий смуток.

Але лють розтоптала його. Я глянув на Танаседу й кивнув.

— Твій племінник похований під пляжним будиночком на південь від Кем-Пойнта. Я намалюю карту. А тепер розповідай що знаєш.

Розділ сорок четвертий

Нащо ти це робив, Таку?

— Що саме?

Ми з Муракамі стояли у світлі направлених прожекторів Анжьє з «Палі», й дивилися, як якудза покидала нас в елегантному чорному обширмобілі, який Танаседа викликав по телефону. Вони подалися на південь, залишаючи по собі широкий збитий слід, схожий на молочну блювоту.

— Нащо ти так доривався?

Я спостерігав за глісером, що зникав у далечині.

— Бо він покидьок. Бо він драний злочинець і не хоче цього визнавати.

— Стаємо трохи осудливі в похилому віці, га?

— Хто, я? — я знизав плечима. — Може, це моя південна упередженість. Ти з Міллспорта, Тоде. Можливо, ти стоїш надто близько, щоб ясно бачити.

Він засміявся.

— Гаразд. І що видно з вашої відстані?

— Те, що й завжди. Якудза впарює свої слогани про прадавні традиції честі всім, хто трапляється на шляху, а тим часом що робить? Веде таку саму кримінальну діяльність, як і решта тих гімнюків, але за сприяння Перших родин.

— Здається, що тепер уже ні.

— Ой, та годі, Тоде. Ти ж знаєш усе краще. Цей народ лежав у ліжку з Гарланом і рештою, відколи ми сюди прилетіли, хай йому чорт. Танаседа, може, й заплатить за те, що обісрався з цим «Кволґристом», якому посприяв, але решта пробурчить ввічливі слова про те, як їм шкода, і вислизне з рук. Повернуться до галузей торгівлі незаконними товарами і цивілізованого рекету, в яких вони завжди крутилися. А Перші родини приймуть це обома руками, тому що це ще одна нитка у сітці, яку вони на нас накинули.

— Знаєш, — в його голосі й досі звучав сміх. — Ти починаєш нагадувати її.

Я глянув на нього.

— Кого?

— Квеллу, друже. Ти говориш, як Квеллкриста, щоб я здох, Сокольнича.

Кілька секунд слова повисіли між нами. Я розвернувся в інший бік і глянув у темряву над Обширом. Певно, вловивши незалагоджену напругу між мною і Муракамі, Яда вирішила залишити нас самих на пристані, поки якудза ще готувалася відходити. Востаннє я бачив Яду, коли вона сходила на борт «Палі» з Владом і почесною вартою, кажучи щось про каву з віскі.

— Ну, гаразд, Тоде, а скажи-но мені таке: чому Танаседа, рятуючи своє непутяще життя, прийшов до тебе?

— Ти сам сказав, я міллспортський парубок. А такі якудзяки люблять мати зв’язки на високих рівнях. З того часу, як я повернувся додому в першу відпустку з Корпусу, сто чи скільки років тому, вони не злазили з мене. Думають, що ми старі друзі.

— А ти?

Я відчув його погляд. Не подав виду.

— Я посланець, Таку, — нарешті сказав він. — Хотілося б, щоб ти про це пам’ятав.

— Ага.

— І я твій друг.

— Я вже пристав, Тоде. Уже не треба зачитувати решту сценарію. Я проведу тебе до Шегешвара чорним ходом за умови, що ти допоможеш мені його перемолоти. А тобі який зиск?

Він знизав плечима.

— Аюра поплатиться за порушення установ Протекторату. Дубль-зачохлення посланця…

— Колишнього посланця.

— Кажи за себе. Його ніколи офіційно не відпускали, на відміну від тебе. Хтось у Гарлановій ієрархії муситиме заплатити навіть за саме володіння копією. За таке неодмінно присудять стирання.

Його слова якось дивно понадривалися по краях. Я придивився до нього пильніше й до мене дійшло очевидне.

— Ти думаєш, що у них десь лежить і твоя копія, га?

Він криво всміхнувся.

— А що в тобі такого особливого, щоб ти був єдиним, кого вони скопіювали? Подумай, Таку, хіба це логічно? Я перевірив записи. У тому наборі нас зі Світу Гарлана було з десяток. Хто б не додумався тоді так геніально підстрахуватися, він мусив скопіювати нас усіх. Аюра потрібна нам живою досить довго, щоб розповісти, де в Гарланових стеках ми зможемо ті копії знайти.

— Гаразд. Що ще?

— Ти сам знаєш, — тихо сказав він.

Я знову почав роздивлятися Обшир.

— Я не допомагатиму тобі вбивати Бразила і решту, Тоде.

— Я тебе й не прошу. Заради самої тільки Вірджинії, я й сам намагатимуся цього уникнути. Але хтось мусить заплатити по рахунку «Жучків». Таку, вони вбили Міці Гарлан на вулицях Міллспорта!

— Яка велика втрата. По всій планеті плакали редактори іммерсивних журналів.

— Гаразд, — похмуро сказав він. — Вони також убили срака знає скільки випадкових людей: правоохоронців, випадкових перехожих… Я маю свободу пізніше згорнути цю операцію, відмітити, що нестійкість режиму стабілізовано, і що в подальшому втручанні немає потреби. Але я мушу показати відбувайла, інакше аудитори накинуться на всю справу, як живий дріт. Ти ж знаєш, як воно влаштовано: хтось має заплатити.

— Або на це має скидатися.

— Або на це має скидатися. І це не конче мусить бути Вірджинія.

— Колишній посланець очолює планетарний заколот. Так, я розумію, що це не дуже покращить публічний образ Корпусу.

Він замовк. Глянув на мене з раптовою ворожістю.

— Ти справді так про мене думаєш?

Я зітхнув і заплющив очі.

— Ні. Пробач.

— Я роблю що можу, тільки щоб загатити цей прорив із мінімумом страждань для тих, хто важливий, Таку. І ти нічого мені не полегшуєш.

— Знаю.

— Мені треба взяти когось за вбивство Міці Гарлан, і мені потрібен ватажок. Хтось такий, хто поплатиться як злий геній, що закрутив усе це лайно. Можливо, ще кілька інших, щоб роздути список арештованих.

Якщо врешті-решт мені випаде битися й померти за привид і пам’ять Квеллкристи Сокольничої, а не за неї саму, то це краще, ніж зовсім не боротися.

Слова Кої в пробитому й викинутому на берег аероплаві на пляж Вчира. Ці слова і блиск пристрасті на його обличчі — можливо, пристрасті мученика, який уже раз пропустив свою нагоду і не збирався пропустити її знову.

Кої, колись із Чорних бригад.

Але Сьєрра Трес сказала майже те саме, коли ми ховалися в протоках серед повалених руїн Елтеветем. А Бразилові манери весь час свідчили все за нього. Можливо, вони того й хотіли — мучеництва у справі старшій, більшій і вагомішій, ніж вони самі.

Я відштовхнув ці думки, спихнув їх з рейок, перш ніж вони привели мене туди, куди їхали.

— А Сильва Ошіма? — спитав я.

— Ну, — він знову смикнув плечима. — Як я розумію, вона підхопила недугу десь у Нечищеній зоні. Тож якщо припустити, що ми зможемо врятувати її з-під вогню, її можна буде очистити й повернути власне життя. Звучить справедливо?

— Звучить нежиттєздатно.

Я згадав, як Сильва розповідала про чільницький софт на борту «Зброї для Гевари». І яке б хороше прибирання я не проходила опісля, якась частина цього лайна не стирається. Сліди, залишковий невбиваний код. Привиди. Якщо Кої міг битися й померти за привида, то хто знає, чим для неоквеллістів стане Сильва Ошіма, навіть після очищення її софту.

— Невже?

— Годі, Тоде. Це ж ікона. Хай там що в ній сидить чи не сидить усередині, на ній може сфокусуватися ціла наступна хвиля неоквеллізму. Перші родини зажадають її ліквідації з принципу.

Муракамі жваво всміхнувся.

— Чого Перші родини хочуть, і що вони отримають — це будуть дві кардинально відмінні ситуації, Таку.

— Хіба?

— Так, — кривляючись для комічного ефекту, він сказав: — тому що коли вони не підуть на повну співпрацю, я пообіцяю їм штурмову посланську операцію.

— А коли вони розпізнають твій блеф?

— Таку, я ж посланець. Жорстоко душити планетарні режими — це наша робота. Вони зігнуться, як складаний стілець, і ти це знаєш. Вони будуть так до всирачки вдячні за лазівку для втечі, що вишикують у чергу своїх дітей, щоб вилизати мені сраку, якщо я попрошу.

Тоді я глянув на нього, і на коротку мить мені ніби відкрилися двері у посланське минуле. Він стояв, либився у світлі ліхтарів Анжьє, і легко міг бути мною. І я згадав, як воно було насправді. Цього разу на мене наринуло не відчуття належності до чогось, а жорстока сила посланського втручання. Вивільнена дикість, яка брала початок із укоріненого знання того, що тебе бояться. Що про тебе на Заселених Планетах говорять пошепки, і що навіть в урядових коридорах на Землі можновладці притихають, коли про тебе заходить мова. То був кайф, схожий на фірмовий тетрамет. Люди, які можуть зруйнувати або просто видалити з усіх записів сотні тисяч життів — таких людей можна було знову навчити боятися, а інструментом цього уроку був Посланський Корпус. Був ти.

Я змусив себе всміхнутися у відповідь.

— Ти чарівний, Тоде. Геть не змінився, га?

— Ні.

І тут, хтозна-чому, усмішка перестала бути силуваною. Я засміявся, і сміх ніби звільнив щось у мені.

— Гаразд, падлюко ти така, кажи, як ми це зробимо.

Він знову кумедно звів брови.

— Я сподівався, що ти мені розкажеш. Це ж ти знаєш плани приміщень.

— Так, я мав на увазі, які в нас сили для наступу. Ти ж не збираєшся використати…

Муракамі тицьнув пальцем на корпус «Палі».

— Наших сіпаних друзів? Ще й як.

— Чорт, Тоде, вони ж просто купка закинутих метом дітей. Гайдуки їх посічуть.

Він зневажливо махнув рукою.

— Працюй із тим, що маєш під рукою, Таку. Ти ж знаєш. Вони молоді, злі й накручені метом, тільки й шукають, на кому це вимістити. Вони утримають на собі увагу Шегешвара достатньо довго, щоб ми увійшли й наробили справжньої шкоди.

Я глянув на годинника.

— Хочеш зробити це сьогодні?

— Завтра на світанку. Ми чекаємо на Аюру, а Танаседа каже, що вона прибуде не раніш як рано вранці. О, ще одне. — Він захилив голову і кивнув на небо. — Погода.

Я й собі захилив голову: там назбиралися товсті й темні скупчення хмар, які впевнено хилилися на захід ледве видним, забарвленим в оранжеве небом, де світло Хотея і досі намагалося проявитися на загальній палітрі. Дайкоку вже давно розчинився в приглушеному сяйві над обрієм. І тоді я помітив свіжий бриз із Обширу, що приніс унікальний запах моря.

— А що з погодою?

— Вона зміниться, — пирхнув Муракамі. — Пам’ятаєш той шторм, що мав ущухнути десь у південному Нурімоно? Він не вщух. А тепер здається, що він підібрав сил від якоїсь випадкової північно-західної течії й виписує півколо. Повертається.

Ебісу підслухав.

— Ти впевнений?

— Звісно, що ні, Таку. Це ж драний прогноз погоди. Але навіть якщо нас і не накриє з усієї сили, трохи потужних вітрів і горизонтального дощу нам не завадить, га? Хаотичні системи в потрібному місці.

— А це, — обережно сказав я, — дуже залежить від того, наскільки твій нестійкий друг Влад виявиться вправним пілотом. Ти знаєш, що в цих місцях кажуть про такий зворотній гак?

Муракамі спокійно дивився на мене.

— Ні. Не пощастило?

— Ні, кажуть, що «Ебісу підслухав». Як у тій рибальській історії, знаєш?

— А, точно.

Тут, далеко на півдні, Ебісу не такий, як скрізь. У північних і екваторіальних регіонах Світу Гарлана домінантна японо-аманглійська культура змальовує його таким фольклорним володарем морів, покровителем моряків і взагалі лагідним і приємним божеством. Він ділить цю посаду зі святим Ельмом, якого щиросердо призначили його аналогом і помічником, щоб залучити й не дуже обділяти більш християнське населення. Але на Кошуті, де спадщина східно-європейських робітників, які збудували цей світ, має сильніший вплив, принцип «живи і дай жити іншим» не так проявляється. Тут Ебісу постає демонічною підводною сутністю, якою лякають дітей, чудовиськом, з яким святі на штаб Ельма повинні ставати до бою, щоб захистити вірних.

— Пам’ятаєш, чим закінчується та історія? — спитав я.

— Аякже. Ебісу обдаровує рибалок фантастичними подарунками, але забуває у них свою вудку, так?

— Так.

— А тоді він повертається по неї, і вже хоче постукати, коли чує, як рибалки висміюють його персональну гігієну. І руки в нього смердять рибою, і зуби він не чистить, і одяг на ньому подертий. Таке, чому начебто треба навчати дітей, так?

— Правильно.

— Так, я пам’ятаю, як розповідав цю байку Сукі й Маркусу, коли вони були геть малі. — Муракамі перевів погляд удалину і затуманився на обрії й зібраних там хмарах. — Це, мабуть, було вже пів століття тому. Уявляєш?

— Розкажи до кінця, Тоде.

— Гаразд. Ну, як там далі? Ебісу лютиться, вривається всередину, хапає свою вудку й вилітає геть, а всі подарунки, що він залишив, обертаються на гнилу бела-траву і дохлу рибу. Він пірнає в море, і рибалки наступний місяць ловлять дулю з маком. Мораль казки — дбайте про особисту гігієну, але ще важливіше, дітки, — не патякайте про людей за їхніми спинами.

Він глянув на мене.

— Ну як?

— Доволі непогано, якщо зважити на п’ятдесят років перерви. Але тут її розповідають трохи інакше. Бачиш, Ебісу страшний як чума, у нього і мацаки, і дзьоб, і ікла, він жахливий на вигляд, і рибалкам важко просто не тікати від нього з криками. Але вони долають страх і все одно пропонують свою гостинність, чого зазвичай для демона не роблять. Тож Ебісу дарує їм різні штуки, вкрадені з кораблів, які він колись утопив, а тоді йде собі. Рибалки полегшено хором зітхають і починають обговорювати те, яке ж то було чудовисько, як було страшно, і які вони кмітливі, що здобули всі ці дарунки, а тоді посеред такої балачки він повертається по свого тризуба.

— Не по вудку, га?

— Ні, мабуть, вудка не досить страшна. У цій версії тризуб велетенський і шипастий.

— Начебто могли й помітити, що він його забув?

— Помовч. Ебісу чує, як вони його паскудять, і тихенько йде геть, але повертається у формі велетенської бурі, що зносить усе село. Тих, хто не втопився, його мацаки затягують до водяного пекла, де вони мучитимуться вічно.

— Дуже гарно.

— Так, і зі схожою мораллю. Не говори про людей за їхніми спинами, але ще важливіше — не довіряй тим падлючим божествам із півночі. — Моя усмішка стерлася. — Коли я бачив, як Ебісу підслухав минулого разу, то був ще малий. Він прийшов із моря під східний край Новопешта і розметав внутрішні поселення на кілька кілометрів уздовж берега Обширу. Убив сотні людей, навіть не дуже стараючись. Утопив половину трав’яних вантажників у внутрішньому порту, перш ніж їх устигли запустити. Вітер підбирав легенькі глісери й закидував їх у місто аж до Гарлан-парку. Тут у такого підслуховування дуже лиха слава.

— Ну, ще б пак, особливо серед тих, хто вигулює собак у Гарлан-парку.

— Я не жартую, Тоде. Якщо надійде цей шторм, а твій наметаний друг Влад не впорається з кермом, то ми скоріше навчимося дихати бела-травою догори ногами, аніж наблизимося до Шегешварової бази.

Муракамі трохи насупився.

— Залиш турботи про Влада мені, — сказав він. — Сам зосередься на дієвому плані нападу.

Я кивнув.

— Гаразд. Дієвий план нападу на головну базу гайдуків у південній півкулі, за підтримки підлітків-наркоманів замість ударної групи, і з некерованою бурею замість прикриття. До світанку. Аякже. Має бути неважко.

Він знову ненадовго насупився, а тоді раптом засміявся.

— Тепер, коли ти так усе описав, я не можу дочекатися, — він поплескав мене по плечу і пішов до піратського аероплава, гукаючи до мене. — Піду поговорю з Владом. Це буде легендарно, Таку, от побачиш. У мене таке передчуття. Посланська інтуїція.

— Точно.

Грім біля обрію катався туди й сюди, ніби затиснутий між нижнім краєм хмар і землею.

Ебісу повернувся по тризуба, і йому не надто сподобалося щойно почуте.

Розділ сорок п'ятий

Світанок ще був усього лиш сірою цяткою, ляпнутою на навислу чорну масу штормового фронту, коли «Паля» відшвартувалася й погнала через Обшир. На такій нападничій швидкості вона гуділа так, ніби от-от мала розлетітися на шматки, та коли ми наблизилися до шторму, її звук загубився у витті вітру й металевому стукоті дощу по армованих боках. Передні оглядові вікна на містку відкривали поглядові нищівну масу води, яку потужні очисники розганяли в боки з надривним електричним виттям. Далі можна було неясно розрізнити зазвичай ледачі води Обширу, що збилися у хвилі. Ебісу виправдовував сподівання.

— Наче знову на Касенґо, — прокричав Муракамі, мокроликий і веселий. Він просунувся у двері, що вели на оглядовий майданчик, у наскрізь мокрому одязі. Вітер, що верещав позаду нього, ухопився за отвір і спробував увірватися слідом. Муракамі таки поборов його й гупнув дверима. Штормові автозамки лунко клацнули. — Видимість падає нижче призьби. Той народ і не дізнається, що з ними трапилося.

— Тоді це геть не буде схоже на Касенґо, — буркнув я, пригадуючи. Від нестачі сну в мене очі ледь не скрипіли. — Бо там нас таки чекали.

— Це правда, — він обіруч вичесав воду з волосся й струсив її з долонь на підлогу. — Але ми все одно їх вибили.

— Стеж за тим, як тебе зносить, — сказав Влад рульовому. В його голосі почувся дивний новий тон, якась владність, котрої я раніше не чув, і майже вся його смиканість вивітрилася. — Нам треба, щоб вітер дув не в спину, а в бік. Підрівняй курс.

— Рівняю.

Аероплав відчутно струснуло від того маневру. Палуба під ногами забриніла. Дощ видобув новий лютий звук із даху і вікон, коли кут, під яким нас шмагала буря, змінився.

— Отак, — спокійно сказав Влад. — Так і тримай.

Я ще трохи побув на містку, а тоді кивнув Муракамі й спустився по трапу до житлових палуб. Я йшов, тримаючись руками за стіни коридору, щоб захиститися від періодичних стрибків аероплава, коли той відновлював порушену рівновагу. Раз чи двічі на моєму шляху траплявся хтось із команди, а тоді, попри тисняву, прослизав повз мене зі звичною легкістю. Повітря було гаряче й липке. Через кілька кают я глянув крізь відчинені двері й побачив жінку з молодої команди Влада, що схилилася над модулями якогось незнайомого мені обладнання на підлозі, оголена по пояс. У холодному білому світлі я розрізнив великі, гарної форми груди, плівку поту на шкірі, вологу в коротко підстриженому волоссі на потилиці. Однією рукою вона трималася за стіну каюти, а іншою обіймала груди. Вона жорстко зиркнула мені в очі, що могло означати амфетамінове похмілля або нерви перед боєм.

— Якісь проблеми, семе?

Я похитав головою.

— Пробач, я задумався.

— Невже? Тоді іди к бісу.

Двері зачинилися. Я зітхнув.

Справедливо.

Яда нервувала так само, але була повністю одягнена. Вона сиділа на верхній із двох однакових койок у каюті, в якій нас поселили, а під взутою в чобіт ногою лежав затиснутий осколковий бластер із витягнутим магазином.

В руках вона тримала блискучі половинки пістоля-кулестріла, якого я в неї не пам’ятав.

Я заліз на нижню койку.

— Що це там у тебе?

— Електромагнітний «Калашников», — відповіла вона. — Позичив один із сусідів далі по коридору.

— Уже друзів завела, га? — коли я сказав це, мене вразив якийсь незбагненний сум. Можливо, це можна було пояснити феромонами чохлів-близнюків «Ейшундо». — Цікаво, де він його вкрав.

— А хто сказав, що він обов’язково крадений?

— Я. Вони ж пірати. — Я простягнув руку вгору до її койки. — Дай подивитися.

Вона склала зброю докупи і впустила мені в долоню. Я потримав її перед очима і кивнув. Сімейство «Калашников-ЕМ» славилося по всіх Заселених Планетах як тиха ручна зброя, і це була довершена модель. Я буркнув і повернув її.

— Точно. Сімсот доларів ООН мінімум. Жоден пірат, що сидить на меті, не витрачатиме стільки грошей на тихостріл. Свиснув десь. Можливо, вбивши власника. Дивися, в яке товариство входиш, Ядо.

— Ого який ти бадьорий зранку. Не спав чи як?

— Під твоє хропіння згори? А сама як думаєш?

Вона не відповіла. Я знову буркнув і занурився в спогади, які розворушив Муракамі. Касенґо, непримітне портове містечко в ледь-ледь заселеній південній півкулі Землі Нкруми, де незадовго до того розмістили гарнізон урядового війська, коли політичний клімат і відносини з Протекторатом погіршилися. Касенґо, з причин, відомих лише місцевим, мав заклад для міжзоряних гіперкидків, тож уряд Землі Нкруми непокоївся, щоб військові ООН не захотіли до того закладу доступу.

І вони правильно непокоїлися.

Ми тихенько прибули на станції для гіперкидків по всій планеті за попередні шість місяців, поки всі прикидалися, ніби дипломатія ще має живі шанси. На той час, коли посланське командування наказало вдарити по Касенґо, ми призвичаїлися до Землі Нкруми не гірше, ніж будь-хто з його ста мільйонів колоністів п’ятого покоління. Поки глибоко законспіровані агенти роздмухували заворушення в містах на півночі, ми з Муракамі зібрали невеликий тактичний загін і зникли у південному напрямку. Задумка була така: нейтралізувати гарнізон, поки вони спали, і захопити станцію для гіперкидків наступного ранку. Щось пішло не так, інформація просочилася, і ми прибули й побачили, що станцію потужно стережуть.

Малювати нові плани часу не було. Той самий витік, що попередив про нас гарнізон Касенґо, означав, що підкріплення вже в дорозі. В костюмах-невидимцях і з гравіранцями, ми вдарили по станції посеред крижаної зливи, розсипавши в небі мішуру, що імітувала численніший десант. Під прикриттям бурі цей обман спрацював бездоганно. Гарнізон складався переважно з призваної молоді та кількох обтертіших сержантів, що керували отарою. За десять хвилин перестрілки вони зламалися й розбіглися по шмаганих дощем вулицях істеричними, полохкими купками. Ми їх наздоганяли, ізолювали й підчищали. Кілька з них полягли з боєм, більшість ми взяли живими й позамикали.

Згодом ми використали їхні тіла як чохли для першої хвилі повнокровного посланського наступу.

Я заплющив очі.

— Мікі? — пролунав голос Яди з верхньої койки.

— Такеші.

— Яка різниця. Мені легше з Мікі, а тобі як?

— Гаразд.

— Як думаєш, той гімнючий Антон там буде?

Я знову розтулив повіки.

— Не знаю. Так, мабуть. Танаседа начебто вважає, що так. Схоже на те, що Ковач його й досі використовує — можливо, для підстраховки. Якщо ніхто не знає напевне, чого чекати від Сильви або того, що вона в собі носить, мабуть, йому спокійніше мати при боці іншого чільника.

— Звучить логічно, — вона помовчала. А тоді, коли мої очі знову почали заплющуватися, додала: — А тебе не нервує отак про себе говорити? Знати, що він десь там?

— Звісно, що нервує, — я розкрив печеру й позіхнув. — І я збираюся вбити того малого гімнюка.

Тиша. Я дав повікам стулитися.

— Значить, Мікі…

— Що?

— Якщо Антон буде там…

Я звів очі до верхньої койки.

— То?

— Якщо він буде там, то я хочу його собі. Як тобі треба буде його встрелити, то рознеси йому ногу чи що. Він мій.

— Гаразд.

— Я серйозно, Мікі.

— І я, — пробурмотів я, важко схиляючись під вагою заборгованого сну. — Убивай кого тобі чорти підкажуть.

Убивай кого тобі чорти підкажуть.

Це міг бути девіз нашого нападу.

Ми налетіли на ферму, як таран. Фальшиві аварійні сигнали дозволили нам підійти достатньо близько, щоб знешкодити будь-яку далекобійну зброю, яку міг мати Шегешвар. Владів рульовий тримав курс, схожий на той, яким ми рухалися до бурі, але насправді ввів корабель у швидкісний контрольований занос. На той час, як гайдуки зрозуміли, що діється, «Паля» налетіла на них. Вона проломилася через загони з пантерами, зламала сітчасті загородки й старі дерев’яні пірси, що лишилися від колишньої тюкувальної станції, нестримно прорвалася крізь дошки й пробила підточені допотопні стіни, винісши на броньованому носі нарослу масу різних уламків.

Слухайте, говорив я Муракамі й Владу напередодні, тут тишком-нишком не підійдеш. І Владові очі спалахнули ентузіазмом, який підживлював мет.

«Паля» пройшла плугом, зі скреготом і гуркотом зупинилася між напівзануреними модулями мокрого бункера. Її палуби круто нахилилися праворуч, і внизу, на рівні вихідної палуби, мені на вухо істерично верещала дюжина сповіщень про зіткнення, а люки з того боку настіж розкрилися, коли їхні засуви аварійно вибухнули. Східні трапи випали, як бомби, з їхніх кінців потяглися стабілізаційні живі дроти, звиваючись і вгризаючись у вічнобетон для кращого зчеплення. Корпусом глухо пролетів звук, з яким вистрілив і намотався головний швартувальний трос. «Паля» міцно закріпилася на місці.

Цю систему колись створювали винятково для аварійних ситуацій, але пірати заточили кожну рису свого судна під швидкий напад, абордаж і бій. От тільки штучний мозок, що керував процесом, про це не повідомили, і він вважав, що ми зазнали трощі.

Погода зустріла нас ще на трапі. Дощ і вітер підштовхували мене, ляпали по щоках, пхали в різні боки. Владова ударна команда погнала в гущу з гуком. Я глянув на Муракамі, похитав головою і рушив слідом. Може, вони все оцінили правильно — «Паля» міцно застрягла в руїні, яку сама щойно створила, тож ніхто тепер не мав шляху назад, на якому не довелося б здобути перемогу або померти.

В сірій імлі шторму почалася стрілянина. Шипіння й шкварчання променевої зброї, гупання й гавкання кулестрілів. Промені світилися в мороці блакитним і жовтим. В небі вибухали далекі розриви грому, а бліді блискавки ніби відповідали йому. Хтось зойкнув і впав десь попереду.

Десь нерозбірливо кричали. Я проскочив край трапу, з’їхав униз вигином мокрого бункера, упіймав рівновагу завдяки ейшундівському чохлу і стрибнув уперед. Пройшов мілкою заводдю між модулями й видерся на вигнутий схил наступного. Поверхня була зерниста й давала непогане зчеплення. Периферичний зір підказав мені, що я був вершиною клину, Яда йшла на лівому фланзі, а Муракамі з часткоплазмовою рушницею став праворуч.

Я накрутив нейрохімію й помітив попереду службову драбину, де трьох Владових піратів притисло до її підніжжя вогнем з пристані вгорі. Розпластане тіло їхнього товариша плавало під найближчим модулем мокрого бункера, а з його обличчя й грудей і досі йшла пара, позначаючи місце, куди влучило бластером, що випалив життя з їх власника.

Я кинувся до драбини з прудкорибським завзяттям.

— Ядо!

— Так — давай!

Ми наче знову повернулися до Нечищеного. То були залишки пристосованості «Пролаз» одне до одного, а може, якась близнюча спорідненість, за сприяння «Ейшундо». Я погнав, не озираючись. Позаду мене виступив осколковий бластер — зле заливисте виття під дощем — і край пристані вибухнув градом уламків. Знову крики. Я добіг до драбини десь у ту ж мить, коли пірати зрозуміли, що вони вже не пришпилені. Я прогупав угору з «Рапсодією» наготові.

Нагорі лежали тіла, подерті й скривавлені після осколкового вогню, і один з Шегешварових людей, поранений, але досі на ногах. Він плюнув і хильнувся до мене з ножем. Я відхилився вбік, захопив руку з ножем і скинув його з пристані. Короткий крик загубився в штормі.

Пригнувся й озирнувся довкола, витягнувши «Рапсодію» й скануючи простір за низької видимості, поки решта піднімалася драбиною позаду мене. Дощ розбивався об вічнобетон, утворюючи мільйони відбивних гейзерів на його поверхні. Я проблимав від нього очі.

На пристані було чисто.

Муракамі плеснув мене по плечу.

— Гей, непогано, як на пенсіонера.

Я пирхнув.

— Хтось же мусив показати тобі, як воно робиться. Гаразд, ходімо сюди.

Ми рушили причалом під дощем, знайшли обраний мною вхід і по одному проскочили всередину. Нас вразила тиша і раптове полегшення від того, що сила шторму перестала на нас давити. Вода стікала з нас на пластикову підлогу короткого коридору зі знайомими, важкими дверми з віконцями. Надворі проревів грім. Я для певності зазирнув крізь одне з віконець і побачив кімнату, повну безликих металевих ящиків з шухлядами. Холодне сховище для пантерячого корму і, коли-не-коли, трупів Шегешварових ворогів. У кінці коридору вузькі сходи вели до примітивного пристрою для перечохлення і ветеринарної секції для пантер.

Я кивнув до сходів.

— Три рівні вниз, і опинимося в комплексі мокрих бункерів.

Пірати, повні галасу й ентузіазму, пішли в авангарді. Вони були накидані метом і немало роздратовані тим, що їм довелося лізти драбиною після мене, тож їх важко було переконати поводитися інакше. Муракамі знизав плечима і навіть не спробував. Вони з розгону протупотіли сходами й забігли просто до засідки внизу.

Ми йшли на один проліт позаду, рухалися з непідсиленою хімічно обачністю, і навіть так я відчув, як фонове тепло від бластерів обпекло мені обличчя й руки. Какофонія гучних, раптових криків — пірати спалахували смолоскипами й помирали. Один з них зробив три незграбних кроки назад з того пекла, благально простягнувши до нас оперені полум’ям руки. Його розтоплене обличчя було менш як у метрі від мого, коли він повалився на холодну сталь під ногами, шиплячи й курячись.

Муракамі жбурнув до низу сходів гранату-ультравібру, і вона металево бамкнула, перш ніж почувся знайомий тріскотливий крик. У замкненому просторі він оглушував. Ми синхронно закрили вуха долонями. Якщо хтось унизу й кричав, поки їх убивало, їхню смерть ми почути не могли.

Ми почекали секунду після того, як граната замовкла, а тоді Муракамі вистрілив униз із часткоплазмової гвинтівки. Реакції не було. Я пройшов повз почорнілі й трохи вичахлі тіла піратів, задихаючись від смороду. Глянув повз розпачливо зігнуті кінцівки того, хто зустрів основний вогонь, і побачив порожній коридор. Жовті кремові стіни, підлога й стеля, яскраво освітлені згори вмонтованими смугами ілюмінію. Коло підніжжя сходів все було забарвлене широкими мазками крові й загуслих тканин.

— Чисто.

Ми знайшли як пройти повз те місиво й обережно рушили коридором у серце нижніх рівнів мокрого бункера. Танаседа не знав, де саме тримають полонених — гайдуки нервово і вороже ставилися до самої присутності якудзи на Кошуті. У своїй новій і непереконливій ролі покаянного невдахи-шантажиста, Танаседа все одно наполіг, щоб його допустили, тому що сподівався тортурами чи погрозами видобути з мене місцеперебування пам’яті Юкіо Хіраясу, щоб зменшити шкоду, завдану його репутації, в очах власних колег. Аюра Гарлан-Цуруока, погодилася на це з якоїсь візантійської причини, і врешті-решт, саме її тиск на Шегешвара уможливив цю дипломатичну співпрацю між якудзою і гайдуками. Шегешвар особисто запросив Танаседу, а тоді прямою мовою повідомив, щоб той краще знайшов собі житло в Новопешті чи Сорстауні й тримався далі від ферми, якщо його не закличуть, і щоб не спускав своїх людей з короткої шворки. На екскурсію базою його точно не водили.

Але насправді у всьому комплексі було тільки одне місце для людей, яких поки що хотілося бачити живими. Я бував там кілька разів за минулі відвідини, а один раз навіть побачив, як туди переправили якогось приреченого ігромана, поки Шегешвар придумував, як найліпше зробити з нього приклад. Якщо хочеться замкнути когось на фермі — заведи його туди, звідки навіть чудовисько не вирветься. Замкни його в камеру для пантери.

Ми зупинялися на перехрестях, де вентиляційна система глипала на нас згори своїми отворами. Через повітряні канали долинали звуки битви. Я показав ліворуч і мовив:

— Отуди й униз. Пантерячі клітки за наступним поворотом усі будуть по праву руку, вони відкриваються в тунелі, що ведуть прямо в загони. Шегешвар переобладнав кілька з них під людей. Мають бути десь там.

— Тоді гаразд.

Ми знову набрали ходи, повернули праворуч, а тоді я почув плавне, протяжне рипіння дверей, що опускалися в підлогу однієї з камер. Тоді чиїсь кроки й настирливі голоси. Шегешвар, Аюра і третій голос, котрий я вже чув раніше, але не зміг визначити. Я придушив дикий спалах радості, притиснувся до стіни й махнув Яді й Муракамі, щоб відійшли.

Я прислухався. Аюра, з концентрованою злістю:

— …справді вважаєте, що мене це вразить?

— Не треба вішати на мене це лайно, — гаркнув Шегешвар. — Це все те косооке якудзяче гімно, яке ти захотіла взяти на борт. Я ж казав…

— Мені здається, Шегешвар-сан, що не личить…

— І не клич мене так, чорт забирай. Тут тобі Кошут, а не всрана північ. Де твоя культурна гнучкість, га? Антоне, ти впевнений, що ніхто не транслює сюди підкріплення?

І тоді третій голос знайшов своє обличчя. Високий чільник з крикливим волоссям із Драви. Системний адміністратор і бойовий пес Ковача 2.0.

— Нічого. Тут тільки…

Я мав це передбачити.

Я збирався почекати ще кілька секунд. Випустити їх у широкий, яскраво освітлений коридор, а тоді закрити пастку. Натомість…

Яда пролетіла повз мене, як кінець траулерного троса, що луснув від натягу. Здавалося, що її голос вибив луну зі стін усього комплексу.

— Антоне, бездушне ти падло!

Я відліпився від стіни й розвернувся, щоб накрити їх усіх «Рапсодією».

Пізно.

Я встиг побачити тих трьох, коли вони порозкривали роти від шоку. Шегешвар зустрів мій погляд і сіпнувся. Яда міцно вперлася ногами, вирівняла й притиснула до стегна осколкову гвинтівку. Антон побачив це й зреагував по-списантськи швидко. Він схопив Аюру Гарлан-Цуруоку за плечі й розвернув перед собою. Гвинтівка кашлянула. Гарланова очільниця безпеки закрича…

…і розлетілася навсібіч від плечей до пояса, коли рій мономолекул її роздер. Кров і плоть пролетіли в повітрі вибухом, заляпали мене, осліпили…

А за той час, що я протирав очі, вони обидва вже щезли. Заскочили в камеру, з якої вони вийшли, а тоді в тунель за нею. Залишки Аюри лежали на підлозі трьома шматками й калюжею місива між ними.

— Ядо, ти ж не іграшками граєш! — загорлав я.

Вона втерла обличчя, розмазуючи на ньому кров.

— Я ж казала, що дістану його.

Я закликав спокій. Тицьнув пальцем у бойню навколо наших ніг.

— Ти його не поцілила, Ядо. Він утік. — Спокій зрадив мене, обвалившись під тиском ненаправленої люті. — Як можна бути такою тупою? Він утік, чорт його бери.

— Тоді я дожену, чорт його бери.

— Ні, нам тре…

Але вона вже перейшла відкриту камеру розмашистою списантською ходою. Пірнула в тунель.

— Добре впорався, Таку, — насмішливо сказав Муракамі. — Командний дух. Мені сподобалося.

— Замовкни, Тоде. Знайди пункт спостереження, перевір камери. Вони десь тут. Я повернуся, щойно зможу.

Вимовляючи останні слова, я вже рухався. Знову біг — за Ядою, за Шегешваром, за чимось.

Розділ сорок шостий

Тунель виходив у яму для боїв. Круті похилі вічнобетонні стіни десять метрів заввишки, подерті до половини висоти за десятиліття, впродовж яких болотяні пантери намагалися вишкрябатися назовні. Обгороджений круглий простір для глядачів нагорі, усе просто неба, закритого прудкою отарою зеленуватих хмар. Через дощ було неможливо дивитися вгору. Тридцять сантиметрів густої грязюки на дні ями під зливою перетворювалися на коричневу сльоту. Дренажні отвори в стінах не встигали за прибуттям нової води.

Я примружився, дивлячись крізь воду, і помітив Яду на середині висоти вузької службової драбини, вмонтованої у стіну в кутку ями. Загорлав до неї крізь шум бурі.

— Ядо! Зажди, чорти б тебе!

Вона зупинилася, повиснувши на щаблі і спрямувавши осколкового бластера вниз. Тоді помахала мені й полізла далі.

Я чортихнувся, сховав «Рапсодію» й поліз по драбині слідом за нею. Дощ лив стіною і гупав по голові. Мені здалося, що десь угорі я почув бластерний вогонь.

Коли я дістався верху, чиясь долоня сягнула назустріч і вхопила мене за руку. Я смикнувся від несподіванки й побачив Яду.

— Не вилазь високо, — гукнула вона. — Вони тут.

Я обережно підвів голову над рівнем ями й оглянув мережу глядацьких містків і галерей, що перетиналися над ямами для боїв. Густа пелена дощу затуляла огляд. На десяти метрах видимість розмивало, а на двадцяти її вже не було. Я чув, як десь по той бік ферми ревіла перестрілка, але тут галасував тільки шторм. Яда розпласталася на животі на краю ями. Вона побачила, як я роззираюся, і нахилилася ближче.

— Вони розділилися, — прокричала вона мені на вухо. — Антон погнав до пристані на іншому боці. Я так думаю, що він шукає, на чому б злиняти, або, може, розшукує іншого тебе, щоб прикрив його. Другий вискочив з-поміж отих загонів, і схоже, що він хоче битися. Стрельнув оце в мене щойно.

Я кивнув.

— Гаразд, іди за Антоном, а я подбаю про Шегешвара. Я прикрию тебе, коли ти підеш.

— Добре.

Я вхопив її за плече, коли вона перевернулася. На секунду підтягнув її назад.

— Ядо, бляха, тільки будь обережна. Якщо зустрінеш там мене…

Її губи скривилися в посмішку, і дощ затік їй між зуби.

— Тоді я розмажу його замість тебе без додаткової оплати.

Я виліз до неї на плаский майданчик над стіною, витяг «Рапсодію» й накрутив на ній вузький промінь і максимальну дальність. Тоді трохи посовався й сів навпочіпки, трохи вигнувши спину.

— Очі на сканери!

Вона зібралася.

— Ну ж бо!

Вона рвонула в гущу мороку вздовж поручнів містка. Праворуч од мене бластерний постріл розділив завісу дощу. Я рефлекторно натиснув на свій курок, але побачив, що не поцілив. Від сорока до п’ятдесяти метрів, сказала зброярка з Текітомури, але воно легше, якщо видно, куди стріляти.

Тому…

Я підвівся і заревів крізь бурю:

— Гей, Раде? Чуєш мене? Я зараз прийду і вб’ю тебе, падло таке!

Жодної відповіді. Але й жодного пострілу. Я обережно ступав уздовж галереї, що простиралася над ямою, намагаючись вирахувати Шегешварове розташування.

Ями для двобоїв були сплюснутими овальними аренами, втопленими просто в мулисте дно Обширу, всередині глибшими за околишні води десь на метр. Їх було дев’ять, згрупованих у ряди по три, з товстими вічнобетонними стінами, увінчаними сполученими галереями, де глядачі могли стояти біля поручнів і з безпечної відстані спостерігати, як пантери внизу шматують одна одну. Від краю до краю кожної ями були перекинуті глядацькі містки з плетеного дроту, щоб забезпечити дуже потрібне додаткове місце на важливі бої. Не раз я бачив галереї, напхані людьми у п’ять рядів, і з’єднувальні містки, що скрипіли під вагою юрби, яка витягувала шиї, щоб побачити смерть.

Загальна стільникова структура, утворена дев’ятьма ямами, піднімалася з мілких вод Обширу і спиралася на глибоко посаджені бульки мокрих бункерів з одного боку. До цього краю ям прилягали ряди годівниць і довгі прямокутні вигони для вправ, теж обнесені перехрещеними службовими містками. «Паля» пробилася крізь них на ферму. Наскільки я міг розрізнити, саме з краю цих руїн стріляв бластер.

— Чув мене, Раде, гімняний ти кавалку?

Знову гримнув бластер. Промінь смальнув біля мене, і я впав на вічнобетонну долівку, розбризкуючи воду. Над головою пролунав голос Шегешвара.

— Гадаю, ближче не треба, Таку.

— Як хочеш, — гукнув я у відповідь. — Все одно вже все закінчилось, окрім хіба що прибирання.

— Невже? Не дуже ти в себе віриш, га? Він зараз біля нового доку, розганяє твоїх дружків-піратів. Скоро викине їх в Обшир або згодує пантерам. Тобі хіба не чутно?

Я послухав і знову вловив звуки битви. Бластерний вогонь і поодинокі крики агонії. Нічого не можна було сказати напевне, але лихі передчуття стосовно Влада і його амфетамінової команди повернулися до мене. Я скривився.

— Що, ми не чекали, що нас так притисне, га?! — крикнув я. — Як же це, ви з ним перетренувалися в гравіспортзалі? Тикалися з різних кінців у твою улюблену шльондру?

— Іди в сраку, Ковачу. Принаймні він ще пам’ятає, як люди веселяться.

Його голос прозвучав близько, навіть зважаючи на бурю. Я трохи підвівся й поповз по долівці галереї. Підібрався трохи ближче.

— Ясно. І цього вистачило, щоб мене продати?

— Я тебе не продавав, — мені відповів сміх, що тарабанив, як лебідка на траулері. — Я обміняв тебе на кращу версію. Я дотримаю свого слова перед цим хлопцем замість тебе. Тому що цей паскудник ще пам’ятає, хто він і звідки.

Трошки ближче. Підповзай по метру за раз крізь зливу і три сантиметри стоячої води на доріжках. Від однієї ями до іншої. Не підводься. Не давай ненависті й злості звести тебе на ноги. Намагайся змусити його помилитися.

— А він пам’ятає, як ти скавучав і повзав у всраному завулку з розпоротою ногою, Раде? Він пам’ятає це лайно?

— Таки пам’ятає. Але знаєш що? — Шегешварів голос трохи підвищився. Певно, я зачепив якийсь нерв. — Він не викручує мені яйця цим спогадом за кожним разом. І не доїть мене з його допомогою, і не дає собі такої волі з моїми фінансами.

Трохи ближче. Я додав до голосу веселощів.

— Ага, а ще він вивів тебе на Перші родини. І осьде насправді штука, так? Ти продався купці драних аристократів, Раде. Ти тепер як всрана якудза. Може, скоро переїдеш до Міллспорта.

— Залізь у сраку, Ковачу!

Компанію лютому вигуку склав ще один бластерний розряд, але він і близько не влучив. Я усміхнувся і накрутив «Рапсодію» на максимальний розкид променя. Відтиснувся з води на руках. Накрутив нейрохімію.

— І це я забув, хто я такий і звідки? Годі, Раде. Ти й не схаменешся, як носитимеш чохол зі шпарками на місці очей.

Отак досить.

— Щоб ти…

Я звівся на ноги й кинувся вперед на його голос, а решту зробила нейрохімія. Я помітив місце, де він скрутився біля краю однієї з годівниць, прикритий сталевим плетивом містка. «Рапсодія» вивергнула з мого кулака мономолекулярні часточки, коли я вже оббігав овальну доріжку навколо бойової ями. Часу прицілитися краще не було, я тільки сподівався, що…

Він зойкнув, і я побачив, як він заточився, схопившись за руку. Люта радість сповнила мене, зуби вискалилися. Я вистрілив знову, і він або повалився, або кинувся вниз, щоб прикритися. Я перескочив поручень між моєю галереєю і годівницею. Мало не перечепився через неї. Хитнувся назад, щоб знайти рівновагу, і прийняв миттєве рішення. Я не міг обходити навколо стіни. Якщо Шегешвар був живий, він би звівся на ноги раніше й засмажив би мене з бластера. Залишався ще прямий відрізок по містку, півдюжини метрів понад загоном, і я з розгону туди скочив.

Метал піді мною неприємно нахилився.

Щось у загоні піді мною стрибнуло й загарчало. Гнилувато-м’ясний солоний сморід із пащі пантери вивергнувся до мене знизу.

Пізніше я зрозумію, що годувальний загін вдарило по дотичній під час прибуття «Палі», і вічнобетон з того боку, де засів Шегешвар, розколовся. Той край містка висів тільки на кріпленнях, що стриміли зі стіни. І якось сталося, що через схоже пошкодження десь в іншій частині комплексу загонів, одна болотяна пантера змогла пройти сюди.

Коли мені до протилежного краю залишалося ще два метри, кріплення вирвалися повністю. Рефлекси «Ейшундо» жбурнули мене вперед. Я загубив «Рапсодію», і обіруч ухопився за край загону. Місток полетів донизу. Я тримався за мокрий вічнобетон. Одна рука зісковзнула. Геконівський захват іншої втримав мене. Десь унизу пантера кігтями викресала іскри з поваленого містка, а тоді відскочила з пронизливим виттям. Я силкувався вхопитися за щось іншою рукою.

Голова Шегешвара висунулася над краєм стіни загону. Він зблід, правий рукав просочився кров’ю, але, побачивши мене, він посміхнувся.

— От так-так, — сказав він майже товариським тоном. — Мій старий занюханий та праведний друг Такеші Ковач.

Я відчайдушно хитнувся вбік. Зачепився стопою за край загону. Шегешвар побачив це й підкульгав ближче.

— Я так не думаю, — сказав він і копнув мою ногу геть. Я знову хитнувся, ледве втримавшись руками. Він трохи постояв і подивився на мене. Тоді зазирнув у яму для двобоїв і задоволено кивнув. Навколо нас барабанив дощ.

— Ну хоч раз я подивлюся на тебе згори вниз, а не ти на мене.

Я видихнув:

— Ох, іди к бісу.

— А знаєш, пантера внизу навіть може бути одним із твоїх релігійних друзів. Ото було б іронічно, га?

— Не тягни, Раде. Ти запроданий шматок лайна, і це не зміниться, хай там що ти зараз скажи.

— Правильно, Такеші. Стань на моральнішу позицію, гімнюче. — Він скривився, і на мить мені здалося, що зараз він от-от ударить мене чоботом по руках. — Роби, як завжди робиш. Ой-ой, Радул — всраний злодій, Радул не може про себе подбати, мені якось довелося рятувати Радулове життя. Ти тільки це й робив, відколи відтер від мене Івонну, і відтоді не змінювався, чорт тебе забирай.

Я глянув на нього крізь дощ, майже забувши про висоту, на якій висів. Виплюнув воду з рота.

— Що ти таке верзеш?

— Ти чудово знаєш, про що я, падло ти всране! «Ватанабе» того літа, Івонна Вазарелі, зелені очі.

Ім’я освітило спогад. Риф Хірата, довготелесий силует наді мною. Мокре з моря, солоне на смак тіло на вологих гумових костюмах.

Тримайся міцно.

— Я… — я похитав занімілою головою. — Я думав, що її звали Свою.

— От бачиш, падло таке, бачиш? — із нього ніби попер гній, якась отрута, яка надто довго була всередині. Його обличчя спотворила лють. — Тобі було на неї насрати, вона тобі була просто черговою безіменною підстилкою.

На довгу хвилю мене накрили спогади. Ейшундівський чохол забрав контроль, поки я висів у світловому тунелі з калейдоскопом пригаданих подій того літа. Там, на палубі «Ватанабе». Спека, що давила зі свинцевого неба. Благенький вітерець із Обширу, недостатній, щоб поворухнути важкі дзеркальні скельця-дзвоники. Слизька від поту шкіра під одягом і всіяна краплинами на відкритих ділянках. Мляві балачки і сміх, кислий аромат морської коноплі в повітрі. Зеленоока дівчина.

— То було драних двісті років тому, Раде. І ти до неї навіть майже не балакав. Натомість ти тягнув носом мет із цицьок Малгожати Буковської, як у тебе, гімнюка, було заведено.

— Я не знав, як. Вона була… — Він замкнувся. — Вона була для мене особлива, випердку.

Спочатку я не зміг визначити, що за звук вирвався з мене. То міг бути кашель, приглушений дощем, що залітав мені в горло щоразу, як я відкривав рота. Він був трошки схожий на схлип, або на звук, з якимось щось відірвалося всередині. Якась невдача, втрата.

Але це було не так.

То був сміх.

Він теплом розійшовся в мені після першого вологого кашлю, вимагаючи місця в грудях і пробиваючись звідти назовні. Він виніс воду з рота, і я не міг зупинитися.

— Ану не смійся, гімнюче.

Я не міг. Я реготав. Нова енергія наповнила м’язи рук разом з непроханими веселощами, сповнила геконівські долоні, налила пружною силою кожен палець.

— Який же ти тупий гімнюк, Раде. Вона була з новопештських багатіїв, вона ніколи б не переводила себе на таких вуличних, як ми. Тієї осені вона поїхала вчитися до Міллспорта, і я ніколи її більше не бачив. Вона й сказала мені, що я її більше не побачу. Сказала не журитися через те, що ми повеселилися, але жити так не могли. — Поки він глипав на мене, я майже несвідомо почав підтягуватися до краю загону. Вперся грудьми у твердий вічнобетонний край. Хекав, коли говорив. — Ти справді думаєш, що колись би зміг наблизитися до такої, як вона, Раде? Думав, що вона народить тобі дітей і сидітиме на пристані Спекни разом з іншими дружинами бандитів? Чекатиме тебе додому. Коли ти вгашений повзтимеш із «Ватанабе» на світанку? Це ж треба. — 3 мого крехтання знову почав вириватися сміх. — Це ж треба жінці, яка б вона не була, настільки втратити надію, щоб на таке піти?

— Щоб ти здох! — закричав він і копнув мене в обличчя.

Мабуть, я чекав цього. Безперечно, я достатньо наривався. Але зненацька все це здалося мені дуже далеким і неважливим поруч із яскравими картинами того літа. Хай там як, все зробив не я, а ейшундівський чохол.

Моя ліва рука злетіла вгору і вхопила його за гомілку, коли та відскочила назад після удару. Геконівська долоня зімкнулася. Я оскаженіло смикнув, і він кумедно підскочив на одній нозі до краю загону. Він дивився на мене, м’язи його обличчя посмикувалися.

Я впав і потягнув його за собою.

Падати було невисоко. Краї загону були такі ж похилі, як і в ямах для боїв, а зірваний місток застряг приблизно посередині вічнобетонної стіни, ще й майже рівно. Я впав на плетений метал, а Шегешвар приземлився на мене зверху. Повітря вилетіло з моїх легень. Місток здригнувся й проскрипів униз ще на пів метра. Пантера під нами ошаленіла, намагаючись підсунути його до підлоги загону. Вона відчувала кров, що текла з мого розбитого носа.

Шегешвар крутнувся, люто зиркаючи на мене. Я вдарив. Він коротко загарчав крізь зуби й пораненою рукою натиснув мені на горло. Це вирвало з нього крик, але він не послабив тиску ані на мить. Пантера вдарилася в бік поваленого містка, хекнувши в мене смородом крізь металеве плетиво. Я побачив одне люте око, яке потім сховалося за снопом іскор, викресаних кігтями з металу. Вона вищала й пускала слину, як навіжена.

Може, вона й була навіжена.

Я буцав ногами і смикався, але Шегешвар мене притиснув. Маючи за спиною дві сотні років вуличного насилля, подібні бійки він не програвав. Він спопеляв мене поглядом, ненависть давала йому сили побороти біль від осколкового розряду в руці. Я звільнив одну руку і знову спробував ударити його в горло, але він був готовий. Блок ліктем — і мої пальці ледве торкнулися його щоки. Тоді він захопив мою руку і переніс більше ваги на ушкоджену руку, якою душив мене.

Я підняв голову і вкусив через куртку його вражене бластером передпліччя. Кров виступила на тканині й залила мені рот. Він скрикнув і вдарив мене кулаком іншої руки збоку по голові. Тиск на мою шию почав діяти — я вже не міг дихати. Пантера гатила об металеве плетиво містка, і я смикнувся. Трохи перемістився вбік.

І скористався цим.

Силоміць просунув розтулену долоню вгору і приклав її до його обличчя збоку. Різко смикнув униз.

Геконівські шпичаки вкололися в шкіру. Там, де мої пучки тиснули на неї найсильніше, обличчя Шегешвара розірвалося. Спрацював інстинкт вуличного бійця — він заплющив очі, але це не допомогло. Мої пальці захопили повіко, відірвали його від чола, зачепили око й витягнули його назовні на оптичному нерві. Він утробно загорлав. Раптова злива крові домішалася до сірості дощу й забризкала мені лице. Він відпустив мене й посунувся назад. Його риси перекосило, око звисло назовні, а з очниці штовхало фонтанчики крові. Я закричав і пішов на нього, замантулив йому боковий у непошкоджену половину обличчя, від чого він хитнувся на протилежний поручень.

Якусь секунду він повисів на ньому, виставивши нетвердий блок лівою рукою і міцно стиснувши в кулак правицю — попри пошкодження, якої та зазнала.

І болотяна пантера загребла його.

Був і не стало. Мелькнула розмита грива і мантія, передня лапа зачепилася, дзьоб роззявився. Кігті вгородилися в нього на рівні плеча й потягли з містка вниз, як ганчір’яну ляльку. Він раз крикнув, а тоді я почув єдиний жорстокий хруст, коли зімкнувся дзьоб. Я не бачив, але пантера, певно, перекусила його навпіл просто на місці.

Мабуть, я цілу хвилину стояв, хитаючись, на похилому містку, слухав звуки, з якими роздиралася й ковталася плоть, трощилися кістки. Нарешті я похитався до поручня й примусив себе подивитися.

Запізно. Ніщо в тій бійні навколо пантери, що годувалася, навіть і близько не могло бути назване людським тілом.

Дощ уже змив більшу частину крові.

Болотяні пантери не надто розумні. Наситившись, цей екземпляр надалі майже не цікавився моїм існуванням над його головою. Я кілька хвилин пошукав очима «Рапсодію», так і не знайшов її, тож налагодився вилазити із загону. Завдяки численним вибоїнам, які «Паля» утворила в вічнобетонній стіні своїм прибуттям, це було не дуже важко. Я знайшов найширшу тріщину, вперся в неї ногами й потягнувся вгору, перебираючи руками. За винятком одного лячного моменту, коли шматок вічнобетону вирвався зі стіни з-під долоні, то був швидкий і легкий підйом. По дорозі нагору ейшундівський організм устиг зупинити кровотечу з носа.

Я стояв нагорі, прислухаючись до звуків битви. Так і не почув нічого, крім бурі, але й вона ніби трохи притихла. Битва або закінчилася, або перейшла у хованки й переслідування. Виходить, що я недооцінив Влада і його бригаду.

Ага, або гайдуків.

Настав час це з’ясувати.

Я знайшов Шегешварів бластер у калюжі його крові біля поручня годівниці, перевірив заряд і пішов назад через містки над ямами. Поки я йшов, мені сяйнуло, що Шегешварова смерть не залишила по собі нічого, крім неясного полегшення. Тепер мене не надто хвилювало те, як він мене продав, а розкриття того, як він сердився на мене через мою провину з Євою…

Івонною.

…так, Івонною, ця відвертість лиш закріпила очевидну правду. Попри все, єдиним, що тримало нас разом майже двісті років, був один, ненавмисне заслужений у тому завулку борг. Виходить, що ми один одному ніколи особливо не подобалися, і тому я подумав, що моє молодше «я», певно, крутило Шегешваром, як циган скрипкою.

У тунелі я знову зупинявся що кілька кроків, прислухатися чи не чутно стрілянини. Мокрі бункери стояли на диво тихі, і мої кроки лунали гучніше, ніж мені б того хотілося. Я пройшов по тунелю у зворотному напрямку до дверей, біля яких розійшовся з Муракамі і знайшов там залишки Аюри Гарлан із хірургічно-охайною діркою на рівні верхнього відділу спинного мозку. Ані сліду когось іще. Я оглянув коридор в обох напрямках, знову прислухався і розчув тільки регулярне металеве бамкання, яке списав на болотяних пантер, що люто билися об двері камер, розтривожені зовнішніми заворушеннями. Я скривився і пройшов у ряд дверей, що тихенько брязкали. Нерви напружені, бластер завбачливо зведений.

Через п’ять дверей я знайшов решту. Камера була відчинена і немилосердно освітлена. На долівці простягалися тіла, а стіна за ними — довгі ріки крові, ніби її вихлюпували з відер.

Кої.

Трес.

Бразил.

Четверо чи п’ятеро тих, кого я впізнав, але не знав на ім’я. Всі були вбиті твердими кулями, а тоді всі перевернуті обличчям до підлоги. Такі самі дірки під кожною потилицею — пам’яті зникли.

Ані сліду Відаури, ані сліду Ошіми.

Я стояв посеред бойні, ковзаючи поглядом від одного безвольного тіла до іншого, ніби шукаючи впущене додолу. Стояв, поки тиша яскраво освітленої кімнати не наросла до мірного тонкого виття у вухах, що перекрикувало решту світу.

Кроки в коридорі.

Я рвучко розвернувся, підняв бластер і ледь не вистрілив у Влада Цепеша, коли той всунув голову в двері. Він відсмикнувся, навів часткоплазмову рушницю, а тоді завмер. На його обличчі зринула нерішуча усмішка, а одна рука потяглася вгору почухати щоку.

— Ковачу. Трясця, дядьку, я тебе мало не встрелив.

— Що за чортівня тут коїться, Владе?

Він дивився повз мене на тіла. Знизав плечима.

— Хтозна. Скидається на те, що ми запізнилися. Ти їх знаєш?

— Де Муракамі?

Він махнув рукою туди, звідки прийшов.

— На дальньому краї, коло причалу. Послав мене знайти тебе й подивитися, чи тобі не потрібна поміч. Стрілялки, знаєш, уже здебільшого закінчилися. Зараз ще треба трохи прибрати, а тоді братися до старого доброго піратства. — Він знов усміхнувся. — Пора взяти свою плату. Ходімо.

Я німо пішов за ним. Ми перейшли мокрий бункер, через коридори, позначені слідами недавньої битви, повз присмалені бластерами стіни й гидкі патьоки роз’юшених людських тканин, іноді повз простертий труп і один раз — повз абсурдно добре вдягненого чоловіка середніх літ, що сидів на підлозі й дивився в кататонічній невірі на свої роздроблені ноги, що стирчали перед ним. Певно, його вигнало з казино чи борделю, коли почався рейд, він забіг у комплекс бункерів і потрапив під перехресний вогонь. Коли ми підійшли до нього, він простягнув до нас слабкі руки, і Влад вистрілив у нього часткоплазмою. Ми залишили його з чималою діромахою в грудях, від якої звивався вгору димок, і подерлися по службовій драбині до старої тюкувальної станції.

На причалі сцена бойні повторилася. Понівечені тіла розкидало по пристані і насипало між пришвартованими глісерами. Тут і там горіли вогники у місцях, де бластерні промені знаходили щось займистіше за людську плоть і кістку. Під дощем літав дим. Вітер ущухав.

Муракамі стояв на колінах біля води, схилившись над Вірджинією Відаурою. Він щось швидко їй говорив. Тримав її обличчя в долоні, мов у колисці. Кілька Владових піратів стояли навколо і дружно сперечалися, закинувши свою зброю за плечі. Вони були наскрізь мокрі, але нібито здорові.

На носовій частині зеленого панцира пришвартованого неподалік обширмобіля — Антонове тіло.

Він лежав горілиць, очі застигли розплющеними, веселкове волосся чільника звисало майже до води. Там, де колись були груди й живіт, тепер зяяла дірка, в яку можна було просунути голову. Скидалося на те, що Яда поцілила його ззаду просто в середину тулуба вузенько направленим променем осколкового бластера. Сам бластер лежав покинутий на причалі у калюжі крові. Яди не було й сліду.

Муракамі побачив, як ми підходимо, і відпустив обличчя Відаури. Він підібрав осколкового бластера і простягнув мені. Магазин був витягнутий, набійник порожній. Його вистріляли повністю, а тоді викинули. Він похитав головою.

— Ми шукали її, але не знайшли. Кол каже, що нібито бачив, як вона падала у воду. Підстрелена з отієї стіни. Може, її тільки куснуло, але в цьому лайні, — він показав рукою на погоду, — ми ніяк не дізнаємося, поки не почнемо витягати тіла. Буря суне на захід і випускає дух. Тоді можна буде пошукати.

Я глянув униз, на Вірджинію Відауру. Очевидних поранень я не бачив, але вона виглядала напівпритомною, її голова хиталася. Я повернувся до Муракамі.

— Якого біса…

А тоді приклад осколкового бластера злетів угору і вдарив мене по голові.

Біле полум’я, невіра. Нова кровотеча з носа.

Що…

Я заточився, хапонув повітря, упав.

Наді мною став Муракамі. Він відкинув осколкового бластера і витяг з-за пояса маленького охайного станера.

— Пробач, Таку.

І вистрілив у мене.

Розділ сорок сьомий

У кінці дуже довгого темного коридору на мене чекає жінка. Я намагаюся поквапитися, але мій одяг мокрий і важкий, а сам коридор похилий і майже по коліно залитий грузькою речовиною, про яку я думаю, що то загусла кров, тільки пахне вона бела-травою. Я борсаюся вперед по затопленій похилій долівці, але прочинені двері чомусь не здаються ближчими.

Якісь проблеми, семе?

Я накручую нейрохімію, але щось із моєю біонікою негаразд, бо я бачу все ніби в ультрадалекозорому снайперському прицілі. Варто мені лиш трохи ворухнутися — і картина танцює перед очима, а очі болять, намагаючись утримати фокус. Половину часу та жінка — то Владова не обділена принадами, оголена до талії товаришка-піратка, що схилилася над модулями незнайомого мені обладнання на долівці каюти. Повні великі груди звисають, як плоди — я відчуваю, як піднебіння аж свербить від бажання всмоктати котрийсь із округлих темних сосків. Саме тоді, як мені здається, що я зафіксував поле зору, воно вислизає геть і перетворюється на крихітну кухню з пофарбованими вручну віконницями, що затуляють кошутське сонце. У ній теж є жінка, також оголена до талії, але вже інша — і цю я знаю.

Приціл знову хитається. Мій погляд перебігає до обладнання на підлозі. Матово-сірий протиударний корпус, блискучі чорні диски, на яких з’являться активовані котушки пам’яті. Логотип на кожному модулі виведений ідеографічними символами, я впізнаю їх, хоча наразі й не володію на рівні читання ані староугорською, ані земною китайською. «Психографіка Цзен». Я бачив цю назву у недавньому минулому на полях боїв і в палатах психохірургічного відновлення. Нове ім’я, нове світило в розрідженому сузір’ї військових фірм, торгова марка, яку можуть собі дозволити тільки дуже добре фінансовані організації.

Що це там у тебе?

Електромагнітний «Калашников». Один із сусідів далі по коридору позичив.

Цікаво, де він його вкрав.

А хто сказав, що він обов’язково крадений?

Я. Вони ж пірати.

Раптом моя долоня наповнилася розкішним важким закругленим прикладом «Калашникова». Він блищить до мене у тьмяному світлі коридора і просто проситься, щоб його тримали міцніше.

Сімсот доларів ООН мінімум. Жоден пірат, що сидить на меті, не витрачатиме стільки грошей на тихостріл.

Я гребу далі ще кілька кроків, і мене сповнює жахливе відчуття власної нездатності осягнути факти. Я ніби вбираю ту в’язку гидоту з коридора через стрижневі корені в ногах і залиті чоботи, і знаю, що невдовзі вона сповнить мене по вінця й засмітить усі порожнини.

А тоді я роздуюся й вибухну ним, як пакет з кров ’ю, який надто сильно стиснули.

Вийдеш сюди знову, пацан, і я давитиму тебе, поки ти не репнеш.

Я відчуваю, як розширюються від шоку мої очі. Я знову дивлюся у снайперський приціл, і цього разу там уже не жінка з приладами, і не каюта на борту «Палі».

Це кухня.

І це моя матір.

Вона стоїть однією ногою в мисці мильної води, нахиляється, щоб обмити її обривком дешевої вирощеної гігієн-губки. На ній розділена з одного боку спідниця-обмотка, як у збиральниць трави, і вона гола по пояс, і вона молода, молодша, ніж я зазвичай можу її пригадати. Повні великі груди звисають, як плоди, і мені свербить у роті від залишкового спогаду про те, як я їх торкався. Вона дивиться вбік, а тоді вниз на мене, і всміхається.

Тоді він вривається в кімнату через інші двері, які, як підказує мені невловимий спогад, ведуть до порту. Вривається в кімнату і врізається в неї, наче якась стихія.

Ах ти ж курва, ах ти ж паскудна драна курва.

Мої очі від шоку знову розчахуються, і я раптом стою на порозі. Фільтр снайперського прицілу зникає, і тепер усе справжнє й живе. Я йду вперед після третього удару. Тильним боком долоні наодмаш — такий удар ми всі колись діставали від нього, але цього разу він геть не стримується — її кидає через кухню на стіл, і вона падає, тоді підводиться, а він знову збиває її на підлогу, з’являється кров, що яскраво ллється з носа і блищить під єдиним променем, який проник крізь віконниці, вона силкується підвестися, цього разу з підлоги, а він махом гупає її в живіт чоботом, вона здригається й перевертається на бік, миска перекидається, і мильна вода котиться до мене через поріг, через мої босі ноги, а тоді мій привид ніби залишається стояти в дверях, а решта мене біжить до кімнати й намагається влізти між ними.

Мені, певно, не більше п’яти років, а він п'яний, і його удар лягає неточно. Але й цього досить, щоб мене відкинуло до дверей. Тоді він підходить і стає наді мною, незграбно впирає руки в коліна, важко дихає обвислим ротом.

Вийдеш сюди знову, пацан, і я давитиму тебе, поки ти не репнеш.

Він повертається до неї і навіть не зачинає за собою двері.

Але поки я сиджу безпорадною купою й починаю плакати, вона витягується на долівці і пхає двері рукою, затуляючи від мене те, що там почалося.

Потім чуються тільки звуки ударів, а тоді грюк дверима оддалік.

Я пробираюся похилим коридором, женуся за дверима, крізь щілину в яких пробивається останнє світло, а ридання в горлі модулюється й наростає до верещання лисокрила. Лють піднімається в мені припливною хвилею, я старшаю з кожною секундою, і невдовзі виросту достатньо, і дістануся до дверей, доберуся до них раніше, ніж він нарешті піде від нас і зникне з нашого життя, і це я змушу його зникнути, я вб’ю його голіруч, у мене в руках зброя, мої руки — це і є зброя, і в’язка каламуть мілкішає, і я б’юся у двері, як болотяна пантера, але марно, вони надто довго були закриті, вони міцні, і удар об них прошиває все моє тіло, як шок від станера і…

А, точно. Шок від станера.

Значить, це не двері, а…

…портовий бетон, і моє обличчя притиснуте до нього, лежить у липкій калюжці слини й крові, бо я, вочевидь, прикусив язика, коли падав. Доволі очікуваний наслідок, коли йдеться про станер.

Я кашлянув і вдавився слизом. Виплюнув його, швидко оцінив отриману шкоду й пожалкував про це. Все моє тіло було пекучою конструкцією з тремтіння і болю від станерного шоку. Черево й кишки шкребла нудота, голова була легенька і заповнена зірочками. Бік голови в тому місці, де мене вдарило прикладом, пульсував. Я хвильку полежав, намагаючись повернути якийсь контроль, тоді відірвав обличчя від пристані й смикнув шиєю вгору, як тюлень. То був короткий, передчасно перерваний рух. Мої руки були зафіксовані за спиною, і я не бачив нічого вище за рівень гомілки. Теплий жмут активного біоволокна навколо зап’ясть. Воно піддавалося, щоб не скалічити змотані руки у тривалій перспективі, воно розчинялося, як теплий віск, якщо побризкати правильним ензимом, але звільнитися з нього самому не легше, ніж відірвати собі пальці.

Натиснув на кишеню й отримав очікувану правду. «Теббіт» забрали. Я залишився без зброї.

Мене скрутило, і я вивернув скупі залишки з порожнього шлунку. Впав, щосили намагаючись не вляпатися обличчям. Десь іздалеку чувся бластерний вогонь, а тоді тихіші звуки, схожі на сміх.

Пара чобіт проляпала калюжами повз мене. Зупинилася й повернулася.

— Він очунюється, — сказав хтось і свиснув.

— Міцний гімнюк. Гей, Відауро, ти казала, що тренувала цього парубка?

Ніхто не відповів. Я знову смикнувся вгору й спромігся перекотитися на бік. Мляво блимнув на форму, що стояла наді мною. З розчищеного неба, яке вже майже не дощило, на мене дивився Влад Депеш. Вираз його обличчя був серйозний і захоплений, він нерухомо стояв і стежив за мною. Ані сліду його колишньої амфетамінової сіпаності.

— Добре зіграв, — хрипнув я до нього.

— Сподобалося, га? — він усміхнувся. — Купився?

Я пробіг язиком по губах і виплюнув трохи крові, змішаної з блювотою.

— Так, я ще подумав, що Муракамі всі клепки з голови вилетіли, якщо він тобі довірився. То що сталося з оригінальним Владом?

— Ех, — він іронічно насупився. — Знаєш, як воно буває.

— Так, знаю. І скільки вас іще тут? Крім пишногрудої спеціалістки з психохірургії, звісно.

Він весело зареготав.

— Так, вона розповіла, що помітила, як ти дивився. Чудове м’ясце, га? Знаєш, останнє, що Лібек носила до цього, був чохол канатохідця від «Лимона». Плаский, як та дошка. Минув уже рік, а вона досі не може вирішити, чи їй така зміна більше подобається, а чи дратує.

— «Лимон», та? «Лимон» з Латімера.

— Саме так.

— Батьківщина передових списантських технологій.

Він вишкірився.

— Починає складатися докупи, га?

Важко знизувати плечима, коли в тебе руки зв’язані за спиною, а сам лежиш на підлозі, але я зробив усе, що зміг.

— Я бачив обладнання «Цзен» в її каюті.

— Чорт, то ти не дивився на її цицьки.

— Та ні, дивився, — визнав я. — Знаєш, як воно буває. Усе периферичне зберігається назавжди.

— Щира правда, біс її бери.

— Меллорі.

Ми обидва глянули туди, звідки гукали. Тодор Муракамі крокував уздовж пристані з боку мокрих бункерів. Він не мав зброї, окрім «Калашникова» при боці та ножа на грудях. Дощик сіявся навкруг нього, виблискуючи іскорками від яснішого неба.

— Наш ренегат уже очуняв і плюється, — сказав Меллорі, показуючи на мене.

— Добре. А тепер, оскільки ти єдиний, хто може змусити ту команду робити щось на штиб загальної координації, піди-но їх організуй. З боку борделя ще лежать тіла з цілими пам’ятями, я бачив їх. Хтозна, серед них може навіть трапитися якийсь живий свідок. Я хочу фінальної зачистки, щоб ніхто не лишився в живих, і я хочу, щоб кожна пам’ять була перетоплена на шлак. — Муракамі гидливо махнув руками. — Господи всраний, вони ж пірати, можна було подумати, що вони з таким упораються. А натомість більшість із них грається, випускаючи пантер та вправляючись у стрільбі в живу мішень. Послухай лиш.

Бластерні постріли гуділи в повітрі довгими, недисциплінованими розрядами, а до них домішувалися крики й сміх. Меллорі знизав плечима.

— То де Томазеллі?

— Встановлюють із Лібек обладнання. А Ванг чекає на містку, намагається встежити, щоб нікого випадково не зжерли. Це твій корабель, Владе. Піди й примусь їх перестати колупатися в сраці, а коли вони закінчать зачистку, підведіть «Палю» до цього краю під навантаження.

— Гаразд, — вираз обличчя Меллорі змінився, подібно до брижів воді. Він перевтілився у Влада й почав смикано колупатися в шрамах від акне. Він кивнув мені. — Побачимось коли побачимось, га, Ковачу? Отоді.

Я простежив за ним до рогу станції, поки він не щез з очей. Тоді стрельнув очима в Муркакамі, який і досі дивився у бік, з якого лунали післябойові веселощі.

— Драні аматори, — пробурмотів він і похитав головою.

— Отож, — сухо сказав я, — ви все-таки тут на завданні.

— Здогадався з першої спроби, — говорячи так, Муракамі нахилився, крекнув і підтягнув мене вгору, в незграбну сидячу позу. — Не тримай на мене зла, чув? Навряд чи я міг розповісти тобі все вчора увечері й звернутися до твоєї ностальгії по допомогу, правда?

Я озирнувся зі своєї нової точки огляду й побачив Вірджинію Відауру, притулену до причальної тумби, зі скрученими за спиною руками. Її обличчя перетинав чимдалі темніший синець, око запухло. Вона тупо глянула на мене, а тоді відвела погляд. До бруду і поту на її обличчі домішалися сльози. Ані сліду чохла Сильви Ошіми, живого чи мертвого.

— Тож натомість ти обвів мене круг пальця.

Він знизав плечима.

— Працюй із тим, що маєш під рукою, ти ж знаєш.

— І скільки вас тут? Не повна команда, як видно.

— Ні, — він ледь усміхнувся. — Лише п’ятеро. Меллорі, Лібек, котру, як я розумію, ти вже начебто бачив. Двоє інших, Томазеллі з Вангом, та ще я.

Я кивнув.

— Команда для таємного втручання. Я мав здогадатися, що ти ніяк не міг просто стирчати в Міллспорті у відпустці. Довго ти пробув під прикриттям?

— Майже чотири роки. Ми з Меллорі прибули раніше за інших. Спакували Влада два роки тому, до того придивлялися до нього. А тоді Меллорі привів інших як новобранців.

— Така заміна у Владовій шкурі могла здатися комусь дивною.

— Та наче не здалася, — Муракамі присів навпочіпки під дощиком, наче мав на розмову скільки завгодно часу. — Вони не надто чутливі, ці амфетамінні голови, і між ними не складаються повнокровні стосунки. Лиш пара з них була досить близька до Влада, щоб становити проблему, коли того змінив Меллорі, і я видалив їх заздалегідь. Часткоплазма зі снайперським прицілом. — Він показав пантомімою, як стежив за ними в приціл і стріляв. — Нема голови — нема пам’яті. За тиждень ми зіпхнули Влада. Меллорі сидів на його шиї більшу частину попередніх двох років, розігрував піратську фанатку, смоктав йому, ділив із ним люльки й пляшки. А тоді, однієї темної ночі в Сорстауні — гоп! — Муракамі ляснув кулаком у долоню. — Та портативна штука від «Цзен» прекрасна. Можна перечохлитися просто в готельній вбиральні.

Сорстаун.

— І ви весь цей час стежили за Бразилом?

— Серед інших, — знову знизав плечима. — Насправді ж за всією Смугою. Це єдине місце на планеті, де дух повстання зберіг бодай трохи серйозності. Далі на північ, навіть у Новопешті, здебільшого лишилася тільки злочинність, а ти знаєш, які злодії консервативні.

— Звідси Танаседа.

— Звідси Танаседа. Нам подобається якудза, вони просто хочуть присмоктатися до чинної влади. А гайдуки, незважаючи на своє вихвалене популістське коріння — просто дешева й невихована версія тієї ж болячки. До речі, ти наздогнав свого друзяку Шегешвара? Забув спитати перед тим, як вимкнути тобі світло.

— Так, наздогнав. Його зжерла болотяна пантера.

Муракамі реготнув.

— Неперевершено. Якого біса ти від нас пішов, Таку?

Я заплющив очі. Станерне похмілля ніби тільки погіршувалося.

— А ти? Вирішив за мене мою проблему з дубль-зачохленням?

— А… Поки що ні.

Я здивовано розплющив очі.

— Він ще й досі десь ходить?

Муракамі зробив знічений жест.

— Виходить, що так. Виявилося, що тебе важко вбити навіть у такому віці. Але ми його дістанемо.

— Справді? — похмуро сказав я.

— Аякже. Без Аюри в нього немає прикриття, нема куди тікати. А те, що ніхто з Перших родин не наважиться продовжити почату нею справу, ясно, як всраний день. Якщо не хочуть, щоб Протекторат прийшов і позабирав їхні олігархічні цяцьки.

— Або, — підхопив я, — ти міг би просто вбити мене, коли вже впіймав, і запропонувати угоду йому.

Муракамі насупився.

— Не смішно, Таку.

— Я й не жартував. Знаєш, він і досі називає себе посланцем. Він би, певно, підскочив од радості, якби отримав від тебе шанс повернутися до Корпусу.

— Мені на це насрати, — в його голосі з’явилася злість. — Я того гімнюка не знаю, тож йому гайки.

— Добре, добре. Не закипай. Я просто хотів полегшити тобі життя.

— Моє життя не дуже важке, — прогарчав він. — Дубль-чохлити посланця, навіть колишнього — це доволі незворотне політичне самогубство. Конрад Гарлан усереться, коли я з’явлюся в Міллспорті з Аюриною головою і своєю доповіддю. Найліпша його надія — повністю заперечити, що він будь-що про це знав, і молитися, щоб я це так облишив.

— Ти дістав пам’ять з Аюри?

— Так, голова й плечі здебільшого вціліли. Ми допитаємо її, але це звичайна формальність. Ми не використаємо її інформацію напряму. В таких ситуаціях ми здебільшого дозволяємо місцевому панівному непотребу скористатися можливістю й відхреститися заявою про незнання. Ти ж пам’ятаєш загальний курс: мінімізувати місцеві заворушення, підтримувати нерозривний владний фронт із Протекторатом, зберегти здобуту інформацію для майбутніх ходів.

— Так, пам’ятаю, — я спробував ковтнути накопичену в роті вологу. — Знаєш, Аюра може не розколотися. Вона ж хранителька родинних таємниць, у неї має бути потужна підготовка для збереження вірності.

Він неприємно посміхнувся.

— Усі врешті ламаються, Таку. Ти ж знаєш. На віртуальному допиті або ламаєшся або божеволієш, а з теперішніми технологіями можна відновити допитуваних навіть після такого. — Посмішка переросла у щось жорсткіше й не менш неприємне. — Хай там як, це неважливо. Наш улюблений віковічний лідер Конрад ніколи не дізнається, що ми з неї витягли чи не витягли. Він просто припустить найгірше і припаде до ноги. Або я закличу ударну групу, спалю під ним Рильські Скелі, а тоді покладу його і всю його падлючу родину на ЕМП.

Я кивнув, дивлячись ген в Обшир з напівусмішкою, як мені здавалося.

— Ти говориш майже як квелліст. Це майже те саме, що хотілося зробити їм. Аж шкода, що ти не можеш дійти з ними якоїсь згоди. Але ж насправді це не зовсім те, для чого ти тут. — Я різко перевів погляд на його обличчя. — Хіба не так?

— Га? — але він не дуже старався, і в куточках його губ зачаїлася усмішка.

— Годі, Тоде. Ти прийшов із найпередовішим психографічним апаратом, твоя подружка Лібек перед цим була на завданні на Латімері. Ви кудись забрали Ошіму. І ти кажеш, що ця гулянка триває вже чотири роки, що дуже тісно пов’язує її з початком Ініціативи Мечека. Ви тут не через квеллістів, а щоб наглядати за технологіями списантів.

Усмішка виповзла на поверхню.

— Дуже проникливо. Але насправді ти помиляєшся. Ми тут з обох причин. Протекторат паскудить свої штанці саме через нашарування передових списантських технологій на залишкову присутність квеллізму. Це, і, звісно, супутники.

— Супутники? — я блимнув на нього. — А до чого тут супутники?

— Наразі ні до чого. І хочеться, щоб так воно й залишалося. Але з технологіями списантів уже ні в чому не можна бути впевненим.

Я похитав головою, намагаючись струсити з неї заніміння.

— Що? Чому?

— Тому що, — серйозно сказав він. — Довбане лайно, здається, працює.

Розділ сорок восьмий

Тіло Сильви Ошіми винесли з тюкувальної станції на масивних сірих гравісанях із позначками «Цзен» і загнутим пластиковим щитом, що прикривав її від дощу. Лібек вела сани з пульта, який тримала в руці, а інша жінка, яка здалася мені Томазеллі, йшла позаду з системою нагляду на плечі, також із логотипом «Цзен». Коли вони вийшли, я спромігся зіпнутися на ноги, і Муракамі, на диво, нібито був не проти. Ми мовчки стояли разом, як жалібники на якійсь похоронній процесії минулого тисячоліття, і стежили за рухом гравітаційного ліжка і його пацієнта. Дивлячись на обличчя Сильви Ошіми, я пригадав оздоблений кам’яний садок на вершині Рильських Скель, як вона лежала там на ношах, і в мене блиснула думка, що як на призвідницю нової революційної ери ця жінка забагато часу проводила непритомною і прив’язаною до пристроїв для пересування немічних. Цього разу її очі під прозорим покривом були розплющені, але, здається, все одно нічого не помічали. Якби не екран із життєвими показниками, вбудований над головою, можна було повірити, що дивишся на труп.

Так і є, Таку. Ти дивишся на труп революції квеллістів. Це було все, що вони мали, а тепер, коли Кої та інші зникли, її вже ніхто не відродить.

Мене насправді не шокувало те, що Муракамі стратив Кої, Бразила і Трес, я очікував цього, відтоді як прокинувся. Я бачив це на обличчі Вірджинії Відаури, коли вона тулилася до причальної тумби, коли вона плювалася словами — це було не більш як підтвердження. А коли Муракамі діловито кивнув і показав мені жменю щойно видобутих кортикальних пам’ятей, я пережив тільки гидке відчуття того, що я дивлюся в дзеркало на якусь смертельно скалічену версію себе.

— Годі тобі, Таку, — він знову запхав пам’яті до кишені костюма-невидимця і, скривившись, зневажливо витер руки. — Ти ж розумієш, що я не мав вибору. Я вже казав, що ми не можемо дозволити собі повтору Виселення. Не в останню чергу тому, що цей народ ніяк не міг би перемогти, а Протекторат узявся б чавити все чоботами — кому б того хотілося?

Вірджинія Відаура плюнула в нього. То була непогана спроба, зважаючи на те, що вона й досі спиралася на причальну тумбу за три чи чотири метри від нього. Муракамі зітхнув.

— Трясця, та ти просто задумайся на хвилинку, Вірджиніє. Подумай, що повстання неоквеллістів зробить із цією планетою. Думаєш, на Адорасьйон було важко? Думаєш, на Шарії сталося казна-що? То були забавки у порівнянні з тим, що сталося б тут, якби твої пляжні гуляки підняли штандарт революції. Повір мені, уряд Гапети не колупався б у сраці. Це рішучі радикали з необмеженими правами. Вони розчавлять будь-що схоже на переворот на будь-якій заселеній планеті, і якщо для того, щоб його придушити, знадобиться планетарне бомбардування, то вони й до нього вдадуться.

— Так, — різонула вона. — І ми мусимо прийняти це за модель урядового правління, га? Корумповане олігархічне панування, підтримане непереборною військовою силою.

Муракамі знову знизав плечима.

— Не розумію чому ні. З історичної перспективи — воно працює. Людям подобається робити те, що їм сказано. І ця ж олігархія не така погана, хіба ні? Подивися на умови, в яких люди живуть. Ми вже не бачимо бідності й пригнічення часів Заселення. Цього вже три століття, як немає.

— А чому його не стало? — голос Відаури притих. Я почав непокоїтися, чи нема в неї струсу. Заточені під серфінг чохли міцні, але їх не проектують на випадок таких ушкоджень обличчя, якого вона зазнала. — Бісовий ти дурню. Це тому що їм дали по потилиці квеллісти.

Муракамі роздратовано махнув руками.

— Нехай, значить вони виконали своє завдання. Вони нам більше не потрібні.

— Лайно це краб’яче, Муракамі, і ти це знаєш. — Але Відаура, говорячи це, порожніми очима дивилася на мене. — Влада — це не структура, а динамічна система. Вона або накопичується нагорі, або розповсюджується. Квеллізм запустив процес розповсюдження, а гімнюки з Міллспорта відтоді намагаються розвернути потік. Наразі вона знову накопичується. Усе тільки гіршатиме, а вони забиратимуть у решти з нас дедалі більше, а ще через сто років ти прокинешся, а за вікном знову будуть всрані роки Заслелення.

Муракамі кивав упродовж усієї промови, ніби серйозно роздумував над цим питанням.

— Знаєш, річ у тому, Вірджиніє, — сказав він, коли вона договорила, — мені платять не за те, щоб я турбувався, як воно житиметься за сотню років, і мене цього не навчали. Мене навчали — власне, саме ти мене навчала — розбиратися з поточними обставинами. І саме це ми й робимо.

Поточні обставини: Сильва Ошіма, списантка.

— Драний Мечек, — дратівливо проказав Муракамі, киваючи на простягнуту фігуру на гравіношах. — Якби вирішував я, то місцевий уряд ніколи не отримав би доступу до такої технології, не кажучи вже про те, щоб видавати на нього ліцензії купці обдовбаних дисфункіональних мисливців за винагородою. Ми могли б направити команду спеціалістів-посланців, які зачистили б Нове Хоко, і ніщо з цього б ніколи не сталося.

— Так, але ти пам’ятаєш, скільки б таке коштувало?

Він хмуро кивнув.

— Так. Та сама причина, з якої Протекторат взагалі видає цю штуку людям. Заради вищого відсотка повернення інвестицій. Усе через драні гроші. Зараз уже нікому не хочеться творити історію, а тільки нагребти собі купку.

— Я думала, що тобі цього й хотілось би, — мляво мовила Вірджинія Відаура. — Щоб усі ганялися за грошвою. Олігархічного нагляду. Збіса простої системи контролю. А ти ще будеш на це жалітися, чорт забирай?

Він обережно глянув убік і похитав головою. Лібек і Томазеллі відійшли розділити самокрутку з морської коноплі, поки Влад-Меллорі не підігнав «Палю». Перепочинок. Гравіноші погойдувалися без нагляду за метр од мене. Дощ тихо падав на прозору пластикову накривку і стікав вигнутою поверхнею. Вітер ослаб до нерішучого бризу, а бластерний вогонь з іншого краю ферми давно затих. Я стояв посеред кристалізованої тиші й дивився на застиглі очі Сильви Ошіми. Уривчастий шепіт інтуїції шкрібся об паркан мого свідомого розуміння, шукаючи входу.

— Що ти говорив про творіння історії, Тоде? — безінтонаційно спитав я. — Що там робиться зі списантами?

Він розвернувся до мене, і на його обличчі з’явився вираз, якого я раніше ніколи не бачив. Він невпевнено всміхався і від цього виглядав дуже молодим.

— Що робиться? Як я вже сказав, робиться те, що технологія працює. Там, на Латімері, отримують результати, Таку. Там встановили контакт із марсіянськими штучними інтелектами. Вперше за майже шістсот років намагань досягли сумісності систем. Їхні машини розмовляють із нашими, і саме ця система подолала прірву. Ми розкололи інтерфейс.

Лапи з холодними пазурами пробіглися по моєму хребті. Я пригадав Латімер, Санкцію-IV і дещо з того, що там бачив і робив. Я завжди знав, що це стане поворотним моментом. Просто ніколи не припускав, що знову опинюся в тій самій гущі.

— Ніхто про це дуже не кричить, чи не так? — м’яко сказав я.

— А ти б кричав? — Муракамі тицьнув пальцем у бік простертої фігури на гравіношах. — Те, що зашите в голову цієї жінки, зможе говорити з машинами, які залишили нам марсіяни. Згодом вони, може, скажуть нам, куди ті поділися, може навіть приведе нас до них. — Він придушив сміх. — А жарт у тому, що вона не археологістка, не навчена посланська операторка або спеціалістка з марсіян. Ні. Вона драна мисливиця на винагороди, Таку, заледве не психотична наймана вбивця машин. А таких як вона ще срака зна скільки, тиняються десь із таким самим активним лайном у головах. Ти починаєш розуміти, як сильно Протекторат цього разу обісрався? Ти ж був на Новому Хоко. Уявляєш наслідки, якби наш перший контакт із гіперпросунутою чужинською культурою стався через оцих людців? Нам би тоді пощастило, якби марсіяни не повернулися й не стерилізували всі заселені нами планети просто щоб не ризикувати.

Мені раптом захотілося знову присісти. Тремтіння через станерний шок знову охопило мене від черева вгору до голови так, що в ній затуманилося. Я проковтнув нудоту і спробував зберегти ясність думки у гаморі раптово пригаданих подробиць. Лаконічна, убивча діяльність Сильвиних «Пролаз» проти скорпіогармати і її групи.

Уся ваша життєва система ворожа до нашої.

Ага. А крім того, ми хочемо цю драну землю собі.

Орр зі своїм ломом стояв над нефункціональним каракурі в тунелі під Дравою. То як, ми його вимкнемо чи ні?

Списантська бравада на борту «Зброї для Гевари», доволі смішна абсурдністю припущення, поки не розглянути її в більш значущому контексті.

Щойно знайдеш спосіб списати орбітальний супутник, Ласе, дай нам знати.

Підтримую. Зніми з неба супутник, і Міці Гарлан смоктатиме тобі щоранку, поки ти житимеш.

От трясця.

— Ти справді думаєш, що вона на це здатна? — приголомшено спитав я. — Розмовляти з супутниками?

Він вишкірив зуби. То було що завгодно, але не усмішка.

— Таку, з того, що я знаю, може бути, що вона вже з ними говорить. Зараз ми накололи її седативами, і «Цзен» відстежує її активність, але ми ніяк не можемо знати, що вона встигла зробити раніше.

— А якщо вона почне?

Він знизав плечима і відвернувся.

— На цей випадок я маю накази.

— О, чудово. Дуже конструктивно.

— Таку, розумнику мій, а який у мене вибір? — в його голосі проскочив відчай. — Ти ж знаєш, яке дивне лайно коїться на Новому Хоко. Віймінти, які роблять те, чого не повинні робити, віймінти, збудовані за параметрами, яких ніхто не пам’ятає з часів Виселення. Усі думають, що це якась еволюція машин, що це дорослі нанотехнології, але що як ні? Що як це спричинили списанти? Що як супутники прокидаються, бо вловили сигнал чільницького софту, тож вони в свою чергу роблять щось із віймінтами? Ці штукенції створені взаємодіяти з машинними системами марсіян, наскільки ми розуміємо, і з Латімера передають, що воно працює. То чого б йому також не працювати тут?

Я дивився на Сильву Ошіму, і в моїй голові лунав голос Яди.

…це бурмотіння, втрати тями, прибуття на місця, на яких уже хтось відпрацював, це все пост-Іямонське…

…кілька разів ми насувалися на точки активності віймінтів, а на той час, як туди добиралися, там уже все закінчувалося. Скидалося на те, що вони билися одні з одними…

Мої думки погнали вулицями, які відкрила для них посланська інтуїція Муракамі. Що як вони не билися одні з одними? Або що як…

Напівпритомна Сильва бурмотіла на койці в Драві. Воно знало мене. Наче старого друга. Наче…

Жінка, що називалася Надею Макітою, коли лежала на іншій койці на борту «Острова Бубін».

Григорій. Там унизу є щось, що звучить як «Григорій».

— Ті люди, що лежать у тебе в кишені, — тихо сказав я до Муракамі. — Ті, кого ти вбив заради стабільнішого майбутнього для нас усіх. Вони всі вірили, що це Квеллкриста Сокольнича.

— Ну, віра — цікава штука, Таку, — він дивився повз гравіноші, і в його голосі зовсім не чулося гумору. — Ти посланець, тобі це відомо.

— Так. То в що віриш ти?

Він помовчав хвильку. Тоді труснув головою і глянув на мене прямо.

— У що я вірю, Таку? Я вірю, що ми от-от розшифруємо ключі до марсіянської цивілізації, і тоді повернення до життя справді померлих здаватиметься нам маленькою і відносно незначною подією.

— Ти думаєш, це вона?

— Мені все одно, вона це чи ні. Це нічого не змінює.

Томазеллі гукнула. «Паля» висунулася з-за руїн Шегешварової ферми, наче якийсь велетенський неповороткий слоновий скат-кіборг. Ризикуючи новим нападом нудоти, я обережно накрутив нейрохімію і розпізнав Меллорі, що стояв у бойовій рубці зі своїм радистом і кількома іншими піратами, яких я не впізнав. Я підступив ближче до Муракамі.

— У мене є ще одне питання, Тоде. Що ти робитимеш із нами? Зі мною і Вірджинією?

— Ну, — він так енергійно потер коротко стрижену голову, що з неї злетів туманець краплинок. На обличчі з’явився натяк на усмішку, ніби повернення розмови до практичних тем було возз’єднанням зі старим другом. — Усе трохи проблематично, але ми щось придумаємо. За теперішнього стану справ, вони, певно, зажадали б або щоб я вас обох засадив, або щоб обох стер. Посланці-ренегати нинішньому урядові не припадуть до вподоби.

Я втомлено кивнув.

— І тому?

Усмішка налилася силою.

— І тому нехай ідуть у сраку. Ти посланець, Таку. І вона теж. Те, що ти втратив свої клубні привілеї, не означає, що ти не свій. Те, що ти пішов із Корпусу, не змінює того, ким ти є. Думаєш, я просто забуду про це тільки тому, що банда брудних земних політиків шукає цапа-відбувайла?

Я похитав головою.

— Це твої роботодавці, Тоде.

— До сраки це. Я відповідаю перед посланським командуванням. Ми не МП-шимо своїх. — Він прикусив нижню губу, глянув на Вірджинію Відауру, а тоді на мене. Його голос притих до бурмотіння. — Але для того, щоб це розкрутити, мені потрібна ваша співпраця, Таку. Вона надто важко все сприймає. Я не можу відпустити її з таким ставленням до справи. Не в останню чергу тому, що вона, скоріш за все, всадить мені часткоплазмовий заряд у потилицю, щойно я відвернуся.

«Паля» підійшла боком до вільної частини пристані. Вона вистрілила тросами й видовбала заглиблення у вічнобетоні. Кілька тросів влучило в підгнилі ділянки й вирвалися, щойно натягнувшись. Аероплав трохи посунувся назад на збитій масі зі збуреної води й подертої бела-трави. Троси змоталися і знову вистрілили.

Позаду мене щось завило.

Спершу якась дурна частина мене вирішила, що то Вірджинія Відаура нарешті випустила назовні своє стримуване горе. За частку секунди я вловив нелюдський тон звуку і правильно визначив його джерело — то була сирена.

Час ніби зупинився, вдарившись об стіну. Секунди перетворилися на тривалі інтервали свідомого сприйняття, все рухалося з ледачим підводним спокоєм.

…Лібек розвертається від води, запалена самокрутка падає з розкритого рота, відскакує від верхнього схилу її грудей і легенько розкидає іскорки…

…Муракамі кричить мені на вухо, кидається повз мене до гравіношів…

…Система нагляду, вбудована в ноші, верещить, і цілі ряди котушок спалахують свічками вздовж одного боку тіла Сильви Ошіми, яке раптом починає труситися…

…Широко розкриті Сильвині очі прикипіли до моїх, і сила її погляду затягує мене до…

…Незнайома сигналізація нового обладнання «Цзен», але її єдине можливе значення…

…І піднята рука Муракамі, долоня, що стискає «Калашников», який він наводить від пояса…

…Мій власний крик, що тягнеться вперед і зливається з його, коли я кидаюся, щоб його зупинити, руки зв’язані, безнадійно повільно…

А тоді хмари на сході розірвалися і вивергнули ангельський вогонь.

І пристань розгорілася лютим світлом.

І небо впало на нас.

Розділ сорок дев'ятий

Мені знадобилося трохи часу усвідомити, що я знову не марю. Та сцена мала таке саме галюцинаторне відчуття, відсторонене відчуття несправжньості, як і дитячий кошмар, що я його знову пережив після станера, ту саму нестачу зв’язності й логіки. Я знову лежав на пристані Шегешварової ферми, але вона стала безлюдніша, а мої руки раптом звільнилися. Легка імла накрила все, і кольори довкола ніби зблідли. Гравіноші терпляче висіли там, де й раніше, але, згідно з викрученою логікою цього сну, тепер на них лежала Вірджинія Відаура, бліда, з чималим синцем, що накрив її риси. За кілька метрів од пристані ділянки води на Обширі незбагненним чином горіли блідими вогниками. Сильва Ошіма сиділа й дивилася на них, нахилившись уперед і спершись об одну з причальних тумб, як лисокрил, що завмер на місці. Мабуть, вона почула, як я непевно спинаюся на ноги, але не ворухнулась і не озирнулася.

Нарешті закінчився дощ. У повітрі смерділо смаленим.

Я нетвердо підійшов до краю води й став поруч із нею.

— Григорій, щоб йому, Іші, — сказала вона, не дивлячись на мене.

— Сильво?

Тоді вона розвернулася, і я отримав підтвердження. Чільниця списантів повернулася. Крихітні ознаки того, як вона трималася, вираз її очей і голос, що разом повернулися до колишніх. Вона виснажено всміхнулася.

— Це ти винен, Мікі. Ти підкинув мені думку про Іші. Я не могла її здихатися. Тоді я згадала, ким він був, і мені довелося йти вглиб і шукати його. Довелося пройти стежками, якими ввійшов він, і стежками, якими ввійшла вона. — Вона знизала плечима, але я бачив, що то було непросто. — Я відкрила шлях.

— Я загубився. Хто такий Григорій Іші?

— Ти справді не пам’ятаєш? Шкільний курс історії, десь третій клас? Кратер Алабардос?

— У мене голова болить, Сильво, і я пропустив багато уроків. Кажи вже.

— Григорій Іші був квеллістом і пілотом джеткоптера з резервного підрозділу при Алабардосі. Той, що намагався вивезти Квеллу на коптері. Він загинув разом із нею, коли їх шкварнуло ангельським вогнем.

— Тоді…

— Так, — вона майже засміялася, бо такий тихий звук не можна було зарахувати за повноцінний сміх. — Вона та, ким себе називає.

— Це… — Я замовк і озирнувся, намагаючись осягнути всю неосяжність. — Це вона зробила?

— Ні, це я, — вона знизала плечима і виправилася: — Зробили вони, а я їх попросила.

— Ти накликала ангельський вогонь? Хакнула супутник?

Усмішка сплила на її обличчя, але ніби зачепилася за щось болюче.

— Так. Скільки краб’ячого лайна ми намололи язиками, і саме мені випадає це утнути. Здається неможливим, га?

Я з силою притиснув долоню до обличчя.

— Сильво, тобі доведеться пояснювати повільніше. Що сталося з джеткоптером Іші?

— Нічого. Тобто, все, про що ти читав у школі. Його вдарило ангельським вогнем, точно так, як тобі розповідали, коли ти був малий. Саме так. — Тепер вона більше говорила до себе, аніж до мене, дивлячись у ту імлу, що утворилася після удару з супутника, коли він випарував «Палю» і приблизно чотири метри води під ним. — Але він не такий, як ми думали, Мікі. Ангельський вогонь. Це розрядний промінь, але не тільки. Це також пристрій для запису. Рятівний ангел. Він знищує все, чого торкається, але все, чого він торкається, також впливає на енергетичні параметри самого променя. Кожнісінька молекула, кожнісінька субатомна частка трошечки змінює енергетичний стан променя, і коли все закінчується, він несе бездоганний образ того, що було знищено. І ці образи надалі зберігаються. Ніщо й ніколи не губиться.

Я кашлянув від сміху і недовіри.

— Ти з мене точно знущаєшся. Хочеш сказати, що Квеллкриста Сокольнича останні триста років простирчала у драній марсіянській базі даних?

— Вона спершу розгубилася, — пробурмотіла вона. — І так довго проблукала у крилах. Вона не розуміла, що з нею сталося. Не знала, що її транскрибували. Вона мала бути до всирачки міцною.

Я спробував уявити, що воно таке — віртуальне існування в системі, створеній чужинським інтелектом — і не зміг. У мене сироти виступили на шкірі.

— То як вона вибралася?

Сильва глянула на мене, цікаво блиснувши очима.

— Супутник послав її.

— Ой, не треба.

— Так і є, — вона похитала головою. — Не буду вдавати, що розумію протоколи, а тільки знаю, що сталося. Вони побачили щось у мені, або, може, в комбінації мене і чільницького софту. Якусь аналогію, щось нібито зрозуміле для них. Вочевидь, я була бездоганним шаблоном для цієї свідомості. Гадаю, вся супутникова мережа — це інтегрована система, і що якийсь час вона вже намагалася це зробити. Вся та видозмінена поведінка віймінтів на Новому Хоко. Гадаю, що система намагалася завантажити людські особистості, які зберігала, всіх людей, яких супутники спалили в небі за минулі чотири століття, або те, що від них залишилося. До тієї миті вони пхали їх у свідомість віймінтів. Нещасний Григорій Іші — він був частиною скорпіогармати, яку ми винесли.

— Так, ти сказала, що впізнала її. Коли марила в Драві.

— Не я. Вона впізнала її, впізнала щось у ньому. Не думаю, що від його особистості багато залишилося. — Вона здригнулася. — В камерах унизу від нього точно лишилося небагато, це тепер у кращому випадку оболонка, і вона нездорова. Але щось запустило її спогади про нього, і вона наповнила собою систему, намагаючись вибратися й розібратися. Саме тому система розпалася — я не змогла впоратися, вона вилетіла з глибокого сховища, як драна ударна хвиля.

Я заплющив очі, намагаючись увібрати це.

— Але чому супутники це зробили? Нащо почали завантажувати?

— Я ж казала, що не знаю. Може, вони не знають, що робити з людськими особистостями. Навряд чи вони створювалися для цього. Може, вони мирилися з цим якусь сотню років, а тоді почали шукати, куди б скинути сміття. Віймінти існували собі на Новому Хоко останні три сотні років, це більша частина нашої тутешньої історії. Може, це тривало весь час, а ми запросто могли цього не знати до Ініціативи Мечека.

Я відсторонено задумався, скільки людей втратило життя під ангельським вогнем за минулі чотириста років, відколи Світ Гарлана було заселено. Випадкові жертви, помилки пілотів, політв’язні, відправлені в небо на гравітаційних апаратах із Рильських скель і десятка інших місць такої страти по всій планеті, ще кілька випадкових смертей, коли супутники поводилися нехарактерно і знищували щось за межами своїх звичайних параметрів. Я задумався, скільки люду розчинилося в істеричному божевіллі всередині марсіянських орбітальних баз даних, скільки пішло тією ж дорогою, коли їх безцеремонно завантажили у свідомість віймінтів на Новому Хоко. Задумався, скільки їх ще залишилося.

Помилки пілотів?

— Сильво?

— Що? — вона знову дивилася вдалину над Обширом.

— А ти була свідома, коли ми витягали тебе з Рили? Ти розуміла, що коїться навколо тебе?

— Міллспорт? Не дуже. Трошки. А чого питаєш?

— Була перестрілка зі штурмкоптером, і його вдарило з супутника. Я годі подумав, що пілот помилився при розрахунку швидкості набору чи що, або супутники нервували через феєрверки. Але ти б загинула, якби він продовжив нас поливати. Як гадаєш?

Вона знизала плечима.

— Може бути. Не знаю. Це ненадійний зв’язок. — Вона показала рукою навколо і трохи неврівноважено засміялася. — Я не можу робити це за бажання, розумієш? Як я сказала, я мушу ввічливо попросити.

Тодор Муракамі перетворився на пару. Томазеллі й Лібек, Влад-Меллорі й уся його команда, весь броньований корпус «Палі» й сотні кубічних метрів води, в яких він плавав, навіть — я глянув на зап’ястя і побачив легкі опіки на обох — наручники з біоволокна на наших із Вірджинією руках. Усе зникло за несамовиту мікросекунду дбайливо контрольованого небесного гніву.

Я подумав про точність розуміння, необхідну для апарата, щоб здійснити все те з висоти п’ятисот кілометрів над поверхнею планети, про існування життя після смерті й про хранителів, що кружляють угорі, а тоді пригадав маленьку охайну спальню у віртуальності й зречницьке гасло, що відклеюється від дверей. Я знову глянув на Сильву й зрозумів частину того, що мало коїтися у неї всередині.

— І що ти відчуваєш? — м’яко спитав я. — Коли говориш із ними?

Вона пирхнула.

— А ти як думаєш? Це релігійне відчуття, наче всі материні гімняні святенницькі провопіді раптом усі справдилися в моїй голові. Я не розмовляю з ними, це наче… — Вона махнула рукою. — Я наче ділюся, наче розтоплюю обриси того, ким я є. Не знаю. Як секс, мабуть, хороший секс. Але не… А, біс його бери, я не можу це передати, Мікі. Я сама ледве вірю, що це вдалося. Так. — Вона кисло всміхнулася. — Союз із божественним. От тільки такі, як моя матуся, скоріше з криками вибіжать з центру завантаження, аніж справді постануть перед чимось таким. Це темна стежка, Мікі, я відкрила двері, а софт уже знав, що робити далі, він хотів повести мене туди, він для цього призначений. Але там темно і холодно, і ти лишаєшся. Голим. Роздягнутим. Можна вкритися крилами, але вони холодні, Мікі. Холодні й шорсткі, і вони пахнуть черешнями й гірчицею.

— Але це з тобою супутник говорить? Чи ти думаєш, що в ньому там сидить марсіянин і керує ним?

— Ото було б неабищо, га? Вирішення найбільшої загадки нашого часу. Де ж то марсіяни, куди вони всі поділися? — ще одна крива посмішка.

Довгу хвилю я намагався увібрати в себе цю картину. Наші хижі шкірястокрилі попередники тисячами злітали в небо, щоб ангельський вогонь пальнув униз, перетворив їх і спалив на попіл, а тоді вони перероджувалися у віртуальності над хмарами. Можливо навіть, що вони зліталися сюди з усіх підвладних їм планет на паломництво, збиралися тут для своєї миті незворотного переходу на інший трансцендентальний рівень.

Я похитав головою. Позичена у зречницької школи система образів і залишкові елементи перекрученого християнського міфу про пожертву. Це перше, чого навчають молодих археологістів. Не намагайся переносити свій антропоморфічний багаж на тих, хто геть не схожий на людей.

— Надто легко, — сказав я.

— Точно. Я теж так подумала. Хай там як, до мене говорить саме супутник, я так само відчуваю, що це машина, як і віймінти, і софт реагує так само. Але так, там і досі сидять марсіяни. Те, що залишилося від Григорія Іші, коли з нього взагалі вдається видобути трохи словесного сенсу, щось белькоче про них. І я думаю, що Надя теж пригадає щось схоже, коли відступить на достатню відстань. Гадаю, що коли вона це зробить, коли нарешті згадає, як вийшла з їхньої бази даних в мою голову, то зможе поговорити з ними по-справжньому. І в порівнянні з цим той зв’язок, що я встановила, видасться нам азбукою Морзе, настуканою на тамтамі.

— Я думав, що вона не вміє користуватися чільницьким софтом.

— Вона й не вміє. Поки що. Але я можу її навчити, Мікі.

Коли Сильва Ошіма заговорила, на її обличчі з’явився своєрідний спокій. Я його там ніколи раніше не бачив — ані за час, що ми разом провели в Нечищеному, ані опісля. Він нагадав мені про лице Ніколая Нацуме в монастирі зречників, перш ніж ми взяли й зіпсували його — відчуття власного призначення, що виходило поза людську здатність до сумніву. Належність до зробленого, якої я не знав із часів Інненіну, і яку вже не сподіваюся пізнати знову. Натомість я відчув насмішливу заздрість.

— Будеш сенсеєм для списантів, Сильво? Такий план?

Вона нетерпляче махнула.

— Я кажу не про навчання у справжньому світі, а про неї. Всередині інфосховища я можу накрутити відношення до реального часу так, що ми матимемо по кілька місяців за кожну реальну хвилину, і показати їй, як це робиться. Це геть не схоже на полювання на віймінтів, воно не для цього створене. Я тільки зараз це зрозуміла. Я стільки часу провела в Нечищеному, а здається, що я жила в напівсні, якщо порівнювати з цим. Здається, що я народилася для цього.

— Це в тобі софт говорить, Сильво.

— Так, можливо. То й що?

Я не зміг придумати відповіді. Натомість я глянув на гравіноші, де на Сильвиному місці лежала Вірджинія Відаура. Я підійшов ближче і відчув, як щось потягнуло за дріт, пропущений крізь мої кишки.

— З нею все буде добре?

— Думаю, що так, — Сильва втомлено відіпхнулася від причальної тумби. — Твоя подруга, га?

— Гм… щось таке.

— Ну, той синець на обличчі дуже кепський. Там могла тріснути кістка. Я поклала її туди якомога обережніше, ввімкнула систему, але поки що воно тільки й зробило, що приспало її — про всяк випадок, як я розумію. Діагнозу ще нема. Мені треба…

— Гм?

Я розвернувся, щоб заохотити її говорити далі, й побачив сіру циліндричну оболонку, що пролітала вершину дуги метання. Я не мав часу кинутися до Сильви, не мав часу ні на що, крім як стрибнути перекидом за гравіноші у мілкий прихисток, який давала їхня довжина. Військова серія «Цзен» — ноші мали бути як мінімум укріплені для умов поля бою. Я впав на землю позаду них і притиснувся всім тілом до пристані, затуливши голову руками.

Граната розірвалася з чудним приглушеним бумом, і в моїй голові від того звуку щось заверещало. Мене ляснуло притлумленою ударною хвилею, забило вуха. В неясному гудінні, що залишилося за вибухом, я скочив на ноги, не гаючи часу на пошуки шрапнельних ран, загарчав і розвернувся до нього лицем якраз тоді, коли він вилазив із води на краю пристані. У мене не було зброї, але я вийшов з-за краю гравіношів так, ніби мав її повні руки.

— Який ти швидкий, — гукнув він. — Я думав, що накрию вас обох.

Його одяг змок од запливу, на лобі виднілася довга рана, яка виблідла від води до безкровно-рожевого, але стара манера бурштиновошкірого чохла нікуди не зникла. Він теж нібито зброї не мав, але все одно вискалився на мене.

Сильва лежала рядниною на пів дорозі між водою і ношами. Я не бачив її обличчя.

— А тепер я тебе, гімнюка, уб’ю, — холодно сказав я.

— Можеш спробувати, старий.

— Ти знаєш, що зробив? Трясця тобі, ти можеш бодай уявити, кого ти щойно вбив?

Він похитав головою в удаваному каятті.

— Твій термін придатності й справді швидко наближається, га? Думаєш, я повернувся б до Гарланів із трупом, коли можу забрати живий чохол? Мені не за це платять. То була глушильна граната, на жаль, остання. Хіба ти не чув, як тріснуло? Ти навряд би переплутав її з чимось, якби побував бодай десь поблизу поля бою за останні надцять років. Але ж ти, мабуть, не був. Оглушення ударною хвилею і вдихання молекулярної шрапнелі вимкне кого хочеш. Вона не опритомніє цілу добу.

— Не читай мені лекцій із бойової зброї, Ковачу. Я був тобою, падлюко, і покинув це заради дечого цікавішого.

— Невже? — в разючих блакитних очах спалахнув гнів. — І що ж воно таке? Низькоштибні злочини чи провальна революційна діяльність? Кажуть, що ти вдавався до обох.

Я ступнув уперед і побачив, як він стає в бойову захисну стійку.

— Що б тобі не наговорили, я бачив на сто років більше світанків. І зараз я тебе позбавлю їх усіх.

— Он як? — він видав гидливий горловий звук. — Ну, якщо всі ті світанки приводять мене туди, де ти є зараз, то ти зробиш мені ласку. Бо що б там зі мною не сталося, єдиний, ким я ніколи не хотів би стати — це ти. Я радше прострелю собі потилицю й пам’ять, аніж докочуся до того, чим ти є зараз.

— Так бери й роби. Позбав мене клопоту.

Він засміявся. Сміх мав прозвучати зневажливо, але, на мою думку, вийшло не дуже добре. Я також почув нервозність і забагато емоцій. Він махнув рукою, ніби змітав мене вбік.

— Дядьку, мені так тебе шкода, що я не можу позбутися спокуси відпустити тебе.

Я похитав головою.

— Ти не розумієш. Я не дозволю тобі забрати її до Гарлана. Це край.

— Ще й який, біс його бери. Повірити не можу, як ти пересрав собі життя. Трясця, подивися на себе.

— Це ти подивися на мене. Це останнє обличчя, яке ти побачиш, тупий ти малий серуне.

— Не розводь мелодраму, старий.

— О, тобі це здається мелодрамою?

— Ні, — цього разу він відміряв зневагу дуже чітко. — Все надто жалюгідно навіть для неї. Це дика природа. Ти як той кульгавий старий вовк, що вже не встигає за зграєю, і йому доводиться бовтатися скраєчку і сподіватися, що йому перепаде трохи м’яса, якого хтось уже не схоче. Я не можу повірити, що ти здуру пішов з Корпусу, дядьку. Не можу повірити, хоч ти всрися.

— Не репетуй, тебе там не було! — гаркнув я.

— Так, бо коли б був, то нічого з цього не трапилося б. Гадаєш, я так само спустив би все в нужник? Просто розвернувся й пішов би, як тато?

— Та іди в сраку!

— Серло старе, та ти ж так само їх покинув. Пішов з Корпусу і пішов з їхніх життів.

— Ти ніфіга не знаєш, про що мелеш. В їхніх життях я був так само потрібен, як драна сіткомедуза в басейні. Я був злочинцем.

— Точно, був. То як, ти хочеш за це медаль?

— Ой, а ти б що зробив? Ти колишній посланець. Знаєш, що це означає? Заборона державної служби, військового рангу або посади в корпораціях вище рівня трави. Закритий доступ до легальних схем кредитування. Якщо ти такий до всирачки розумний, як би ти розіграв ці карти?

— Я б узагалі нікуди не йшов.

— Тебе там не було, щоб ти здох.

— Ну гаразд. Що б я зробив, бувши колишнім посланцем? Не знаю. Але я з біса добре знаю, що через майже двісті років не докотився б до такого, як ти. Самотній, голосракий, залежний від Радула Шегешвара і купки драних серферів. Ти знаєш, що я відстежив тебе до Рада раніше, ніж до нього дістався ти? Знав таке?

— Звісно, що знав.

Він на хвильку затнувся. У голосі залишилося зовсім трошки посланської витримки — він надто розлютився.

— Нехай, а ти знав, що ми передбачили кожен твій крок після Текітомури? Знав, що я влаштував засідку на Рилі?

— Так, ця частина плану тобі вдалася особливо добре.

Новий градус люті спотворив його обличчя.

— Не було ніякої драної різниці, тому що Рад однаково був нашим. Ми були прикриті від самого початку. Чого ж, ти думаєш, ви так легко відбулися?

— Гм, може тому що супутники збили твій штурмкоптер, а решта з вас була капець якою некомпетентною, щоб простежити за нами до Північного рукава?

— Гімном умийся. Думаєш, ми тебе дуже шукали? Ми від самого початку знали, куди ти попрямуєш. Від самого, бляха, початку.

Годі. Тверда крижина рішучості в грудях повела мене вперед з руками наготові.

— Тоді, — сказав я тихо, — тобі тільки й лишилося, що завершити справу. То як, упораєшся сам?

Довгу мить ми палили одне одного очима, і до нас обох дійшла невідворотність бійки. Тоді він кинувся на мене.

Нищівні удари в горло і пах, що вилетіли з густої хвилі атаки, яка відштовхнула мене на два метри назад, перш ніж я зміг загасити її. Рукою я відбив удар у пах нижнім блоком і зміг присісти досить глибоко, щоб прийняти лобом рубаний удар у горло. Водночас я вибухнув контрударом просто в основу грудної клітки. Він заточився, спробував зачепити мою руку улюбленим прийомом з айкідо, який я упізнав так чітко, що мало не засміявся. Я вирвався з нього і тицьнув йому в очі пальцями. Він відійшов за межу досяжності невеликим граційним півколом і видав мені боковий ногою. Удар ліг надто високо і був заповільний. Я вхопив його за ступню і без жалю вивернув її. Він крутнувся слідом за нею, полетів донизу і буцьнув мене в голову іншою ногою, коли інерція кругового руху здійняла її в повітря. Його підйом тріснув мене в обличчя — я вже відступав, намагаючись уникнути повної сили удару. Я випустив його ступню, а мій зір на мить розфокусувало. У секунду, коли він упав на землю, я перечепився через гравіноші. Вони хитнулися на своїх силових полях і підтримали мене. Я похитав головою, намагаючись витрусити з неї вітряну порожнечу.

Бійка була не такою жорстокою, як могла би бути. Ми обидва втомилися і неминуче поклалися на адаптивні системи своїх чохлів. Обидва припускалися помилок, які за інших обставин могли виявитися смертельними. І, мабуть, жоден із нас не був цілком певен, що саме ми робили тут, на тихій, порожній, нереальній в легкій імлі пристані.

Знаєш, здобувані вірять…

Голос Сильви, що замислено бурмотіла у своєму інфосховищі.

…що все назовні — це ілюзія, гра тіней, створена богами пращурів, щоб заколихувати нас, поки ми не будемо готові виточити собі власну реальність і Завантажитися в неї.

Дуже заспокійливо, хіба ні?

Я плюнув і набрав повітря. Зліз із вигнутої обшивки гравіношів.

Якщо піддатися, мабуть.

Трохи далі на пристані він уже зводився на ноги. Поки він випростовувався, я швидко підбіг, закликавши всі сили, скільки їх ще лишилося. Він побачив це і вигнувся мені назустріч. Копняк відбито піднятою зігнутою ногою, кулаки відведено обіручним блоком над головою і повз груди. Я пролетів повз нього за інерцією, і він повернувся слідом, увігнавши мені ліктя в потилицю. Я впав, перш ніж він устиг завдати ще шкоди, покотився й махнув руками, намагаючись збити його з ніг. Він зробив пірует убік, витратив секунду, щоб вишкірити зуби, і знову потупав до мене.

Вдруге за той ранок моє відчуття часу розчинилося.

Бойова обробка й накручена ейшундівська нервова система сповільнили все до черепашачої швидкості, розмитий, розмазаний рух десь позаду копняка, що підлітав до мене — вишкірені в посмішці зуби.

Ану не смійся, гімнюче.

Шегешварове обличчя, викривлене довгими гіркими десятиліттями в люту, а тоді розпачливу гримасу, коли мої насмішки прохромили ілюзорну броню, що її він наростив на собі впродовж сповненого насиллям життя.

Муракамі з повного жменею вирізаних пам’ятей знизує плечима, наче моє відображення.

Матір, сон і…

…а він махом копає її в живіт чоботом, вона здригається й перевертається на бік, миска перекидається, і мильна вона котиться до мене…

…лють піднімається в мені припливною хвилею…

…я старшаю з кожною секундою, і невдовзі виросту достатньо, і дістануся до дверей…

… я вб’ю його голіруч, я маю зброю в руках, мої руки — це і є зброя…

…гра тіней…

Його нога опускається. Вона летить ніби цілу вічність. В останню мить я покотився на нього. Він уже вклався в удар і нікуди не міг подітися. Нога влучила в моє звернуте вгору плече, і він втратив рівновагу. Я покотився далі, і він заточився. Удача наштовхнула його п’ятку на щось, що лежало на пристані. Нерухоме тіло Сильви. Він повалився назад через неї.

Я вирівнявся, перескочив Сильвине тіло і цього разу встиг упіймати його раніше, ніж він підвівся. Я жорстоким ударом дав йому ногою по голові збоку. Шкіра на скальпі репнула, і в повітря злетіла кров. Ще раз, поки він не відкотився. Губи луснули й пролили ще більше крові. Він поповз, нетвердо сперся на землю, і я з розмаху впав на його праву руку й груди усією вагою. Він крекнув, а мені здалося, що я відчув, як ламається рука. Я вдарив основою долоні в скроню. Його голова хилитнулася, а повіки затріпотіли. Я заніс руку для рубаного удару в горло, який мав перебити йому гортань.

…гра тіней…

Ненависть до себе живить тебе, бо ти перетворюєш її на лють проти тих мішеней, що є під рукою.

Це статична модель, Ковачу. Це скульптурна алегорія розпачу.

Я дивився на нього. Він ледве рухався, я легко міг його вбити.

Я дивився на нього.

Ненависть до себе…

Гра тіней…

Матір…

Раптово на мене наринув спогад про те, як я висів під марсіянським гніздовищем в Текітомурі, прикипівши до троса рукою. Паралізований і підвішений. Я побачив, як моя рука стискає той трос, утримуючи мене над прірвою. Утримуючи мене серед живих.

Не даючи мені рухатися.

Я побачив, як розтискаю захват по одному занімілому пальцю за раз, як прибираю руку.

Я підвівся.

Зліз із нього і відступив. Стояв і дивився, намагаючись осягнути щойно зроблене. Він блимнув на мене.

— А знаєш, — сказав я, і мій голос іржаво заклинило. Довелося починати знову, тихо і втомлено. — Знаєш, іди в сраку. Тебе не було на Інненіні, тебе не було на Лойко, тебе не було на Санкції-IV і на Домі Хунь. Ти навіть не бував на Землі. Ти ж гімна собачого не знаєш.

Він плюнув кров’ю. Сів і витер розбиті губи. Я безрадісно зареготав і похитав головою.

— Знаєш, а нумо подивімося, як ти впораєшся краще. Гадаєш, що зможеш перескочити там, де я вступив у лайно? Тоді спробуй. Дивись не всрися. — Я відступив і махнув на ряди пришвартованих коло пристані глісерів. — Якісь із них мають бути не дуже постріляні. Вибирай на чому поїдеш. Ніхто тебе не шукатиме, жени, поки маєш фору.

Він потроху підводився. Очі не відривалися від моїх, зведені напоготові кулаки тремтіли від напруги. Мабуть, я таки не зламав йому руку. Я знову засміявся, і цього разу мені відлягло від серця.

— Не жартую. Подивимося, як ти впораєшся з моїм життям краще за мене. Подивимося, чи не докотишся ти туди, куди і я. Ну ж бо.

Він пройшов повз мене, досі насторожений і нахмурений.

— Я зможу, — сказав він. — Не бачу способу налажати більше за тебе.

— То хай тебе чорт несе. Паняй звідси. — Я заблокував свіжий гнів, бажання знову збити його з ніг і закінчити це. Притлумив його. На диво, для цього знадобилося небагато сил. Мій голос знову зазвучав рівно. — Не стій і не ний тут мені, а йди й упорайся краще.

Він ще раз обачно глянув на мене, а тоді пішов до краю пристані й до менш побитих глісерів.

Я дивився йому вслід.

За десяток метрів він зупинився і розвернувся. Мені здалося, що він почав піднімати руку.

І рідкий сплеск бластерного вогню пролетів над пристанню. Він влучив йому в голову й груди, і спалив усе на своєму шляху. Він хвильку постояв, зникнувши від пояса вгору, а тоді димні рештки тіла повалилися набік, за край пристані, гупнулися на носовий панцир найближчого глісера і сповзли у воду з нудним сплеском.

Щось кольнуло мені під ребрами. З мене вирвався тихий звук, і я затис його за зубами. Я крутнувся, не маючи зброї, у напрямку, звідки прилетів розряд.

З дверей тюкувальної станції виступила Ядвіга. Вона десь добула часткоплазмову гвинтівку Муракамі, або дуже схожу на неї зброю. Тримала її вертикально при боці. Повітря навколо дула ще тремтіло від теплових хвиль.

— Я так розумію, що ти був не дуже проти, — перекричала вона вітерець і мертву тишу між нами.

Я заплющив очі. Просто стояв і дихав.

Не допомогло.

Епілог

З палуби «Гайдучої доньки» берегова лінія Кошута перетворилася на тонку вуглисту смужку за кормою. Високі потворні хмари ще й досі ледь видніють на півдні, де буря суне західним краєм Обширу, втрачає силу в мілких водах і помирає. Прогнози обіцяють спокійне море й сонце на всю дорогу на північ. Джапаридзе вважає, що зможе доправити нас до Текітомури за рекордний час, і за ті гроші, що ми йому платимо, він був би радий це зробити. Але раптовий ривок підстаркуватого вантажного аероплава, скоріше за все, впаде комусь у вічі, а цього нам наразі не треба. Повільний і повсюдний комерційний ритм із проміжними зупинками вздовж західного узбережжя Шафранового архіпелагу маскують нас значно краще. А правильний час — це головне.

Я знаю, що десь там розслідування гримить коридорами влади в Міллспорті. Посланські аудитори, що прибули голкокидком, колупаються в нечисленних уламках таємної операції Муракамі. Але як не зачепила нас буря на Обширі, так і це нас не торкнеться. У нас є час, а якщо пощастить — то саме стільки, скільки потрібно. Вірус «Кволґрист» рівномірно розповзається серед населення планети, і його загроза невдовзі витурить родину Гарланів геть із їхніх аристократичних тіл у стеки до їхніх пращурів. Вакуум влади, утворений цією відставкою, затягне решту олігархічних Перших родин у політичний вир, із яким вони погано впораються, а тоді все почне розпадатися. Якудза, гайдуки й Протекторат кружлятимуть поруч, як пляшкоспини навкруг ослаблого слонового ската, чекатимуть результату й стежитимуть одне за одним. Але поки що ніхто з них не робитиме свого ходу.

Так вважає Квеллкриста Сокольнича, і хоч іноді вона й говорить трохи занадто гладенько, як Сосекі Кої, коли заводив про марш історії, але я схиляюся до того, щоб погодитися. Я бачив такі процеси на інших планетах, а в деяких випадках навіть допомагав їх запустити, тож її прогнози скидаються на правдиві. Плюс вона сама бачила Виселення, що робить її кращим фахівцем із політичних змін на Світі Гарлана за будь-кого з нас.

Бути поруч із нею дивно. Мало того, що балакаєш до історичної легенди віком у кілька століть — і це усвідомлення нерівномірне — іноді далеке, а іноді дико відчутне. На додачу, в тому, як вона приходить і зникає, як міняється місцями з Сильвою Ошімою, чимдалі більш проявляється якась текуча легкість — так само Джапаридзе зі своїм першим помічником змінюють одне одного на містку. Іноді прямо бачиш, як воно відбувається — наче спалах статики на її обличчі — а тоді вона кліпає очима, і ти вже говориш з іншою жінкою. Часом я не впевнений, з котрою з них балакаю. Доводиться стежити за рухами обличчя і знову дослухатися до модуляцій голосу.

Мені цікаво, чи цей новий непевний тип особистості стане за наступні десятиліття загальнолюдською реальністю. З того, що розповідає Сильва, коли вона за кермом — проти цього нема жодної причини. Потенціал списантських систем майже нескінченний. Для того, щоб упоратися з ними, потрібна сильніша людина, але так було завжди, з кожним значущим кроком у нашому технологічному розвитку. Обійтися старими моделями стає неможливо, і доводиться рухатися вперед, будувати кращі розуми й тіла. Або так, або всесвіт підкрадеться болотяною пантерою і зжере нас живцем.

Я намагаюся не думати надто багато про Шегешвара й решту. Особливо про іншого Ковача. Потихеньку я знов починаю розмовляти з Ядою, бо врешті-решт не можу винуватити її в тому, що вона зробила. А Вірджинія Відаура, у вечір, коли ми вийшли з Новопешта на борту «Гайдучої доньки», дала мені урок того, як миритися з такими речами. Ми ніжно кохалися, дбаючи про її обличчя, що повільно відновлювалося, а тоді вона заплакала і всю ніч проговорила про Джека Душа-Бразила. Я слухав і вбирав усе, як вона навчила мене століття тому. А вранці вона взяла мою світанкову ерекцію в руку, розігнала її, обійшла губами й впустила в себе, і ми знову кохалися, а тоді встали з ліжка назустріч новому дню. Відтоді вона не згадувала Бразила, а коли його необачно згадував я, вона кліпала й усміхалася, і сльози вже не наверталися їй на очі.

Ми всі вчимося з чимось миритися, жити з нашими втратами й натомість турбуватися про те, що можемо якось змінити.

Оїші Емінеску якось сказав мені, що нема сенсу звергати Перші родини, тому що так Протекторат просто пришле на Світ Гарлана посланців. Він вважав, що квеллізм би не вижив, якби в часи Виселення посланці вже існували. Гадаю, що почасти він має рацію, і навіть сама Квелла поки що не може переконливо довести якусь іншу точку зору, але коли сонце схиляється до шліфованого вечірнього океану і ми сидимо на палубі зі склянками віскі, їй подобається в цьому вправлятися.

Насправді це неважливо. Тому що там, в інфосховищі, розтягуючи хвилини на місяці, Сильва й Квелла вчаться говорити з супутниками. На той час, як ми досягнемо Текітомури, Сильва принаймні вважає, що вони з цим упораються. А тоді вже, як вона каже, можна буде навчити такій же штуці Оїші або ще кількох однодумців зі списантів.

І ми будемо готові.

Настрій на борту «Гайдучої доньки» тихий і суворий, але також помітна підводна течія надії — незнайомки, з якою я ще й досі вчуся вживатися. Діло буде не дуже славне і не геть безкровне, але я починаю думати, що це можливо. Мені здається, що, зважаючи на нові обставини, за допомоги дрібки ангельського вогню ми зможемо повалити Перші родини й вигнати якудзу з гайдуками або принаймні змусити їх до порядку. Думаю, що ми зможемо втримати на відстані Протекторат і посланців, а коли від нас щось залишиться, можна буде дати шанс Квеллиній демодинамічній нанотехнології.

І я не можу позбутися впевненості — або надії — що орбітальна платформа, що здатна глянути вниз і вмить усунути повний людей аероплав і крихітні зав’язки на руках двох окремих людей, яка здатна знищувати й записувати водночас, яка здатна перелити цілу свідомість в інфосистеми на землі — я не можу позбутися впевненості, що та сама система не здатна обшукати периферію океану Нурімоно й знайти дві викинуті десятиліття тому й обліплені водоростями кортикальні пам’яті.

І повернути їхній вміст до життя.

Подяки

Більшу частину цієї книги я просто взяв і вигадав, але тими кількома місцями, де це було неможливо, я завдячую таким людям:

Дейв Клер постачав мене безцінними порадами й ділився досвідом із альпінізму як за столом, так і на скелі. Чудовий роман Кема Нанна, «До джерела» (Tapping the Source), і електронні листи Джея Казельберга дали цінну інформацію зі світу серфінга. А Бернард із «Дайвінг Форнелз» навчив мене безпечно існувати під водою. Якщо десь у книзі є помилки, то це моя провина, а не їхня.

Особлива подяка Саймону Спентону й Керолін Вітакер, які чекали з безмежним терпінням і жодного разу навіть не натякнули на реченці.

Content

РИЧАРД МОРҐАН
ПРОБУДЖЕНІ ФУРІЇ

Пролог

Частина перша Ось хто ти є

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п'ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Частина друга А ось хтось інший

Розділ дев'ятий

Розділ десятий

Розділ одинадцятий

Розділ дванадцятий

Розділ тринадцятий

Розділ чотирнадцятий

Розділ п'ятнадцятий

Розділ шістнадцятий

Розділ сімнадцятий

Розділ вісімнадцятий

Розділ дев'ятнадцятий

Частина третя А це було раніше

Розділ двадцятий

Розділ двадцять перший

Розділ двадцять другий

Розділ двадцять третій

Розділ двадцять четвертий

Розділ двадцять п'ятий

Розділ двадцять шостий

Розділ двадцять сьомий

Частина четверта А ось що має значення

Розділ двадцять восьмий

Розділ двадцять дев'ятий

Розділ тридцятий

Розділ тридцять перший

Розділ тридцять другий

Розділ тридцять третій

Розділ тридцять четвертий

Розділ тридцять п'ятий

Розділ тридцять шостий

Розділ тридцять сьомий

Частина п'ята А ось яка прийде буря

Розділ тридцять восьмий

Розділ тридцять дев'ятий

Розділ сороковий

Розділ сорок перший

Розділ сорок другий

Розділ сорок третій

Розділ сорок четвертий

Розділ сорок п'ятий

Розділ сорок шостий

Розділ сорок сьомий

Розділ сорок восьмий

Розділ сорок дев'ятий

Епілог

Подяки