Стефані Берджис

Дракон із шоколадним серцем

Розділ перший

Не стану стверджувати, що бодай колись замислювалася над тим, як воно — бути людиною. Але от мій дідо Гранат завжди казав: «Краще не балакати з їжею», а кожному дракону відомо, що люди — то найнебезпечніший різновид харчу.

Певна річ, мені, молодій драконці, досі не випадало бачити геть нічого людського: хіба що їхні самоцвіти й книжки. Самоцвіти викликали в мене захват, а от книжки просто дратували! Це ж скільки чорнила змарновано! Хоч як я мружилася, розібрати виходило хіба що перші кілька абзаців цієї кострубатої писанини. Остання спроба так мене засмутила, що я перетворила на попіл аж три книженції, люто дмухнувши на них полум’ям.

— У тебе що, геть немає високих почуттів? — обурився мій брат, угледівши, що я накоїла.

Яспис[1] мріяв стати філософом, тому намагався завше зберігати спокій, але, коли він глянув на купку попелу, що сходила димом, хвіст його загрозливо смикнувся і на дно печери ринула злива золотих монет.

— Просто подумай, — звернувся він до мене. — Кожну із цих книжок написало створіння, мозок якого завбільшки з половину твоєї передньої лапи. І втім, схоже, навіть у них терпіння більше, ніж у тебе!

— Та невже?

Мені подобалося під’юджувати велемудрого Ясписа, змушуючи його втрачати самовладання… і зараз, коли моїм крихітним паперовим ворогам настав гаплик, я не проти була розважитися. Отже, сповнена радісного передчуття, я розправила луску та сказала:

— Ну, як на мене, у того, хто згоден гаяти час на мурашину базгранину, і в самого мозок ніби в того мурахи.

— Ар-р-р-рг!

Брат роздратовано заревів, що мене неабияк потішило, кинувся був уперед — і приземлився точнісінько туди, де ще за мить до того сиділа я. Якби ж то я не була аж така завбачлива, він просто втопив би мене в сипкій купі діамантів і смарагдів і моя лусочка, досі м’якенька, могла б сильно пошкодитися. Але натомість у розсипище втрапив сам Яспис, а я весело застрибнула йому на спину, від чого він тицьнувся писком у самоцвіти.

— Діти! — Наша матінка звела голову, яка досі спочивала на її передніх лапах, і стражденно зітхнула — від цього в повітря по всій печері здійнялися ще й золоті монети. — Дехто, між іншим, намагається заснути після тривалого важкого полювання!

— Я б залюбки допомогла полювати! — вигукнула я, зістрибуючи з Ясписа. — Якби ж то ви дозволили мені полетіти з вами…

— Твої лусочки ще не зміцніли навіть для того, щоб витримати вовчі ікла. — Величезна материна голова знову вляглася на мерехтливі блакитно-золоті лапи. — Що й казати про кулю чи про магічне закляття, — додала мама зморено. — Може, десь років за тридцять, коли ти подорослішаєш і будеш готова літати…

— Але я не можу чекати ще тридцять років! — заревіла я. Голос мій лунко розійшовся печерою, і десь у глибині довжелезних тунелів нашої господи дідусь та обидві мої тітоньки обурено забуркотіли спросонку. Втім, я не зважала на них. — Я не можу довіку сидіти в цій печері, носа не потикаючи назовні, нікуди не ходити, нічого не робити…

— От Яспис свої безтурботні роки використовував для того, щоб навчитися філософії. — Мамин голос уже не здавався втомленим, він став зимним і твердим, наче діамант. Її шия здіймалася наді мною дедалі вище, величезні золоті очі звузилися, перетворившись на дві небезпечні щілинки, і прикипіли до мене, норовливої доньки. — Інші дракони теж знайшли, чим себе розрадити: узялися за літературу, історію чи математику. Скажи-но мені, Авантюрине, ти вже спромоглася відшукати щось, що зацікавить саме тебе?

Я стиснула зуби й заскребла пазурами передньої правої лапи під купою золота, на якій сиділа.

— Уроки — це так нудно! Я хочу подорожувати і…

— А зроби-но мені таку ласку, поясни, як ти збираєшся спілкуватися з тими створіннями, що їх зустрінеш під час своїх подорожей? — солодкаво поцікавилася матінка. — Чи, може, ти вже краще опанувала мови, ніж я була вважала?

Яспис тихенько форкнув у мене за спиною. Я миттю розвернулася й дмухнула на брата димом. Той просто розвіявся в нього перед писком, а братові очі потішено заблищали.

— Я вже вмію розмовляти шістьма мовами, — пробурмотіла я, розвертаючись до матінки. Але звести голову й зустрітися з нею очима не наважувалася.

— Коли твоїй сестрі було стільки само років, скільки тобі тепер, — мовила матінка, — вона вже говорила й писала двадцятьма мовами.

— Ем-м-м…

Форкнути димом ще й у маму я не наважувалася. Але я б залюбки пирхнула ним у Цитрину, якби вона й досі тулилася отут, із нами, а не жила собі ген далеко у своєму бездоганному, дивовижному, унікальному величезному палаці. Цитрина складала епічну поезію, яка сповнювала серця інших драконів неймовірною шанобою, і кожен, хто опинявся поряд із нею, уже незабаром величав її, наче справдешню королеву.

Ніхто не міг зрівнятися з моєю старшою сестрою. Навіть намагатися жодного сенсу не було.

Я відчувала, що матусин погляд став іще жорсткішим, наче вона прочитала мої думки.

— Мова, — почала вона, цитуючи одного з улюблених філософів Ясписа, — це найбільша сила драконів, яка здатна взяти гору навіть над міццю пазурів і зубів.

— Так, я знаю, — пробурмотіла я.

— А чи й справді знаєш, Авантюрине? — Вигнувши довгу шию, вона схилила масивну голову, щоб зазирнути мені просто в очі. — Відвага — це одне, а от відчайдушність — то геть інше. Ти можеш вважати себе лютим чудовиськом, але, опинившись за межами цієї гори, накладеш головою, ще й дня не мине. Отже, краще подякуй долі за те, що в тебе є старші й мудріші родичі, які дбатимуть про твою безпеку.

А вже дві хвилини по тому мама глибоко заснула. Вона дихала, наповнюючи печеру посвистом, так спокійно й рівно, наче ми й не сварилися взагалі.

— І дня не мине? — пошепки перепитав Яспис, переконавшись, що мама міцно спить. Він струсив останні самоцвіти, що причепилися до спини, і вишкірився до мене, продемонструвавши всі зуби. — Радше вже й години. Чи то пак, знаючи тебе, навіть півгодини.

Я люто зиркнула на нього й розправила крила.

— Та я чудово здатна про себе подбати. Я більша й лютіша за будь-кого в цих горах.

— А чи кмітливіша? — форкнув він. — Ладний закластися на все золото в цій печері, що навіть вовки більше тямлять у філософських диспутах, аніж оце ти. І вони, коли програють, певна річ, не підпалюють щоразу все, що втрапить їм на очі!

— Ах ти ж!.. — Я закрутилася дзиґою, ляскаючи хвостом. Але виходу не було. Печера була завузька, і здавалося, ніби щомиті її стіни зсувалися й зсувалися. Вони тиснули на мене, аж допоки не стало важко дихати. І мені хочуть сказати, що я маю ще тридцять років сидіти в цій горі, наче в пастці, слухаючи, як родичі дорікають за те, що мені нудно?

А дзуськи!

І тоді я збагнула, що саме треба робити.

Але дурноверхою я не була, хай там що про мене думали рідні. Тому дочекалася, допоки Ясписові нарешті набридне під’юджувати мене й він зручно вмоститься з однією зі своїх нових людських книжок — із тих, що я їх ще не встигла спалити. Це був філософський трактат, тож я анітрішки не сумнівалася, що буду в безпеці.

— Піду-но прогуляюся тунелями, — сповістила я, коли брат уп’яте пазурцем перегорнув сторінку.

— Угу, — пробурмотів Яспис, навіть не звівши очей. — Авантюрине, та ти послухай лишень: цей хлопець уважає, що з погляду моральності не годиться їсти м’ясо! І рибу також зась! Він не хоче завдавати шкоди жодній живій істоті, тому споживає тільки рослини! Хіба не дивовижа?

— Дивовижа? Та він же з голоду сконає! — Я сполохано стенула вухами. — От казала ж я тобі, у цих людців сама рінь замість мозку!

Але брат навіть не чув мене. Дим умиротворено струмів із його ніздрів тоненькою цівкою, Яспис іще ближче підніс крихітну книжку до очей і аж воркотів від задоволення.

Я переступила через його хвіст і крок за кроком рушила назустріч свободі.

Гуркотливе хропіння луною розносилося довгими тунелями з тих гротів, де спали дідо Гранат, тітонька Турмаліна й тітонька Смарагда. На щастя, о цій порі, коли сонце в зеніті, ніхто не прокинувся б, зачувши тихесенький шурхіт. Плазом на череві я протискалася вгору бічним тунелем, що його знайшла за два роки до того. Для будь-кого з дорослих він був завузький, тож ніхто з них не подужав би ним скористатися. Нагорі, прихований під брилою завбільшки з мою голову, був секретний лаз назовні. Це було моє найулюбленіше в цілому світі місце.

Певна річ, я його ще бозна-коли показала Ясписові, але він сюди майже ніколи не потикався — хіба що коли я притягувала силоміць. Йому значно більше до вподоби було лежати в нашій печері, згорнувшись калачиком із книжкою, а чи базграти довжелезні пишномовні трактати, зануривши пазур у чорнило.

А я відштовхувала брилу й залюбки висовувала кінчик писка назовні, глибоко вдихала свіже повітря, аж допоки в носі починало поколювати, і дивилася, як хмари пливуть у височині. Я ніколи не зважувалася на щось більше, просто лежала тут годинами, мріючи про той день, коли мені нарешті дозволять розправити крила й гайнути в неозоре небо.

Але сьогодні вперше в житті я не збиралася обмежуватися мріями.

Я мала намір продемонструвати Ясписові — і мамі також, — що цілком здатна про себе подбати. Тоді дорослі вже не матимуть гожої відмовки, щоб тримати мене в зачині.

Ущерть сповнена радісним передчуттям, я склала крила, притиснувши їх до боків, і рвонулася назовні, назустріч світу й свободі.

Вибратися з лазу виявилося важче, ніж мені спочатку здалося. Плечі застрягли в отворі, і я так смикалася, що мало не заревіла від зусиль. Довелося прикусити губу й ковтнути власний дим, щоб не закричати.

І от нарешті — нарешті! — я виборсалася на волю з гучним «лясь!», упала перекидьки на землю там, зовні, і заскімлила від болю. Я так сильно подряпала складені крила об гострі, щербаті скелі, що на сріблясто-багряній лусці з’явилися рвані рани.

Що там казала матінка?

«Твої лусочки ще не зміцніли навіть для того, щоб витримати вовчі ікла…»

Я заскреготіла зубами й насилу звелася на всі чотири, обережно тримаючи крила напівскладеними. Кожен подув вітру, торкаючись до них, викликав трем, але я змусила себе не зважати на біль.

Отже, сьогодні я не вдаватимусь до першої спроби злетіти. Ну й нехай собі. Мені не треба літати, щоб уполювати здобич.

Уперше в житті наді мною зусібіч здіймалося височезне й вільне блакитне небо, і я сама також була вільна. Зубчаста верхівка гори височіла в мене за спиною. Піді мною простелилася поросла лісом полонина. А між горою й полониною, десь у баюристому передгір’ї, люди й звірина простували у своїх дрібних справах вузенькими гірськими стежками.

Я рушила донизу гірським схилом — мене вабив аромат здобичі.

Розділ другий

Полювати виявилося значно важче, ніж я сподівалася.

Стежка, якою я спускалася, була баюриста, вибоїста, і щокроку з-під моїх лап летіли донизу дрібні камінці й грудки землі. Байдуже, хоч як звільна та обережно я ступала, ці підступні камінці все одно падали, геть-чисто шпигуни-нишпорки, які прагнули попередити всіх про моє наближення. Минуло лише дві години моєї подорожі — а я вже ладна була спалити цей схил на попіл, і шлунок мій гарчав ще дужче, ніж я.

Знову й знову зусібіч лунало цвірінчання пташок — вони просто-таки благали себе з’їсти. Якось я відчула вишуканий аромат теплокровних тварин, що промчали стежкою донизу на відстані лише в якихось п’ятдесят футів[2] від мене. Зовсім близенько! Але коли я гайнула до них, намагаючись захопити їх зненацька, струмочок камінців, що гецав попереду мене, перетворився на справжній бурчак, я підсковзнулася, перечепилася, упала й сторчма покотилася до шпичкуватого соснового бору. Коли ж я нарешті дісталася потрібного місця, де збиралася моя здобич, та вже накивала п’ятами.

Це було страшенно нечесно! Просто несила витримати. Я закинула голову, аж трусячись від розчарування. Але навіть загарчати змоги не було, адже мене могли почути рідні.

Там, у горі, усі вже напевне попрокидалися. Певна річ, їм не спаде на думку одразу ж кидатися мене шукати, адже я й до того часто вешталася тунелями. Але якщо незабаром я не повернуся, вони почнуть хвилюватися, а якщо знайдуть мене до того, як я подужаю вполювати бодай якусь здобич, то мене взагалі більше ніколи не випустять із печери.

Повертатися порожнем, голілап, не можна в жодному разі!

І саме тоді я почула негучний чоловічий голос, який щось співав там, унизу.

Це достеменно людина.

Ніздрі в мене затремтіли. Усі мої відчуття загострилися, я вловила аромат теплого смачного ссавця, і до цього аромату домішувалися пахощі соснини, що палала.

Чоловік розпалив вогнище. Сидить на одному місці.

І співає.

Він не почує мого наближення!

М’язи мої напружилися, задні лапи були напоготові — стрибати. Але я не кинулася стрімголов. Навіть я не була аж такою мірою нерозважлива.

Може, мені, на відміну від Ясписа, і не до вподоби були людські книжки, та дідові оповідки я слухала уважно.

А що, як у цієї людини мушкет? Чи меч?

Люди були найнебезпечнішим різновидом драконової здобичі. Навіть матінка не часто полювала на них самотою. Дідо вчив нас усіх триматися подалі від людиськ, коли ми одинцем, і обирати безпечнішу й не таку підступну їжу… і це навіть попри те, що в діда луска була така міцна, що могла витримати й удар леза, і кулю.

Я роздивилася подряпини на зболених крилах і тихенько засмучено забурчала. Здоровий глузд тиснув на шлунок, наче кам’яна брила.

Аж потім…

Йой.

У мене аж луска зачухалася, коли я враз уявила: це ж як на мене дивитиметься Яспис, коли я притягну людину до нашої печери!

Я! Сама! Власними силами!

Навіть матінці доведеться визнати, що я вже здатна подбати про себе, опинившись у зовнішньому світі. Кращого засобу довести це немає. Мені треба це зробити!

Я глибоко вдихнула й притислася до землі. Бруд і каміння муляли мені черевце, коли я поповзом рушила вперед. Людський голос і досі співав, і коли я опинилася ближче, то змогла виокремити слова. Пісня була знайомою мені мовою.

Шлях мій довгий, шлях широкий, і кінця немає…

Теж мені! Немає у світі таких шляхів, у яких не було б кінця бодай десь.

Я ж казала Ясписові, що в людей замість мізків рінь!

Нарешті я побачила свою здобич. Чоловік улаштувався в затишному вибалку на схилі гори, з трьох боків захищеному валунами й колючими соснами. У центрі розклав вогнище і тепер сидів, схилившись над ним, спиною до мене.

Удивляючись з-за дерев, я затамувала дух, щосили стискаючи пащу, щоб гарячий дим через моє хвилювання не вихопився й передчасно не сполохав його. Ані мушкета, ані меча в чоловіка не було. От і чудово. Також він не належав до тих рідкісних небезпечних людей, що зналися на чарах — найгіршому людському підступі, — адже ті зазвичай вбиралися в придибашні чорні шати, через що здавалося, що ніг у них зовсім немає. Дідо намалював для нас із Ясписом одного такого і змусив заприсягтися, що ми ніколи до цієї істоти не наблизимося — принаймні доти, доки луска в нас не ствердіє, а відбудеться це щонайменше за сто років.

Ця людина, утім, була вбрана в цілком безпечне лілово-рожеве вереття, крізь проріхи в якому світилися кощаві кінцівки.

Але, якщо я й справді замірилася цього чоловіка вполювати, діяти треба хутко. Аж такою мірою хутко, щоб він не встиг вихопити меча чи лук зі стрілами — он із тієї здоровенної торби, що лежала обіч… чи сокиру… чи…

«Я більша за нього! Я лютіша за нього! — нагадала я собі суворо. — Я найжахливіше створіння на цій горі!»

Раптом чоловік став розвертатися в мій бік.

Зараз! Я роззявила пащу в беззвучному ревінні й стрибнула.

— Йо-о-ой! — заголосив чоловічок і впустив до казанка те, що досі тримав у руці. Відтак позадкував, спіткнувся об камінь, упав горілиць, а я переможно помчала до нього.

І собі також скрикнула, бо дорогою мої поранені крила ще дужче подряпало жорстке ялинове гілля.

— Йо-о-о-ой!

Я зашпортнулася, знемагаючи від болю, й важко приземлилася біля ватри, притискаючи крила до тулуба.

— Йо-о-ой-ой-ой!

Ой лишенько!

Очі людини розширилися, і я збагнула, що промовила це вголос.

— Ар-р-гр! — Я змусила себе схопитися й продемонструвала йому всі п’ятдесят своїх зубів. Отак воно вже краще. Чоловічок закліпав очицями, на чолі в нього рясно проступив піт. Він роззявив рота, але не видушив жодного звуку.

Здійнявшись над ним, я нагодилася стрибати.

І саме тоді я це відчула.

Спокусливий, солодкий, дивовижний аромат.

Глибокі, духмяні пахощі струміли просто в мене під носом.

Я миттю повернула довгу шию до вогню.

— А це що?

— То-то-тобто? — Чоловічок трохи відповз, не зводячи з мене очей.

Мені було байдуже, хай собі задкує. Згодом ще встигну його вполювати. Зараз усе, що мене цікавило, — це казанок, який він підвісив над вогнем, той самий, з якого здіймався, лоскочучи всі мої відчуття, аромат чогось аж такого смачного, що в мене слинка потекла.

Хай там що це, воно мусить стати моїм!

У казанку шумував звичайнісінький окріп, але в ньому я побачила якісь брунатні закрутки — там розчинялося щось темне й грудкувате.

— Що ти поклав до цього казанка? — вимогливо спитала я.

— Що? — Чоловік закляк. — Та це ж шоколад.

— Шоколад?

Про шоколад раніше я жодного разу не чула. Яспис про нього й не згадував, а він же читав усі трактати людських філософів, що потрапляли йому до пазурів. Як могли ці філософи радіти, жуючи рослини, якщо в них була можливість поласувати чимось аж такою мірою дивовижним?

Я наблизила писок до казанка — якнайближче, але щоб не перекинути його. І глибоко, звільна вдихнула.

Неймовірно.

Не стримавшись, я аж затуркотіла від жаги, і цей звук прокотився полониною.

— Оце от і є шоколад?

Досі все, чого мені кортіло, — це м’ясо. Байдуже, яке — смаженина, сире чи ледь підсмажене. Я вважала, що нічого смачнішого у світі не існує. Але відтепер…

Невже щось таке Яспис відчував до своєї філософії?

Мені треба було дізнатися, який той шоколад на смак. Просто зараз — я не годна була витримати ані секунди. Відтак нахилилася, потягнулася вперед, і…

— Чекай! — Чоловік схопився.

Я відсахнулася, не вірячи власним вухам.

— Ти що, оце щойно наказав мені чекати?

Від такої наруги мої зранені крила затріпотіли. Він, оця нікчемна дрібнота, намагався не підпустити мене до мого шоколаду?

— Отже, першим доведеться з’їсти тебе, — підсумувала я понуро.

— Ні! — Він заметушився, скинувши руки. — Я просто мав на увазі, що шоколад іще не готовий. Це має бути гарячий шоколад. Я ще не встиг додати всі компоненти. Іще жодної приправи не вкинув!

Я примружилася й глянула на нього.

— Тобто ти маєш на увазі, що він стане ще смачнішим?

— Ти ж ніколи раніше не куштувала гарячого шоколаду, еге ж? — спитав він.

— Ну… — Я згадала, як дідо попереджав мене щодо людських підступів. — …Може, і куштувала, — відповіла лукаво. — Ніколи ж не можна сказати напевне.

Чоловік повагався якусь мить. Потім повільно нахилився й тремтливою рукою підхопив із землі дерев’яну ложку.

— Повір, — мовив він. — Краще зачекати, щоб мати змогу дістати якнайповніше враження.

Перш ніж я встигла відповісти, він уже відвернувся від мене й заходився розмішувати те, що було в казанку.

Пильнуючи за ним, я присіла на задні лапи, щоб почекати.

Обличчя чоловіка було зосереджене й напружене. Він почав щось бурмотіти собі під ніс, мало не нависпів. Невже знову завів ту дурнувату пісеньку? Ритм був трохи інший, але кому воно треба — слухати ту людську бздуру? Не мені принаймні. Я навіть не намагалася розібрати слів.

Утім, коли він засунув руку до кишені, я вхопила його за плече одним пазурцем.

— Ніяких мечів!

— Я… я… — Чоловік знову став затинатися. — Це не меч, — видушив він нарешті. — Ось поглянь-но. — Він витяг із кишені якусь торбинку. — Це кориця.

— Кориця? — Я підозріливо потягнулася до торбинки. Якщо він намагається мене отруїти…

— Я зараз сам трошки ковтну, — мовив він. — Ось, дивись. — Він занурив тремкі пальці до торбинки й витягнув брунатно-золотаву дрібку, а тоді вкинув її до рота. — Бачиш?

Ба більше, я відчула. Розкрита торбинка видавала просто неймовірні пахощі.

— Додай оце до казанка, — наказала я. Хотіла занюхати, що з того вийде. Хоча жодного сумніву не мала: суміш кориці й шоколаду буде просто чудова.

Важко дихаючи, чоловік укинув до казанка кілька щипочок.

Овва, я таки не помилилася. Ці нові пахощі були навіть кращі.

Я мало не пошкодувала про те, що доведеться тягнути чоловічка додому, щоб його там з’їли. Набагато приємніше було б тримати цю людинку як домашнього улюбленця, щоб він робив гарячий шоколад щоразу, коли мені заманеться. Мушу визнати, він був би вельми працьовитий домашній улюбленець. Розмішуючи гарячий шоколад, він і далі щось там шепотів собі під ніс, отой свій кумедний ритмічний напіввиспів. Усе його тіло аж заклякло від зосередженості. Напевне, мені слід було ретельніше дослухатися, варто було намагатися вирізнити слова, але, відверто кажучи, хіба ж мене колись цікавило, що там торочать ті людці?

До того ж я була надто поглинута нюханням пахощів із казанка. Якби ж то була змога, я б загорнулася в цей аромат і годинами в ньому ніжилася. Гарячий шоколад. Оце і є справжній скарб, гідний будь-якого дракона!

Доведеться ще пошукати шоколад у його сумці, коли вже буде по всьому. Я знала, що знов захочу його скуштувати. І якомога більше.

Нарешті чоловік звів очі й посміхнувся якось тремко й нервово.

— Усе готове, — мовив він. — Тобі до філіжанки налити, чи…

Я форкнула, і куля диму мало не вгатила йому в обличчя.

— Ти що, і справді вважаєш, що я зможу пити з ваших оцих дрібненьких людських філіжанок?

— Навряд, як на мене, — мовив чоловік. — Тоді краще пий просто з казанка. — Він обгорнув м’яку, вразливу людську руку власними лахами й підняв казанок за довге руків’я.

— Обережно, гаряче.

Я простягнула лапу, зневажливо на нього глипнувши.

— Я — дракон!

Маленький казанок я підчепила пазурами дуже обережно, наче найкоштовніший у цілому світі самоцвіт.

Помалу піднесла його до рота, а відтак заплющила очі й маленькими ковтками заходилася пити неймовірну гарячу рідину.

Ов-в-в-в-в-ва-а-а-а-а!..

Блаженство вибухнуло в мені. Я аж заточилася від задоволення.

Шоколад-шоколад-шоколад…

Йо-о-о-ой!

І тоді всередині в мене щось спалахнуло, і світ пірнув у темряву.

Розділ третій

Перше, що я усвідомила, розплющивши очі, — це те, що перебуваю в якомусь іншому місці. Лише мить тому я сиділа на задніх лапах і дивилася згори вниз на цього вбраного в яскраві лахи чоловічка із дивовижними кулінарними здібностями. А тепер бачила тільки блакитне небо.

А, то я, мабуть, лежу горілиць?

Це було дивно. Мені досі ніколи в житті не траплялося так лежати. Я ж крила пошкоджу!

Крила! Де мої крила? Я не відчувала їх під собою. Я спробувала була звестися на всі чотири — і впала долілиць. Що це з моїми лапами?

Я роззявила пащу, щоб випустити дим із горла, а тоді збагнула, що диму немає. Чому це в моєму горлі не утворюється дим? Я ж раніше завжди видихала дим, коли мене поймала паніка! А зараз я достеменно була в паніці!

— Обережно, — почула я чийсь голос обіч. Він здався мені знайомим, але якимось неправильним. Востаннє, коли я його чула, він звучав значно тихіше.

Я закрутила головою, роззираючись. Зробити це виявилося навдивовижу важко — але часу сушити собі над цим мізки в мене не було.

Істота, яка стояла поряд, була людиною. Це була та сама людина. Але як це він спромігся стати таким великим? Адже всього хвилину тому був мацюпусіньким, а зараз височів наді мною, наче справдешня башта.

— Рухайся повільно, — порадив він мені. — Тобі буде потрібен якийсь час, щоб призвичаїтися.

— До чого призвичаїтися? — верескнула я.

І завмерла, бо горло обурено стиснулося. Адже це був не мій голос. Мій голос мав гриміти над галявиною. А цей був тоненький і ламкий. Він звучав… Звучав майже як…

Мене пойняв трем, і я впала на землю.

— От. — Чоловік зітхнув і зняв верхній шар свого вереття з грудей та рук. — Схоже, ти змерзла. Либонь, морозить від потрясіння. — Він накинув на мене довгу пурпурову штукенцію, просто на спину, і я наче потонула в ній, а її береги лягли на землю обабіч мене.

Як це вона може бути на мене аж такою завеликою? Ніяк, от хіба що…

— Цього не може бути, — пробурмотіла я отим жахливим, тоненьким, не своїм голосом. — Ні!

— Так, — мовив чоловік. — Вибач, мені й справді шкода, але іншого виходу не було. Урешті-решт, ти збиралася мене з’їсти і була такою величезною, що шансів тобі завадити в мене не було. — Він знизав плечима. — У який ще спосіб я міг це виправити?

Світ закрутився дзиґою в мене перед очима. Мені перехопило дух. Щоб заспокоїтися, я спробувала була встромити в землю пазурі. Але вони відмовлялися грузнути в ній, натомість безпорадно відштовхувались від поверхні.

Я не годна була нахилитися й глянути, що саме стало причиною. Натомість прикипіла очима до цієї брехливої, підступної людської істоти, яка стояла переді мною.

— Ти ж не чарівник! — вигукнула я. — Мене ж бо не надуриш! Ти ж не в чорній оболонці!

— Чорній обо?.. А, збагнув! Це ти, мабуть, маєш на увазі королівських бойових магів у їхніх мантіях… — Він форкнув. — Ні, я не з цих. Вони всі бундючаться, демонструючи видовищну магію на полі битви, тож отримують і золото, і славу, і відповідні шати. А я…

Його вуста розтягнулися в самовдоволеній посмішці.

— А я насправді значно цікавіший. Я харчемаг! Нас таких небагато, але, повір, сили нам не бракує. Тобі ж сподобався гарячий шоколад, який я начаклував, еге ж? А це вже дещо означає.

Дещо означає? Та цей гарячий шоколад був найсмачнішим з усього, що мені випадало куштувати! Самий спомин про нього змусив мій шлунок аж зайтися від хвилі бажання.

Мама так переймалася… а я, схоже, нарешті знайшла те, що було для мене цікавим… у найнедоречнішу мить.

І що це він мав на увазі, коли сказав «начаклував»?

Харчемаг подався вперед і витяг зі свого клунка щось кругле. Воно висяювало на сонці. Мене пойняв жах. Я знала, що воно таке. Дідо якось приніс таку штуку до нас додому із цілою купою іншого хитромудрого людського причандалля, каструль і казанків, щоб ми її роздивилися. Цитрина негайно визначила, що воно.

Дзеркало.

— Хочеш на себе глянути? — спитав харчемаг несподівано лагідно.

«Ні», — подумала я. Але не дозволила собі промовити це вголос.

Адже я була дракон. Не годилося мені демонструвати переляк, особливо на очах у того, хто мав стати моєю здобиччю.

Я лежала, знерухоміла від страху, а дзеркало дедалі наближалося й наближалося…

Я не втечу. Я не зганьблюся. Я…

Він опустив дзеркало просто на рівень мого обличчя.

На мене широко розверстими, сповненими жаху золотими очима дивилася дуже юна людська істота жіночої статі.

Опісля харчемаг часу не гаяв. Насвистуючи, він зібрав усі свої манатки й навіть протер казанок. Від пахощів у мене знов мало слинка не побігла, але я стиснула свої маленькі тупі зубенята й змусила себе більше не просити в нього шоколаду.

Він не заслужив на таку втіху.

— Поверни! Мене! Назад! — наказала я йому. — Бо інакше!..

Ще чверть години тому він би затремтів, зачувши мій громоподібний голос. Але зараз тільки якось криво посміхнувся й закинув торбу на плече.

— Щасти тобі, маленька драконко.

Свою оболонку він теж забрав, залишивши мене в тому, у чому я опинилася після перетворення: у срібно-багряному вбранні з візерунком у вигляді лусочок. Воно прикривало моє нещасне, позбавлене луски тіло, наче друга шкіра, а от м’якесенькі підошви ніг лишилися без захисту. Я ніяк не могла змусити себе роздивитися ані ці благенькі, нещасні голі дрібнюні, ані срібно-червону подобизну моєї луски. Щоразу, коли намагалася це зробити, мої жалюгідні зуби зрадницьки цокотіли, і мені доводилося обхоплювати себе слабкими верхніми кінцівками, щоб не тремтіти.

Дідо достеменно знає, як усе виправити.

Я повторювала це знову й знову — щоразу, коли починала забувати, що дракони ніколи, ніколи, ніколи не відчувають страху.

— Знаєш, із часом тобі, може, навіть сподобається бути людиною, — мовив харчемаг. — Коли оговтаєшся, спустися з гори. Найближче місто — Драхенбурґ, столиця. Це, напевне, найкраще місце, щоб знайти прихисток і заробіток.

— Заробіток? — повторила я, витріщившись на нього. — Що воно?

Він зітхнув і похитав головою.

— Ти мусиш багато чого навчитися. Просто пам’ятай: іди он туди. — Він показав на стежку, що вилася донизу схилом гори. — На твоєму місці я пошукав би, де влаштуватися підмайстринею. Не знаю, скільки ти мала років, коли була драконом, але зараз тобі не даси більше дванадцяти, тож вік саме той, що треба. Хоча тобі б краще не зволікати й вирушати. Ти ж не хочеш застрягнути в лісі поночі, коли довкола нишпорять хижаки?

— Та я ж найлютіша істота в цих горах! — загарчала я.

Він видав якийсь кумедний тихий звук горлом.

Відтак кудлаті смужки над його очима опустилися, вуста скривилися. Щось було в його обличчі… Кілкий кістяк! Це що, жалощі?

Як же мені кортіло й досі мати змогу дихати полум’ям! Я б його спалила, навіть попри шоколад, просто для того, щоб стерти з його обличчя цей вираз!

— Щасти тобі, — повторив він і рушив геть.

За хвилину навіть його насвистування було вже ледь чути. Я лишилася сама-самотою на галявині, на схилі гори, яка раптом здалася мені просто височезною.

Чудово.

Лють надала мені сил. Стиснувши зуби, я перевернулася й відштовхнулася задніми лапами від землі.

Я зможу.

Я не зважилася звестися за присутності харчемага. Мені годі було уявити, що хтось, а надто він, побачить, як я заточуюся, наче шелепа якась. Але тепер, коли він пішов, я не збиралася тут лишатись ані на мить. Мені доведеться видертися на гору, і — я застогнала від самої думки про це, знов опустившись накарачки, — на моїх родичів чекає просто жахливий сюрприз.

Йой, це ж як і матуся, і дідо, і обидві тітоньки хитатимуть головами, дивлячись на мене, коли збагнуть, що сталося! Мої жалюгідні зуби стиснулися, коли я уявила, що вони казатимуть. А те, як Яспис потім мене дражнитиме…

Хай собі. Просто треба із цим розібратися якомога швидше, а потім — коли їм набридне сварити мене й махати крилами — вони просто вгамуються й повернуть мені мою колишню подобу.

У якийсь спосіб.

«Але ж дракони не вміють чаклувати», — прошепотів якийсь тоненький голосочок у глибині моєї свідомості. Я одразу ж змусила його заткатися, спробувавши загарчати своїм коротеньким, вузеньким горлом. Хай там що, я не збиралася покірливо понурити голову й здатися. Адже я драконка, а не хробачок якийсь. Тож наразі був саме час вирушати назад до печери. Уперше залюбки повернуся до неї, і хай моя родина вирішує цю сміховинну проблемку.

А тоді я знайду ще шоколад! Але для цього мені передусім треба навчитися ходити.

Якщо люди це роблять, то це ж, мабуть, не так уже й складно? Я звелася вертикально, аж крекчучи від зусилля.

За п’ять хвилин я вже відхекувалася й знову лежала на землі — адже я знову впала, боляче забившись… і то не вперше. Людські тіла просто недоладні!

Загарчавши, я ляснула передніми лапами — руками — по землі.

Я не вмію ходити на двох? Чудово. Значить, піду на чотирьох. У будь-якому разі це значно розумніше. Люди б і самі так ходили, якби були бодай трошки практичними. Отже, усього лише треба трохи поміркувати, зігнути надто довгі задні ноги як годиться, а тоді…

Йо-о-о-ой.

Застогнавши, я знов-таки впала на землю, ступивши всього три кроки, і притисла губи до правої руки, щоб трохи вгамувати біль, який її поймав. Крапля крові потрапила мені на язик.

Фе! Я з відразою сплюнула. Це ж як кров може бути аж такою несмачною?

Це закляття й справді понівечило мене. Якщо я не вирішу цієї проблеми, і то швидко, то незабаром доведеться жувати овочі! Цієї думки було достатньо, щоб змусити мене спробувати ще раз.

Тепер я крутилася й вигиналася, аж допоки в око не впала якась зламана гілляка, що лежала неподалік. Те що треба! Я чула про драконів, які навчилися пересуватися лише на трьох лапах. Якщо вони це подужали, то і я зможу.

Скрегочучи зубами й накульгуючи, я рушила вгору пагорбом.

За двадцять хвилин я викинула костур і далі пішла — не надто легко, але доволі вправно — на своїх двох, запалених і зранених ногах.

За півгодини масивна тінь промчала наді мною. Я закинула голову так сильно, що в шиї аж щось обурено захрускотіло.

Еге ж!

Там, де мало бути саме блакитне небо, що звільна темнішало, я побачила щось неозоре, червоно-золоте, що промчало низько-низенько, мало не чіпляючи верховіття дерев.

Цей візерунок луски я впізнала б де завгодно.

— Дідусю! — щосили закричала я.

Я застрибала, відчувши в людських ногах м’язи, про існування яких раніше не здогадувалася. Відтак несамовито замахала руками, і в голові аж запаморочилося від полегшення.

— Дідусю, це я!

Його голова, яка звідси здавалася ще більшою, ледь схилилася.

Одне величезне золоте око сфокусувалося на мені, яка й досі щосили підстрибувала.

— Дідусю! — знов загорлала я.

Він зібрав крила, зробив коло і… полетів в іншому напрямку.

Я аж рота роззявила від здивування, не ймучи віри власним очам.

— Агов! — гукнула я. Нахилилася й схопила каменюку з долоню завбільшки. — Повернися!

Я щосили жбурнула в нього каменем. Авжеж, той не завдав йому шкоди. Він просто до нього не долетів. Але моя витівка привернула його увагу, а я саме на це й сподівалася.

Драконяча шия вигнулася, мінячись усіма кольорами. Дідо роззявив величезну пащу.

Я притисла обидві руки до свого малесенького людського рота.

— Ді…

Полум’я вихопилося з його пащі здоровенною вогняною кулею й ринуло просто на мене.

Моє нове тіло відреагувало швидше, ніж розум. Я перекидьки впала на землю й скрутилася клубочком, притиснувши голову до грудей, згорнувшись кулькою. Полум’я обпекло мені спину й зникло. Я лежала знерухоміло, дочікуючись, поки в мене вгатить наступна вогняна куля. Без луски я б за мить перетворилася на попіл.

От зараз, зараз…

Чекайте-но. Це ж скільки вже часу минуло?..

Дуже обережно й боязко я розплющила очі. Звільна звела голову. Ген далеко вгорі я побачила дідусеву тінь. Він летів геть. І навіть не зважив за потрібне озирнутися.

Я дивилася йому вслід.

Він намагався мене спалити!

А потім покинув мене тут!

Члени родини ніколи одне одного не кидали.

Дракони захищали свої скарби й своїх дитинчат, навіть ціною власного життя. І не мало значення, хай там скільки я нарікала на занадто владних дорослих своєї гори, я знала, відчувала кожною клітинкою свого єства, що вони зроблять усе — геть усе! — щоб мене врятувати.

Аж тоді…

Моє людське горло якось судомно стиснулося, а потім ще раз… наче в ньому застрягло щось жахливе… і, схоже, цим жахливим була страшна правда.

Я ж уже не була їхнім дитинчам, так?

Я дивилася на дідів силует, який дедалі зменшувався й зменшувався, зникаючи вдалині. Синці й подряпини вкривали мої м’які, слабкі кінцівки, кожен дюйм[3] тіла аж знемагав від болю.

Я точно знала, що побачив дідусь, коли на мене глянув. Вогняна куля — то було тільки попередження. Він не став би завдавати собі клопоту й насправді вбивати оте дошкульне людське створіння, поки воно не утне щось справді зухвале й загрозливе, наприклад… Наприклад, допоки воно не поткнеться до родинної печери…

Глибоко зітхнувши, я насилу звелася й сіла на тверду землю своєю ніжною дупцею, скулившись та обхопивши коліна руками. Повітря було прохолодне, небо темнішало. Сильний вітер, що здійнявся в горах, куйовдив довгий смух у мене на голові, кидав його мені в обличчя, а вразливу, позбавлену луски шкіру брали сироти. Куди не глянь був гірський схил — так само, як і чотири години до того, коли я щойно вирушила назустріч великій пригоді. Але тепер я нарешті збагнула, що не зможу повернутися додому.

Розділ четвертий

Без свого полум’я я навіть ватру розкласти не мала змоги. Єдине, що спроможне було захистити мене від холоду тієї ночі, — це скеля та власні жахливі думки… а ще мій шлунок, що нестримно бурчав.

Там, у середині гори, Яспис, матінка, дідусь і тітоньки спали собі на затишних кучугурах золота й самоцвітів, і теплий дим цівками струмів з їхніх ніздрів. Щоразу, коли уявляла собі, як солодко вони сплять, я гарчала… але хіба тому, що гарчати все ж таки ліпше, ніж скиглити.

Досі мені жодного разу не випадало почуватися такою маленькою й жалюгідною.

Але, якщо вже на те пішло, утрачати власну родину мені також досі не випадало!

Коли нарешті стало розвиднюватися, я вже геть зморилася від власних страждань. Напередодні увечері я бавилася тим, що кидала камінці схилом — тисячі камінців, аж допоки мої жилаві людські м’язи не запекли від утоми. Потім упродовж кількох годин я відчувала, що з моїх крихітних людських очиць тече якась химерна волога, і лежала, скоцюрбившись, на холодній землі, поступившись власній слабкості, — у темряві, де ніхто не міг стати свідком мого приниження.

Але тепер по всьому. Годі! Я кліпнула, скидаючи зі зболілих очей останню краплину цієї дошкульної вологи, а тоді звелася, люто загарчавши. Хіба ж драконові годиться згортатися грудочкою й визнавати себе переможеним лише тому, що трохи не пощастило? Хай собі моя родина вважає, ніби я не здатна вижити на самоті, — але я їм доведу! Я доведу всім, включно з отим брехливим підступним харчемагом, яка насправді сильна! Я спущуся з цієї гори, знайду собі заробіток, хай там що воно є, і їстиму стільки шоколаду, скільки захочу… завжди!

Спустившись схилом, я опинилася на широкій ґрунтівці, яка прорізала зелені, порослі лісом підніжжя пагорбів. Аж раптом за спиною пролунав цокіт копит.

Мої м’якенькі, незахищені ступні були вже такі змордовані, що кожний новий крок завдавав болю, і, щоб змусити себе йти, мені доводилося напружувати всі м’язи. Я навіть не одразу зрозуміла, що розмірений стукіт наближається. Але, щойно почула пісню, яку завзято виводили два голоси, я мимоволі зіщулилася.

Тільки не це, знову та от пісня про довгий шлях! Досі від неї в мене були самі негаразди!

Ба гірше, тепер, коли я розібрала більшість слів, виявилося, що сенсу в них іще менше, ніж у тому куплеті, що його співав харчемаг.

Бо справжніх друзів геть ніхто

Не годен розлучить.

Кохання справжнього вогонь

Не згасне ні на мить…

Та ну?

У глибині мого людського горла народилося гарчання.

А от спробуйте лишень перетворитися на представника іншого виду — і побачите, як швидко ваші друзі накивають п’ятами, людці!

Стукіт копит і отой недоладний спів наближалися, я обхопила себе за плечі й озирнулася глянути, хто ж це там їхав.

Йо-о-о-ой.

Я жадібно позіхнула, шлунок мій забурчав іще гучніше. Копитами цокотів здоровенний білий кінь — від самого погляду на нього в мене аж слинка побігла. Якою чудовою поживою він став би для дракона!

Людці, що сиділи в нього за спиною, виявилися також вельми вгодованими, у якомусь темно-зеленому лушпинні. Таке саме зелене рядно вільно теліпалося в них на головах. Я досі в очі не бачила жодного дракона, луска в якого була б однобарвна, але, можливо, ці люди сподівалися, що їх сприймуть за дерева?.. Якщо й справді так, то вони надто вже голосно поводилися, щоб цей їхній підступ спрацював. Людці сиділи високо у скрипливій тарадайці,[4] але навіть скреготіння її коліс і стукіт конячих копит не здатні були заглушити їхній недоладний спів.

І цієї миті вони мене помітили.

— Йой! Лишенько! Йой! — Жінка схопила чоловіка за руку. — Фрідріху, поглянь лишень, та це ж дівчинка! Стривай-но! Зупини!

«О, так, — погодилася я мовчки. — Зупиніть уже цей спів!»

Але людці не просто припинили співати. Чоловік смикнув за ремінці, які тримав у руках, і кінь встав лише за два фути[5] від мене, підозріливо форкаючи.

Ото вже прикрість — мати оці от дрібні й тупі людські зуби!

Але всередині я й досі лишалася драконом, і саме це було найважливішим. Я закинула голову й зустрілася очима з конем, щоб дати йому зрозуміти: так, у нього є всі підстави бути підозріливим. Я хижак. От мала б зараз свої пазурі, от могла б дихати вогнем, і цей кінь став би просто чудовезним сніданком — найкращим, що я його мала за все життя!

— Йой, бідолашне дитя!

От халепа! Мені треба було краще пильнувати отих почвар у коня за спиною. Я з жахом відсахнулася, але було запізно. Людська самиця вже зіскочила з бідарки й обхопила мене руками. Вона притиснула моє обличчя до своїх пухких грудей так, що я мало не задихнулася.

— Та погляньте лишень на неї! Вештається по цій глушині сама-самотою! Повірити не можу! Фрідріху, ти диви, у неї навіть взуванки немає! А їй же хіба дванадцять, не більше! Вона саме те, що ми шукаємо!

Взуванка? Що воно таке — взуванка? І як вони могли взнати, що мене треба шукати? Адже навіть я сама не могла передбачити, що тут опинюся!

Але поставити їй ці запитання я не змогла б, навіть якби захотіла. Рот мій виявився притиснутим до її ворсяного зеленого лушпиння, а руки — до боків.

— Мфр-фр, — спробувала я виголосити щось крізь затиснуті губи. — Фрм-мр!

— Та ти змерзла! — вигукнула жінка. — Глянь-но, Фрідріху, вона змерзла! У неї немає нікого, хто міг би про неї подбати! То ми зробимо їй ласку, так? Ми ж не можемо її отак просто тут покинути? Ні, ні, ні, твоя правда. Так воно достоту буде нам усім на краще.

А хіба Фрідріх щось сказав? Усе, що я аж дотепер від нього почула, — це придушене зітхання. Він і далі сидів собі на високому передку бідарки, зосереджено дивлячись в інший бік. Але моя поневолювачка подалася вперед, наче він уже погодився з нею, і потягнула мене до їхньої чортопхайки. На ходу вона стягнула із себе зелене лушпиння й накинула його мені на плечі. Укривачка тягнулася аж до землі, огортала мене і була така тепла, що мені забракло духу скинути її з себе.

Проте я вперлася закривавленими ступнями в землю й відштовхнулася руками від бідарки, перш ніж людська самиця встигла підхопити мене й запхати до неї.

— Зачекайте!

— Зачекати? — Жінка закліпала очима, рот її набув обрисів літери «О». — Бач, Фрідріху, вона засмучена! Чому вона така засмучена? Може, вона налякана? А чи?..

Фрідріх так і не подарував нас жодним поглядом, але його обличчя скривилося під густим сірим смухом, наче від болю.

— Ґрето, а давай-но…

Але мені не треба було, щоб хтось говорив за мене.

— Я нікого й нічого не боюся!

Я виструнчилася на повний зріст і звела очі на жінку, яка мене схопила.

— І куди це ви намірилися мене забрати? Та я навіть не знаю, чи в правильному напрямку ви їдете!

— У правильному напрямку? — перепитала жінка. — Та ти ж сама-самісінька серед гір! Хіба звідси можна рухатися в хибному напрямку?

Аж тут уперше озирнувся Фрідріх.

— А це правильне запитання, Ґрето. — Він кивнув мені зі свого місця на передку. — Куди це ви прямували, юна леді?

Я гордовито випнула підборіддя.

— Я йду до великого міста, — мовила я. — Хочу знайти собі там заробіток.

— Ти хочеш працювати? — спитала Ґрета. — Ну хіба ж це не дивовижно? Розумієш, у нас є для тебе просто чудове місце! — Вона аж засяяла. — От повіриш чи ні, ми оце щойно залишилися без покоївки. Ця дівчина була така нерозважна й корислива — справжнісіньке міське дівчисько та й годі! Вона вимагала, щоб їй платили за кожну дрібничку, до якої вона руці доклала, постійно скиглила, що їй треба вільні днини… Ач, вона мені просто серце розбила своєю невдячністю, от слово честі! Розбила, еге ж, Фрідріху?

Фрідріх так закотив очі, що я аж позадкувала. Це в людей що, попереджувальний сигнал такий? Може, він збирається на мене накинутися?

Ґрета, утім, наче цього й не помітила. Вона дивилася на мене, а не на нього.

— І от нам стрілася ти — щоб посісти її місце! Просто диво якесь! — вигукнула вона ущасливлено. — Це й справді Божий промисел! Ми приймемо тебе до нашого будинку, наче рідну дочку, і ти зможеш куховарити, прибирати й робити всякі дрібниці — усе, що буде потрібно! — і, певна річ, нам не доведеться тобі нічого платити, еге ж? Адже, якби ми полишили тебе тут, ти померла б від голоду, отже…

— Жодного прибирання! — мовила я твердо.

Фрідріх припинив заводити очі, але я крадькома пильнувала його, просто про всяк випадок.

— І я не буду ніякою покоївкою, хай там що це означає. Я буду підмайстринею. А ще мені треба знайти шоколад.

— Шоколад? — Ґрета відступила на крок і закліпала очима. — Тобі?

Широчезні плечі Фрідріха звелися й опустилися під його зеленим лушпинням.

— У Драхенбурзі останнім часом з’явилося чимало шоколадних будинків, — мовив він. — Це тепер мода така, виходить. Королівська примха.

— Гм… — зауважила Ґрета. — Можна подумати, що ти до тих шоколадних будинків бодай колись носа потикав, Фрідріху. Таке вже бевкнеш! От не було б мене поряд, щоб про тебе дбати…

Але я вже все вирішила.

— Чудово, — підсумувала я.

Будинок, зроблений із шоколаду? Та щось краще годі й вигадати! Тепер, коли я стала людиною, мені страшенно кортіло якнайшвидше оселитися в такому!

Аж тоді я спохмурніла, згадавши про небезпеку.

— А харчемагів у цих шоколадних будинках, бува, не водиться?

Ґрета вирячила на мене сіро-зелені очі, а відтак розсміялася.

— Ох ти ж невігласко мала!

Посміхаючись, вона знову підступилася до мене й почухала мені маківку, скуйовдивши смух на голові. Я аж зубами клацнула.

— Боже милий, та я в житті не чула про справжнього харчемага! Як на мене, то все вигадки, так само, як і співомаги. У пристойних людей чаклувати не заведено.

Фух. Я відсахнулася, перш ніж вона встигла знов почухати мені голову, але від полегшення навіть не стала відгиркуватися.

Коли я наступного разу ласуватиму шоколадом, він достеменно буде не магічний! Досить уже несподіваних перетворень, на все життя стане!

— А інші породи магів? — спитала я. — Їх у Драхенбурзі багато?

Якби ж то мені вдалося залякати когось із них і змусити допомогти собі…

Фрідріх знизав плечима та зручніше перехопив довгий шкіряний повід.

— Ну, є королівські бойові маги, — мовив він. — От хто-хто, а вони точно існують, еге ж? Їх десь із тузінь[6] буде, з усього королівства назбирали. Подейкують, що живуть вони всі разом, десь неподалік від палацу. Повсякчас напоготові, щоб за наказом короля вирушити на битву з ворогами, драконами чи ще кимось. Наче в казці якійсь, слово честі. Дивовижа та й годі. — Він глянув на Ґрету, яка, примружившись, дивилася на нього, і додав квапливо: — Не те щоб я сам хотів бути на їхньому місці, певна річ…

— Гр… — прогарчала я.

Чомусь я вельми сумнівалася в тому, що в якогось мага, який спеціалізується на боротьбі з драконами, вистачить нерозважливості мене розчаклувати — хай навіть це було б чесно й справедливо. Та й, до речі, жодного сенсу не було в тому, щоб мене розчакловували й повертали мені власну подобу — лише для того, аби я негайно стала здобиччю кагалу магів-драконоборців.

— Гаразд, — мовила я і розвернулася в той бік, куди дивився їхній кінь. У бік шоколаду. — Тоді я поїду до Драхенбурґа.

— З нами! — вигукнула Ґрета, плескаючи в долоні. — Ми саме там і живемо!

— Ну… — Насупившись, я позадкувала. Надто вже не сподобався мені її рішучий погляд. — Я не впевнена…

— Сенсу сперечатися з нею немає жодного, — сповістив мені Фрідріх і засовався на передку. — Давай уже, забирайся, не гай наш час.

— А чи ж не пощастило тобі, що ми нагодилися, щоб допомогти? — Ґрета обійняла мене за плечі, не даючи змоги позадкувати. — Ми зазвичай рідко потикаємося до такої глушини, але оце саме гостювали в моєї сестри та її чоловіка на їхній фермі, а тепер повертаємося додому.

Вона легенько потягнула мене, повільно підштовхуючи до бідарки, а від Ґретиних теревенів у мене аж у голові запаморочилося.

— Хоч вір, хоч ні, ці двоє такі провінціали, що й гадки не мають, скільки все коштує в Драхенбурзі. Вони такі телепні, коли йдеться про грошву! Тому ми завжди беремо в них багато дешевих свіжих харчів, а потім продаємо їх у столиці за грубі гроші. Слово честі, так їм і треба, якщо вже такі дурноверхі, еге ж? — Вона тихенько розсміялася. — Хоча ми й собі дещо лишаємо, певна річ. У місті ж ані м’яса, ані молока доброго навіть удень зі свічкою не знайдеш, як гадаєш?

Голова чманіла від цього джерґотіння, і я навіть не знала, що воно таке, те «молоко». Але від слова «м’ясо» шлунок мій забурчав мало не по-драконячому.

— Ой, та ти послухай лишень! Ти ж голоднюсінька! — Ґрета підхопила мене навдивовижу сильними руками й затягла до бідарки, перш ніж я встигла виборсатися. — А ноги які — босі, у крові… От… — Вона забралася до візочка слідом за мною, потім перехилилася через сидіння й заходилася порпатися в сумках, кошиках і коробках, які були абияк поскидані в задній частині тарадайки. Фрідріх клацнув язиком, і кінь рушив.

— Черевиків у мене із собою немає, але принаймні пригостити тебе чимось, поки ми їдемо, я зможу.

— М’ясом? — спитала я з надією. Я випнула коротку людську шию, намагаючись роздивитися щось у кошику, у якому порпалася Ґрета.

— М’ясом? — перепитала вона зі сміхом. — Боже милий, дитинко, ми ж не можемо оце просто зараз зупинитися й розкласти ватру, щоб смажити м’ясо! Ми ж і досі в горах, ти забула! Хіба ти не знаєш, як тут небезпечно?! От би поїхати звідси якнайшвидше, еге ж, Фрідріху?

— Але мені не треба готувати м’ясо! — вигукнула я. — Можна й так!

— Йой, дурненька. Я бачу, яка ти голодна, але не переймайся. Сирим м’ясом тобі запихатися не доведеться. Ось, диви, що я знайшла!

Ґрета виструнчилася із сяйливою усмішкою, яка продемонструвала всі її зуби. Руки вона й досі тримала під своїм зеленим лушпинням.

— Тадам! — Вона витягла одну руку. — Пляшка молока, свіжесенького, від найкращої корови мої сестри! І… — Вона витягла й другу руку. — Козячий сир!

Я з жахом витріщилася на її частування. Молоко було біле. Біле-білісіньке, геть-чисто кістки. І сир такий самий. Якби вони були м’ясом, то воно б уже, мабуть, смерділо.

— Ви впевнені, що вони їстівні? — спитала я.

— Ну що це за питання такі! — похитавши головою, Ґрета відкрутила накривку з пляшки. — Ти що, справді вважаєш, що я дозволю тобі померти з голоду, коли ми ще й до міста тебе не довезли? Особливо, зважаючи на те, що ти будеш чемною, вдячною дитиною й робитимеш усе, що ми попросимо? Усі ті дрібнички?

— Що? — перепитала я. — Але я не…

— От! — Вона тицьнула відкорковану пляшку мені в обличчя. У мене не лишилося вибору, окрім як ковтнути, бо інакше молоко ринуло б мені підборіддям.

Я стала пити. І пила, бо Ґрета й надалі притискала пляшку мені до вуст. Я спромоглася відштовхнути її, лише двічі ковтнувши. Ф-фух. Але, навіть не встигнувши оговтатися до пуття, я виявила в руці здоровенний шматок білого липкого сиру.

— Їж! — радісно наказала мені Ґрета й підштовхнула сир мені до рота. — Тобі вже незабаром знадобляться сили.

Шлунок мій аж скрутився від самого вигляду того частування, але я поступилася.

Люди їдять найхимерніші речі. На щастя, моє нове людське тіло, очевидячки, також було не проти. Від цього їхнього сиру не заскімлили ані горло, ані живіт. І від молока також. Їхній смак не здався мені огидним. Дідові було б страшенно за мене соромно. Але овочі я все одно не їстиму!

Ґрета спостерігала за мною мало не по-драконячому пильно, допоки я не доїла весь сир і не допила молоко. Потім задоволено зітхнула й мовила:

— Отак. Тепер з тобою все буде гаразд, еге ж? Я перебинтую чимось твої ступні, щоб не кровили, поки ми їхатимемо, а як дістанемося дому, ти одразу зможеш узятися до роботи.

Я витерла краплини молока з підборіддя й нашорошено глянула на неї. Я завжди знала, що в людців мізки мацюпусінькі, але в цієї особини ще й пам’ять була геть дірява.

— Я збираюся працювати в шоколадному будинку, — нагадала я. — І не маю наміру бути за покоївку ані вам, ані комусь іншому. Затямили?

— Так, авжеж, певна річ, — пробурмотіла вона. — Як я могла забути? А тепер посидь-но спокійно і, допоки ми не дістанемося міста, дозволь нам самим про все подбати. Адже, слово честі, самотою ти б ніколи не знайшла його. — Вона поплескала мене по плечу. — Тобі пощастило, що ми на тебе натрапили. Знаєш… — Вона стишила голос і нахилилася ще ближче, аж затиснувши мене між собою й Фрідріхом. — Мій кузен Ґеорґ бачив, як над цими горами якось пролетів дракон! Подейкують, десь там є ціле кубло цих лютих створінь…

— Ґрето, ну ж бо… — Фрідріхів голос звучав зморено.

— Та я серйозно! — вигукнула Ґрета. — Ач, нікому не подобається про них говорити, але ж вони справді існують, ти ж знаєш! І немає сенсу вдавати, ніби це не так! Може, вони за нашого часу й тримаються подалі від великих міст і ферм, але кожному, хто мандрує горами, загрожує небезпека. Ой лишенько, та мені так лячно щоразу, коли ми їдемо! Еге ж, Фрідріху?!

Фрідріх у відповідь лише важко зітхнув. Мені здалося, ніби я побачила, що кінь роздратовано стенув вухами. Та не мені його судити.

— Не знаю, чому король дозволяє їм тут лишатися, — мовила Ґрета. — Я завжди кажу, що йому слід відрядити бойових магів, щоб уколошкали їх усіх раз і назавше. Я тоді достеменно краще спатиму вночі. І чимало достойників у місті цілком і повністю зі мною згодні!

— Уколошкали драконів? — Я вже не могла стримуватися й задерла голову, щоб глянути на неї. — Чи ви здуріли?

У неї аж щелепа впала.

— Оце грубіянка!

Я спохмурніла.

— Ці дракони з’їдять тих ваших магів усіх до одненького, якщо ті лише до них поткнуться.

— І я про це кажу, — пробурмотів Фрідріх. — Король — розумна людина, Ґрето. Він не хоче лізти до драконів. Ніхто не хоче.

Ну, взагалі-то я хочу. Я б усе що завгодно віддала, щоб потрапити назад до своєї родини, особливо тієї миті.

Але бідарка відносила мене далі й далі від нашої печери — з кожним цоканням здоровенних конячих копит. Фрідріх із Ґретою досі сперечалися, як краще вчинити з драконами: отруїти, заклясти, триматися від них подалі (Фрідріхова ідея) чи відрядити цілу армію, щоб їх убити (наче та армія їх подужала б!).

А відтак, хоча в це важко повірити, усе стало ще гірше.

Адже, припинивши нарешті сперечатися, Ґрета вирішила, що саме настав час знову заспівати веселої дорожньої.

Подорож обіцяла бути дуже довгою.

Розділ п’ятий

За годину я вже так зморилася, що аж голова стала хилитися, а трохи нижче від спини все боліло від сидіння на дерев’яній лаві. Ґрета забинтувала мої понівечені ступні якоюсь ганчіркою і тепер з відчаєм заводила очі, нарікаючи на те, якою нетямущою я була в тому, що вона називала «одягом».

Якби ж то я була у звичній своїй подобі, то видихнула б здоровенний бовдур диму від самої ідеї обговорювати вереття, під яким людці ховають свої миршаві тільця. Але зараз на свій жах я розуміла, що ці відомості незабаром стануть мені в пригоді. На лихо, після безсонної ночі на гірському схилі мені доводилося раз у раз виструнчуватися, щоб не провалитися в сон і таки дослухати поблажливу лекцію Ґрети.

Коли я вшосте насилу змусила себе розплющити очі, вона сердито зітхнула й твердою долонею прихилила мою голову до свого плеча.

— Все, все, — пробурмотіла вона. — Спи-но, допоки не приїдемо. Так усім буде краще, еге ж?

— М-м-м-м… — промурмотіла я.

Щось муляло мене, але я не могла збагнути, що саме. Якесь попередження… Якби ж то я могла згадати…

Але було вже запізно. Щойно заплющивши очі, я провалилася в темряву, а відтак — у сни, у яких сяяло золото й мерехтіли самоцвіти. Я сміялася, грала у квача з Ясписом, стрибала йому на спину — і мерехкі скарби летіли навсібіч. Я вгризалася у свіже, смачнюче м’ясо, яке мої родичі щойно принесли з полювання. Я слухала сміх дідуся, коли ми з Ясписом…

— Авантюрина! — Це дідове попередження я чула безліч разів. Як я могла про нього бодай на мить забути?.. — Ніколи не довіряй людям! Вони брехливі й підступні!

Я рвучко підхопилася, серце калатало в грудях. Дихала я так швидко й важко, наче кілька годин поспіль бігла без упину. А ще мене зусібіч оточували люди.

Високі прямокутні будівлі височіли аж до неба обабіч від мене й тягнулися ген попереду аж до виднокола. Люди тягли кошики й мішки — цілі юрбиська людей, які квапилися тротуарами брукованої вулиці, голосно перегукувалися із запряжених кіньми бідарок, які нескінченною вервечкою гриміли повз мене. Мені серед них було так тісно, що я аж задихатися почала.

Як тільки люди це витримують?

Пагорби, якими ми їхали, коли я заснула, тепер бовваніли ген удалині, аж за височезною кам’яною вежею з масивним дзиґарем — він «дивився» на метушливе людське місто, відраховуючи години, які я змарнувала. Коли я заплющила очі, було не більше ніж дев’ята ранку. А зараз, схоже, було вже добряче по обіді. І щось мені не вельми до шмиги прийшлося те, куди я потрапила за ці кілька годин.

Наша бідарка зупинилася біля високої будівлі з червоної цегли, з поодинокими квадратиками прозорого скла на фасаді. За ними маяли вазонки з рожевими квітами. Усе, починаючи від квітів і аж до гарнюсінько-солодкавих статуеток біля входу, свідчило, що це саме той будинок, який мав правити за житло Ґреті.

…От тільки поблизу я не помітила ані шматочка шоколаду. І навіть запаху його не відчула.

Усі мої відчуття миттю загострилися, попереджаючи про небезпеку. Я почула, як Ґрета прошепотіла Фрідріху в мене над головою:

— Ну ж бо, не будь упертюхом, просто занеси її до будинку! Я пам’ятаю, що вона казала, але, коли вона прокинеться, уже буде по всьому, і…

— Я вже прокинулася! — вигукнула я і рвучко сіла. От була б моя воля, я б зараз розправила крила, вигнула шию, щоб здаватися якомога більшою й застрашливою. Натомість я примружилася та гнівно зиркнула спочатку на одного свого підступного попутника, а тоді на іншого.

— Це ж не шоколадний будинок, так?

Фрідріх скривився й зістрибнув з передка на землю. Дивився він кудись убік, наче йому несила було витримати мого погляду. Але Ґрета посміхнулася й ухопила мене за плече, стиснувши його так міцно, що годі було висмикнутися.

Дивлячись їй в очі, я збагнула дещо, що випало в мене з думки під час нашої тривалої подорожі: хай навіть без пазурів і без луски, люди все одно також були хижаки.

— Отже, серденько… — Пальці Ґрети стиснулися ще міцніше, увіп’явшись мені в шкіру, і жінка нахилилася до мене. — Я знаю, тобі здається, ніби ти хочеш працювати в шоколадному будинку, але, повір мені, ти ані дня в цьому чудовому місці не протримаєшся. Та ти ж навіть не знала, що таке черевики, допоки я тобі не розповіла! Ніхто, окрім нас, не захотів би тебе найняти. А без нас ти б із голоду померла в тих нетрях! Отже, тепер, коли ми привезли тебе сюди, ба більше, поділилися з тобою нашими власними їжею й питвом просто з великодушності… — Вона легенько підштовхнула мене до Фрідріха, який стояв з іншого боку бідарки, відвернувшись і понурившись. — …саме час тобі бути чемною, слухняною дівчинкою й відплатити нам за це. Тому ходи-но туди, до Фрідріха, і ми зайдемо до цього будинку, де ти будеш у цілковитій безпеці, крізь оті от двері… — Вона показала на них. — … і тобі вже ніколи не треба буде перейматися, чи зможеш ти про себе подбати. Збагнула, любонько?

Я глянула в Ґретине усміхнене обличчя. Її міцні пальці стискали моє тендітне людське плече крізь щільне зелене лушпиння, яке вона мені позичила. А відтак я всміхнулася їй у відповідь.

Усміхнулася так широко, що аж усі зуби засвітила. Мої рідні цю усмішку миттю б упізнали.

— Збагнула, — озвалася я ніжним голосочком.

— От і розумничка. — Її пальці нарешті трохи послабили хватку…

…І я вистрибнула простісінько з бідарки, покинувши в ній ту нещасну зелену оболонку.

Я приземлилася просто на міську вулицю, десь за фут від того місця, де чекав на мене Фрідріх. Позіхнувши, він рушив до мене…

Але було вже запізно.

Втягнувши голову в плечі, я розвернулася і щодуху помчала вперед, петляючи між бідарок, коней, людей. З однієї безпечної печери, у якій мені не було чим дихати, я вже накивала п’ятами.

Удруге я ніколи не дозволю себе ув’язнити.

Конячий гній і багно вкривали круглясту, баюристу бруківку міських вулиць, утворюючи смердючу грузьку твань. Замотані ганчір’ям ноги миттю стали якимись липкими. З моменту моєї відчайдушної втечі минуло всього хвилин двадцять, а мені вже вп’яте довелося зупинитися, щоб зчистити бруд з того клаптя.

Щоб не впасти, я прихилилася до тлустого, пофарбованого в кремовий колір штучного дерева, яке стирчало з бруківки. Нагорі в нього була ота придибашна скляна людська лампа. Кумедно, що таку штукенцію встановили в центрі міста. Але, роззирнувшись, я збагнула, що це не найхимерніше з того, що тут було.

Височезні жовто-білі будівлі здіймалися обабіч вулиці, прикрашені, наче коштовності, легеньким вигадливим візерунком і поцятковані вервечками прямокутників із прозорого скла. Натовпи людей вливалися й виливалися з їхніх дверей, і ці люди теревенили, реготали, і в їхніх руках щораз більшало якихось клунків і гарнесеньких коробок.

Будинок Ґрети стояв серед вулиці, де всі будівлі були з червоної цегли, а двері надійно відокремлювали їх від світу. Та ж місцина, де опинилася я зараз, була геть інша, і, якби не бачила ті самі великі, порослі лісом пагорби вдалині, і ту саму височезну вежу з дзиґарем між мною й ними, я б вирішила, що спромоглася дістатися аж до іншого міста.

Коні цокотіли копитами туди й сюди вулицею, тягнучи за собою вишукані чорні із золотом карети, які не мали нічого спільного з простацькою бідаркою Ґрети. Навіть люди тут мали інший вигляд, ніж ті, що я їх побачила обіч її будинку.

З тієї Ґретиної лекції, яку вона читала мені вранці, я принаймні запам’ятала кілька корисних слів. Бліді блакитні чи жовті довжелезні, аж до підлоги, штукенції, які носили всі людські самиці — ні, жінки! — звалися «сукні», і здавалися вони просто неймовірно непрактичними, бо теліпалися, плутаючись у власниць під ногами.

Чоловіки носили «штани», які були значно поміркованішим варіантом, та Ґрета жахнулася, коли побачила їх на мені, на дівчинці. Але ж мої принаймні мали візерунок у вигляді луски. А людські штани були такі нудні!

У драконячій культурі яскраві кольори вважали приводом пишатися, але людські самці, схоже, їх просто страшенно боялися. Вони народилися зі шкірою різного відтінку, з різного кольору смухом на голові й різними очима, та всі вбиралися в однаковий тьмяний, темний одяг, наче намагалися злитися в одну отару, ніби якісь гуртові тварини. Я не помітила жодного яскравого проблиску червоного чи золотого, відколи сюди потрапила. Ба більше, з якоїсь причини всі чоловіки навколо наче намагалися придушити себе до напівсмерті вигадливими білими вузлами, які зав’язували навколо шиї.

Проте жодну з дивовиж, які я бачила довкола, навіть порівнювати годі було з тим, що я чула власним носом.

Тут майже на кожному розі були продавці смаколиків. Вони вигукували назви наїдків, стоячи за величезними чорними відкритими пічками, які стовбичили просто посеред тротуарів. Свіжі, гарячі «вафлі» пахтіли солодко й духмяно, я аж облизнулася. «Картопля в кожушку» відгонила гостро, а «смажені каштани» просто-таки вабили химерним ароматом. Ще й інші пахощі линули до мене з відчинених дверей будинків ген по вулиці.

Я була така голодна, що, мабуть, заквилила б, якби мала трошки менше гідності. Уже минуло бозна-скільки часу, відколи вранці я поснідала молоком і сиром… І, мабуть, навіть крихітні людські шлунки потребували більш суттєвого харчування.

Але зараз мною керувало дещо важливіше за голод. Минув уже цілий день, відколи я востаннє їла шоколад!

Тепер, коли я нарешті знайшла свою пристрасть, я не збиралася зупинятися, перш ніж назавжди встромлю в неї свої пазурі.

На біду, жодний із жовто-білих будинків навколо мене, схоже, не був зроблений із шоколаду. А мій новий слабкий людський ніс марно намагався нанюхати аромат славетних шоколадниць між інших запахів, які ринули на мене: ароматів страв, від яких у мене слина текла, смороду людського поту, химерного запаху штучних пахощів, які люди наносили на себе, щоб той сморід замаскувати, і смороду конячого посліду…

Оце вже буде завданнячко, навіть для дракона під прикриттям…

Але я була певна, що спробувати варто. Тож відійшла від ліхтарного дерева й вирішила йти на нюх. Загорнуті в дрантя ноги щокроку лунко хлюпали по землі.

Розділ шостий

Шоколадні будинки виявилися геть не такими, якими я їх собі уявляла.

Коли аромат шоколаду, що ставав дедалі яскравішим і виразнішим, привів мене до дверей ще однієї жовто-білої будівлі, я зупинилася просто перед нею, не ймучи віри власним очам і нюхові.

Двоє людей мало не врізалися в мене ззаду.

— Ем-м… перепрошую. — Жінка, яка опинилася ближче до мене, підсмикнула береги пишної сукні, хоча я навіть і не доторкнулася до неї. Вогнисто-рудий смух у жінки на голові був укладений в якісь гульки, а для того, щоби бридливо глянути на мене згори вниз, наморщивши носа, їй довелося задерти гостре підборіддя.

Чоловік обіч неї прокашлявся. Смаглява шкіра просто над вигадливим білим вузлом у нього на шиї побуряковіла.

— Дозвольте нам пройти.

Я примружилася та з докором глянула на них.

— Цей будинок не з шоколаду!

— Власне… — Чоловік глянув на жінку, яка стояла обіч, і тонкі смужки смуху в нього над очима злетіли догори. — Ні.

Але промовив він це так, наче не був достоту цього певен.

— Достеменно ні, — запевнила я його і схрестила руки на грудях. — То де мені в цьому місті знайти справжній шоколадний будинок?

Жінка на це вирячила очі — майже так само підозріло, як Фрідріх цього ранку.

— Це і є справжній шоколадний будинок, дитино, — мовила вона. — Найвідоміший у Драхенбурзі. Мені здавалося, про це навіть посполитим відомо!

— Ну-у-у-у… — Плечі чоловіка звелися й опали. — Я б не сказав, що він найкращий, графине. «Шоколадна філіжанка» — найдавніший і найшанованіший з трьох шоколадних будинків, але «Мекельгоф» стає дедалі популярнішим, відколи кронпринцеса взяла його під свій патронат, і я навіть чув…

— Нісенітниці! Зі справжнього бомонду ніхто не вчащає до «Мекельгофу», — зауважила жінка. — А вже про ту жалюгідну діру в стіні, яка величає себе третім шоколадним будинком, узагалі й говорити нема чого. — Вона форкнула. — Але хай там як… — Карі очі ковзнули вгору-вниз, роздивляючись мене від довгого чорного смуху на голові, пасма якого розметалися по плечах, до брудного ганчір’я, обмотаного навколо ніг. — «Шоколадна філіжанка» обслуговує лише представників вищого суспільства. Тож, якщо ти маєш намір старцювати, дитино, тобі варто податися деінде.

Старцювати? Я зеленого поняття не мала, що означає це слово, але погляд жінки чудово зрозуміла. Точнісінько так само дивилася на мене моя сестриця Цитрина під час останніх відвідин, коли я сказала їй, що не бачу сенсу в тому, щоб учитися складати вірші п’ятистопним ямбом. Вона тоді не прохопилася до мене ані словом, але цим поглядом сповістила: «Ти ніколи не зробиш чогось достатньо видатного, щоб стати гідною моєї уваги».

На лихо, я не мала наразі жодної вогняної кулі, якою замість відповіді можна було б зацідити цій леді в обличчя. Вираз писка Цитрини, коли я таке з нею утнула, був просто незабутній.

Але навіть без диму й вогню я й собі могла вирячити очі на цю графиню. Саме це я й зробила, обертаючи ними хутко-хутко, наче справдешня людина.

А відтак рішуче зайшла до будівлі просто перед нею й міцно захряснула двері в неї перед носом.

Крізь скло долинув її обурений вигук, та мені було начхати. Щойно двері крамнички затріснулися, мене аж кинув навколішки неймовірно сильний аромат, що ринув назустріч.

О-о-о-о-о-о, шоколад!

Трунок цей виявився навіть кращий, ніж я пам’ятала. Навіть кращий, ніж у того шоколаду, що зварив харчемаг. Такий яскравий. Такий насичений. Такий чистий.

І так близенько!

Я аж застогнала від нетерплячки. Наче крізь туман, я бачила розставлені по всій залі маленькі чорні столики та якихось людців, що групками сиділи за ними. Уже зовсім непевно я усвідомила, що довкола запала тиша і всі присутні розвернулися глянути на мене, що й досі навколішки стояла біля дверей.

Але все це не мало жодного значення. Усе це анітрохи мене не цікавило порівняно з цим ароматом.

Шоколад у тій чи іншій формі був тут на всіх столиках. Шоколад у філіжанках. Шоколад у келихах. Ще якісь шоколадні ласощі я помітила в широчезних блискучих скляних коробках, що стояли ліворуч від мене.

Але мені треба було найголовніше — першоджерело.

Я звелася на ноги й попрямувала до прочинених дверей у затильній частині зали, наче мене тягли туди на чарівному невидимому ланцюгу.

— Перепрошую! — Убраний у чорне чоловік із білою, наче крейда, шкірою кинувся до мене й заступив мені шлях, не встигла я ступити й двох кроків. — Чи ви бронювали столик, міс?

— Чи я що? — глипнула я на нього, проте чоловік не відступився. Ба більше, просто просковзнути повз нього в мене не вийшло б, адже надто вже кремезний він був.

— «Шоколадна філіжанка» надто популярна у відвідувачів, тож ми не маємо змоги приймати клієнтів без попередньої броні. — Його тонкі губи скривилися, коли він глянув на мене згори вниз. — Отже, якщо у вас немає броні, а це саме так, наскільки я можу судити з вашого одягу й манер…

З найближчих до мене столиків пролунав сміх.

Я нетерпляче похитала головою. Нащо він марнує мій час на всю цю бздуру?

— Я не ваш клієнт, хай там що воно є, — мовила я. — Я ваша нова підмайстриня.

Він дрібно закліпав, а його вигнуті губи перетворилися на тонку лінію.

— Наша підмайстриня?

— Саме так, — підтвердила я. — Я прийшла сюди працювати.

Може, мені не так уже й багато було відомо про людське суспільство, але я принаймні з’ясувала, що воно означає, бути підмайстринею, з тьмавих натяків Ґрети під час нашої подорожі: підмайстриня — це та, хто вчиться із чимось поратися. А з чим іще у всенькому світі я б хотіла навчитися поратися?

У Ясписа була його філософія, у Цитрини — її поезія, а в мене нарешті з’явився шоколад. Тепер, коли я опинилася в осередку його неймовірного аромату, цього виявилося майже достатньо, щоб сум за крильми й пазурами припинив мене поймати.

Але той чоловік усе зіпсував.

— Ти? — перепитав він. Знову роздивився мене з ніг до голови й розреготався. — Оце от ти?..

Я насупилася й струснула довгим, скуйовдженим смухом на голові, щоб прибрати його з обличчя й зустрітися з цим чоловіком очима.

— Певно, що я, — мовила у відповідь. — Про кого ще я можу говорити?

Але він не відповів, бо надто вже гучно сміявся. Усі відвідувачі також реготали. І вони й надалі гигикали собі, коли за мить той чоловік підхопив мене під пахви й виніс на вулицю.

І намарно я пручалася, намарно хвецяла його по ногах власними, загорнутими в те бруднюще дрантя. Він міцно вчепився в мене й тримав, допоки ми не відійшли на кілька футів від шоколадного будинку. А тоді нарешті він просто розтиснув долоні й відпустив мене.

Йо-о-ой!

Я важко гепнулася на дупцю просто серед брудної, баюристої, вимощеної бруківкою вулиці. Позаду мене заіржали коні і якась людина заходилася мене клясти — чого, мовляв, заступаю шлях? Щось бридке плюскотіло під моїми розкинутими руками.

Охоронець шоколадного будинку витер долоні й рушив назад до будівлі, навіть не зваживши на шарварок на вулиці.

Оце ні, він мене так просто не позбудеться! Я схопилася й кинулася була до дверей…

Але він захряснув їх просто в мене перед носом. Важка металева засувка клацнула потойбіч.

Я смикнула за клямку, та двері не піддалися, хоч як несамовито я їх торсала.

Відтак я заходилася вдивлятися крізь незрушні скляні двері «Шоколадної філіжанки», і побачила, що всі люди там, усередині, схопилися на ноги й заходилися плескати в долоні, вітаючи охоронця шоколаду.

Він, хизуючись, уклонився, і аплодисменти стали ще гучнішими. Та графиня, перед якою я затріснула двері, аплодувала йому найдужче.

Я дивилася на цих пихатих жалюгідних людців крізь шибу, і від люті аж зубами скреготіла.

Вони вважали, що позбулися мене, так? Ну й нехай собі, це не єдиний шоколадний будинок у Драхенбурзі. Якщо вірити словам приятеля тієї зарозумілої графині, він, може, навіть і не найкращий.

У місті було ще два шоколадні будинки. Усе, що мені треба, — це знайти їх.

Другий шоколадний будинок я відшукала завиграшки. Виявилося, що він розташований усього за дві вулиці звідси, у жовто-білій будівлі, сестрі-близнючці «Шоколадної філіжанки».

Але, на біду, там також був охоронець. Цього разу на чатах стояла жінка, проте така ж дужа, як і той, перший брамник. Виштовхавши мене зі свого шоколадного будинку, вона затрималася на вулиці й заходилася вичитувати мені. Я горілиць лежала на землі, а вона тим часом перелічувала, загинаючи смагляві пальці:

— По-перше, усім кортить працювати з шоколадом, ще відтоді, як перший шоколатьє з Вілленни п’ять років тому відкрив крамничку в Драхенбурзі. Тут, у «Мекельгофі», ми маємо високу честь — нас узяла під свій патронат сама кронпринцеса. А отже, приймаємо на роботу тільки найкращих підмайстрів, з відповідними рекомендаціями, яких ти… — вона подивилася на мене чистим, спокійним поглядом, — …достеменно не маєш. По-друге, ти вбрана як жебрачка, від тебе смердить вулицею, а отже, жоден поважний шоколадний будинок не розглядатиме тебе всерйоз як підмайстриню, навіть якщо матимеш рекомендації. Готувати шоколад — це мистецтво, а не ремесло, отже, шоколатьє має бути пристойного роду. По-третє, у тебе ніяких манер, тож ти не зможеш стати кельнеркою й подавати нашим клієнтам шоколад, навіть якщо ми дамо тобі новий одяг для роботи. А по-четверте, — вона похитала головою, дивлячись на мене згори вниз із просто обурливо співчутливим виразом, — чому б тобі не піти до громадської лазні? Як помиєшся, то, можливо, якщо тобі дуже пощастить, хтось зголоситься взяти тебе покоївкою.

Йой, так би і зжерла її за це, якби могла. Та я б її за мить ковтнула. Та я б її спопелила!

Але з маленького людського рота вихопилося хіба жалюгідне, безпорадне гарчання, та й того вона, здається, навіть не почула, бо розвернулася й кинула через плече останню пораду:

— Немає сенсу жадати того, чого не можеш отримати, дівчинко. Шоколад не для таких, як ти.

Відтак вона повернулася до шоколадного будинку, де владарювала, і навіть не зволіла замкнути за собою двері.

Аж знемагаючи від люті, я лежала на вулиці й намагалася усвідомити почуте. Повз мене риссю мчали коні, над головою лунала людська лайка. Який сенс бути людиною, якщо я не можу опинитися поряд із шоколадом? Нарешті я знайшла те, чому залюбки присвятила б усе своє життя, але мені не дають змоги навіть до нього підступитися. Якби ж то в мене були мої крила й пазурі! Я б тоді просто вдерлася до шоколадного будинку й забрала шоколад, як і годиться нормальному драконові, подобається їм це чи ні.

Якщо мені знову доведеться зітнутися з тим підступним харчемагом, я його вкушу! І начхати мені, що мої людські зуби надто тупі й дрібні, щоб заподіяти йому справжню шкоду. Я змушу його зняти чари, за будь-яку ціну. А тоді…

Я звелася на всі чотири й відповзла на тротуар, рішуче стиснувши зуби. Дракони ніколи не здаються! І до того ж у Драхенбурзі є ще один шоколадний будинок, хай навіть ота бундючна графиня й назвала його дірою в стіні, про яку не варто говорити.

Я виросла в печері. Мені подобаються діри в стінах.

Тепер у мене недостатньо пристойний вигляд, щоб працювати з шоколадом? Але з якого доброго дива це мусить мене зупиняти? За останні два дні я вже пережила одне перетворення. Тепер, судячи з усього, настав час для другого. Невже воно буде так само важким?

Розділ сьомий

Я й гадки не мала, що люди надають грошам аж такого значення.

Жоден із Ясписових філософів грошей не поважав, наскільки мені було відомо з власного гіркого досвіду. Рік тому ми з братом улаштували змагання: хто зможе нанизати на пазурі більше людських корон і намист. Я перемогла, і спочатку Яспис півтори години копилив губи, а потім занудив мене до півсмерті цитатами з грубезної людської книги про те, що золото й самоцвіти насправді нічого не варті.

Власникам крамниць у Драхенбурзі на ті філософські розумування було б начхати — так само, як і мені тоді, коли я переможно вимахувала сяйливими пазурами в прикрасах в Ясписа перед носом. Тутешні крамарі просто виштовхали б, напевне, автора тієї книги втришия, якби він спробував процитувати їм бодай рядок.

З’ясувалося, що люди геть нічого не зголошуються віддати на дурняк.

Поки я збагнула, що саме можу обміняти на гроші, я вже встигла провештатися вулицями Драхенбурґа кілька годин, у мене вже заскімлив шлунок, а ноги нили навіть дужче, ніж до того.

— Агов! — пролунав у мене за спиною голос людської дівчинки, коли я пленталася від чергової крамниці з сукнями, від якої мені не було жодного зиску. — Зачекай-но! — Вона вхопила мене за руку і розвернула обличчям до себе, зухвало посміхаючись, — геть-чисто хижачка, яка щойно вполювала здобич. Схоже, вона була одного віку зі мною, але принаймні на голову вища, а трималася так упевнено й пихато, що здавалася старшою на кількадесят років.

Однак це зовсім не означало, що я дозволю їй узяти наді мною гору. Я висмикнула руку й вишкірилася.

— Чого тобі? Я ж пішла з твоєї дурнуватої крамниці, хіба ні?

— Та ні, я на них не працюю, — відповіла вона. — Я що, й справді схожа на підмайстриню модної кравчині?

Вона змахнула рукою, нетерпляче показавши на темно-зелені чоловічі штани й сюртук, що теліпалися на ній, довготелесій і кощавій, наче з чужого плеча. Другою рукою дівчинка пригладила чорний смух у себе на голові, який крутими кучериками вився навколо смаглявого обличчя. Він у неї був коротший, ніж хутро на голові в інших самиць, яких мені досі траплялося бачити.

— Я вже півгодини спостерігаю за тим, як ти вештаєшся кравецькими крамницями. Ти приїхала до великого міста і тобі потрібен новий одяг, так? Але грошей у тебе немає?

Я не довіряла людям, які вдавали, ніби хочуть допомогти. Кинувши на цю істоту пихатий погляд, я звела смужки хутра над очима — так, як це робили інші люди.

— То що з того?

— Я знаю, куди ти можеш поткнутися. — Її власний смух над очима забрижився, коли вона насупилася й підтиснула губи, роздивляючись мене згори вниз. Якщо я мала вигляд років на дванадцять, то їй могло бути щонайбільше тринадцять, і, хоча вона достеменно була людина, вираз обличчя робив її неприємно схожою на мою матінку. — Усе залежить від того, наскільки тобі дороге власне волосся.

— Власне що? — закліпала я на неї.

— Та ну. Ти ж розумієш. Волосся. Твоє волосся. — Вона простягнула руку й смикнула за мій довгий і прямий смух на голові. — Дуже за нього чіпляєшся?

Голова в мене пішла обертом, поки я витріщалася на неї, намагаючись збагнути сенс її слів. Адже я встигла переконатися, що люди й логіка існували в різних площинах.

— Як я можу не чіплятися за власне волосся? — спитала я. — Воно б інакше з голови в мене впало!

— Ха! — форкнула вона, її темні очі засяяли. — Ходімо.

Вона міцно вхопила мене за руку, і цього разу я знехочу скорилася.

— Я Сілке, — мовила дівчина. — Підкажу тобі, куди звернутися.

З усього, що люди продавали й купували, волосся виявилося найхимернішою штукою. З якоїсь незбагненної причини довгий смух на голові — от як у мене — вони дуже цінували. Отже, я не гарчала й не кусалася, просто вмостилася тихо-тихесенько на високому стільці в крихітній крамничці. Вона була розташована у кварталі, де похнюплені, напівзруйновані сірі халупи щільно притискалися одна до одної, а тьмяна фарба на стінах лущилася. Сілке стояла обіч мене й пильно спостерігала, схрестивши руки на грудях, як власник крамниці відрізає тлусті пасма волосся, поки на голові в мене не залишилися самі недолугі штріпачки, що ледве сягали вух.

— Овва, — зауважила Сілке. — Тридцять марок щонайменше.

Похмурий старигань, який щойно обтяв мені волосся, — вузла на шиї в цього чоловічка не було, — форкнув.

— Двадцять, можливо. І це лише, якщо…

— Двадцять п’ять, — мовила Сілке й простягла руку, нетерпляче перебираючи пальцями.

Зітхаючи, він запхав руку до кишені й висипав їй на долоню невелику купку монет.

Примружившись, я глянула на них.

— А хіба це не я мушу їх отримати?

— Певно, що так, — кивнула моя помічниця, подарувавши мене посмішкою. — Усі, за винятком моїх комісійних.

Її «комісійними» виявилася одна велика срібна монета, яку вона вихопила з моєї купки й запхала до кишені, завбачливо схованої на внутрішньому боці її широчезного пальта. Я провела її поглядом і затиснула в долоні решту срібних і мідяних монеток, які вона мені віддала.

— І скільки марок у мене залишилося?

— Двадцять, — мовила Сілке і прочинила двері крамнички. — На щастя, я знаю, де ти можеш знайти просто чудовезну сукню, уже готову, за таку ціну. І вона буде майже нова!

Дідо завжди казав, що іноді, якщо харчу замало і ти не знаєш, де ховається здобич, варто просто плисти за вітром і дивитися, куди він тебе занесе. Отже, я, не сперечаючись, пішла за нею з крамнички.

Мозок мій, утім, гарячково метикував. Поки вона вела мене крізь натовп, легко й упевнено прокладаючи собі шлях, я запам’ятовувала кожен поворот, усі орієнтири. Зворотний шлях я подужала б знайти навіть у темряві. Може, у людській подобі я й була маленька, але я все одно лишалася найнебезпечнішим створінням у цьому місті.

І менше з тим, у мене аж серце впало, коли я побачила сукню, яку обрала для мене Сілке.

— …Ти ж це не серйозно?

Ми стояли серед якоїсь місцини, яку Сілке назвала «торговищем». Розляглася вона десь за півгодини пішки від того місця, де я залишила майже все своє волосся. На відміну від гонорових жовто-білих крамничок центру Драхенбурґа з їхніми однаковісінько пофарбованими стінами й скляними дверима, торговище було просто неба. Якісь ганчір’яні ятки й старезні дерев’яні рундуки тіснилися уздовж брудного берега довгої брунатної ріки. На цих рундуках лежали товари на продаж. А сукня, яку Сілке так гордовито витягла, була майже така сама неохайна, як і та ріка.

— А що з нею не так? — вимогливо спитала моя знайома. Вона ніжно провела пальцем по темно-брунатній згортці. — Плям нема, проріх також. Ще й фасон лише минулорічний. Та вона ж…

— Мені треба мати пристойний вигляд! — вигукнула я. — А ця сукня… вона така… нудна.

Сілке завела очі.

— Пристойно — це і є нудно, — мовила вона. — Ти що, і досі цього не збагнула?

На той час я вже припинила лякатися, коли люди заводили очі. Я схрестила руки й випнула підборіддя — так люди робили, коли хотіли здаватися значливішими.

— Я не можу таке вдягти, — мовила я твердо. — Мені потрібен кольоровий одяг.

Жодний дракон у світі не сприйняв би мене всерйоз, якби я убралася в одноманітний, без жодного візерунка, брунатний стрій. Мені кортіло демонструвати всім, хто мене побачить, власну силу, а не ховатися, як отарна тварина, намагаючись розчинитися в довкіллі.

— Гаразд, — важко зітхнула Сілке. — Але, як на мене, ти припускаєшся серйозної помилки.

— Справді? — Я пильно глянула на неї, а тоді звела очі на смаглявого самця — трохи старшого, однак іще не чоловіка — який стояв за низеньким рундуком, де Сілке знайшла цю сукню. Мені дедалі краще вдавалося помічати різницю між людьми… але і їхню схожість також. — Знаєш, що я оце думаю? Мені здається, що ця крамничка належить твоїй родині, і ти зараз саме намагаєшся ошукати мене, щоб привласнити всі мої гроші.

Сілке розширила очі й хутко зиркнула на істоту чоловічої статі, яка саме обслуговувала іншого клієнта, рухаючись так швидко і граційно, як і сама Сілке. Потім вона розреготалася й посміхнулася якоюсь геть іншою посмішкою, зовсім не схожою на ту, яка була на її обличчі цілий день.

— А ти не така вже й простачка, еге ж, сільське дівчисько?

— Моє ім’я Авантюрина, — повідомила я їй.

— Достеменно не місцева, — посмішка Сілке стала ще ширшою. — Але байдуже. Сюди приїжджають люди з усіх усюд. Навіть наша королева-небіжчиця прибула з-за моря, коли багато років тому стала дружиною нашого короля. От проживе твоя родина тут одне покоління — і ти стаєш місцевою, як я, і як наша кронпринцеса… — Вона впевнено кивнула. — Отже, Авантюрина, тепер давай відверто. Це сукня доброї якості, і я навіть можу скинути дві марки — на знак особистої до тебе приязні. Але на всіх інших ятках я тобі не допоможу, бо жодна з них не належить моїй родині.

— Гм-м… — мовила я скептично і роззирнулася, щоб глянути на інші рундуки й столи уздовж берега. — Краще я спочатку з’ясую, скільки саме коштують інші сукні, перш ніж повірю, що твоя й справді дешевша.

— Швидко вчишся, — зітхнула Сілке, але я не могла не помітити мимовільного захвату в її голосі. Коли вона вважала мене легкою здобиччю, я була їй не до шмиги. А тепер, коли я нарешті показала зуби, вона мене вподобала. Однак річ у тім, що й вона припала мені до душі. Мені сподобалося, як вона порушувала людські правила поведінки, вбираючись у чоловічий одяг, мені припали до серця її сила та рішучість, хоча вона й спробувала була скористатися ними задля того, щоб ошукати мене. Хай вона й була людина, але в ній достеменно було щось драконяче. Дракони завжди так само несамовито відстоювали свої родини. Добре було б улаштувати з нею жартівливий двобій, якби в нас обох, як годиться, були зуби й пазурі…

А наразі я широко всміхнулася їй — для людей це було те саме, що для дракона розправити крила й продемонструвати всю лусочку.

— Тоді побачимося, — мовила я. — Але тільки якщо я не знайду дешевшої сукні деінде.

— Гаразд, — мовила Сілке, а відтак примружилася. — Але затям, ти все одно тут новачок, а дівчинці самотою в цьому місті важко. Тобі б не завадила подруга, яка допомогла б призвичаїтися.

На мить я задивилася на зухвалий, драконячий вигин її шиї, уже ладна піддатися спокусі. Аж потім вчасно схаменулася.

Ніколи не довіряй людині!

Якби ж то мені потрібні були докази дідового правила, Ґрета сьогодні вранці надала мені їх аж із верхом. Де б я зараз була, якби виявилася достатньо дурноверхою, щоб повірити першим людям, що трапилися мені на шляху? Тим, які привезли мене до міста? Я згадала нудотно-солодкавий голос Ґрети, яка наспівувала щось мені у вухо, міцно вчепившись у моє плече, — і насилу придушила гарчання. А відтак розвернулася й пішла, лишивши Сілке на безпечній відстані за спиною.

Драконам не потрібні друзі-люди.

І я таки не помилилася. На інших ятках вбрання було дешевшим.

За двадцять хвилин я вже перебралася в яскраву золотаво-пурпурову сукню, спідниця в якої до того ж виявилася не такою вже й широчезною. Мені, щоправда, довелося засукати рукави, щоб вони не затуляли пальці й не заважали, але коштувала ця сукня десять марок. А за ще п’ять я купила новеньку пару яскраво-червоних черевиків, щоб захистити ноги. Ба більше, я навіть протерла руки й обличчя приємною вологою тканиною, а ще в мене залишилася одненька сяйлива срібна монетка на потім. Я загорнула її у своє колишнє срібно-багряне вбрання й запхала цей згорток під пахву.

Власник крамниці, який продав мені сукню й черевики, замислено глянув на мене, коли я вже збиралася йти.

— А знаєш… якщо тобі треба кілька зайвих марок, я б залюбки купив оту кумедну червоно-срібну штукенцію, щоб тобі не довелося її з собою тягати. Вдягти таке ніхто не зголоситься, але візерунок нівроку, можна вирізати й пустити на клаптя.

Вирізати?! Я міцніше затиснула щільний згорток. Це все, що в мене залишилося від моєї прегарної срібно-багряної луски! Кожен яскравий фрагмент візерунка на цій одежині був відмічений вигнутою лінією, яка демонструвала вигин моїх лусочок. Тут навіть були всі мої колишні шпичаки. Вони перетворилися на вервечку срібних гачечків на спині, які скріплювали одяг, коли я його вдягала. Я глянула на тканину-лусочку, і моя чутлива, вразлива людська шкіра взялася гарячими сиротами від пальців ніг аж до потилиці. Раптовий грім вдарив у вухах. Це була луна того несамовитого гарчання, що застрягало в моїх грудях від часів перетворення. На цьому вбранні була моя лусочка. А ця людина хотіла його знищити?

— Ніколи! — гримнула я.

Я розвернулася, притисла до грудей рештки мого минулого й вирушила шукати власне майбутнє.

Розділ восьмий

У шлунку несамовито бурчало, коли я крокувала вузькими велелюдними вуличками драхенбурзьких околиць. Я не зважала на його скарги, так само, як і на гострий дошкульний біль у вкритих саднами й пухирцями ступнях, і навіть на те, як нили оті жалюгідні м’язи на моїх людських ногах. Пахощі смажених ковбасок долинули до мене з пічки вуличного крамаря, оповивши спокусливою духмяною габою, але я опанувала себе й заходилася дихати ротом, щоб у такий спосіб обдурити власний нюх. Крамар, який стояв біля іншої пічки трохи далі по вулиці, продавав якийсь химерний закручений хліб. Він називав ту штукенцію плетеником, і я ковтнула б її за мить, але натомість змусила себе пройти повз, навіть не сповільнивши крок. Угледівши за дві хвилини чергову пічку, цього разу з вафлями, я навіть стримала розпачливе гарчання, хоч як воно силкувалося вихопитися з горла.

У мене залишалося тільки п’ять марок, отже, марнувати їх я не збиралася. Я була могутній, лютий дракон — навіть попри теперішні мої проблеми з подобою, — і я здатна була контролювати себе, хай там що про це думають матінка і Яспис. Але мені страшенно кортіло, щоб усі коняки, які траплялися мені на шляху, не видавалися аж такими смаковитими.

Діставшись нарешті ширших, охайніших вулиць неподалік від перших двох шоколадних будинків, я вже так утомилася опановувати себе, що аж захекалася. Скрегочучи зубами, я щосили стримувалася, щоб не накинутися на першого ж, хто втрапить на очі, і не вкусити його. Якісь химерні краплини вологи проступили в мене на шиї й чолі. Коли троє поспіль людців злякано порснули вбік, ледь мене забачивши, я примусила себе зупинитися й відхекатися.

Пристойно. Я мала здаватися пристойною, а не застрашливою. Навіть шоколатьє із найширшими переконаннями не зголоситься взяти на роботу підмайстриню, яка має такий вигляд, наче ладна зжерти всіх довкола — хай навіть так воно і є.

Я зможу. Я виструнчилася й начепила на обличчя найщирішу людську усмішку.

От тільки за кілька хвилин я збагнула, що була ще одна проблема: третього шоколадного будинку ніде не було видно. За всіма цими жовто-білими крамничками, повз які я крокувала, маячили цілі вулиці прикрашених візерунками величних маєтків з високими, шпичастими, схожими на драконячі ікла брамами. На відстані бовванів ще величніший палац… але мені до тієї бздури було байдуже.

Нарешті я здалася й спитала, як мені дістатися до мети.

— Ти шукаєш шоколадний будинок? — Чоловік, якого я перепинила, здавався якимось змореним і неуважним, його погляд був спрямований повз мене до якоїсь невидимої мети. — «Шоколадна філіжанка»…

— Ні! — вигукнула я. Приховати нетерплячку в голосі було несила, але я ще дужче розтягла губи в найсліпучішій усмішці, яку спромоглася із себе видушити. — Не «Шоколадна філіжанка» і не «Мекельгоф». Мені потрібен третій шоколадний будинок. Той, що діра в стіні.

— Той, що… Овва. Отакої… — Його погляд нарешті ковзнув по моєму обличчю, він кліпнув і відступив на крок, нервово смикнувши за вузол на власній шиї.

Йой. Може, я аж забагато зубів продемонструвала в усмішці? Я розпружила м’язи обличчя й побачила, як у відповідь плечі його зм’якли.

— Я збагнув, про що йдеться, — мовив він. — Хоча, певна річ, сам я в тій місцині не бував.

Певна річ? Я стояла мовчки, прикипівши до нього незмигним поглядом і чекаючи, допоки він повідомить мені бодай щось корисне.

Смух у чоловіка над очима з’їхав донизу, і від того його обличчя знову набуло якогось химерно нервового виразу. Потім він квапливо заговорив, дивлячись мені просто в очі.

— Він не в Першому районі. Десь за чверть години пішки звідси, у Третьому районі, де живуть спекулянти й банкіри. Жоден мій знайомець ніколи б туди носа не навернув.

Я не ворухнулася. Навіть не кліпнула. Я й досі чекала відповіді на поставлене запитання.

Чоловік гучно ковтнув слину.

— Твої очі… знаєш… їхній колір… е-е-е-е… такий незвичайний. Я не впевнений, що бодай колись бачив такі очі в люди… ну тобто… — Він іще дужче засмикав вузол у себе на шиї, його обличчя маковіло дедалі яскравіше.

— Та на Бога!.. — Раптом обіч мене де й узялася Сілке, вигулькнувши наче нізвідки, і демонстративно позіхнула. — Здаюся. Несила мені на це дивитися. — Вона зневажливо махнула в бік мого співрозмовника. — Не хвилюйтеся, пане. Я сама відведу її туди, куди вона захоче. Ви вільні.

— Що? — Я розвернулася й глянула на неї. — Ти що тут робиш? — вимогливо спитала я. — Мені твоя допомога не потрібна, забула?

— Йой, та я тут зовсім не для того, щоб тобі допомагати, — мовила Сілке, а чоловік сторожко позадкував геть від нас. — Я пішла за тобою просто через цікавість, певна річ. Я навіть не збиралася потрапляти тобі на очі! Але, якщо ти не даси спокою цьому бідаці, він просто зараз зомліє з переляку. Тому мені й довелося втрутитися — просто зі співчуття до нього. — Вона схопила мене за руку. — Повір мені, жодна людина не знає цього міста краще за мене. Ти шукаєш Третій район, так?

— Це залежить від того… — Я обхопила себе за плечі й міцніше вперлася ногами в землю. — …що ти попросиш навзамін.

Вона тихенько захихотіла.

— Не більше ніж ти можеш собі дозволити, селючко. Цього разу мені просто потрібна інформація.

Я підозріливо примружилася, а тоді знизала плечима.

— Гаразд. — І я рушила за нею, без жодного жалю покинувши напризволяще цю нікчемну істотку чоловічої статі.

За нашими спинами просюрчало полегшене зітхання. Люди! Можна подумати, ніхто раніше не ставив йому такого простого запитання. Ніколи я не збагну цих істот!

— Отже, — радісно мовила Сілке, коли вивела мене назад на галасливу й велелюдну вулицю з крамницями та ятками. — І що ж це тобі треба в тому шоколадному будинку, до якого ти аж так прагнеш потрапити? Бо таких, як ми з тобою, туди ніколи не пустять.

А оце ми ще побачимо. Я мовчала, міцно стиснувши губи.

— Що, жодної відповіді? — Сілке глипнула на мене з лукавою посмішкою. — Ну гаразд, я й сама можу вигадати гоже пояснення. Наприклад… ну, припустімо, твоїй родині довелося втікати з Драхенбурґа півстоліття тому, щоб урятуватися від ворогів, але перш ніж накивати звідси п’ятами, твої родичі заховали половину своїх скарбів у таємному сховку під цією крамницею. А тепер ти повернулася, щоб віднайти ці ваші скарби й стати багатою дівчиною з десятьма челядниками. То як, чи моя правда?

— Це ж який телепень зголоситься покинути власні скарби? — Я зневажливо похитала головою. — Нісенітниця якась.

Навіть людці не можуть бути аж такими дурноверхими, щоб полишати напризволяще свої сховки, еге ж?

— Отже, схибила… — Сілке здавалася потішеною. — Гм… подивимося… — Вона швидко повела мене вулицею, граційно петляючи між численними перехожими. — Тоді, можливо, ти насправді перевдягнена шляхтянка, і…

— Тобі що, більше робити нема чого, окрім як вигадувати про мене якісь казочки? — спитала я. — Може, краще й надалі продаватимеш одяг сільським дівчатам?

— Я шматтям цілими днями точно не торгую, — мовила Сілке. — Це робота мого брата. Дітер просто обожнює сидіти на місці. А мені більше до вподоби бігати й дивитися, що відбувається в столиці. А ти достоту найцікавіше з того, що тут сталося останнім часом.

Мугикаючи щось собі під ніс, вона погойдувалася на підборах — ми зупинилися на розі, пропускаючи вервечку карет. Коні роздратовано іржали одне на одного, розлючені люди сварилися, аж раптом на обличчі Сілке з’явилася якась збуджена посмішка.

— Збагнула! Либонь, ти перша людина, яка втекла з підземного королівства фейрі[7] в Ельвенвальді, і саме тому тобі невтямки, як усе ведеться тут, у нормальному світі.

— Що?! — Карети нарешті проминули, але я не зрушила з місця. У мене аж щелепа відпала. Я дивилася на супутницю, розриваючись між недовірою й дедалі дужчою люттю. — Ти справді вважаєш, що в мене є щось спільне з фейрі?

Певна річ, дракони трималися якнайдалі від людей, але фейрі ми просто ненавиділи. Вони, либонь, не потикалися на землю вже сотню років, та мої родичі й досі переповідали, як їх дратували ті малі вишкребки.

Серед людей лише декілька найнебезпечніших уміли користуватися магією, але у фейрі чарів було хоч залийся, вони аж світилися в них під шкірою, наче якесь внутрішнє полум’я. А ще вони просто обожнювали влаштовувати всілякі капості, особливо драконам. Єдина гожа річ, яку вони зробили, як завжди казав дідусь, — це те, що врешті-решт сховалися під землею, і нам уже не доводилося їсти їх, аби бодай у такий спосіб позбутися. Мабуть, на смак вони були просто жахливі.

Сілке захоплено розсміялася, глянувши на моє розлючене обличчя.

— Отакої! Що, я нарешті спромоглася привернути твою увагу? — Вона смикнула мене за руку, підштовхуючи до дороги. — Якщо й справді хочеш, щоб люди припинили сушити собі мізки над тим, звідки ти родом, то, між іншим, тобі варто поміркувати над тим, аби змінити не лише одяг. Де це чувано, щоб дівчинку звали Авантюрина? — Вона похитала головою, очі лукаво зблиснули. — Знаю! А що, як ми назвемо тебе Евою? Красиве ім’я, звичайне, без жодної таємниці. Ну точнісінько як ти любиш, еге ж?

— Агр-р-р! — заскреготівши зубами, я висмикнула руку й потупцяла на інший бік вулиці, повернула за найближчий ріг, куди показала Сілке… а відтак прикипіла до місця: до мого носа долинув запаморочливий аромат.

Отам!

— Третій район! — радісно оголосила Сілке. — Ми вже майже дісталися!

Однаковісінькі жовто-білі будівлі Першого району лишилися позаду, їх змінили споруди найрізноманітніших відтінків. Вузенькі рожеві будиночки стояли, притиснувшись до яскраво-блакитних, жовтих чи зелених, і всі вони здіймалися високо до неба, а на перших їхніх поверхах були крамниці. Джерело запаморочливого аромату було всього за декілька дверей від нас і вабило до себе обіцянкою дива.

Проте ніякого шоколаду я не бачила — тут були самі люди, вбрані так само химерно, як і в Першому районі. От хіба що вузли в чоловіків на шиях були ще вигадливішими, а жіночі спідниці виявилися ще ширшими.

А ще всі ті вбрані в сукні жінки мали довге волосся. Чому я раніше цього не помічала? Я ж так намагалася набути пристойного вигляду, що аж придбала новий одяг! Хтозна, може, я власноруч усе зруйнувала, дозволивши відчикрижити собі волосся?

Щось дуже дивне відбувалося в мене всередині, коли я роздивлялася тих довговолосих жінок. Груди мої щокроку наче стискалися дужче й дужче, і дихання вже не вміщалося в них. Ба більше, щось швидко й важко затремтіло в горлі, наче маленька пташка застрягла там і тепер несамовито намагалася виборсатися назовні.

— Шоколадний будинок отам, попереду, — звернулася до мене Сілке. — Ходімо, Таємнича-Авантюрино-Нізвідки. Нас ніколи не впустять усередину, до їхніх бундючних відвідувачів, але, якщо ми вже прийшли, можна принаймні у вікно зазирнути.

Нас ніколи не впустять усередину.

Ноги відмовлялися йти, коли я спробувала зрушити з місця.

Що сталося з моїм новим тілом? Я потерла рукою груди, намагаючись повернути змогу нормально дихати. Але моє маленьке нове серце так несамовито калатало під долонею, що я одразу зрозуміла: з ним сталося щось жахливе. Невже людські серця часто виходять з ладу без жодної на те підстави? Що буде, якщо серце просто вибухне в мене всередині, — от просто зараз, коли я стою лише за декілька дверей від джерела цього запаморочливого шоколадного аромату? Я що, тоді ніколи вже не скуштую шоколаду?

Аж раптом мені спало на думку, що я ніколи більше його не скуштую й у тому разі, якщо охоронець у шоколадному будинку побачить моє закоротке волосся й просто випровадить мене геть без зайвих розмов. Тоді я вже точно не матиму куди податися, і жодного шоколаду вже не буде ніколи, і…

Ой лишенько…

Я заточилася й упала. Обхопивши коліна руками, я марно намагалася вдихнути на повні груди.

— Авантюрино? Що таке?

Голос Сілке лунав наче здалеку, наче з відстані в багато миль від мого тіла, яке відмовлялося працювати як годиться.

Ні, ні, ні, цього не може статися!

Я не дозволю своєму новому тілу все зіпсувати! Тільки не зараз! Я ж лише за кілька кроків від моїх сподівань на майбутнє! З усіх тих випадків у моєму житті, коли мені потрібні були здоров’я й сила, зараз був найважливіший.

Мені треба було мати вигляд і діяти, наче нормальна, пристойна людина. Мені треба було…

— …І щоб більше сюди не потикався! — гримнув жіночий голос десь попереду.

Я рвучко скинула голову. Високий блідий хлопчак щойно вилетів з-за тих самих дверей, за якими таїлися райські пахощі. Мій шлунок стиснувся, коли я подивилася на цього хлопця. Від вишуканого вузла на шиї до нудних темних штанів — він був найпристойнішою людиною, яку я сьогодні бачила. І його все одно виштовхали на вулицю?..

У мене жодного шансу.

Але ж ні! Цей хлопчик вибіг на вулицю сам, а тепер розвернувся та вгатив кулаком у двері.

— Я більше сюди не поткнуся, навіть якщо ви мене благатимете! Ви найнерозважливіша шоколатьє в цьому місті! Вам байдуже до всього, окрім ваших дурнуватих правил, і…

— А ти й гадки не маєш про те, що таке чудовий шоколад! — гримнув голос. — Узагалі не слід було тебе наймати! Тобі треба лише, щоб про людське око все нормально було, а на якість начхати!

— Ха! — Хлопчак гордовито задер підборіддя, розправляючи зелену маринарку.[8] — Не дивно, що ніхто зі шляхти сюди не вчащає через оці ваші вибрики! Та ви за півроку взагалі зачинитеся, і це ще як пощастить! Навіть швидше зачинитеся, якщо я розповім дядечкові, як ви… заразо! — Він заледве встиг ухилитися, коли щось пролетіло в нього над головою.

— Я вам цього не подарую! — заверещав хлопчак і, затуляючи голову обома руками, порснув геть. — І моя родина також! Та ніхто з бомонду[9] ані до вас, ані до вашої бісової діри-в-стіні більше навіть не ступне!

Люте гарчання без слів ринуло з дверного отвору просто в спину хлопчиськові, який помчав геть і зник за рогом.

— Фью! — Сілке негучно присвиснула. — Либонь, нам краще зачекати хвилину чи дві, перш ніж зазирнемо у вікно, як гадаєш? Чи попитаємо долі в іншому шоколадному будинку?

— Жартуєш? — Я похитала головою, виструнчуючись. Серце трохи вгамувалося. Я знову могла дихати. І з грудьми знову все було гаразд. Насправді, я почувалася просто чудово. — Та це ж просто дивовижно!

Я не знала, що змусило моє людське тіло на кілька хвилин схибнутися, але оте гарчання, яке пролунало із крамнички, я впізнала одразу. І мені страшенно кортіло якнайшвидше побачити того, хто його видавав.

— Та ти божевільна! — витріщилася на мене Сілке. — Не дивно, що ти мало не знепритомніла! Може, давай я відведу тебе назад до базару? Знайдемо тобі щось попоїсти, погомонімо про те, звідки ти насправді, а тоді…

— Ні.

Я розгорнула своє вбрання-лусочку й витягла єдину срібну монетку, яка в мене залишилася.

— Дякую тобі за допомогу, — сказала я, простягаючи їй монету. — Може, ще колись побачимося.

— Я не можу це взяти! — Сілке злякано замахала руками й відсахнулася від моєї простягнутої до неї долоні. — Це ж усе, що в тебе залишилося! Ти що, забула? І хай там як, це забагато! Я ж усього лише показала тобі дорогу до шоколадного будинку цієї вар’ятки!

Уперше в житті я зумисне торкнулася людини, міцно затиснувши довгі смагляві пальці Сілке довкола срібної монети.

— Повір, — мовила я. — Це саме те, що я шукала.

Що ближче я підходила до прочинених дверей, то неймовірнішими ставали пахощі.

«Шоколадне серце» — було написано на табличці над входом.

Щойно попрощавшись із Сілке, я мусила скористатися своїми гострими людськими ліктями, щоб пробитися крізь натовп витріщак, які стовбичили під крамницею і про щось шепотілися. Та на їхні нарікання й сердиті погляди я не зважала. Урешті-решт, ніхто з них, здається, не мав наміру заходити до шоколадного будинку, навіть попри смачнющі пахощі, що звідти линули. Отже, їм слід було поступитися шляхом відвідувачам із серйознішими намірами.

У самому «Шоколадному серці» клієнтів було небагато. Коли я переступила поріг, вдихаючи неймовірний трунок чистого шоколаду, то опинилася в невеличкій кав’ярні з ясно-червоними стінами. Майже всі столики були порожні. Єдині відвідувачі, що впали мені в око, сиділи, згуртувавшись навколо трьох золотистих столиків у затильній частині приміщення. Вони нажахано споглядали двох людей, які сварилися посеред зали, несамовито розмахуючи руками та щомиті підвищуючи голос.

Той із двох, що був вищий на зріст, чоловік зі смаглявою шкірою, який мав такий вигляд, наче йому дошкуляв нестерпний біль, саме казав:

— …Але ж ти не можеш поводитися наче…

— Та він же труїв мій шоколад! — загарчала жінка. Вона була невисока й кремезна, із золотавою шкірою.

Цей голос я впізнала одразу ж. — Та його взагалі не можна було пускати до моєї кухні!

— Нічого він не труїв! — Чоловік розвернувся й несамовито замахав нечисленним відвідувачам — двоє з них уже схопилися на ноги й зараз нервово пробиралися до дверей. — Це просто фігура мовлення! Будь ласка, не розповідайте іншим! Ви ж знаєте, яка перфекціоністка[10] наша славетна шоколатьє. Вона просто мала на увазі, що…

— Він його труїв! — гримнула жінка. — А як ще назвати те, що він зумисне псував аромат мого шоколаду, використовуючи неякісні інгредієнти? Цей парубок був надто велике ледащо, щоб натерти свіжий мускатний горіх, тому…

— Він небіж нашого лорд-мера! — мовив чоловік і запустив пальці в коротке кучеряве волосся та смикнув його — схоже, він був просто у відчаї. — Важить не лише шоколад! Як ти не можеш цього збагнути!

— Ха! — форкнула жінка й схрестила на грудях великі руки. — Може, у цих піжонських шоколадницях Першого району й справді важить не лише шоколад, але в моєму шоколадному будинку…

— Навіть якщо тобі конче було його звільнити, хіба ти не могла бодай спробувати бути чемною, хоча б раз у житті? — спитав чоловік, коли всі відвідувачі, що досі залишалися в приміщенні, ковзнули повз мене на вулицю. — Можна ж було порекомендувати цього хлопця шеф-кухарю одного з місцевих ресторацій, щоб позбутися його без скандалу? Чи…

— Це йому ще з біса пощастило, що я взагалі його до пічки не вкинула! — гримнула жінка, і останні клієнти вилетіли з крамнички. Жінка роззирнулася й гнівно тицьнула у дверний отвір, де стояла я. — Я тобі присягаюся, якщо він бодай носа сюди наверне…

Вона затнулася, обличчя її скривилося в лютій гримасі, а погляд нарешті зупинився на мені.

— А ти на що витріщаєшся?

На що я витріщаюся? Уперше з моменту перетворення мої людські губи розтягнулися в щиру усмішку самі по собі.

Запах божественного шоколаду здіймався навколо мене. Стіни аж палали кольором, розкішним відтінком, сумішшю жовтогарячого та ясно-червоного. Жінка переді мною вміла гарчати так, що їй позаздрив би будь-який дракон. А я щойно знайшла шоколадний будинок, у якому важив лише шоколад.

— Я ваша нова підмайстриня, — мовила я.

І тієї миті я вже точно знала, на що витріщаюся — на свій новий дім.

Розділ дев’ятий

— Ха! — знову повторила жінка, сплеснувши руками. Рвучко розвернувшись, вона рушила до дверей у затильній частині зали. — Підмайстриня? Ще чого! У мене вже їх було-перебуло!

Коли вона проходила повз чоловіка, той на мить заплющив очі, чоло його побрижили зморшки. Потім він зітхнув і глянув на мене.

— Е-е-е-е… — Його втомлений погляд ковзнув від мого короткого темного волосся, що стирчало навсібіч, аж до носаків червоних черевиків, що визирали з-під пруга моєї нової пурпурово-золотої сукні. — Так, твоя правда, ми шукатимемо нового підмайстра, але, гадаю, зараз не найкращий час, і…

— Я перетру весь мускатний горіх! — вигукнула я. Хай там що він таке є. — Я не пропускатиму жодного етапу й ніколи не використовуватиму інгредієнтів неналежної якості. Я робитиму все, що ви мені накажете, аби шоколад був якнайкращим. Це все, чого я прагну, — навчитися робити найкращий у світі шоколад.

Жінка зупинилася, розвернулася й глянула на мене, хоча пальці її вже взялися за клямку дверей.

— Найкращий у світі шоколад? — Смух у неї над очима збрижився, темний проникливий погляд прикипів до мене.

— Шоколад — це моя пристрасть, — повідомила я їй.

— Та на Бога! — Чоловік якось гірко розсміявся й похитав головою. — Ми цінуємо ваш ентузіазм, юна леді, але дозвольте поцікавитися: чи є у вас якісь рекомендації? Чи є якісь шеф-кухарі, що можуть засвідчити ваші таланти? Чи, може, зв’язки з відомими й впливовими містянами?

— Ні. — У грудях знову щось стиснулося, дихання збилося, і я відчула, що моя лагідна спокійна впевненість зникає без сліду. — Але… тут же ж важить лише шоколад?

На мить запала тиша. Чоловік і жінка ззирнулися.

Я обіруч затиснула згорток із вбрання-лусочки й примусила себе мовчати, допоки між ними точилася безмовна суперечка.

Нарешті чоловік зі свистом видихнув.

— Так, — мовив він із притиском. — Авжеж, шоколад — найважливіше. Але все ж таки, чи твоя родина має бодай якийсь вплив? Якісь зв’язки, що могли б стати в пригоді нашій крамничці?

Обоє вони розвернулися до мене, чекаючи на відповідь.

Я важко глитнула, усвідомлюючи, що Сілке, так само як і інші витріщаки, стоїть там, за вікном, і з неймовірною цікавістю спостерігає за всім, що тут відбувається.

Принаймні вона не здивується. Вона ж бо казала, що мені ніколи не дозволять залишитися в такому місці, як це.

— Ні, — мовила я приречено. — Ніяких зв’язків. Лише… шоколад.

— Зрозуміло. — Чоловік зітхнув і похитав головою. — У такому разі…

— Цить, — різко перервала його жінка. — Гадаю, із цим ми вже завершили? — Вона штовхнула двостулкові двері обома руками, і ті розчахнулися, випускаючи хвилю аромату, від якого в мене аж слинки побігли. — Ну ж бо? — вимогливо гукнула вона. — Дівчинко, ти йдеш чи ні?

У мене впала щелепа. І в чоловіка також, і він рвучко озирнувся глянути на неї.

— Слухай-но, Марино, зачекай хвильку…

— Я йду! — вигукнула я й поквапилася за шоколатьє, допоки вона не змінила свою думку.

— Поглянь-но на це з іншого боку, Горсте, — кинула Марина через плече. — Якщо в цієї дівчинки немає ніяких важливих зв’язків, жодне цабе не образиться, коли я викину її, якщо з неї не буле користі. Та ти ж тішитися цьому маєш!

Він лише щось застогнав у відповідь.

Але в мене не було часу перейматися щодо майбутнього. Мені треба було цілком і повністю зосередитися, бо я стояла просто перед печерою, сповненою шоколадного блаженства.

У Марининій кухні було стільки яскравих кольорів, що будь-який дракон аж затуркотів би від захвату. Чисті білі стіни були розкреслені полицями, заставленими високими вигнутими глеками з мерехкого срібла, міді й золота, а також безліччю біло-блакитних порцелянових філіжанок із візерунчастими ручками найвигадливіших обрисів. Якби ж то я була зараз удома, у нашій печері, я б годинами перебирала пазурами ці філіжанки одна за одною, вивчаючи їх просто заради задоволення.

Але найкращою частиною кухні були навіть не вони. Зовсім навіть не вони.

Стіни зали шоколадного будинку були пофарбовані в кольори вогню, а в цьому приміщенні полум’я, дим і спека були цілком реальні. Просто переді мною височіла здоровенна пічка. На одній із її ґраток лежав величезний довгий камінь. Праворуч від мене пихкала віхтями диму довга вугільна жарівниця, а на ній щось варилося у двох мідяних казанках і масивній металевій каструлі. Ліворуч від мене цілу стіну кімнати забирав велетенський камін, від якого так пахтіло жаром, що я могла б ніжитися перед ним годинами.

Кумедна металева штукенція золотавого кольору висіла над вогнем, підчеплена на довгу тонку перетинку. Від неї пашіло, і вона знову й знову оберталася — без жодного людського втручання. З кожним новим обертом усередині металевого корпусу лунав якийсь тріск, наче там підсмажували цілу купу дрібної твердої ріні. Але, коли я глибоко вдихнула, аромат підказав мені, що — хай там що в цьому приладді ховалося — це було дещо значно, значно цікавіше за звичайні камінці.

Ще й пахощі з казанків, і з металевої каструлі, і…

Така кількість ароматів оточила мене зусібіч, що я аж заточилася, а перед очима все попливло.

— Обережно! — різко гримнула Марина.

Я опанувала себе саме вчасно, щоб не врізатися в стіл. На ньому стояли понад десять келихів — на довгих тонких ніжках прилаштувалися вигнуті неглибокі чаші, і кожна з них була наповнена темною, схожою на крем речовиною, яка пахтіла просто неймовірно приємно. Якби Марина не гукнула мене, я б необачно скинула зі столу принаймні половину з них.

Я зчепила зуби, але вирішила не вибачатися.

— З чого мені починати? — спитала я, задираючи підборіддя та проходячи далі кімнатою.

Але Марина за мною не пішла.

— Коли ти востаннє їла?

— Хто, я? — закліпала я на неї. — Сьогодні вранці. — Я насупила брови, пригадуючи. — Рано-вранці.

— Мені слід було зрозуміти, — просичала вона крізь зуби. — Усе найбезглуздіше, що може статися…

— Мені не потрібна їжа, — повідомила я їй. — Мені потрібна робота.

— І як ти збираєшся працювати на мене, якщо от-от знепритомнієш, тлумко?

Я зрозуміла хіба половину з того, що вона сказала, але й цього було достатньо, щоб смух у мене над очима забрижився.

— Мене звуть не «тлумко».

— Мені начхати, як тебе звуть. У моїй кухні ти не працюватимеш, допоки в тебе в пузі порожньо. Голод спричиняє неуважність, а неуважність призводить до недбальства, а цього я у своєму шоколадному будинку не терпітиму, це ти мусиш затямити раз і назавше. Отже… — Вона взяла один із келихів, повний пахкої темної речовини, і простягнула його мені разом із довгою срібною ложкою. — От. Люди, які це замовили, порснули звідси, наче перелякані кролі, п’ять хвилин тому. Краще вже ти з’їси бодай один, ніж усе це піде на смітник…

Дракони можуть, якщо треба, по кілька днів обходитися без їжі, і мені зовсім не подобалося, що до мене ставляться, наче до якоїсь слабачки.

Утім, коли трунок з чаші, яку я тримала в руках, долинув до моїх ніздрів, бажання сперечатися де й поділося.

— Гаразд, — пробурмотіла я й зачерпнула з келиха. Після першої ложки в голові знов запаморочилося.

Від другої ложки золотава хвиля насолоди пробігла всім тілом. За мить я вже дивилася на спорожнілий келих у своїх долонях, ладна застогнати від розчарування, що ласощів більше немає.

— Що це було?

Марина глянула на мене. Смужки смуху в неї над очима задерлися, а руки вона схрестила на грудях.

— А це ти мені скажи, — мовила вона. — Яке воно було на смак?

Я заплющила очі, торкнулася язиком піднебіння й спробувала увібрати в себе останні нотки післясмаку.

— Певна річ, там був шоколад… — такий насичений, шовковистий, такий ароматний, у мене аж у шлунку тепло стало від самої думки про нього, — …а ще там мало бути якесь молоко… ні, густі вершки… — Сьогодні, поки ми їхали бідаркою, я спробувала і те і те, тож тепер знала різницю. — А ще… ще там достеменно була кориця! — Цього аромату мене ніщо в цілому світі не змусить забути. — І ще щось, щоб смак був солодшим. Там було принаймні ще дві спеції, я відчувала їхні пахощі, але не знаю, як вони називаються…

Я розплющила очі та ззирнулася з Мариною, не відводячи погляду й не відчуваючи ніяковості.

— Я ще багатьох тутешніх назв не знаю.

Вона довго на мене дивилася. А відтак кивнула.

— Непогано. Дві інші спеції — то мускатний горіх і ваніль. Ти швидко запам’ятаєш їхній смак, якщо працюватимеш на цій кухні, це я тобі обіцяю.

Мускатний горіх і ваніль. Я подумки занотувала ці назви.

— А тепер… — мовила жінка, — …я хочу, щоб ти спробувала оце.

Вона підійшла до вугільної жарівниці праворуч від мене та зняла з гачка один із мідяних казанків, що висів над найближчими ґратками. — Передай-но мені оту шоколатьєре,[11] будь ласка.

Простеживши, куди показував її палець, я звелася навшпиньки й потягла з найближчої полиці гарненький срібний глечик. Він був схожий на чайничок, от тільки кришечок у нього було дві, більша й менша, і він здавався надто витонченим, щоб використовувати його на розжареній пічці. Якби мені не було так цікаво, що буде далі, я б погралася якусь мить із цими кришечками, складаючи їх, наче пірамідку. Натомість я віддала глек Марині, перш ніж вона вдруге повторила своє прохання.

— Добре. — Вона зняла нижню кришечку й залила всередину вміст казанка. Темна й густа брунатна рідина полилася донизу, викидаючи хмаринку пари, яка змусила мене на мить заплющити очі, насолоджуючись цими пахощами.

Гарячий шоколад. Йой, це достеменно був гарячий шоколад, але не такий, що його тоді приготував харчемаг. Зовсім не такий. Неймовірно, та зараз запах був іще дивовижніший. Багатший. Насиченіший. І в ньому було ще щось. Щось…

Я підступилася ближче, навіть цього не усвідомлюючи.

— Обережно! — Марина відсторонила мене дужою рукою, потягнувшись до найближчого столу. — А зараз час для збивачки… — Вона підхопила довгий дерев’яний інструмент із широким зубчастим кінчиком. Відтак відкинула маленьку верхню накривку «шоколадного» глека, і я побачила отвір у нижній накривці, точнісінько такий завбільшки, як кінчик збивачки. За мить нижня кришечка вже повернулася на своє місце, зубчаста частина збивачки сховалася всередині глека, а Марина стала енергійно крутити в долонях тонкий дерев’яний край інструмента.

— На цьому етапі лінуватися зась, — звернулася вона до мене. — Бо втратиш усю піну!

Йой, та я взагалі не лінуватимуся! На жодному етапі!

Я могла в цьому заприсягтися ще до того, як випила перший ковток.

— А зараз… — Марина зняла нижню кришечку, витягла збивачку й накрила глек. — Якщо ти даси мені філіжанку…

Я навіть не стала вагатися, роздивляючись різноманітні кольорові візерунки. Просто схопила найближчу порцелянову філіжанку й передала їй.

Темна, з пінкою рідина наповнила її по вінця. Мені потрібна була вся моя сила волі, щоб не кинутися вперед, поки Марина поралася з глечиком.

— Один ковток, — наказала вона мені. — Лише один. І не ковтай одразу. Покрути в роті. Не квапся. А потім скажеш мені, який смак ти відчуваєш.

Руки в мене тремтіли від нетерплячки, коли я піднесла чашку до вуст і заплющила очі. Звільна, побожно я ковтнула й затримала рідину в роті, покрутила її, щоб відчути найтонші відтінки смаку. За глибоким темним шоколадом ховався ще один, тендітніший смак, щось невловиме й тепле, але не кориця, і він, цей присмак, поволі міцнішав, дужчав…

О-о-о-о!

Я мало не впустила філіжанку, коли той прихований присмак вибухнув у мене в роті, наче вогняна куля. Він обпік мене живим полум’ям, і я мимоволі ковтнула — і тут же вибалушила очі. Важко дихаючи, я витріщилася на Марину, груди швидко здіймалися й опускалися. Полум’я бігло моїм тілом, наче… наче…

— Еге ж, — мовила Марина, і тон її був неабияк потішений. — В інших шоколадних будинках такого не скуштуєш, як гадаєш?

— Що воно таке? — прошепотіла я. Мені аж голос заціпило.

Вона самовдоволено посміхнулася.

— Це, — мовила вона, — шоколад чилі. Фірмовий смаколик нашого будинку. Як тобі?

Я не відповіла. Але раптова незрозуміла вільга стала збиратися в кутиках очей. Я думала, що вже ніколи не відчую цього жару в горлі. Я була певна, що назавше втратила своє полум’я.

Марина чекала якусь мить, а потім кивнула, наче задоволена моєї відповіддю.

— Чудово, — підсумувала вона. — Допивай, але поквапся. Цей ледащо й бовдур Ерік навіть какао-боби не домолов! Добре, що ти попоїла, бо на тебе чекає чимало роботи. І повір мені, тобі будуть потрібні сили, щоб із нею впоратися.

Від цих слів губи мої розповзлися в усмішці, яку мені несила було стримати.

Я просто не могла дочекатися!

Розділ десятий

Після того як я пробула підмайстринею Марини тиждень, мої кволі людські руки стали неймовірно дужими. Щовечора, коли я, скрутившись біля коминка, засинала на теплій підлозі в кухні, мої м’язи скимліли від утоми, і я від того гомзалася туди-сюди на ковдрах і тканині-лусочці, намагаючись бодай якось полегшити біль.

Але щоночі, коли мене огортала пара від какао-бобів, що постійно підсмажувалися над вогнем, я заплющувала очі й уявляла, що це димний подих моїх родичів пропливає наді мною, що це саме він допомагає мені почуватися в теплі й безпеці в моєму новому, повному шоколаду домі. Інколи з очей знов струміла волога, коли я згадувала, як засинала поряд із мамою та Ясписом і їхні лускуваті тіла згорталися обіч. Але іноді просто уявити їхнє розмірене гаряче дихання на власній шкірі було достатньо, щоб заспокоїтися.

Шоколад наповнював мої сни, навіть коли мені снилася родина. Інколи мені ввижалося, що разом із Ясписом ми пірнаємо в купу коштовностей, що зберігалися в нашому сховку, щоб побачити, хто перший їх більше набере, та серед золота й самоцвітів я завжди знаходила цілі гори брунатних какао-зерен — їх було, либонь, разів у тридцять більше, ніж у тих купах, що я їх щодня товкла й розкачувала на рідку пасту в кухні «Шоколадного серця». Інколи мені снилося, що я лежу, скрутившись, пригорнувшись до гарячої блакитно-золотої спини матінки. Матуся розмовляє зі мною, і її міцна луска здіймається й опускається просто перед моїм писком. Але замість материного голосу я чула голос Марини, який, як завжди, повторював указівки, що їх я запам’ятала кілька днів тому: «Молотимеш зерна, допоки вони не перетворяться на пасту. Тоді просто товктимеш їх щосили, допоки не залишиться жодної дрібочки, жодної грудочки, жодного горбочка. У цьому шоколадному будинку ти ніколи не зупиняєшся, допоки не досягнеш бездоганності».

І я працювала й працювала, аж допоки Марина не казала мені, що вже досить. Я годинами товкла какао-боби в пасту на розжареному камені над пічкою. М’язи рук німіли, їх судомило, а я все штовхала важку залізну качалку туди й назад, туди й назад, укладаючи в ці рухи всі свої сили, допоки довгі м’язи на спині не втомлювалися так, що, либонь, якби мали голос, то заволали б.

Ну й нехай би собі волали. Усе, що мене турбувало, — це гаряча паста, яка ставала дедалі м’якшою й м’якшою з кожним безжальним рухом качалки.

Щоразу, коли Марина врешті казала: «Усе, годі!» — її слова відлунювали в мені, сповнюючи відчуттям такої перемоги, наче я здійнялася в небо для свого першого польоту.

Мені поки що не дозволяли виконувати наступний етап роботи. Марина сама розкладала пасту по круглих формах, створюючи такі собі пасочки з шоколаду, яким доведеться чекати цілий місяць, перш ніж їх використають. Але щодня, проходячи повз креденця,[12] де зберігалися ці пасочки, я зверталася до тих, що були виготовлені зі зробленої мною пасти, з мовчазним пристрасним проханням: «Тримайтеся! Станьте найкращими!»

Я рахувала дні, очікуючи, поки нарешті буде використана перша з моїх пасочок. Я сподівалася, що Марина дасть мені бодай скуштувати те, що з неї приготує, щоб я дізналася, як у мене вийшло.

А тим часом роботи в мене було більш ніж достатньо.

Над відкритим вогнем постійно підсмажувалися какао-боби, і пильнувати за ними мала саме я. Спочатку це були тьмаві, непоказні зерна, які ані на мить не привернули б моєї драконячої уваги. Але до шоколадного будинку їх приносили в мішках, з якими ми поводилися так шанобливо, наче вони були напхом напхані щирим золотом. Це були справдешні чари — яким чином ці звичайнісінькі миршаві боби могли зберігати в собі таємницю шоколаду?

Саме я витягала їх із розжареної жарівниці, коли вони нарешті готові були розкрити свій секрет, наче драконячі яйця, з яких от-от мало з’явитися на світ дитинча. Марина стояла обіч, спостерігаючи за кожним моїм рухом. Тричі вона пильнувала, як я розколювала тоненьку й хрустку зовнішню оболонку, видобуваючи з лушпиння самі зерна. Один хибний рух — і дорогоцінне зернятко буде зіпсоване, його шоколадна сутність де й подінеться, наче й не було її ніколи. Навіть самої думки про це було достатньо, щоб мене поймав жах.

Це було все одно, що зруйнувати діамантову тіару через просте недбальство. Я була неймовірно щаслива, що Марина лишалася поряд, не даючи мені припуститися помилки.

Учетверте, коли я заходилася готувати підсмажені боби до лущення, Марина хіба здійняла смух на обличчі — ні, брови! — стоячи в іншому кінці кухні, де вона саме готувала шоколадний крем для наших ранкових відвідувачів.

— Ну що? — спитала вона. — Чого ти чекаєш? Гайда!

І, вражено повагавшись якусь мить, я взялася працювати.

І це теж було достобіса схоже на політ.

На сьомий день моєї роботи підмайстринею Горст зайшов до кухні й гепнув себе долонею по чолу з нажаханим стогоном.

— Марино!

— Що знову? — Марина навіть не зволіла відвести очей від шоколатьєре, у якій змішувала інгредієнти для особливого шоколаду-чилі. — Клієнти скаржаться? Чи, може, сам король ушанував нас візитом? А може, ти просто вирішив учергове ускладнити мені життя?

— Не тобі! — просичав Горст крізь зуби. — Їй! — Він показав на мене.

Я закліпала, але не припинила поратися над здоровенною білою цукровою головою, яку саме перетирала. Її треба було розтерти на дрібнюсіньку пудру, яка розчинилася б у Марининому смаколику, а та цукрова довбешка була майже вісім дюймів завдовжки.

— А що з нею не так? — поцікавилася Марина. — На відміну від нашого останнього підмайстра вона не така вже й жахлива. Принаймні поки що.

— Поки що? — форкнув він роздратовано. — Ти, може, не помітила, але вона працює в нас уже сім днів поспіль! І я жодного разу не бачив, щоб вона брала вихідний по обіді!

Вихідний по обіді? Він узагалі про що? Я насупилася, але не припинила товкти цукор.

Горст знову глянув на Марину, тоді на мене — а відтак застогнав і похитав головою.

— Кожний підмайстр, — мовив він, здіймаючи вказівець, — за законом отримує раз на тиждень вихідний по обіді, а також два повні вихідні на місяць. Чи ти забула?

Марина вкинула до казанка дрібочку темно-червоного порошку.

— Я її не тримаю. Якщо в неї є якісь цікавіші справи…

Цікавіші за шоколад? Оце навряд. Я перегорнула цукрову голову й заходилася мордувати її з іншого боку.

— Послухай-но, — почав Горст крізь зуби. Тоді затнувся. — Як твою підмайстриню взагалі звуть, Марино?

Марина знизала плечима.

— Не знаю. Ми на цю тему не спілкувалися.

— Не спілкувалися???

— Як тебе звуть, дівчинко? — гукнула до мене Марина.

На мить мої руки знерухоміли, адже я згадала слова Сілке: «Що, як ми називатимемо тебе Евою? Просте й звичайне ім’я, без жодної таємниці».

Якщо Сілке в чомусь тямила, то це в людях і в тому, як у них усе ведеться.

— Мене звуть…

Я стиснула губи, шкіру раптом запекло, і я наче відчула на собі доторк тканини-лусочки, що лежала складеною в шафці на іншому краю кімнати. Схована, але не покинута. Не забута.

Є речі, важливіші за необхідність підлаштовуватися під інших.

— Мене звуть Авантюрина, — мовила я рішучо.

— Аван… Вибач, як? — насупився Горст.

— Авантюрина, — повторила Марина твердо. — Ти чув, Що вона сказала. А тепер… ти й справді маєш, що нам сказати, чи тобі просто набридло панькатися з багатіями й ти вирішив глянути, яка вона — справжня робота?

Горст важко зітхнув.

— Я прийшов, — мовив він, — щоб переконатися, що люди лорд-мера не знайдуть у нас жодного порушення й не матимуть змоги доповісти про них до торговельної гільдії — позаяк саме це вони й мріють зробити. Ще б пак, адже хтось примудрився роздратувати нашого вельмишановного можновладця, звільнивши його небожа… — Він значуще глянув на Марину. — Сьогодні з восьмої ранку двоє його нишпорок щось винюхували під дверима нашої крамниці, шукали, до чого б прискіпатися. Не здивуюся, якщо вони відрядять сюди когось для несподіваної перевірки, щоб дізнатися, у якому стані наша кухня.

— Хай тільки спробують, — мовила Марина суворо. Але припинила додавати інгредієнти до суміші. На мить підтиснула губи, а відтак рішучо кивнула. — Хай собі. Авантюрине? — Вона показала рукою на двері. — Геть звідси.

— Що? — Я витріщилася на неї, але все одно не припинила терти цукрову голівку. — Я ж іще не завершила. Мені ще треба…

— Іди й займися чимось, що не пахне шоколадом, — звеліла Марина. — Це наказ лорд-мера. — Вона форкнула. — Насолоджуйся. Утім, якщо повернешся, коли вже споночіє і крамниця буде зачинена, тобі доведеться кидати камінці в шибу, щоб привернути мою увагу. Але попереджаю, я не збираюся чекати на тебе цілу ніч.

Я понуро глянула на неї.

— Мені взагалі не хочеться йти! Це просто смішно! Це треба мені жодного вихідного по обіді!

— А мені не треба, щоб мене вичитували перед магістратом за те, що тягаю тебе за вуха, бо моя підмайстриня, бач, уперта як віслюк! — нагримала Марина.

— Вона тут не єдина така, — пробурчав Горст.

Марина показала пальцем на двері й примружилася.

— Ну ж бо!

Розлючено щось пробурмотівши, я зняла фартух.

— Можна, я хоч із цукром завершу і…

— Не переймайся цим. — Горстові плечі розпружилися, і він тицьнув мені монетку. — Ось, тримай-но. Це твоя платня за перший тиждень. Іди й розважся. Марина подбає про все, що треба зробити. Повір мені, вона чудово набила руку й здатна впоратися з усім сама, бо їй доводиться це робити, коли виставляє за двері чергового підмайстра, перед тим налякавши його до півсмерті.

— А я не налякана, — прогарчала я. — Просто дуже-дуже сердита через те, що доведеться гаяти час, коли я могла б щось зробити!

Я рушила до дверей, на ходу здираючи фартух.

— Дивовижно, — пробурмотів Горст. — То була одна на мою голову, а відтепер маємо аж двох…

Я захряснула за собою двері кухні.

У кав’ярні сиділи четверо клієнтів, а п’ятий, маленький кощавий чоловічок, безперестанку вештався залою і, насупившись, торкався пофарбованих стін.

Зовні, раз у раз зазираючи у вікна, тинялась якась жінка з каштановим волоссям. Я вирішила була, що вона просто розмірковує, заходити їй чи ні, але, щойно я переступила поріг, вона значуще закашлялася й помахала мені довгим пальцем, на якому сяяла каблучка.

На мить я спантеличилася, а потім розлютилася, коли збагнула, що вона цим жестом намагалася підкликати мене до себе.

Пощастило їй, зважаючи на мій настрій, що сила вогню мені вже не корилася! Та я все одно кинула на неї погляд, від якого її брови мали б зайнятися нараз.

— Я шоколатьє, а не кельнерка, — повідомила я їй. — Крім того, у мене сьогодні вихідний по обіді. — Аж знемагаючи від люті, я розвернулася на підборі й рушила була в зворотному напрямку.

— Чекай-но! — Довгі пальці вхопили мене за руку й відтягли подалі від вікна — туди, де ніхто з крамнички не зміг би нас побачити. Гострі нігті увіп’ялися в шкіру крізь тканину сукні, коли я спробувала була звільнитися. — Не треба ображатися, маленька шоколатьє. Я просто хочу з тобою познайомитися. — Блідо-рожеві губи жінки скривилися в усмішці, але її зелені очі вивчали моє обличчя з крижаним розрахунком хижака, що оцінює чергову здобич. — Ти ж нова підмайстриня, так? Це, напевне, важка робота, особливо для такої маленької самотньої дівчинки.

Я примружилася й припинила пручатися.

— Хочете забрати мою роботу собі? — вимогливо спитала я.

— Я? Це в моєму віці? — Вона чи то закашлялася, чи то захихотіла. — Оце навряд. Мені, знаєш, не дванадцять, а трошки більше. І до того ж я чула, що ця шоколатьє погано ставиться до своїх підмайстрів. І ще багато чого подейкують… а я дуже вдячний слухач, можу тебе запевнити.

Вона схилила голову до плеча, її рожева усмішка стала ширшою.

— Підмайстри заробляють не так уже й багато, а перебування в цьому місті коштує грубих грошей. Може, твоє життя стане трошки легшим, якщо я заплачу тобі за твій час? І, певна річ, за всі ті маленькі пікантні подробиці, якими ти зі мною поділишся і які видадуться мені особливо цікавими… якісь брудні маленькі таємниці, які твоя пані-своєумка намагається приховати? — Вона звела брови. — Сам лорд-мер буде тобі дуже вдячний.

Йо-о-ой. От тепер я все збагнула.

Може, людських філософів Ясписа шоколад і не цікавив, але про всілякі підступи й хабарництво вони говорили чимало.

Утім, щоб переконатися у своєму здогаді цілком і повністю, я глянула їй просто в очі й спитала:

— Отже, ви заплатите мені, якщо я розповім вам щось погане про Марину? Щось, чим лорд-мер зможе скористатися, щоб створити їй проблеми?

— Я ж муситиму віддячити тобі за допомогу, еге ж? — Її голос, солодкий, наче вершки з цукром, так і лився мені до вух. — А якщо ти зголосишся заприсягтися в тому, що кажеш правду, ще й перед магістратом, то… хтозна, які можливості матиме дитина, яка довела, що такою мірою віддана й корисна своєму місту?

— Розумію, — кивнула я.

— Чудово! Я й не сумнівалася, що ти виявишся достатньо тямущою, щоб мені допомогти. — Вона розтиснула пальці й відступила, показавши кудись далі по вулиці. — Підемо он туди та знайдемо затишну маленьку кав’ярню, де ти все мені розповіси, згода?

— Власне, — мовила я, — краще я розповім вам усе просто тут. — Я посміхнулася їй, продемонструвавши всі зуби — уже це мусило б нашорошити її.

А відтак я випростала ногу й щосили її копнула.

— А-а-а-а-а! — заверещавши, жінка нахилилася й схопилася за постраждалу кінцівку.

Вигляд це мало просто жалюгідний. У мене ж навіть пазурів на людській ступні не було, тож навряд чи я завдала їй аж такої значної шкоди. Матінці було б соромно за мене через таку слабку атаку.

Проте час я виграла. А відтак розвернулася й гайнула геть.

Я чула, як жінка лається, і вже за мить зрозуміла, що вона помчала за мною навздогін. Але я бігла надто швидко, тож їй годі було мене наздогнати. Пролетівши повз вікна «Шоколадного серця», я побачила, як Горст квапиться до дверей, вирячивши очі й роззявивши рота — здається, неабияк нажаханий. Але я не помчала назад до нього, до безпечного місця… і не тільки тому, що мені наказали провести кілька годин деінде. Мала я луску чи ні, та я залишалася драконом. Годі було уявити, що я просто відсиджуватимуся, поки хтось загрожуватиме моїм скарбам!

Отже, вихідний по обіді виявився доречним. Я знала, як його використаю.

Розділ одинадцятий

Сіре небо заволокли хмари, а під ногами захлюпала багнюка, коли я прийшла на берег річки. Попри це на базарі, де працював брат Сілке, люд аж роєм роївся.

Мені довелося зачекати, допоки він завершить обслуговувати велику галасливу родину. Лише потому дістала нагоду передати йому повідомлення.

— Перекажи Сілке, що я її шукаю, — мовила я. — І ще скажи, що цього разу ми можемо бути корисні одна одній.

— Гаразд, — мовив він утомлено. Його смагляве обличчя губилося в затінку від дашка з тканини, що був прилаштований над його рундуком, аби захистити розкладений там одяг. Хлопець навіть не зволів звести на мене очі, натомість перераховував гроші, отримані від останніх клієнтів. Він пильно роздивлявся монети крізь окуляри, які, здавалося, от-от зісковзнуть у нього з перенісся.

— А може, мені також варто переказати їй, хто саме її шукає? — поцікавився він. — Чи як їй тебе знайти, якщо вона таки надумає це зробити?

— Просто скажи… — мовила я, — …що я віддала їй останню монетку, але воно було того варте. І ще — що я вирішила залишити собі власне ім’я.

Я добре знала ту, кого хотіла знайти. Прості відповіді були не для неї. Вона розгадає мою загадку за мить — і, певна річ, захоче довідатися, що зі мною сталося далі, після того, як тиждень тому я потрапила до «Шоколадного серця». Цікавість Сілке палала в її нутрі, наче драконяче полум’я.

Та її брат, на відміну від мене, зовсім не здавався потішеним.

— Еге ж, певна річ. Тому що оце геть не загадкове і не таємниче! — Він підхопив зібгане вбрання, яке виявилося не до вподоби його покупцям, і струснув його так рвучко, що тканина аж зашелестіла. — Моя менша сестричка та її таємниці! Якби ж то вона бодай колись лишилася на місці, як нормальна людина…

— То ти їй перекажеш? — спитала я.

Він важко зітхнув.

— Певно, що перекажу. Але коли саме це станеться, я й не уявляю, бо гадки не маю, коли наступного разу її побачу. Вона гасає туди-сюди цілими днями, як їй заманеться.

— Пусте. — Я сама працювала ще від світанку. — Я вже все одно зголодніла.

Сілке знайшла мене за півгодини, за чотири квартали від торговища. Я стояла біля яскравої квіткарні й жувала гарячий солоний плетеник — щойно з пічки. Розтоплене масло стікало пальцями.

Спершу я почула її голос, а тоді вже побачила її саму.

— Слухай-но, тобі незабаром буде потрібна друга сукня. Ти ж не можеш постійно ходити в тому самому, люди помітять.

Я, не озираючись, знизала плечима.

— Моя працедавиця наче й не проти. — Авжеж, Марина обурилася б, якби від мене смерділо, бо чистота на кухні була одним із найголовніших її правил, але раз на декілька ночей я перебиралася у своє вбрання-лусочку і прала сукню, тож поки що все йшло нівроку. Відверто кажучи, Марина, мабуть, не завважила б, навіть якби я залишалася вбраною в стрій із лусочкою цілий день — аби лише я й надалі виконувала її накази. А з іншого боку…

— Я поміркую над тим, щоб купити ще одну сукню, — повідомила я Сілке. — І навіть зроблю це в ятці твоєї родини, аби тобі допомогти… якщо ти своєю чергою допоможеш мені в моїх справах.

— У твоїх справах? — Сілке нарешті опинилася в полі зору, і я помітила, що вона всміхається. Вбрана вона була в довгий чорний сюртук, поли якого шелестіли, коли дівчина рухалася. — Гаразд, тобі вдалося мене зацікавити…

Вона простягнула руку та довгими смаглявими пальцями відірвала шматочок мого плетеника.

— Отже, Авантюрина, розповідай, як, на Бога, тобі вдалося домогтися того, щоб минулого тижня тебе впустили до кухні цього шоколадного будинку і на якій посаді ти там опинилася? Хто ти? Посудомийниця? Дівчинка-побігачка?

— Ні те, ні те, — гордовито відповіла я й про всяк випадок відсунула руку із залишком плетеника подалі від Сілке. — Я нова підмайстриня Марини.

— Що?! — Пальці Сілке заклякли в повітрі, а поцуплений шматочок смаколика мало не випав з рота. — Ти — підмайстриня шоколатьє? — Вона витріщилася на мене. — Та ти хоч здатна уявити, як у цьому місті важко стати підмайстринею — навіть для дівчат зі зв’язками й гарними манерами? А потрапити в підмайстрині до шоколатьє ще важче! Навіть попри те, що твоя винаймачка — справдешнє жахіття! — Сілке зачудовано похитала головою. — Як ти спромоглася таке утнути?

— Тому що я незвичайна, — форкнула я. — І ніяке Марина не жахіття.

От була б я у своїй звичній подобі, то цівочки диму вже загрозливо струміли б у мене з ніздрів від такої образи.

Але Сілке, здається, навіть не второпала, на яку небезпеку наражається.

— Та ну, я просто повторюю те, що торочать усі в цьому місті, — сповістила вона радісно, нарешті заходившись жувати поцуплений у мене шматочок плетеника. — Я тут минулого тижня трохи розпитала про неї. Ну, після того, як ти зникла. Мені стало цікаво.

Оце так сюрприз! Я люто вгризлася в рештки мого смаколика, шкодуючи, що зуби в мене не такі вже й гострі. Отоді я справді мала б загрозливий вигляд!

Сілке, утім, зовсім не здавалася наляканою. Вона спокійнісінько злизувала з пальців розтоплене масло.

— Подейкують, — мовила вона між іншим, — що якось найзаможніший банкір у цьому місті завітав до «Шоколадного серця» з дружиною. Твоя працедавиця просто відмовилася вийти й поговорити з ними, коли вони захотіли похвалити її за смачний шоколад. Ти можеш у це повірити? Дружина банкіра тоді заявила, що її ще ніколи в житті так не ображали! Вона всім знайомим розповіла, що більше туди ані ногою!

— Тоді вона просто дурепа, — форкнула я, витираючи руки об сукню. — Марина не може отак-от просто полишити все й вийти з кухні, аби з кимось потеревенити, коли готує шоколад. Це дуже делікатна й складна процедура.

— А, і ще дещо! — Сілке несхвально похитала головою. — Вона ж нікого не впускає до себе на кухню! Людям це просто страшенно не подобається!

— Ти справді вважаєш, що вона мусить пускати якихось сторонніх людей до себе на кухню? — Я витріщилася на неї, не ймучи віри власним вухам. — Та де ти бачила тих дурнів, які б на таке зголосилися?

— Усі так роблять! — Сілке звела очі. — Усі, у кого є ділова чуйка, я маю на увазі. Відвідувачі від того тішаться, але твоїй пані, схоже, на це начхати. Тому що — і це найгірше! — коли сам лорд-мер попросив її приготувати особливий шоколадний напій для його інавгурації, вона йому відмовила. Заявила, що, мовляв, через ті інгредієнти, які він замовив, шоколад буде просто неїстівним. Ти в змозі таке уявити?

— Так! — гримнула я. — Так, я в змозі!

Очі мої звузилися, і мене знов охопило неймовірне бажання мати змогу дихати полум’ям.

— Я впевнена, що той напій вийшов би просто огидним. Якщо кожен, хто геть не тямить у шоколаді, почне вигадувати власні рецепти…

— Так, так, певна річ, це було б жахливо… — Запхавши руки до кишень, Сілке погойдувалася на підборах. — Але ж вона могла йому цього й не казати! Хіба ж ні? Вона могла просто приготувати щось за власним рецептом і приписати це йому, як зробила б кожна нормальна ділова жінка. Натомість вона його образила — його, найважливішу після короля людину в місті! — і тепер ніхто з інших крамарів ніколи не візьме її на роботу. А також подейкують, що лорд-мер заприсягся, що, якби його власний небіж не був її підмайстром, він би… Йой! Зачекай-но. Зачекай! — Брови Сілке рвучко злетіли догори. — Певна річ! Я зрозуміла! То от для чого тобі знадобилася моя допомога!

Демонструвати власну слабкість я просто ненавиділа. А відтак схрестила руки на грудях і виструнчилася, Щоб здаватися якомога вищою.

— Лорд-мер намагається нас зачинити, — повідомила я незрушно. — Нам треба привернути людей на наш бік.

Хоч якою мірою я була заклопотана на кухні, мені не могло не впасти в око, що в затишній, з пофарбованими в кольори полум’я стінами залі «Шоколадного серця» сиділо зовсім не багато відвідувачів порівняно з тими натовпами бомонду, що наповнювали оті піжонські шоколадні будинки в Першому районі. Шоколадні будинки залежали від грошей, як і решта людського суспільства, і саме відвідувачі — хай навіть які набридливі вони були — приносили срібні монети, тим самим підтримуючи їхнє існування.

Тепер, коли проти нас замірився сам лорд-мер, нам потрібна була будь-яка підтримка.

— Овва… — Сілке притулилася спиною до стіни квіткарні, між кошиками з блакитними, рожевими й ліловими квітами, і обхопила себе за плечі, міцно впершись ногами в землю. Погляд її став замисленим і якимось відсутнім. — Еге ж, розумію… У такому разі…

— Так? — Я подалася вперед.

— Вам потрібно залучити нових клієнтів, і то якнайшвидше… — зауважила вона. — Ще й упливових. А ще краще, якщо вони почнуть якомога гучніше розводитися про те, які ви чудові, допоки ваш шоколадний будинок не стане аж таким відомим, що лорд-мер просто не подужає отак-от, з доброго дива, вас закрити…

— І? — Я дивилася на неї, несамовито намагаючись зрозуміти вираз її обличчя. Саме задля цього я до неї звернулася. Саме тому я надумала скористатися порадою єдиної людини, яку знала і яка добре розумілася на махлярстві. — Можеш таке утнути?

Гострий погляд Сілке зустрівся з моїм. На губах її з’явилася нахабна посмішка.

— Оце так буде завданнячко, — мовила вона. — Я одразу попереджаю: щоб розплатитися зі мною за таке, самою купівлею сукні ти не відбудешся…

Сілке й справді знала це місто. Закидаючи мене тисячею запитань про «Шоколадне серце» для свого «дослідження» й метикуючи над тим, як змусити інших людей полюбити цей шоколадний дім так само, як любила його я, вона вела мене від одного різнокольорового кварталу до іншого, упевнено й невимушено просуваючись крізь юрбу. На всіх вулицях крамарі й крамарки віталися з нею, називаючи на ім’я. Я бачила, як вона пильнує, завважує кожну дрібничку довкола, і далі ставлячи мені на диво доречні запитання про шоколадний будинок. Сілке навіть спромоглася наче між іншим поцікавитися й моїм власним минулим. Певна річ, я їй нічого не розповіла. Може, я й стала довіряти кільком людям, але таємниця щодо того, ким я була насправді, належала тільки мені. Утім мені було до вподоби брати участь у цьому двобої, під час якого вона так і сяк намагалася вивідати в мене правду, а я щоразу ухилялася від її запитань. Це було схоже на жартівливий герць, де замість пазурів були слова, — і вона була гідним супротивником, першим, якого я зустріла, відколи змінила подобу.

Нарешті вона всміхнулася й похитала головою — і я з подивом збагнула, що всміхаюся їй у відповідь.

— Не зважай, — мовила вона. — Хочеш лишитися загадкою? Але я все одно колись розгадаю її — так само як збагнула, що таке той твій шоколадний будинок. А поки що можеш довірити мені вирішення своєї проблеми.

Вона глянула на небо — уже вечоріло — і зітхнула.

— Мені треба повертатися на берег, бо Дітер казитиметься. Але не хвилюйся, Авантюрино… уже незабаром ти отримаєш від мене звістку.

Вона рушила геть, насвистуючи собі під ніс, і я майже чула, як коліщатка в її мозку обертаються, вигадуючи новий план.

Усе ще всміхаючись, я відвернулася.

Певна річ, драконам не потрібні люди-друзі. Але якби були потрібні…

Вона стала б доброю подругою.

Треба було повертатися до роботи, якщо я мала намір умовити Марину й Горста заплатити ті гроші, що їх я пообіцяла Сілке. Але повернутися просто зараз я не могла. Мені наказали не потикатися до «Шоколадного серця» аж до вечора, а якщо Марина чогось сподівалася від своєї підмайстрині, то це послуху. Отже, замість того, щоб рушити до будинку, я заходилася звільна вештатися вулицями Драхенбурґа, спостерігаючи за всіма дивницями людського міста.

Упродовж останнього тижня я дізналася чимало нових слів і понять, але й досі мене вражало те, чого могла сягнути людська вигадливість.

У крамницях Драхенбурґа продавали все що завгодно, і навіть таке, чого я уявити була неспроможна. Тиняючись із одного кварталу до іншого, я зазирала до кожної вітрини, повз яку проходила. Я бачила височезні, схожі на башти торти, і крихітні скляні слоїки, від яких нестримно пахтіло таким їдким штучним ароматом, що я починала чхати, щойно він долинав до мене крізь відчинені двері крамниць. Я проходила повз яскраві, барвисті кав’ярні, де було повно балакучих жінок і дітлахів, і ресторації зі стінами, забраними темними панелями, — там роєм роїлися чоловіки, які курили й читали газети. А ще тут були крамниці з такою кількістю вщент заставлених книжками полиць, що мій брат Яспис аж загарчав би від жадібності, щойно їх побачивши.

Мені впала в око неймовірна дивовижа — вітрина, заставлена іграшками, де ціла армія крихітних дерев’яних чоловічків крокувала маршем туди й назад, тримаючи мацюпусіньку зброю. Помаранчево-зелені дерев’яні дракони загрозливо махали барвистими крилами на тих крихітних людців, зачаївшись у кутку вікна, а їхні пащеки були в червоних краплях фарби, що мала означати кров.

Я так заздрила цим драконам!

Я б і далі роздивлялася ці химерні іграшки — дідо ніколи не приносив нам нічого такого! — але вже за мить мене відштовхнула в бік юрба людських дітей у супроводі літньої сивої жінки, яка позіхнула й знизала плечима, угледівши мене. Малеча ж кинулася пропихатися повз мене, відштовхуючи одне одного ліктями від вітрини.

Але тиснява тут була не тільки в крамницях. Навіть ліхтарні стовпи були в якихось папірцях, наклеєних чи прикноплених, — ці аркушики сповіщали про якісь крамниці чи прийдешні події. Клапті папірців літали над брукованою вулицею, падаючи під копита коням, по них тупцяли сотні перехожих, які сновигали туди й сюди, ані на мить не сповільнюючи руху. Дракони ніколи б не зголосилися жити в такій тисняві з тисячами й тисячами інших істот обіч. Адже тут місця не було навіть для того, щоб розправити крила чи голосно загарчати, повідомляючи, що ця простора територія належить лише їм.

Тут що, геть нікому не потрібен простір, щоб дихати?

Я замислилася над цим, сповільнивши крок і похмуро споглядаючи натовп довкола. Аж раптом іззаду до мене наблизилася галаслива купка якихось людей. Вони підступилися так близько, що останньої миті я мусила відсахнутися, щоб мене просто не збили з ніг. Я вже ладна була гримнути на них — аж тоді помітила їхні промовисті чорні шати. Рот мій сам собою заклацнувся, а в грудях усе стиснулося в грудочку від несподіваного нападу паніки. Я заклякла, наче безпорадна тваринка, якій нема де сховатися.

Бойові маги! Мене ціле життя попереджали, що від них слід триматися якнайдалі. «Не дозволяйте їм себе побачити, — казав дідо. — Аж допоки з того моменту, як затвердіє ваша луска, мине принаймні сотня років, розвертайтеся й летіть геть якомога швидше, щойно добачите цю чорну оболонку!»

Але ці бойові маги й гадки не мали, що йдуть повз замаскованого дракона. Вони навіть не глянули на мене, коли проходили повз, — надто вже захопилися суперечкою.

— Хай там що собі думає король, ми не можемо вдавати, ніби нічого не відбувається! Над віддаленими провінціями були помічені п’ять драконів! Щось сколошкало цих чудовиськ уперше за кілька десятиріч. Якщо вони готуються до серйозного нападу…

— Вони вже десятки років не нападали на людей!

— Але ми мусимо бути напоготові. Якщо нападемо першими й заскочимо їх зненацька…

— Може, нам удасться пом’якшити їхню луску особливою отрутою-розчинником…

— Чи спрямувати їхнє полум’я назад їм до горлянок…

Лишенько! Жах скрутив мені шлунок, мало не змусивши зігнутися навпіл. Тим часом голоси магів затихли вдалині, чорні шати розчинилися в натовпі.

Це ж вони про мою родину говорили!

«Хай там що вони робитимуть, у них нічого не вийде, — сказала я собі. — Не вийде, достоту анічогісінько не вийде!» Я подумки панічно товкмачила це самій собі, несамовито намагаючись повірити у власні слова. «У них не вийде простромити затверділу луску дорослого дракона. Дурнуваті маги! Та якщо вони лише спробують, моя родина їх зжере!»

І я не подарую їм такого задоволення, не злякаюся. Ні!

Я змусила себе виструнчитися — і мало не врізалася в купку жінок у пишних сукнях, що проходили ліворуч від мене. Я відсахнулася саме вчасно, але вони, здається, навіть не помітили, що заледве уникнули зіткнення. Жодна з них навіть не глянула на мене — вони просто пропливли повз, і далі теревенячи, наче нічого не сталося. Мені довелося також рушити далі, бо інакше натовп, що натискав ззаду, просто збив би мене з ніг.

Хвала Богові, я зможу повернутися до кухні, коли завершиться цей паскудний «вихідний по обіді». Але зараз я застрягла серед юрби, і шоколаду, мого рятівника, ніде і близько не було…

Я відкинула голову назад і з сумом подивилася повз скупчення міських дахів на величезні зелені пагорби в сірій туманній далечіні, ген за височезною баштою із дзиґарем. Хмари сьогодні були такі низькі й важкі, що я могла роздивитися хіба початок гірського кряжу, де мешкала моя родина, — він здавався темною плямою вдалині, схованою за сірою мрякою. Якби ж то я не знала, на що дивлюся, я б і не здогадалася…

Я закліпала. Потім потерла очі, і мені перехопило дух.

Ця плямка що, рухається? Так! Вона наближалася. Вона…

Ні.

Хмари посунули далі, а я видихнула — враження було таке, наче мені щосили дали стусана в груди. Гірський кряж височів удалині, незрушний і непроникний. Це була просто гра світла, яка ввела мене в оману.

Дурість. Дурість, дурість, дурість!

Я встромила нігті в долоні, наче пазурі.

Мабуть, моїх родичів і справді помітили десь над провінцією, але вони ніколи не наблизяться до справжнього людського міста. А це ще була й столиця, де жив король, увесь його двір і армія. Дідо ніколи б не припустився такої дурості… І, авжеж, я ні на що таке й не сподівалася.

Отже, не існувало жодної підстави для того, щоб у моїх жалюгідних людських грудях раптом щось заскімлило. І для того, щоб волога заструменіла просто з моїх слабких людських очей, — також.

Я що, і справді плакала? Отак-от, на привселюд?

Я стиснула зуби й ковтнула сльози.

Це виявилося ще болючіше, ніж проковтнути вогонь.

Але я була драконом.

Я була могутньою.

Я закліпала очима й кинулася проштовхуватися крізь натовп, дозволивши людським теревеням, їхньому запаху, їхній нестерпній близькості накрити себе з головою.

Я й досі була найжахливішим створінням у цьому місті. Але я не зважувалася знову звести очі до неба.

Розділ дванадцятий

Коли я нарешті повернулася до «Шоколадного серця», сіре небо вже потемніло, набувши похмурого вугільно-чорного відтінку, а повітря стало щільним і зимним. Шоколадний будинок був уже зачинений. Мені довелося тарабанити в замкнені двері, щоб Марина почула й впустила мене до зали, яка потопала в потемку.

На щастя, вона ще не встигла піднятися на другий поверх, де були розташовані її кімнати. У теплій кухні й досі горіли свічки, а Горст пив шоколад, сидячи кінець столу. Цей останній разом із двома стільцями притягли сюди із зали. На стільниці лежав аркуш паперу, на якому було свіжим чорнилом набазграно щось схоже на рецепт. Коли я слідом за Мариною увійшла до кухні, Горст глянув на мене, обіруч стискаючи наполовину повну порцелянову філіжанку.

— Будь ласка, — мовив він. — На Бога, скажи мені, що це не ти під вікнами нашої крамнички влаштувала справдешню колотнечу з однією з посіпак лорд-мера!

— Колотнечу? — закліпала я, намагаючись уторопати незнайоме слово. Мій мозок теж промерз, так само, як і тіло, і його наче повила якась сіра габа.

— Бійку, — сухо пояснила Марина, сідаючи навпроти Горста. Вона взяла зі столу філіжанку й поцікавилася: — Ну ти хоч стусанів їй добряче наставила?

— Ні, — зізналася я з жалем. — Лише копнула одненький раз.

— Боже милий! — Горст зі стукотом тицьнувся чолом у стіл поряд із аркушем паперу. — Марино… — простогнав він.

— Цить! — Моя працедавиця глянула на мене, примружившись. Не знаю, що саме впало їй в очі в моєму обличчі, але вона підсунула до мене філіжанку шоколаду.

— От, — мовила вона. — Здається, це тобі не завадить.

— Не завадить? — пробурмотів Горст у стільницю. — Та коли завтра вранці тут з’являться констеблі лорд-мера, щоб заарештувати нашу підмайстриню за непровокований напад, вони ж вирішать, що вона влаштувала його за нашим наказом!

— Вони її не заарештують, — різко відказала Марина. — Ладна чим завгодно заприсягтися, що знайду бодай один синець на руці Авантюрини під цими її потворними рукавами. Люди копають інших людей, коли вони намагаються втекти, а не нападають. Еге ж, підмайстрине?

Я спохмурніла й сіла просто на підлогу пити шоколад. Моя багряно-золота спідниця розметалися довкола.

— Ніякі в мене не потворні рукави… — пробурмотіла я.

— Це ти так вважаєш, — зауважила Марина.

Вона звелася й заходилася з дзенькотом витягати глечики й каструлі з креденців.

— То куди саме намагалася відвести тебе помагачка нашого любого лорд-мера, перш ніж ти її копнула, щоб дати дропака?

Я знизала плечима й добряче ковтнула Марининого гарячого шоколаду. Сьогодні в ньому було трохи більше чилі, ніж зазвичай, і я з вдячністю ковтала полум’я, дозволяючи йому зігрівати себе зсередини.

— Гадаю, до якоїсь кав’ярні, — відповіла я Марині.

— О, так, через це достеменно варто було копати державного службовця… — пробурмотів Горст. — Дякуючи Богові, ти спромоглася втекти від цього жаху. Хтозна, що на тебе там чекало… Вона ж могла навіть примусити тебе з’їсти шматок пирога!

— Він був би сухий і несмачний, той пиріг, — одказала Марина. — Найближча кав’ярня до нас — це «У Флоріана», ти, бува, не забув? Вони ж ніколи не додають до тіста достатньої кількості сиропу!

— Та на Бога!.. — вибухнув був Горст, але я його перервала.

— Вона хотіла, щоб я вас зрадила.

Горст затнувся й витріщився на мене, а я обхопила гарячу чашку обома руками й вдихнула пару. Мені це конче було потрібно, щоб прогнати ту похмуру сіру остуду, яка наповнювала мене відтоді, як я побачила крила-яких-не-було.

Я всотувала яскраве тепло білої Марининої кухні, аромат підсмажуваних какао-бобів. Сама Марина поралася біля пічки, щедрою рукою відміряючи вершки, і ця картинка наче вимила з мого серця ту сірість яскравим вибухом кольору.

Отут зараз був мій дім. От ким я була. І я нікому не дозволю позбавити мене цього.

— Вона пропонувала мені гроші, — сказала я Марині й Горсту. — І пообіцяла, що сам лорд-мер буде мені надзвичайно вдячний, якщо я вигадаю якісь брудні секрети про вашу кухню, а відтак зголошуся заприсягтися перед магістратом у тому, що це правда.

Потріскування пічки раптом урвалося. Маринина рука завмерла в повітрі.

— Оце так, — мовила вона. — А це вже й справді несподіванка. Я була певна, що ця дрібна мушва Ерік вигадає будь-яку побрехеньку, яку їм заманеться, тож звертатися до тебе в них не виникне потреби.

— Ерікові побрехеньки не бралися б до уваги, — пояснив їй Горст. — Після того як уся вулиця бачила, що ти виштовхала його втришия, їх достеменно не слухали б.

Він хмикнув і потупив очі на свій гарячий шоколад.

— Може, кінець кінцем не так уже й погано, що ти позбулася його не надто ввічливо й ґречно. Принаймні тепер кожний крамар у цьому кварталі знає, що він гострить на тебе зуб. Магістрат ніколи не візьме на віру жодне його свідчення проти тебе.

— Ха! — вигукнула Марина, нахиляючись над полумиском із розтертим цукром. — Я обов’язково про це нагадаю, коли ти наступного разу дорікатимеш мені моїми манерами.

Горст зітхнув.

— Тоді я певен, що така нагода тобі випаде неодноразово. Але якщо ти триматимешся подалі від відвідувачів…

— А на чорта мені до них потикатися? — закотивши очі, Марина взяла довгу дерев’яну ложку. — Ану, — звернулася вона до мене. — Допивай, і то швидко. Я збираюся навчити тебе нового рецепта.

— Мого рецепта? — спитав Горст із надією. Він узяв зі столу аркуш паперу. — Бо мені справді здається…

— Я дозволю тобі хазяйнувати у своїй кухні, — мовила Марина, — того дня, коли ти відрядиш мене до кав’ярні спілкуватися з клієнтами.

— Лишенько! — Горст удав, ніби тремтить. — А оце було просто жорстоко!

— Гм-м-м-м… — Марина похитала головою. Але, коли вона озирнулася до мене, я помітила, що в кутиках її вуст зачаїлася посмішка.

Горст також посміхався і мав розпружений вигляд — таким я, здається, досі жодного разу його не бачила. Утім, коли я слухняно звелася з-за столу з недопитою чашкою гарячого шоколаду, його обличчя раптом заклякло й спохмурніло.

— Чекай-но. Марино, ти хоч у курсі, котра зараз година? Більшість підмайстрів о такій порі…

— Певна річ, я знаю, котра година, — озвалася Марина. — Зараз вечір. І це означає, що її вихідний по обіді вже завершився, так? Отже, вона може припинити бити байдики й узятися до роботи.

— О, так, — мовила я зі щирою вдячністю, допиваючи гарячий шоколад одним пекучим ковтком. — Зараз достеменно час братися до роботи.

Ніщо не могло відтягнути мене від моїх переживань краще, ніж аромат шоколаду. Протягом наступних кількох днів я занурилася в нього, аж допоки не втратила змогу помічати щось інше. Тому, коли чотири дні по тому насуплений Горст зайшов крізь двостулкові двері та глянув на мене, я трохи злякалася.

— Тут дехто воліє тебе бачити, — сповістив він.

— Мене? — Я саме розмішувала шоколадний крем і не мала змоги зупинитися ані на мить, але й собі теж насупилася й похитала головою. — Це, мабуть, якась помилка.

— Дуже люб’язно, — зауважила Сілке, виринаючи в нього з-за спини. — Ти що, уже забула про наші плани?

Сьогодні вона була вбрана в мальовничий червоний сюртук і прості чорні штани. Руки звично ховала в кишенях, але зараз, коли зацікавлено роззиралася довкола, очі в неї були широко розверсті, а обличчя здавалося молодшим.

— Мушу визнати, Авантюрино, я просто вражена.

— Ем-м-м… — страдницьки почав був Горст. — Марино…

— Ось! — Марина віддала йому тацю з філіжанками гарячого шоколаду. — Іди, підлещуйся до багатіїв і тішся з того. Ану киш! — Коли двері за Горстом зачинилися й у кухні залишилися тільки ми з Сілке й вона, моя винаймачка розвернулася до мене й насупилася.

— А скажи-но мені, підмайстрине, — мовила вона оманливо лагідно, — я що, найняла тебе задля того, щоб ти влаштовувала вечірки в мене на кухні?

— Це не просто візит чемності. — Сілке вийняла руки з кишень і вишукано вклонилася Марині. — Це скорше ділова зустріч. Гадаю, Авантюрина повідомила вас, на які комісійні я сподіваюся?

Марина не відповіла. Вона повернулася до мене, звівши брови, і я відчула, що в повітрі наче зависла грозова хмара.

Йо-о-ой, кілкий кістяк.

— Забула, — мовила я і заскреготала зубами, коли Сілке й собі звела брови й глянула на мене так само несхвально. — У мене ж справи були!

— Ще більше, ніж зазвичай. — Марина звузила очі, а наступної миті рвучко озирнулася до Сілке. — І як до цього причетна ти, дівчинко?

— Ну-у-у-у-у… — Сілке посміхнулася й витягла аркуш паперу з внутрішньої кишені сюртука. — Я подумала, що заскочу й покажу вам оце. Ви здивуєтеся, коли дізнаєтеся, скільки копій уже гуляє містом, хоча перший примірник з’явився лише вчора зранку.

— Тобто? — Марина взяла папірець у Сілке, перш ніж я встигла простягнути руку. — Гм… — Насупившись, вона пробіглася очима згори вниз, відтак насупилася ще дужче, знову звела очі й перечитала все спочатку.

Я чекала, ще й досі помішуючи шоколадний крем і відчуваючи, як перший паросток боязкої цікавості проривається крізь добровільне заціпеніння останніх кількох днів. Потішена усмішка Сілке була доволі промовиста. Сама вона стояла, зціпивши руки за спиною й легенько погойдуючись на підборах.

До кухні сьогодні надходило значно більше замовлень, ніж зазвичай, отже, я мала здогадатися.

Я не здогадалася, тому що старанно не пускала в думки нічого, за винятком шоколаду. Це була єдина безпечна річ, про яку я могла дозволити собі думати, щоранку прокидаючись після пропасних снів, у яких блукала нескінченними тунелями рідної печери, а родичі гукали мене звіддаля.

Я ненавиділа ці сни. Вони наче зумисне намагалися зробити мене нещасною, а це було нечесно, ще й не мало жодного сенсу. Адже була вагома причина для того, щоб не дозволяти собі думати про це. Сам факт того, що я втратила родину, був жахливий, а перейматися з цього приводу було ще гірше!

Цього було достатньо, щоб назавше зневіритися.

Але Горст щойно відніс одразу дев’ять порцій гарячого шоколаду до зали, і зараз ми вже готували наступне замовлення. Клієнти чекали на вісім келихів солодкого шоколадного крему. Отже, за останні двадцять чотири години, упродовж яких я не звертала уваги на те, що відбувалося довкола мене, щось достеменно змінилося.

— І що там написане? — вимогливо спитала я, коли терпець остаточно урвався.

— Краще сама подивися. — Марина підтиснула губи, передаючи мені аркуш. — Особливо, якщо це ти доклала до цього руку.

— Гм. — Сілке прокашлялася, прочищаючи горло. — Власне, Авантюрина доклала до цього руку хіба частково. Розумієте, вона доручила мені взятися за вирішення вашої проблеми, але, коли дійшло до, так би мовити, матеріального втілення, разом із написанням і друком…

Я стала роздивлятися аркуш, який тримала в руках, — і голос Сілке віддалився. Це була друкована рекламна листівка, така сама, які вкрили місто, лежали, знехтувані, на тротуарі й були прикріплені до ліхтарних стовпів. Гарненьким, вигадливим шрифтом на ній було надруковано:

Цим засвідчуємо, що, попри всі чутки, які свідчать на користь протилежного, шоколатьє з «Шоколадного серця» ніколи не визнавала, що є харчемагом. Також вона жодного разу ані публічно, ані в приватній розмові не погоджувалася з тими, хто стверджував, буцімто харчемаг бере участь у створенні її унікального шоколаду. Натомість вважає, що суспільство має знати: вона шокована й розлючена через ці позбавлені підстав нарікання стосовно її славетного полум’яного гарячого шоколаду й інших духмяних і неповторних смаколиків, які ви маєте змогу скуштувати виключно в шоколадному будинку «Шоколадне серце» на вулиці Кенінґштрассе, 13, у Третьому районі.

Певна річ, оскільки вона не дозволяє стороннім заходити до своєї кухні й нікого з відвідувачів туди не пускає, беззаперечних доказів не-магічного походження її шоколаду ми надати не можемо.

Але ми впевнені, що всім притомним громадянам вистачить чесного слова славнозвісної шоколатьє-відлюдниці стосовно того, що жодна магія не була залучена до створення її вишуканих смаколиків, хай навіть яким непереконливим може здатися це твердження…

Я перегорнула аркуш, але текст уривався. Уривався так несподівано, наче… наче натякав на щось. Це мені не сподобалося. Від самої думки про харчемагів у мене перехопило дух. Спина в тому місці, де мали бути крила, несамовито зачухалася. Мені довелося роздратовано струснути плечима, щоб переконатися, що їх там і досі немає.

— Що це?

— Бздура якась, — форкнула Марина. — От що воно таке!

— Це реклама! — вигукнула Сілке. — І просто чудова! — Вона широко нам усміхнулася. — Отже, щодо моєї винагороди…

— Реклама? — Марина скинула руки. — Радше вже брехня й наклеп! Наче я не здатна впоратися з власним шоколадом без допомоги якогось харчемага-нероби, що вештатиметься моєю кухнею!

— Але ж тут написано, що ви не користуєтеся допомогою харчемага! — нагадала я їй, показуючи на аркуш. — Дивіться-но, це ж кілька разів тут повторюється!

— Ти справді так вважаєш? — Вона, роздратовано загарчавши, вихопила в мене листівку. — А тепер глянь-но ще раз, юна леді, і цього разу ввімкни голову! Ці слова кажуть одне, але мають на увазі геть інше!

— Та це ж ідеальна реклама! — наполягала Сілке. — Ніхто, навіть лорд-мер не матиме змоги стверджувати, що ви збрехали!

— Але кожний, хто прочитає цю бздуру, вирішить, що я тут, у себе на кухні, ховаю харчемага! — Марина рвучко розвернулася, звинувачувально змахнувши листівкою. — Не знаю, як тобі у твоєму віці спала на думку така ідея, дівчинко, а тим паче як ти спромоглася це надрукувати, але з усіх найобурливіших, найнедоречніших, найпомилковіших, найнедоладніших…

Двостулкові двері розчахнулися, і до кухні увійшов Горст, такий блідий і розгублений, що навіть Марина затнулася на півслові. Двері захряснулися в нього за спиною.

— Ну? — вигукнула вона. — Що ще? Яка ще біда сталася?

Горст не відповів. Звів руку. Вона тремтіла, і в ній була та сама знайома біла листівка.

— А, то от у чому річ… — мовила Марина. — Я знаю, це нісенітниця, але…

— Ні, — видушив Горст, голос його тремтів. — Річ це в тім. — Листівка затріпотіла й випала з його пальців на підлогу. Він потупив очі, наче не тямлячи, як вона туди потрапила. — Ну, тобто..

Він скуйовдив тремтливою рукою короткі й густі чорні кучері й глибоко зітхнув. Коли він знову заговорив, голос уже трохи більше скидався на його звичний глибокий тон.

— Ця листівка — чудовий задум, слово честі, і нам треба знайти того, хто за цим стоїть, і віддячити йому від усього серця…

— Ага! — Сілке переможно скинула голову й посміхнулася. — А я ж казала!

— Але…

Горст наче й не чув. Навіть не помітивши, що його перервали, він знову втупився в Марину, судомно глитаючи.

— От просто зараз, отам, у залі, чекають нові відвідувачі, яких привабила ця листівка, — мовив він. — І в них термінове замовлення на три порції твого найкращого шоколаду. Негайно.

— Та вони ж усі завжди квапляться, ці відвідувачі, — форкнула Марина, знизавши широкими плечима, і знову повернулася до пічки. — Гаразд, хай стають у чергу і отримають свої напої, щойно я їх приготую. Мені Ще треба завершити з цими шоколадними кремами, а тоді…

— Це замовлення на гарячий шоколад чекати не може, — мовив Горст. Уперше, відколи ми познайомилися, його губи здригнулися й розтягнулися в зачудовану усмішку, від якої він наче помолодшав на десять років. Здавалося, він просто зараз гайне в небо від щастя. — Розумієш, його зробили дві принцеси й король.

Розділ тринадцятий

— Що?! — вереснула Сілке захоплено. Вийшло в неї так щиро, що я спочатку навіть не повірила, що це й справді її голос. — Королівська родина прочитала мою листівку? Ох, авжеж, я знала, що вона нівроку, але ніколи не…

— А вони в коронах? — поцікавилася я, трохи пожвавившись.

На це справді варто було глянути… а може, не лише глянути. У мене аж у пальцях стало поколювати, коли я згадала ті чудові золоті корони зі скарбниці нашої родини. Вони так гарненько пасували до моїх пазурів, щокроку дзенькаючи! Навіть найпростіші з них були просто дивовижні, але понад усе до вподоби мені були вінці, прикрашені самоцвітами.

Це ж якою мірою затишніше мені спатиметься вночі, якщо я притискатиму до себе двійко корон, як колись!

Але ж ні. Я зціпила зуби та змусила себе міркувати як людина, а не як дракон.

У мене, замкненої в пастці цього жалюгідного тіла, позбавленої гострих іклів, пазурів, полум’я, не було жодної нагоди заволодіти вінцями цієї королівської родини й тим паче залишити їх собі. Але ж якою мірою важко було стримати жадібне гарчання, що силкувалося вихопитись у мене з горла, коли я уявляла все це чудове золото, що тільки й чекало нагоди стати моїм, і…

— Ти з якого лиха припинила розмішувати, дівчисько?! — гримнула Марина.

Я квапливо повернулася назад до роботи — саме вчасно, бо шоколадний крем у каструлі мало не кипів. А відтак почула, як Горст мовив:

— Вони тут інкогніто.

— Вони тут що?

Він що, мав на увазі, що мої чудові корони зіпсовані? Горст нетерпляче махнув смаглявою долонею.

— Інкогніто — це означає таємно, замаскувавшись.

Він озирнувся на Марину.

— Хлопчик-побігач примчав сьогодні зранку зарезервувати столик на ім’я «графа фон Рейманна» і його дочок. Вони вбрані як звичайна шляхта, але я збагнув, хто це, щойно вони увійшли. І всі інші також це зрозуміли. Не здивуюся, якщо просто зараз сюди мчать перодряпи з усіх газет. У нас уже й попід вікнами ціла юрба люду — усі намагаються зазирнути досередини.

— Отже, невдале в них маскування, — форкнула Марина, ліктем відштовхнула мене й заходилася сама контролювати останній етап приготування шоколадного крему. — Може, наступного разу їм варто надіти маски?

— Та вони інкогніто тільки задля годиться, — мовила Сілке з виглядом знавця, погойдуючись на підборах і запхавши руки до кишень. — Якби вони прийшли відкрито, їм би довелося притягти із собою всю почесну варту. А так у них є змога пересуватися містом без натовпу солдатів і челядників, які лише плуталися б під ногами. Але… — Очі її розширилися, і вона хитнулася. — А-а-а! — Долоні її злетіли до щік. — Не можу повірити, що сам король прочитав мою листівку. Сам король! А можна звідси якось зазирнути до зали? Я хочу роздивитися кронпринцесу! Я її ніколи раніше так зблизька не бачила!

Уперше відтоді, як ми познайомилися, я побачила на обличчі Горста бешкетний вираз.

— Якщо тобі й справді потрібна гарна панорама… — Підійшовши до стіни, він зняв із гачка декоративну тарілку, яка висіла трохи вище від моєї маківки. За нею виявився квадратик прозорого скла близько дюйма завширшки. — Але тільки один разочок, — мовив він нам обом, підморгнувши. — І то мерщій! Нікому не сподобається, коли на них витріщаються під час їжі.

— Нумо! — Сілке схопила мене за руку й потягла за собою. — О-о-о-о! — Вона притиснулася оком до скла й аж затуркотіла від задоволення. — А вона навіть вища, ніж я вважала.

— Хто? — спитала я.

— Кронпринцеса, звісно! — Сілке на мить розвернулася до мене, закотивши очі. — Слово честі, Авантюрине, навіть ти мусила про неї чути, хай навіть звідки ти там є. Вона не тільки вродлива, а ще й вільно розмовляє принаймні сімома мовами. До того ж вона найкращий дипломат у королівській родині за останні двісті років. Усі її просто обожнюють. З неї буде найкраща королева за всю історію!

— Схоже, вона просто ідеальна, — мовила я кисло. Про таких-от старших сестер мені було відомо геть усе. Значно поблажливіше, визирнувши у вічко, я глянула на молодшу з дівчат за столом. Шкіра в неї було така ж світло-смаглява, як у її сестри, і темне густе волосся було так само гарно зачесане, але вираз її обличчя був зовсім інший. Її старша сестра лагідно всміхалася й розмовляла про щось з їхнім рум’яним і кремезним білявим батьком. Тим часом крізь вітрину до крамнички зазирало дедалі більше облич. Ані сам король, ані його старша донька, здається, навіть не зважали ні на юрбу, що товклася зовні, ні на те, що інші клієнти витріщалися на них і шепотілися. Проте молодша принцеса сиділа, згорбившись, і, судячи з обличчя, почувалася ні в сих ні в тих. Придивившись, я побачила, що пальцями вона нервово тарабанить по стільниці… аж якоїсь миті її сестра потягнулася до неї, і, так само лагідно всміхаючись, владно накрила її долоню своєю.

Еге ж. Я дуже добре знала старших сестер.

А ще на жодному з цих відвідувачів не було корони. Навіть на кронпринцесі. От і маєте це людське вельможне панство…

Зітхнувши, я відступила й дозволила Горсту повісити тарілку на місце, затуливши вічко. Він аж сяяв усмішкою… аж доки йому в очі не впала Марина.

— Що це ти таке робиш?

Марина, зіщуливши очі, переливала до келиха шоколадний крем.

— На що це схоже, Горсте? Навіть ти міг уже б збагнути, що зазвичай роблять на кухні.

— Але ж… — Він похитав головою, вражено вибалушивши очі. — Ти хіба не чула, що я сказав? Королівська родина…

— …воліє гарячого шоколаду, — завершила за нього Марина. Вона охайно виставила вісім келихів із шоколадним кремом на тацю, якусь мить роздивлялася їх, ледь схиливши голову, а відтак заходилася пересувати — келихи нагадали мені пташок, що змінювали місце в зграї. — Я в курсі. І я виконаю їхнє замовлення… щойно матиму час.

Горст запустив обидві руки у волосся.

— Чи ти геть здуріла?

Очі Сілке розширилися.

— Е-е-е-е… може, ви б трохи тихіше сварилися? Я не певна, що ця стіна аж такою мірою тлуста.

— Твоя правда. — Марина стримано всміхнулася до келихів із шоколадним кремом. — Ми ж не хочемо налякати наших клієнтів, еге ж? — Вона переставила один із келихів, примружившись, глянула на те, що вийшло, і потягнулася до іншого.

— Ти!.. — Горст спробував був вихопити в неї тацю.

Марина вхопилась за її інший бік. Келихи тривожно задзеленчали.

— Обережно, — попередила вона з якоюсь геть драконячою посмішкою. — Якщо виплеснеться бодай краплинка, я змушена буду все готувати наново. І тоді королівській родині доведеться дуже довго чекати, як гадаєш?

— Та що з тобою таке?! — вигукнув Горст. Він відступив на крок, важко дихаючи. — Ти що, уторопати не можеш, що нам нарешті випала нагода, про яку ми стільки мріяли? Ми ж тоді зможемо все змінити! Якщо королівській родині сподобається твій шоколад — якщо кожна газета в цьому місті повідомить, що вони прийшли сюди, спробували твій гарячий шоколад і він припав їм до серця!..

Вуста Марини стиснулися.

— Мені начхати, сподобається мій шоколад королівській родині чи ні, — мовила вона. — Я не для того його роблю.

— Та це ж не… не… Дідько! — Горст угатив кулаком по стіні, і декоративна тарілка дзенькнула.

Я не зважала на нього. Щодня я дедалі краще розуміла людську міміку, особливо Маринину, але зараз в її обличчі було щось, чого раніше мені не доводилось бачити. Я придивилася пильніше, намагаючись зрозуміти, що воно таке.

— Ти хоч уявляєш, що ми за крок від цілковитого банкрутства? — Горст глянув на стіну, по якій щойно вгатив. — Якщо найближчим часом у нас не з’явиться достатня кількість нових відвідувачів… чи якщо наше велике цабе-шоколатьє влаштує чергову істерику, звівши на пси останню нагоду втриматися на плаву…

— Та годі вже! — гримнула Марина. — Тобто саме я завжди все псую, еге ж? Це саме моя провина, що наша справа конає — ти це маєш на увазі? Це я винна, що сюди ніхто не потикається!? І до біса те, що я маю лише поратися біля шоколаду! Це не я мушу опікуватися відвідувачами, чи… — її голос зірвався, і Марина затнулася.

Я ще ніколи не бачила, щоб моя наставниця демонструвала таку слабкість. Я ступнула до Марини, ладна захищати її, поки вона загоюватиме постраждалу луску.

— Усе буде гаразд, — звернулася я до неї. — Ви…

— От щодо неї достеменно можна не перейматися, Авантюрине, — буркнув Горст. — Вона просто влаштувала істерику, намагаючись у такий спосіб довести, що значно важливіша за членів королівської родини. Дозволь-но я тобі дещо скажу, Марино! — вискалився він до неї. — Це не так!

— Чудово, це все значно спрощує! Як гадаєш? — гримнула Марина. — Бо в такому разі ти, звісно, не заперечуватимеш, якщо я просто звідси піду! — Вона завела руки за спину, хутко розв’язала повороззя фартуха й зняла його через голову. — От, бачиш? З мене досить! Знайдеш когось іншого, кого можна буде винуватити, як усе піде шкереберть. Тому що на мене нашу згаяну останню нагоду ти не повісиш! Не цього разу! — По цих словах вона швиргонула фартух просто Горстові в обличчя.

— Марино! — придушено гримнув він з-під фартуха.

Утім вона вже зникла за дверима, які вели на сходи і далі до її апартаментів на другому поверсі крамнички.

Горст відкинув фартух із обличчя.

— А хай йому грець! — Він розлючено розвернувся й кинувся за Мариною.

— Але ж… — почала була Сілке, збираючись гайнути за ним.

Двері з гуркотом зачинилися.

Я почула тупіт ніг на сходах.

Сілке глянула на двері, потім знову звела очі на мене. Вона мала такий ошелешений вигляд, наче кухнею щойно пройшов буревій.

Я зітхнула й поклала на тацю з келихами довгі срібні ложечки.

— Тепер вони нескоро повернуться…

Щоденні сварки Марини й Горста були завжди доволі бурхливі, але ця… Либонь, вони кілька годин горлатимуть одне на одного, перш ніж нарешті вгамуються.

Сілке дивилася на мене абсолютно навіженими очима.

— А як щодо королівської родини? Вони ж досі чекають на свій гарячий шоколад! Із моєю листівкою!

Я глянула на Сілке — вона стояла посеред білосніжної кухні, убрана в яскраво-червоний сюртук і чорні штани. А поряд не було ані шоколатьє, ані кельнерки, і наказати нам, що робити, теж не було кому.

— Тобто ці члени королівської родини й справді важливі? — спитала я, щоб остаточно переконатися. — Навіть попри те, що вони без корон?

— Так! — Сілке скинула руки. — Отже, якщо ти й досі хочеш урятувати цей шоколадний будинок, навіть не зважаючи на те, що керують ним люди без жодного ділового хисту…

Я за звичайних обставин злостиво б на неї глипнула. Але просто зараз на мене чекали інші завдання, значно важливіші. Мені треба було захистити свою скарбницю, а допомоги годі було чекати.

— Гаразд, — мовила я, глибоко зітхнувши. — Тоді нам краще братися до справи.

Розділ чотирнадцятий

Я багато разів бачила, як Марина готувала гарячий шоколад. Але все одно мені було лячно власноруч витягти один із її чистих мідяних казанків. Мені це здавалося якимось неправильним. Я перейшла на інший бік кухні й підступилася до стіни, на якій вони висіли, насилу тамуючи бажання винувато озирнутися — так кортіло переконатися, що моя наставниця не бачить, що я роблю.

Самій готувати гарячий шоколад мені досі не дозволяли жодного разу — хай навіть під Марининим наглядом. Досі я просто спостерігала за процесом зі свого кутка кухні, подумки ретельно занотовуючи кожен момент цього ритуалу.

— Сподіваюся, ти вмієш це робити, — мовила Сілке. — Адже якщо королівській родині не сподобається твій гарячий шоколад, менше ніж за годину про це дізнається ціле місто і моя чудова кампанія з листівками зійде на пси. У вас більше ніколи не з’явиться жодного клієнта, а я не отримаю винагороди. Ти хоч уявляєш, що мені довелося крутитися, як та муха в окропі, аби цю листівку взагалі надрукували?

Я заскреготіла зубами й схопила найбільший мідяний казанок.

— Я впораюся, — пообіцяла я їй. — А ти ліпше ворухнися.

— Тобто? — її брови злетіли. — Я ж не знаю, як готувати шоколад! Я не можу…

— Ні, я про це. — Я показала на тацю з шоколадним кремом. — Це треба віднести клієнтам, поки не вистиг.

— І ти хочеш, щоб це зробила я? — Сілке переводила погляд з таці на мене. Потім ураз розреготалася.

— Йой, — мовила вона. — А власне… чому б ні? Принаймні матиму новий досвід. — Вона рвучко розвернулася, зметнувши полами червоного сюртука. — Закладаюся, що твоїх поважних клієнтів ще ніколи не обслуговувала така дівчина, як я!

Насвистуючи крізь зуби, вона підхопила тацю й вийшла крізь двостулкові двері, високо скинувши голову. За мить я почула, як її сильний і впевнений голос бринить у залі:

— Леді й джентльмени! Наскільки мені відомо, хтось із вас чекає на це замовлення!

Ф-фух. Вона пішла. Плечі мої розпружилися. Глядачі — це останнє, чого я потребувала, коли вперше в житті вирішила самотужки приготувати гарячий шоколад.

Утім, зважившись нарешті взятися до справи, я раптом збагнула, що не можу. Кухня зненацька здалася мені величезною і порожньою, аж лункою. Я майже відчувала, як стіни довкола розступаються, а я дедалі меншаю й меншаю. Щомиті в грудях дужче й дужче стискалося.

Аж раптом надто знайомі слова забриніли в моїй пам’яті.

«Твої лусочки ще не зміцніли достатньо навіть для того, щоб витримати вовчі зуби».

«Ти можеш вважати себе лютим чудовиськом, але, опинившись за межами цієї гори, ти накладеш головою, ще й дня не мине».

Відтоді, як я втекла з рідної печери, минуло дванадцять днів. Я накивала звідти п’ятами, аби довести, що здатна захистити себе й наші скарби, хай там що про це думає матінка. Але «Шоколадне серце» — це була для мене не просто скарбниця, яку треба захищати. Це також був мій останній шанс на те, щоб стати щасливою. Якщо зараз я припущуся бодай найменшої помилки!..

«І чого ти зволікаєш, дівчинко?» — пролунав у мене в голові різкий і гучний голос Марини. Я розпростала плечі й підійшла до креденця, де зберігалися шоколадні пасочки. Одна цупка розсипчаста шоколадна пасочка, дві ложки меленого цукру, вода, молоко… трішки кориці, дещиця ванілі, дрібочка гвоздики і наостанок… Мене наче правець побив, моя рука знерухоміла над риночкою з ядучим порошком червоного перцю чилі.

Марина ніколи не розповідала мені, скільки саме чилі вона кладе до свого шоколаду. Якщо я додам забагато, королівська родина кашлятиме й задихатиметься. Якщо замало, то гарячий шоколад буде прісний, геть-чисто трава.

Якщо я думатиму про це, то ніколи не зважуся зробити вибір.

Отже, я вкинула до казанка неабияку щипоть сухого порошку чилі, аби не сушити собі над цим мізки. Або шоколад виявиться ідеальним, або спалить їм роти на попіл. Я не дізнаюся, поки вони його не скуштують.

Будь ласка, будь ласочка, хай вийде як треба! Нехай я подужаю сьогодні врятувати свою скарбницю! Нехай вони полюблять це місце так, як люблю його я!

Кришка казанка задзенькотіла в моїх тремтливих пальцях. Я накрила його й залишила гарячий шоколад варитися на вугільній жарівниці.

Сілке впливла назад у кухню, тримаючи тацю, заставлену порожніми філіжанками й келихами.

— Достолиха нових замовлень, — мовила вона ущасливлено. — Народ не хоче йти, поки тут королівська родина. Торгують витрішками. Тому принаймні виторг у тебе сьогодні буде гожий, навіть якщо твій гарячий шоколад виявиться просто огидним, еге ж? — Вона лукаво глянула на мене.

Але я не годна була навіть змусити себе відповісти на її жарт. Забагато експериментів на мене чекало…

…і провести їх треба було швидко.

Принаймні я вміла готувати шоколадний крем. Як замішувати тісто для шоколадних тістечок, я зеленого поняття не мала, але, на щастя, дюжина формочок з готовим тістом на дні чекали на столі, ще зранку приготовані Мариною. Я приготувала у величезному полумиску свіжу шоколадну начинку і, розливаючи густу духмяну суміш у крихітні формочки, від усього серця сподівалася, що, коли тістечка будуть готові, на смак вони виявляться незгірш, ніж їхній теперішній запах.

Але найважливішим наразі був королівський гарячий шоколад. Щойно вміст казанка закипів, я поставила тістечка до духовки й полишила все інше, щоб розлити рідину, яка парувала, по трьох найвишуканіших срібних шоколатьєре. Сілке стовбичила обіч, зазираючи мені через плече. Я гримнула на неї, і вона відступила, даючи мені змогу по черзі збити шоколад у кожному глеку довгою дерев’яною збивачкою. Я відчувала, як у залі цокає годинник, а королівська родина — і всі витріщаки — чекає, поки замовлення буде виконане…

…але, як і напучувала мене Марина того, першого разу, коли ми щойно познайомилися, я не квапилася, пораючись над кожною порцією дуже ретельно.

Мій гарячий шоколад мав бути бездоганним. Він мусив бути такою мірою смачний, щоб королівській родині закортіло врятувати «Шоколадне серце» — заради всіх нас.

Нарешті я виставила три шоколатьєре з гарячим шоколадом вервечкою на тацю, а поряд умостила три вкриті чудовим візерунком порцелянові філіжаночки у срібних скриньках.

— Принаймні вигляд має нівроку, — мовила Сілке. — То що, зараз побачимо? — Підморгнувши мені, вона підхопила тацю. — Можеш підглядати крізь оте вічко, як я вперше і востаннє в житті поспілкуюся з королівською родиною. Мені потрібен буде свідок, коли я розповідатиму братові, що саме сьогодні робила, бо інакше він мені не повірить.

Щойно двері кухні зачинилися в неї за спиною, я обережно зняла декоративну тарілку зі стіни.

На вулиці попід «Шоколадним серцем» зібрався вже цілий натовп, люди штовхалися й штурхалися, намагаючись підібратися якомога ближче до широких скляних вітрин. Уперше відтоді, як я оселилася в шоколадному будинку, кожний столик у залі був зайнятий, а біля вхідних дверей ще й чекала довжелезна черга.

Сілке не помилялася. Якщо король ковтне й похлинеться, закашляється або скривиться й відсуне філіжанку, про це одразу дізнаються геть усі. А я вже потроху розуміла людей. І тому збагнула, що тоді не матиме жодного значення, скільки відвідувачів скуштували та вподобали Маринин гарячий шоколад. Якщо хтось із них почує, що напій не припав до смаку королівській родині, відвідувачі негайно вирішать, що і їм він також не до шмиги.

Людці й дійсно були справдешньою отарою.

І я тепер цілком від них залежала.

Сілке пройшла до королівського столика, усміхаючись і теревенячи, наче всеньке її життя минуло серед шляхти. Вона поставила тацю на стіл. Король так глибоко замислився, що навіть не одразу помітив її появу. Він сидів, примружившись і прикипівши поглядом до власних рук, що зчепив перед собою на столі. Але кронпринцеса всміхнулася Сілке, мовивши щось, від чого усмішка тієї стала ще ширшою. Угледівши три глеки з шоколадом, навіть наймолодша принцеса виструнчилася на стільці і обличчя її посвітлішало, засяявши надією. Вона вже потягнулася була за своєю порцією, і я вичікувально напружилася, аж її старша сестра ледь хитнула головою, і дівчина зніяковіло відсахнулася.

Сілке, усміхаючись, розлила шоколад по філіжанках. Потім підхопила порожню тацю й відступила на крок, із надією дивлячись на королівську родину.

Я й собі витріщалася, затамувавши дух.

Кронпринцеса глянула на батька. Нічого не сталося. Він так і сидів, прикипівши поглядом до власних долонь. Молодша принцеса знову потягнулася була за філіжанкою, але відсмикнула руку, варто було старшій сестрі суворо на неї глянути.

Відвідувачів наче правець побив. Усі погляди прикипіли до королівського столу.

Раптом його величність здригнувся, очі його розширилися. Кронпринцеса всміхнулася й кивком голови показала йому на філіжанку.

Скривившись, він хитнув головою. Простягнув руку, наблизив чашку до губ…

Аж раптом двері до шоколадного будинку рвучко розчахнулися.

Маленький роздратований чоловічок, той самий, який декілька днів тому обмацував стіни нашого закладу, увірвався до зали в супроводі довготелесої жінки з каштановим волоссям — тієї, що намагалася підкупити мене. Щойно я побачила її широку, ущасливлену посмішку, усе в мені стиснулося в передчутті небезпеки.

— Увага! — вигукнув чоловік. — За наказом лорд-мера всіх відвідувачів просять негайно полишити будівлю! Ми мусимо перевірити цей заклад!

Я вибігла з кухні крізь двостулкові двері саме тієї миті, коли половина відвідувачів шоколадного будинку схопилася на ноги, тим самим заступивши мені шлях. Усією кав’ярнею лунали голоси, спантеличені й розлючені, але всі вони замовкли, щойно заговорив якийсь чоловік.

— Шановний добродію, — це був король. Звівшись навшпиньки, я визирнула в просвіт між двома чоловіками, що стояли попереду, і побачила, як він, такий самий незрушний, сидить за столиком. — Чи можу я довідатися, з якої саме причини цей заклад необхідно перевірити просто зараз?

— Цей заклад… О-о-о-о! — Полигач лорд-мера пополотнів, зауваживши короля й двох принцес. Він хутко зігнувся в поклоні. — Ваша велич…

Кронпринцеса значущо прокашлялася.

Король заперечно похитав головою.

— Дозвольте представити: граф фон Рейманн, почесний клієнт цього закладу, — втрутилася Сілке.

— Сер! — посіпака лорд-мера виструнчився. Він достеменно здавався наляканим. — Ми не сподівалися побачити… ну, тобто… лорд-мер хоче… але…

— Можливо, — знову втрутилася Сілке, — ви зачекаєте всього декілька хвилин, а вже потім проведете свою конче важливу інспекцію? Зрештою, хіба ж лорд-мер не волів би, щоб граф фон Рейманн спокійно поласував напоєм?

— Ну… — Його очиці забігали туди-сюди. Король із посмішкою дивився на нього. Одна рука його величності вже взялася за філіжанку з гарячим шоколадом. Молодша принцеса, яка сиділа поряд із батьком, також із надією потягнулася за чашкою, і посланець лорд-мера зітхнув.

— Можливо… гм… Я певен, що він не став би заперечувати…

— Гм. — Колежанка ліктем відсунула його вбік. Погляд її ковзнув залою, губи скривилися, щойно вона зустрілася зі мною очима, угледівши мене між рядами витріщак. — Лорд-мер, — оголосила вона, і голос був достатньо гучний, щоб її почув кожний продавець витрішок, що спостерігав за подіями з вулиці, — дістав неабияк, підкреслюю, неабияк тривожні відомості щодо серйозних недоліків у дотриманні санітарних вимог у цьому закладі. Недоліків такою мірою кричущих, що вирішити цю проблему треба негайно заради добробуту кожного, хто перебуває в цій будівлі. Урешті-решт, якщо кухнею тут і справді бігають пацюки, у креденцях, де зберігається шоколад, повно тарганів, біля пічок усе вкрито пліснявою, а шоколадний напій зберігається по кілька днів, а потім його просто розігрівають для нових клієнтів…

У залі пролунали нажахані вигуки, заглушивши її голос, але попри все вона вела собі далі.

Проте я не мала потреби чути, що вона там пасталакала. Я вже протискалася крізь натовп, із розлюченим гарчанням розштовхуючи височезних відвідувачів. Увесь мій страх де й подівся. От були б у мене й досі мої пазурі, я б роздерла цю тітку на шматки, не встигла б вона й жодного отруйного слова вимовити. Я ладна була захищати власну територію.

— Це все брехня! — Я аж задихалася від зусиль, коли нарешті дісталася королівського столика, з-за якого вже зводилися король і обидві принцеси. До шоколаду вони й не торкнулися. Старші члени королівської родини лишалися спокійними й незрушними, але молодша принцеса з відразою кривилася, а філіжанку відсунула якомога далі. — Вона все це вигадала! — звернулася я до них. — Лорд-мер ненавидить нас. Він уже давно намагався нас зачинити. Він…

— Що ж, тепер, схоже, ми зрозуміли, чому нікого й ніколи не пускають до тутешньої кухні… — зітхнув король. — Шкода. Я б залюбки бодай раз у житті глянув на справдешнього харчемага. Кажуть, вони кумедні й дивакуваті хлопці — не те що оці всі похмурі бойові маги, які знай собі товкмачать про драконів. Але дарма. Може, ми вже?..

Він кивнув у бік дверей, крізь які водночас намагалися пропхатися назовні аж восьмеро людей. Якийсь чоловік щось голосно товкмачив про пацюків, а його супутниця тримала парасольку напоготові, наче вже готуючись дати відсіч будь-якому уявному гризуну.

— Ні! — вигукнула я. — Просто послухайте мене! Це все нісенітниця якась! Це брехня! Це…

— Піти зараз, перш ніж тут почнеться шарварок, буде найрозумнішим рішенням. — Посіпачка лорд-мера солодкаво всміхнулася королю. Йой, як же мені кортіло дихнути в неї полум’ям!

— Ви можете зайти до кухні просто зараз! — вигукнула я в розпачі. — Ви всі! Ходімо зі мною, і ви все побачите на власні очі. Там немає плісняви! І тарганів немає! І пацюків також! Там…

— Може, провести вам екскурсію? — спитала Сілке, показуючи на двері кухні. — Ми б зважили це за велику честь і залюбки показали б вам…

— Екскурсію? — розреготалася помагачка лорд-мера. — Хіба ж ми можемо проводити якусь екскурсію без дозволу та за відсутності сумнозвісної головної шоколатьє цього будинку? Вона ж навіть задля цього не зволіє вийти на люди, так? — Жінка розвернулася до короля. — Ви дійсно маєте намір піддати сумніву слова лорд-мера на користь бездоказних тверджень двох дітлахів, яких ви навіть не знаєте? Кельнерка в обурливому чоловічому вбранні та підмайстриня із сумнівною репутацією, про схильність якої до насильства вже всім відомо?

Вона прикипіла до мене очима й стишила голос, наче розповідаючи бозна-яку таємницю.

— Розумієте, я багато чого знаю про цю дівчинку, її викидали з кожного пристойного шоколадного будинку цього міста, бо вона прийшла просто з вулиці! Повірте, сер, її слова ламаного шеляга не варті.

Годі вже. Досить із мене цієї людської дипломатії. Це була війна!

Я кинулася до неї з гарчанням, розчепіривши пальці. Руки Сілке вчепилися в мене, перехопивши за талію, перш ніж я встигла встромити в пику цієї тітки нігті, наче пазурі.

— Ні! — просичала вона. — Авантюрине, схаменися!

— От, бачите? — Захекана помічниця лорд-мера тицьнула в мене пальцем. — Це достеменно звіреня якесь, а не дитина! Ви й справді бажаєте, щоб ця тварина готувала вам шоколад?

Я пручалася в руках Сілке, прикипівши очима до цієї жінки. Якщо вона так хотіла побачити, як діятиме за такої ситуації тварина, я б залюбки продемонструвала їй це.

— Та ви!..

— Юна леді… — Кронпринцеса підступилася до мене й накрила мої долоні власними прохолодними руками, змусивши мене замовкнути від несподіванки. — Я захоплююся вашою відданістю, — звернулася вона до мене. — І ціную пропозицію на власні очі побачити вашу загадкову кухню. Утім… — вела вона далі, незрушно дивлячись на мене, — …кав’ярні й ресторації в Драхенбурзі підпорядковані лорд-мерові й магістрату, і жодна з цих інстанцій не зверталася до нас по допомогу з цього приводу. Урешті-решт, — вона сумно напівусміхнулася, — ми ж усього-на-всього граф і його доньки, принаймні сьогодні. Розумієте?

— Ні! — вигукнула я. — Не розумію!

Вона легенько потиснула мої руки, а потім відпустила. Похитала головою. Її батько й сестра вже рушили до дверей.

— Я щиро зичу вам усього найкращого в майбутньому.

— У майбутньому мені не потрібна буде допомога. — Я майже задихалася від розчарування. — Мені вона потрібна просто зараз! Ви мусите вислухати мене! Зачекайте!

Але кронпринцеса з тією ж лагідною, співчутливою усмішкою вже повернулася до посіпак лорд-мера.

— І вам обом я також бажаю успіху у виконанні вашого громадянського обов’язку.

— Дякуємо, моя леді, — послугачка лорд-мера схилила голову, присівши у вигадливому реверансі. Проте я помітила, як вона вишкірилися, навіть не намагаючись це приховати, і від того шлунок у мене скрутило болем.

Коли кронпринцеса слідом за батьком вийшла із шоколадного будинку, не звернувши жодної уваги на мої розпачливі заперечення, дзвіночок над дверима зловтішно дзеленькнув. У горлі я відчула присмак жовчі, такої самої гіркої й пекучої, як полум’я, яке я втратила.

Цього просто не могло бути!

Але це сталося.

Покинувши родинну печеру, я прагнула довести, що чогось варта. Але, як і попереджала матінка, я зазнала невдачі.

Моє розпачливе ревіння луною розійшлося спорожнілою залою.

Розділ п’ятнадцятий

Менше ніж за десять хвилин після того, як я приготувала перший у своєму житті гарячий шоколад, щойно переповнене галасливе «Шоколадне серце» геть спорожніло. Відколи пішли королівська родина та інші відвідувачі, жодного витріщаки не залишилося біля вітрини. Навіть помічниця лорд-мера провела в шоколадному будинку не більше ніж дві хвилини. Її супутник зазирнув у кухню, але навіть не зволів туди зайти.

— Наче все нівроку, — гукнув він.

— Яке полегшення, просто диво. — Посіпачка лорд-мера зі злосливою посмішкою виписала нам сертифікат про пройдену перевірку. Аж сяючи, вона поклала його на найближчий столик. — Яке щастя для вас, що всі ці жахливі чутки тепер спростовані! Я перекажу лорд-мерові вашу найщирішу подяку.

Рука Сілке міцніше вчепилася в моє плече, але в цьому не було жодної потреби. Я просто вискалилася у відповідь на кпини цієї жінки. Навіть гарчати сил не було. Якби ж то моя воля, я б заховалася під розташованою якнайдалі звідси горою і ніколи б не потикалася назовні. Але тієї миті я не годна була і зі стільця звестися, хай навіть мені пообіцяли б печеру, повну золота. Я програла в боротьбі за власну територію. Для дракона дужчого приниження годі було вигадати.

Коли вхідні двері нарешті з виляском зачинилися за ними, Сілке уривчасто зітхнула.

— Ф-фух!

Вона важко опустилася за «королівський» столик навпроти мене, потім подалася вперед, коли щось упало їй в око. Підхопила найближчу філіжанку, принюхалася й ковтнула. Очі її розширилися.

— Овва, — вигукнула вона. — Може, уже й не гарячий, але шоколад і справді нівроку!

Сміх і лють водночас вирували в мене всередині, і я сама вже не годна була розрізнити, що з них що. Мені кортіло спалити ціле місто полум’ям, що вихоплювалося з мого вже-не-полум’яного горла. Мені кортіло роздерти світ пазурами, яких у мене не було.

Сілке ковтнула ще, уже більше, аж раптом двері на кухню в мене за спиною широко розчахнулися.

— На Бога, що тут сталося?.. — із розпачем видихнув Горст.

Серце в мене впало. Насилу, заледве рухаючись, я розвернулася до нього.

За спиною в Горста стояла Марина. Руки в неї були схрещені на грудях, а обличчя здавалося геть позбавленим будь-якого виразу. Вона звільна роздивлялася спорожнілу залу, і нарешті її очі зупинилися на мені, що сиділа за «королівським» столиком, на якому стояли три найкращі філіжанки й шоколатьєре.

Мені враз перехопило дух. Таке розчарування я вже бачила раніше — в очах моєї матусі. Але досі ніколи, жодного разу мені не траплялося його бачити в погляді Марини.

Сілке розсміялася, але її сміх різонув мені вуха.

— Гожі новини, — мовила вона з кривою посмішкою і здійняла сертифікат. — Ви пройшли санітарну перевірку лорд-мера.

— Перевірку… що? — Горст похитав головою, обличчя його аж пополотніло від жаху. — Нас же щонайбільше двадцять хвилин не було! — вигукнув він. — Що аж такою мірою страшного могло статися за такий короткий проміжок часу?

Сілке форкнула, звела філіжанку до губ і відкинулася на спинку стільця.

— Вам як, усе від початку до кінця розповідати? Чи можна тільки найголовніше? Авантюрино, як гадаєш, що краще?

— Так, Авантюрино, — уперше порушила тишу Марина. Голос її був невиразний і зимний. — Розкажи нам, будь ласка, що тут сталося?

Від цих слів кожен дюйм шкіри в мене на спині взявся сиротами.

Я впізнала цей тон. Хіба ж могла я його не впізнати? Я чула його від матері сотню разів, коли вона вчергове мала намір з’ясувати, де я схибила… і то вкотре.

Мама попереджала мене, що я не такою мірою сильна, як мені здавалося. Її б просто обурила думка про те, що я можу самотою вийти на такий важливий герць — битву за шоколадний будинок. Вона ніколи не довірила б цього мені.

Аж тут Марина роззирнулася.

— Стривайте-но. Звідки це горілим тхне?

Не чекаючи на відповідь, вона гайнула крізь двостулкові двері назад до кухні.

Кухня…

Боже, ні. Шоколадні тістечка! Я ж залишила їх у духовці, коли, не тямлячись, помчала сваритися з помічницею лорд-мера!

Як я могла про них забути!

Острах аж притис мене до стільця. Горст також помчав за Мариною, і двері за ним захряснулися.

Уже за мить загримів гучний голос моєї винаймачки.

— …Та ти глянь лишень на цей жах! Вони ж згоріли!

— Йо-о-ой, — зойкнула Сілке та схопилася зі стільця. — А піду-но я краще гляну…

А я не годна була дивитися на той безлад, що його спричинила. Я взагалі ні на що була не годна — хіба отак сидіти, наче мене правець побив. Тим часом Сілке помчала за Горстом і Мариною, і за мить із-за двостулкових дверей пролунали їхні голоси.

Що саме Марина сказала про мене Горстові, щойно мене побачила?

«Жодне цабе не образиться, коли я викину її, якщо з неї не буде користі».

Я не спромоглася захистити «Шоколадне серце»… а тепер ще й як шоколатьє схибила. Хіба ж може з підмайстрині бути ще менше користі?

Звук, що зірвався з моїх губ, коли я збагнула це, не був ані стогоном, ані людською мовою. Це був крик болю, який вихопився із самого мого нутра, і саме він допоміг мені остаточно вирішити — ще до того, як двері в кухню знову розчахнулися.

— Авантюрино!!! — гримнула Марина.

Я вважала була, що не можу поворухнутися, але помилилася. І гайнула з «Шоколадного серця», наче за мною мчали найжахливіші на землі хижаки, а я перетворилася на найполохливішу в цілому світі здобич.

Дракони ніколи не тікають. Я це знала. Дракони завжди лишаються й стають на герць, і не має значення, що двобій може бути нерівним. Але моя родина таки не помилялася щодо мене.

Я не була ані сильна, ані люта, ані терпелива достатньою мірою, щоб мені добре велося в зовнішньому світі.

Починаючи від повчань, до яких не дослухалася в печері родичів, і аж до тієї миті, коли потрапила до пастки цього паскудного харчемага, я зазнавала невдачі в усіх важливих справах, до яких бралася. Тепер і у своїй пристрасті я схибила — схибила в тому, у чому мала бути найкращою. У єдиному, що мені залишилося. І, щойно я зупинюся, мені доведеться зітнутися з наслідками.

Тому я бігла й бігла. Я не могла примусити себе зупинитися, хоча в грудях уже пекло, а в бік наче увіп’явся чийсь пазур і ковзав туди й назад, щокроку дужче настромлюючи мене.

Я не зупинилася навіть тоді, коли сльози з обличчя де й поділися під ляпасами зимного вітру.

Утікати — це був не відважний учинок. І жодної люті в ньому не було. Але це все одно було краще, ніж просто сидіти й чекати, поки мене виштовхають втришия. Я не готова була знову витримати щось подібне. Не цього разу. Не від Марини. Не з єдиного в Драхенбурзі шоколадного будинку, де мені дали шанс… не з єдиної родини, яка в мене лишилася після того, як я назавше втратила ту, першу свою рідню.

Якийсь клекіт болю вихопився з грудей, і я зігнулася навпіл, хапаючи повітря й обхопивши руками коліна крізь тканину сукні.

Навколо мене сновигали люди, але я не зважала на них. Хай собі думають про мене, що їм заманеться. Я вже втратила ікла, і пазурі, і родину, а тепер ще й шоколад — і за те, що схибила, доведеться розплачуватися тим, до кого я встигла прив’язатися.

Не мало жодного значення, що «Шоколадне серце» пройшло перевірку. Просто тепер містом ширяться чутки, людці схвильовано переповідають одне одному, наче кухня в «Шоколадному серці» така брудна, що лорд-мер змушений був зачинити цей заклад. Не здивуюся, якщо до завтра кожен потенційний клієнт у місті знатиме, що сказав стосовно цього король: «Що ж, тепер, схоже, ми знаємо, чому нікого й ніколи не пускають до тутешньої кухні…»

Жоден із них ніколи не дізнається про справжні результати перевірки… і жодному не спаде на думку щось з’ясовувати.

А я навіть не…

— Авантюрино? — враз почула я жіночий голос, який видихнув моє ім’я. — Боже милий! Це й справді ти! Очам своїм не вірю!

Я глянула вбік. Поряд зі мною прошелестіла сукня кольору лісової брості. Темно-зелені черевики визирали з-під її пруга. Я б не стала навіть здіймати погляд, але спідниця раптом зашелестіла і її власниця опустилася навколішки переді мною, сяючи усмішкою. На коліна собі вона вмостила кошик із продуктами.

— Це ж я, дурне дівча! Ґрета!

А, так. Ґрета. Через радісне хвилювання останніх десяти днів я геть забула про неї і про ту її недолугу спробу мене викрасти. Зараз, певна річ, я геть не мала на неї часу. Зітхнувши, я знову потупила очі. Але зосередитися не вдавалося — вона й досі щось теревенила в мене над вухом. Її бліде кругляве обличчя аж маковіло від хвилювання.

— Я така щаслива бачити, що ти жива-здорова! Уявити собі не можеш! Ох, мені такі жахіття ввижалися! Що ти впала в річку! Чи що на тебе напали злодії! Чи…

Звільна, не ймучи віри власним вухам, я розвернулася до неї.

— Як я могла впасти в річку? — поцікавилася я. — У неї ж є береги, а на всіх мостах облаштовані бильця.

— А звідки мені знати? Могла її не помітити й просто зайти у воду.

Я спантеличено витріщалася на неї.

— Ти ж не звідси, так? Ти не знаєш, як воно ведеться у великих містах, що тут треба робити… Наглядати за тобою — це був наш обов’язок, бо ти від початку ніколи б не вижила без нашої допомоги… — Поставивши на землю кошик, напханий свіжими фруктами й овочами, Ґрета важко зітхнула — у мене аж волосся стенулося. — Ох, я ж Фрідріхові стільки разів це повторювала! Мабуть, цілу сотню! Я ніколи ще не бачила дівчинки, яка була б такою мірою нездатна подбати про себе, як оце ти…

Годі вже. Я розігнулася й виструнчилася. Дихати стало легше, і я спромоглася глянути на жінку, що стояла переді мною.

— До побачення, — мовила я крижаним тоном, який зробив би честь самій Марині, і розвернулася, щоб іти.

— Ні, зачекай! — Ґрета гайнула до мене й ухопила за руку. — Лише глянь на себе! Ця сукня просто огидна…

— Кілкий кістяк! — Після того як я два тижні молола какао-боби, видертися з її хватки було мені завиграшки. — Чому нікому не подобається моя сукня?

— А ще ти маєш такий вигляд, наче щойно плакала, — додала Ґрета.

Від приниження мене наче правець побив. Я зціпила зуби й вичавила:

— Це просто вітер.

— Та ну? — Ґрета стала руки в боки. — Тоді чому це в тебе такий нещасний вигляд?

У мене?

Я спробувала була зневажливо, зверхньо розсміятися. Але звук, що вихопився в мене з рота, був просто жахливо схожий на ридання.

Я затиснула губи, але було вже запізно.

— Я знала! — вигукнула Ґрета. — Я знала, що ти не виживеш сама в цьому місті — дике, нерозважливе, неосвічене дитя! — Вона похитала головою. — Як би ти це подужала? Ти ж усього лиш дитина, ти нікого тут не знаєш, окрім нас. Ти не знаєш, як поводитися, не тямиш, як одягатися. Глянь лишень на свої очі! У тебе ж погляд тварини! Подивися, на що ти перетворилася. Твоє волосся, твоє вбрання! — Вона тицьнула в мою чудовезну пурпурово-золоту сукню. — Та ніхто ж не поєднує ці два кольори!

Чесно кажучи, це походило на правду. Мені не траплялася в Драхенбурзі жодна людина, вбрана так, як я.

Зазвичай мені таке подобалося. Але сьогодні від цієї думки в мене неприємно залоскотало між лопатками. Може, кронпринцеса поставилася б до мене серйозніше, якби я була вбрана, як усі?

Ґрета несхвально прицмокнула, роздивляючись мене.

— І ти справді вважала, що працюватимеш у шоколадному будинку? Сподівалася, що тебе пустять до одного із цих вишуканих місць?

Я зчепила зуби, дивлячись на неї. У горлі аж пекло, так кортіло вигукнути: «Мене пустили!»

На одну коротесеньку, чарівну мить я здобула все, про що мріяла. У мене була моя пристрасть. Мене оточував шоколад. У мене був новий дім, була скарбниця, а ще в мене була Марина.

Але, помітивши співчутливий вираз на обличчі Ґрети, я згадала запах згорілих шоколадних тістечок і зрозуміла, що вона мала рацію щодо мене — так само, як і вся моя родина. Мені дано було все, чого тільки я могла забажати в цій своїй новій подобі, — і я все це втратила через власну непробачну слабкість.

Я знову згадала вираз обличчя Марини, коли та побачила, що я сиджу за порожнім «королівським» столиком… і цей спомин змусив останній крихітний пломінець усередині мене блимнути й згаснути.

От що сталося, коли я намагалася власноруч зробити щось важливе.

Ґрета, напевне, помітила, як я знічено опустила плечі…

— Любонько… — Зітхнувши, вона поплескала мене по долоні й потягнулася за кошиком. — Я знаю, що в глибині душі ти й справді добра дівчинка. То чому б тобі не надати мені послугу? Адже для цього не знадобляться ані хороші манери, ані розважливість, тож із таким завданням навіть ти впораєшся, дорогенька. До того ж ти принаймні сильна, а це вже дещо. Ходімо додому, поп’ємо смачненького чаю, а потім я покажу тобі, як поратися по господарству. Твоя кімната вже на тебе чекає, я просто відчувала, що зрештою ти повернешся. Тому що, відверто кажучи, куди ж тобі ще йти?

Вона всміхнулася й повісила важелезний кошик на мою покірливу руку.

— Ох, та не роби таке засмучене обличчя, Авантюрине! Я обіцяю, з нами ти швидко почуватимешся, наче вдома! Незабаром навіть не згадуватимеш про ці десять днів. Наче їх узагалі не було.

Колись від таких слів горло моє наповнив би дим. Але сьогодні я втратила право захищатися… і, врешті-решт, Ґрета мала рацію.

Мені не було куди йти.

Тому я рушила за нею. У горлі стояв клубок, у ньому ніби застрягла цукрова голова, і всім своїм єством я відчувала одне-єдине.

Відтепер я втратила право називатися драконом.

Розділ шістнадцятий

Принаймні бути безоплатною покоївкою виявилося зовсім просто. Треба було лише вимкнути мозок і серце, щоб виконувати Третині забаганки, не дозволяючи собі замислюватися з цього приводу чи бодай щось відчувати.

Провівши одинадцять днів у кухні Марини, я чудово навчилася виконувати накази. Я була достатньо сильна, тож важка робота не лякала мене.

А останнє, чого мені хотілося, — це щоб мозок чи серце знову взяли наді мною гору.

Утім вимкнути їх повністю в мене не виходило.

Уночі, коли я лежала в манюсінькій рожевій спальні у м’якому просілому ліжку, яке виділила мені Ґрета, коли я задихалася під стосом ковдр і пофарбовані в колір троянд стіни наче тиснули зусібіч, — до мене, наче привид, линув аромат підсмажуваних какао-бобів. Я стискала зуби й заплющувала очі, але була не в змозі забути цей запах і відчуття правильності, яке він приносив.

Щоночі мені й досі снилося, як я біжу нескінченними темними й порожніми тунелями нашої родинної печери. Але тепер я чула не тільки голоси рідних. Кликав мене ще й голос Марини — упевнений і нетерпеливий, він наказував мені братися до роботи, сповнював мене надією, а потім зникав. І так щоразу. І з кожним новим поворотом тунелю запах шоколаду ще дужче мордував мене. Утім ніколи, жодного разу мені не вдавалося відчути його смак.

Уранці я прокидалася й виявляла, що скинула всі ковдри на підлогу і що шия в мене геть спітніла, хоч як зимно в кімнаті. Шлунок здавався порожнім, наче покинута мушля, а всі кісточки аж скимліли, сумуючи за вбранням-лусочкою. Либонь, Марина вже викинула його — так само, як викинула б і мене, якби я залишилася бодай ще на мить. Але я все одно шкодувала, що не затрималася й не забрала свій колишній стрій. Може, я вже й не була драконкою, але мені до остудних сиріт було страшно, що, не маючи перед очима навіть візерунка своєї колишньої луски, я остаточно забуду про полум’я. І тоді…

Ні.

Ці думки щоранку змушували мене схоплюватися з ліжка й ретельно приховувати власні емоції — так, як я закубрювала б кришкою каструлю, щоб із неї не вихопилася бодай цівочка пари. Прокинувшись у полоні цих думок і почуттів, я щоразу доходила висновку, що єдине правильне рішення — це провести решту ранку, мордуючи себе нескінченним нацурковуванням підлоги чи намиванням нічних горщиків.

Якось Фрідріх спробував був тихцем запропонувати мені трошки грошей за ту роботу, що я її виконувала, але саме тієї миті до кімнати увійшла Ґрета й заскочила його. Монети негайно перекочували до її гаманця, а сама вона протягом наступних п’яти хвилин вичитувала йому, дорікаючи, який він нерозважливий марнотратник. Відтоді він тільки відводив очі щоразу, опиняючись поряд зі мною.

Але річ у тім, що я не заперечувала проти того, що мені не платили. У будь-якому разі, на що б я використала ці гроші? У людському світі їх слід було витрачати в крамницях, а не спати на золотих монетах, як робили дракони… А потикатися знову до зовнішнього світу мені хотілося якнайменше.

Та третього робочого дня Ґрета силоміць потягла мене на вулицю.

— Ходімо зі мною! — радісно оголосила вона, коли я майже відмила останній нічний горщик. — Я покажу тобі, що ми купуємо на базарі, щоб ти могла перебрати на себе й закупівлі.

— На тому базарі, що на березі? — Я так злякалася, що навіть забула затамувати дух, і в ніздрі мені вдарив нестерпний сморід нічного горщика, який я саме чистила. До горла підступила нудота, але навіть це було не так страшно, як думка про те, що я, можливо, стикнуся із Сілке. І вона мене побачить — такою!

Я здригнулася.

І Ґрета також.

— Ти що, вважаєш, ніби я колись зголошуся бодай ногою ступнути на торговище на березі? — обурилася вона. — Та туди жодна порядна жінка не потикатиметься! Тамтешні покидьки сплять просто у своїх ятках, біля прилавків! Просто в багнюці! Хтозна, звідки вони взагалі взялися! Та я їм не довіряю анітрішечки! Ні, я маю на увазі нормальний базар.

Ф-фух. Плечі мої роздружилися, і я повернулася до своєї огидної роботи.

Принаймні Ґретине торговище, схоже, було достатньо нудним, а отже, безпечним.

Проте коли за десять хвилин ми вийшли з будинку, я жадібно втягнула в себе повітря, і з моєї шкіри наче відпали якісь струпи. Сонце було таке яскраве! Усе довкола виявилося барвистим, на вулицях було повно галасливого, метушливого люду. Зусібіч линули запахи, а повітря було до болю свіже, хрустке й зимне, і в ньому вчувалися можливості, яких відтепер у мене не було. Більше не було.

Я позадкувала до дверей, досі стискаючи кошик разом зі списком покупок, який дала мені Ґрета.

— Може, мені краще залишитися й…

— Не верзи дурниць! — форкнула Ґрета й рушила попереду мене. — Зараз ти маєш цілком пристойний вигляд. Тепер, коли я переконалася, що ти можеш поводитися як годиться, немає жодної підстави, що заважала б тобі закуповуватись. Це звільнить мені час, щоб нарешті взятися за шитво. Фрідріху потрібні нові теплі домашні капці, а ще мені страшенно набридла наша стара скатертина. Я хочу вишити нову, щоб показувати її всім леді, які мене навідують. Крім того, мені треба здійснити принаймні дюжину візитів, я їх відкладала, щоб допомогти тобі призвичаїтися, тому найменше, що ти зараз можеш зробити, це допомогти мені. Поквапся, Авантюрино!

І я поквапилася. Я була вбрана в широку тьмяну, невиразно-брунатну сукню, яка належала колишній покоївці Ґрети, і в капелюшок ще темнішого відтінку, під яким сховалося моє волосся. З кошиком у руці я просто досконало зливалася з людським потоком на вулиці. Навіть хижак із найгострішим зором, промчавши в мене над головою, ніколи б не вгледів мене серед цієї отари.

Отже, жодної причини для того, щоб почуватися самотнішою, ніж будь-коли доти, у мене не було.

Коли ми дісталися базару, моя шкіра нарешті призвичаїлася до свіжого повітря й уже не відчувала його так болісно, як доти. Принаймні тут ніхто не звертав на мене уваги і жодній живій душі не було відомо про моє приниження. Марина купувала весь харч виключно на величезному критому торговищі, що пахтіло приправами, — звідти постачали продукти тільки міським кав’ярням і рестораціям. А базар, до якого привела мене Ґрета, був у яскравому, сонячному центрі Другого району — від того слизького, у береговій багнюці, де працював брат Сілке, його відділяв цілий світ. На цьому велелюдному майдані, захаращеному прилавками з полірованої деревини, не було жодного мого знайомого. Метушливі жінки тинялися галасливими купками, обираючи найкращі тканини й найсвіжіші овочі для родин. Усе, що мені треба було робити, — це тупцяти назирці за Ґретою й тягти її кошик, який ставав дедалі важчим і відтягав мені руку, а ще намагатися не слухати отой шепіт навкруги.

— …Мій кузен у своєму останньому листі писав, що бачив двох цих чудовиськ, які ширяли всього лише за десять миль від його ферми! Він розповів, що вони декілька годин швендяли туди-сюди!

— Жахливі створіння! Бойовим магам слід було б улаштувати рейд у гори й вирішити цю проблему, перш ніж вони встигнуть нам нашкодити. Я цього певна!

— Так, авжеж. Знищити їх усіх, як паразитів! Вони і є паразити!

«Не думай про це, — товкмачила я собі знову й знову. — Просто не думай».

Я зціпила тупі людські зубиська й спробувала викинути все з голови — от геть усе, аж допоки остаточно звільнила розум. Я не думала ні про що, геть ні про що… навіть коли попереду помітила групу бойових магів у чорних шатах, які гонорово крокували крізь натовп, оповиті всезагальним побожним захватом.

Моя родина зжере цих дурнуватих бойових магів, якщо вони лише спробують ужити якихось заходів.

І до того ж зарадити рідним я тепер жодним чином не зможу.

Але що нині відбувалося в нашій затишній родинній горі без мене?

За п’ять хвилин Ґреті впало в око якесь дуже знайоме обличчя.

— Овва! Отакої! Повірити не можу! — Вона звелася навшпиньки й заходилася махати комусь у натовпі. — Авантюрино, маю зараз тебе залишити, решту купиш сама. Не знаю, як їй це вдалося, але — це одна з найдавніших моїх подруг, і — вір чи ні — вона йде попідруки з кузиною самого лорд-мера! Мені конче треба піти привітатися! Може, навіть чаю разом поп’ємо!

У роті в мене пошерхло від слів «лорд-мер».

— Я не хочу…

— О, ні, не хвилюйся, тобі зі мною йти не доведеться, — мовила Ґрета. — Слово честі, нікому не захочеться знайомитися з моєю покоївкою!

Вона гучно розсміялася.

— Сподіваюся, ти не розраховуєш, що я частуватиму тебе чаєм! Ні, я збираюся навчити тебе, як його заварювати, але тільки коли переконаюся, що ти бодай трішечки готова до цього. Упевнена, потренувавшись трохи, ти зможеш стати достатньо вправною — принаймні щоб заварювати для нас чай, коли не треба буде пригощати якесь цабе…

От була б я й досі драконом, я б зараз так плеснула хвостом об землю! Якби ж то вона знала про все, чого я навчилася і що робила в кухні Марини!

Проте наступної миті я згадала згорілі тістечка й похнюпилася. Сховавши відраховані Ґретою монети, я вирушила далі сама, і важкий плетений кошик відтягав мені руку. Ґрета ж поквапилася до подруги.

Кілька хвилин по тому я вже стояла в черзі за сиром, аж раптом щось торкнулося моєї руки. Я відсахнулася, захисним рухом затуливши таємну кишеньку в сукні, де лежали Ґретині монети…

…І аж тоді впізнала сміх Сілке.

— Оце в тебе вираз обличчя! — вигукнула вона. — Злодії, начувайтеся! Бачу, вона нарешті випустила тебе з тієї буцегарні?

— Що? — смикнулася я, коли черга зрушила з місця вже без мене.

Було неймовірно дивно бачити Сілке тут, на базарі, до якого привела мене Ґрета. Моє минуле раптом увірвалося до мого теперішнього, і вони жодним чином не пасували одне до одного. У мене аж у голові запаморочилося від самого погляду на Сілке, таку близьку, таку справжню, і спомини про останні кілька днів здалися мені сном. Вона стояла, запхавши великі пальці рук у кишені, і пильно роздивлялася мене розумними темними очима. Убрана була в зелений сюртук і штани, які здавалися б доволі стриманими… якби вона була хлопцем.

— Як ти мене знайшла? — спитала я.

Сілке знизала плечима, погойдуючись на підборах.

— Я знала, що рано чи пізно вона тебе випустить. А коли побачила, як ви удвох вийшли сьогодні з будинку, несучи кошик для закупівель, решту передбачити було неважко.

— Але ж… — Я затнулася, прикусивши язика. Посмішка Сілке стала ще ширшою, наче я все ж таки виголосила другу частину свого дурного запитання.

— Ти що, досі не второпала? Я здатна дізнатися про будь-що в цьому місті. Я вже понад добу знаю, де ти є, просто в мене не виходило тебе перехопити.

— Але нащо ти взагалі намагалася це зробити? — спитала я.

Сілке закліпала. Її посмішка згасла.

— Тобто?

Я нетерпеливо похитала головою й вийшла з черги, потягнувши її за собою, щоби опинитися подалі від жінки, яка стояла за мною. Мені зовсім не хотілося, щоб нашу розмову потім переповіли Ґреті.

Ми відійшли на три фути, загубившись у натовпі, і лише тоді я просичала:

— Нащо ти взагалі мене шукала? Якщо ти й досі полюєш на винагороду, то мусиш знати, що я не зможу тобі заплатити… — Шлунок скрутило від самої думки про це. — Горст і Марина мені більше не повірять. Жодному моєму слову.

Коли Сілке почула перші мої слова, обличчя її пополотніло. А відтак вона звузила очі.

— Ти що, і справді так вважаєш?

Ну, може, я вже й не була драконом, але це зовсім не означало, що я стала геть жалюгідною… і було б просто дурістю вивалитися горіписок перед хижаком, підставивши йому вразливе черевце. Тому я випнула щелепу й промовчала.

— Хай там звідки ти з’явилася, Авантюрино… — мовила Сілке. — Я вважаю, що велося там у вас дуже химерно. Бо я не стверджую, що гроші не мають ваги, але, до твого відома, є ще така річ, як дружба…

Я зіщулилася. Глянула на неї нашорошено, примруживши очі й притискаючи до себе Третин кошик.

Я не потребувала жодного пояснення — бо й так розуміла: я більше не подруга Сілке після того, що сталося в «Шоколадному серці», після того, як власноруч зруйнувала весь її хитромудрий план із листівкою. Якщо вона вистежила мене виключно для того, щоб про це мене сповістити, то просто змарнувала час.

Мені не потрібні були друзі-люди. Мені ніхто не був потрібен.

Вона глянула на мене й зітхнула.

— Ти що, і справді намагаєшся зараз мене переконати в тому, що краще будеш покоївкою, ніж підмайстринею шоколатьє?

Оце вже було надто дурне запитання, щоб на нього відповідати.

— До речі, а скільки вона тобі платить? — поцікавилася Сілке. — Узагалі хоч щось дає? Адже з тих чуток, що доходили до мене, вона всім своїм подружкам триндить, яка розумниця: знайшла дурнувату селючку, яка їй прислуговує й виконує всю брудну роботу задарма.

Я стиснула зуби, але нічого не відповіла.

— Чудово! — Сілке скинула руки. — Здаюся! Вочевидь, твоє життя і справді склалося якнайкраще. Нацурковувати підлогу — це, либонь, те, для чого ти народилася. Та хіба ж той смак шоколаду взагалі комусь до шмиги?

Вона схилила голову, очі в неї блищали.

— А щодо тієї винагороди, що ти мені її пообіцяла кілька днів тому…

Я розтиснула зуби, та винятково для того, щоб процідити:

— У мене немає грошей, щоб заплатити тобі.

— Знаю, — мовила Сілке задоволено. — Отже, натомість ти дещо для мене зробиш, еге ж?

Вона тицьнула великим пальцем кудись собі за плече.

— Ходімо зі мною. Це забере всього п’ять хвилин, тож твоя нова пані навіть не помітить. Вона там увихається перед кузиною лорд-мера, так підлещується, що куди там. Я бачила, як вони простують до найкрутішої чайної в цьому районі, тому її не буде ще принаймні півгодини. Це твій шанс повернути мені борг, а потім ти вже цілком і повністю належатимеш їй.

Я вагалася. Сілке достеменно щось замислила.

— Ходімо! — Сілке ще на крок відступила, запрошуючи мене за собою. — Ти що, і справді хочеш, щоб я домагалася повернення боргу щоразу, як вона відряджатиме тебе на базар!? Це ж твій шанс мене позбутися! Ти ніколи більше мене не побачиш — і я ніколи не нагадаю тобі про те, як ти була підмайстринею. Це ж саме те, чого ти прагнеш. Еге ж?

Шлунок мені скрутив раптовий біль, і я хутко схилила голову, щоб виразом обличчя не виказати себе.

— Чудово! — мовила я суворо. Відтак перехопила кошик і рушила за Сілке, понуривши голову та притлумивши емоції, поки ми проштовхувалися крізь юрбу.

Я так намагалася нічого не відчувати й ні про що не думати, що навіть не одразу збагнула, що Сілке зупинилася. Я зашпорталася й теж завмерла за два кроки від неї, а тоді помітила лукаву посмішку на її обличчі, і серце в мене зайшлося.

Ми вийшли з базару, позаду лишився останній дерев’яний рундук, і тепер ми стояли неподалік від кам’яного фонтана зі статуєю посередині. Обхопивши себе руками за плечі, я звела голову й роззирнулася, намагаючись зрозуміти, що відбувається. Натовп порідшав, але тут також було чимало людей. За десять футів від себе я побачила пічку, у якій готували гарячі крепи.[13] Пахощі цукру, полуничного джему й бананів наповнювали зимне повітря. Голуби дзьобали щось на яскравій бруківці, туркотіли, підбираючи крихти. Люди сиділи по одному й групками на широкому кам’яному парапеті фонтана, ласували смаколиками…

А просто переді мною, сама-самісінька, сиділа на краєчку фонтана Марина.

Схрестивши руки на грудях, вона дивилася на мене.

— Привіт, Авантюрине.

Розділ сімнадцятий

Сілке вхопила мене за руку, перш ніж я встигла ворухнутися. Але вона могла б цього й не робити. Тіло моє неначе перетворилося на камінь, такий самий, як той, із якого був зроблений парапет фонтана, що на ньому сиділа Марина. Я не спромоглася б утекти, навіть якби захотіла.

Але зустрівшись поглядом зі спокійними очима Марини, я дещо усвідомила. Я вже й без того достатньо набігалася. Хай там як воно буде, саме час прийняти те, що на мене чекає.

Марина кивнула Сілке. Вираз обличчя в неї був похмурий.

— Я б хотіла кілька хвилин поговорити віч-на-віч зі своєю підмайстринею, якщо не заперечуєш.

— Анітрохи не заперечую. — Сілке жартома вклонилася Марині, ліктем дала мені штурханця й зникла.

Я озирнулася їй услід.

— Сідай-но, Авантюрино, — мовила Марина.

Я повільно підійшла до неї й опустилася обіч. Камінь піді мною був холодний, остуда поймала мене крізь тонку тканину сукні, але я не нарікала. Я ж пережила вогняну кулю, яку випустив у мене рідний дідусь — того дня, коли втратила свою першу родину. Отже, і це я також переживу.

Марина кивнула на кошик, який і досі висів у мене на руці.

— Це для твоєї нової працедавиці?

Я лише мовчки кивнула, не наважуючись подивитися їй в очі.

— Гм-м-м… — Краєм ока я помітила, що вона роздивляється мою незугарну цинамонову сукню. — Що, ти й собі вирішила замаскуватися?

Я смикнула плечем і видушила над силу:

— Ви казали, що моя попередня сукня була потворна.

— Це тому, що вона мала такий вигляд, наче поряд із нею вибухнули кілька слоїків фарби, — пояснила вона. — Але принаймні вибух вийшов нівроку. То що, ти вже не намагаєшся бути інакшою?

Під Марининим пильним поглядом обличчя моє пашіло навіть попри зимне повітря. Я щосили намагалася дихати рівно й не хнюпитися. Хай там що, я більше не дозволю себе принижувати. Мені вже й без того забагато дісталося.

Нарешті Марина зітхнула й опустила руки, які досі тримала схрещеними на грудях.

— Гаразд. Я розповім тобі одну історію, Авантюрине. Але слухати маєш уважно, бо двічі я не повторюватиму. І попереджаю одразу: цю тему ми з тобою більше не обговорюватимемо.

Вона обіперлася сильною золотавою долонею на бортик фонтана обіч мене, і я побачила, як побілішали кісточки пальців, коли вона стиснула камінь.

— Я родом не з Драхенбурґа, так само, як і ти.

Я крадькома глянула на неї. Зараз це було майже безпечно, бо на мене Марина вже не зважала. Натомість задумано вдивлялася вдалечінь, вираз її обличчя був якийсь розвіяний і неуважний, наче бачила зараз перед собою не дерев’яні рундуки торговища й не метушливих голубів, а щось геть інше.

Коли ж нарешті вона заговорила, голос її був притлумлений, наче лунав звіддаля.

— Коли все тільки починала, я була дуже схожою на тебе. Аж божеволіла від шоколаду відтоді, як про нього дізналася. Я мала стати дружиною рибалки; саме до такої долі готували всіх дівчат нашого роду. Але я цього не хотіла…

Вона звільна похитала головою.

— Якось один із човнів, що прийшов до нашої гавані, привіз на облавку шоколад. Уперше скуштувавши його, я пішки дісталася до столиці. А відтак вирушила аж за море, до Вілленни, бо дізналася, що тамтешні шоколатьє найкращі. Розумієш, мені завжди кортіло бути найкращою. Отже, я працювала… і нарешті знайшла собі місце, де могла вчитися. Я була наймолодшою шоколатьє в місті, до того ж єдиною жінкою… ох, як же ж я цим пишалася!.. — Вона форкнула. — Просто втямки забрати не могла, що щось може піти не так. Навіть думки не припускала, що таке взагалі можливо, байдуже, на які експерименти зважувалася чи хай із ким гиркалася, начхати, якою мірою складна була справа, за яку бралася, поки всі тільки й чекали, коли я нарешті схиблю… А потім…

Голос її стишився до ледь чутного пошепту.

— Під час заключного туру міжнародного конкурсу, за присутності всього двору, усіх суперників я подала королеві Вілленни — особі, чий смак важив найбільше в усьому королівстві — шоколадний крем зі скислим молоком…

Вона тремко перевела дух.

— Це, бач, була мені відплата — хтось приніс сквашене молоко на кухню просто напередодні конкурсу, щоб у такий спосіб помститися за мою зухвалість. Так, мені слід було скуштувати його, перш ніж використовувати. А мені того разу навіть на думку не спало, що якість молока треба перевірити…

Губи її скривилися.

— Я, бач, була надто заклопотана, уявляючи всі ті визначні речі, до яких візьмуся після перемоги. Я ж перемагала в усіх конкурсах аж до того дня, тому жодного сумніву у власному виграші не мала… аж до тієї миті, коли королева поклала ложку крему до рота. Який у неї був вираз обличчя, коли вона скуштувала його — а потім виплюнула в усіх на очах, бо він був просто огидний!

Марина на мить заплющила очі, на запалих щоках пролягли зморшки. Потім вона рвучко видихнула.

— Отже… Усі ці придворні жевжики того вечора досхочу покепкували з мого шоколаду. Королева й сама зволіла пожартувати з цього приводу… і її заувагу вже наступного дня надрукували в газетах. А ще за день усі містяни переповідали одне одному дотеп її величності, і незабаром навіть назва мого шоколадного будинку перетворилася на якусь присмішку. І я могла б тобі розповісти ще чимало огидних подробиць щодо того, як усе в мене пішло шкереберть… але в будь-якому разі значення має тільки одне: я зазнала поразки.

Вона розплющила очі, але важкий погляд спрямований був не на мене.

— Я зганьбилася перед найвпливовішими містинами королівства, але — і саме це було найважливіше — я зганьбилася у власних очах. І тієї миті я б усе віддала, аби лише мати змогу згорнутися клубочком і зникнути назавше, щоб мені просто не довелося жити далі з усвідомленням власної невдачі…

Я тихо глитнула, вчепившись у ручку важкого кошика Ґрети.

— Ну що тобі сказати… — мовила Марина коротко. — Я була дурепою. Просто дурепою, та й по всьому. — Вона розвернулася до мене, очі її небезпечно зблиснули, наче в дракона, який зараз спочиває, але вже за мить здатний пирхнути полум’ям.

— Не існує людини, яка б завжди все робила правильно, Авантюрино. Жодної такої людини не існує! І в нашому житті є миті, які ми залюбки викреслили б, якби була така змога. Але коли я сама зазнала оцієї невеличкої поразки… — Її обличчя скам’яніло. — Власне, я все втратила. Просто все втратила, та й годі. Мій шоколадний будинок, мій статус у місті, мої так звані друзі… усе це здиміло за мить через мої дурнуваті самовпевненість і нерозважливість.

Вона потупила очі на свою долоню, що й досі спочивала на парапеті фонтана.

— Отже. Я знаю, що воно таке — коли тобі кортить просто сховатися й зализувати рани десь у темному закутку. Але… — Вона звела на мене погляд, і обличчя в неї було люте. — Ти що, і справді вважаєш, ніби я так і просиділа ціле життя самотою, жаліючи себе? Ні! Я знайшла Горста, якого також зацікавила можливість розпочати нову справу. У нього були свої причини, щоб поїхати з Вілленни, свої проблеми, від яких йому кортіло вшитися. Отже, ми це обмізкували та обрали Драхенбурґ. Гарне велелюдне місто в багатому королівстві, з добрими торговельними зв’язками по всьому світу, ще й достатньо далеко від Вілленни, щоб не натрапити на знайомих. Загалом непогане місце, щоб почати все спочатку. Ну, принаймні ми так вирішили… — Вона зітхнула й глянула на мене.

— Вибачте, — пробурмотіла я. Уперше у житті я промовила це вголос, видушила ці слова з горла, наче рінь. Наші очі зустрілися. Я похнюпилася, наче намагаючись згорнутися в грудочку, сховатися геть із очей. — Я знаю, що все вам зіпсувала…

— Що?! — витріщилася на мене Марина. — Та ти взагалі хоч слово чула з того, про що я тобі тут розводилася?

Я дивилася на неї, геть розгубившись.

Марина похитала головою.

— Я тобі розповідала, як я власноруч усе зруйнувала, Авантюрино! Пояснювала, чому на мене накотило, коли прибули король із родиною! Я тобі розповідала… — Вона затнулася, захлинувшись повітрям — наче довго бігла й страшенно захекалася. — …Я тобі намагаюся пояснити, що іноді, коли вже схибила, тобі здається, що позбутися споминів про це не вдасться ніколи. Страх накриває тебе, коли найменше цього очікуєш. Але… — Вона подарувала мене роздратованим поглядом. — …це не привід для того, щоб скласти руки! Ну втратимо ми «Шоколадне серце», що з того? Ми почнемо все знову, та й по всьому, навіть якщо доведеться повештатись п’ятьма королівствами, щоб знайти нове місце. Ти що, справді вважаєш, ніби я так легко відступлюся?

Мені перехопило дух.

— Але ж… Це ж не ви все зіпсували. Ви залишили кухню на мене. Це був мій обов’язок — захистити крамницю, коли прийшли оті посіпаки лорд-мера. Я…

— Твоя правда, — погодилася Марина. — Але чия це була провина? Хто залишив підмайстриню, яка пропрацювала в шоколадному будинку менше ніж два тижні, головною на кухні саме тоді, коли нам конче потрібна була більш досвідчена людина біля стерна?

Вона нетерпеливо форкнула.

— Відповідь на це питання проста: ми обоє, я й Горст, якщо ти ще до цього не допетрала. Може, я й готую найкращий шоколад у Драхенбурзі, але от дипломат із мене достеменно кепський. Це обов’язок Горста, а того дня його також не було поряд. Еге ж, ми обоє надто захопилися тим, що лаялися на другому поверсі, саме тоді, коли були страшенно потрібні на першому, у залі…

Ніздрі її затріпотіли.

— Але не можу сказати, що ситуація бодай трохи покращилася, коли найліпша моя підмайстриня раптом схопилася й гайнула світ за очі саме тоді, коли до мене стало доходити, що ми накоїли!

Забувши, як дихати, я прикипіла до неї очима.

Вона роздратовано похитала головою й звела на мене погляд.

— На Бога, дівчинко, не вдавай, що ти геть нічого не тямиш! Може, у тому шарварку ти й спалила тістечка, але я скуштувала той гарячий шоколад, що ти його приготувала!

Я закашлялася, давлячись повітрям.

— І? — прошепотіла я.

Вона знизала плечима.

— Непогано, — мовила стримано. — Особливо як на першу спробу.

У моїх грудях щось вибухнуло. Плечі розпросталися. Губи розповзлися в найдурнішу усмішку в людській історії.

Я приготувала перший у своєму житті гарячий шоколад, і він вийшов непоганим! Так сказала сама Марина! А вона ніколи, ніколи не хвалила, якщо на це не заслуговуєш!

— А Горстові й тістечка стали до вподоби, — зауважила тим часом Марина. — Я збиралася їх викинути, бо дуже підгоріли, але він одне поцупив і зжер. І сказав… — Вона насупилася. — … Що ж він сказав? А, так. Сказав, що воно на смак таке, як на запах, коли тісто ще сире.

Очі мої розширилися.

— Тобто…

Щось у цій фразі здалося мені дуже знайомим… Йой! Хіба ж не про це я думала, коли готувала? «Будь ласка, нехай, коли тістечка будуть готові, на смак вони виявляться незгірш, ніж їхній теперішній запах…»

— Повна дурня, авжеж, — додала Марина. — Але це ж Горст! Він завжди мріяв бути поетом, хоча так і не скажеш… Утім ота твоя подружка, дівуля, яка написала листівку, — вона випила аж дві чашки твого гарячого шоколаду того дня й відтоді ним просто марить. Її аж заціпило на думці нас урятувати.

— Справді? — Це було так не схоже на цинічну, хитромудру Сілке.

— Угу. — Марина кивнула з незбагненним виразом обличчя. — І вона так старанно тебе шукала…

Я насупилася, намагаючись це збагнути.

— Це для того, щоб я ще приготувала їй гарячого шоколаду?

— Гм, — мовила Марина. — Про це маєш сама в неї спитати, якщо не годна второпати відповідь.

Вона звелася.

— А зараз… Не знаю, як тобі, а мені вже час повертатися до роботи. У мене немає змоги просто сидіти тут і правити теревені, наче якась шляхтянка…

— Авжеж, — мовила я глухо й підхопила кошик, що стояв на колінах.

Оце й усе? Вона зараз піде?

— Отже? — поцікавилася Марина. — Що ти вирішила? — Вона подарувала мене важким поглядом. — Що, так і ховатимешся до скону, просто для того, аби знову не схибити? Чи, може, ти готова викинути цю сквашену порцію свого життя, наново замісити себе й працювати щосили, щоб усе вийшло якнайкраще? — Вона схрестила дужі руки на грудях. — Інакше кажучи, підмайстрине… ти йдеш зі мною чи ні?

Я витріщалася на неї, роззявивши рота. На мить перед очима все попливло. А потім…

Несамовите й радісне драконяче ревіння вихопилося з моїх грудей. Я скинула руки, жбурнула Ґретин кошик якнайдалі, усією душею віддаючись власній пристрасті до шоколаду.

Овочі, фрукти, торбинки з крупами розлетілися навсібіч голубам на радість, а я схопилася на ноги, закинула голову й щасливо загорлала — так, що мене почула вся площа. Може, ніхто цього й не бачив, але, скинувши в повітря руки, я знала, що мій хвіст зараз несамовито хвецяє, а крила розпростерлися на всю широчінь.

Глибокий сміх Марини огорнув мене. Я підстрибнула й заходилася вигецувати біля фонтана. Голуби порснули навсібіч, а люди витріщалися на мене, тицяли пальцями й шепотілися, наче ніколи не бачили щасливого дракона.

— Це означає «так», наскільки я розумію?

Марина, досі всміхаючись, похитала головою й рушила вперед, не зважаючи на шокованих витріщак.

— Давай-но викидай свій надлишок енергії зараз, дівчинко, допоки ми не повернулися. Ніяких диких танців у моїй кухні я не терпітиму, попереджаю одразу. Останнє, що мені треба, це розгепаний посуд.

— Не хвилюйтеся. — Я поквапилася за нею із сяйливою усмішкою — і таку саму усмішку побачила на обличчі Сілке, яка вигулькнула з натовпу й приєдналася до нас. — Я такого собі ніколи не дозволю.

Урешті-решт, я була драконом. А це означало, що нічого важливішого за захист скарбниці й родини для мене не існувало, особливо тепер, коли я знала, що мало їх не втратила.

— Порозумілися? — спитала Сілке, крокуючи обіч мене. — Ну й чудово. Бо, мушу сказати, Авантюрино, мені страшенно кортить ковтнути твого гарячого шоколаду. І…

— Авантюрино? — вереск Ґрети черкнув мені по вухах. Вона пропихувалася до нас крізь натовп. — Це що ти таке коїш? Де мій кошик? Хто ці люди, з якими ти розмовляєш? — Захекана, вона врешті пропхалася до нас і зупинилася, притискаючи долоню до грудей. — Ой лишенько… — Скрушно похитавши головою, вона розвернулася до Марини, з відвертим жахом ковзнувши поглядом по сюртуку й штаням Сілке. — Не знаю, які побрехеньки оповідало вам це паскудне невдячне дівчисько, але це моя покоївка, і я не дозволяю їй…

— Власне, — мовила Марина твердо, — вона працює в моєму шоколадному будинку. Упродовж останніх двох тижнів вона була моєю підмайстринею.

— Що? — Ґрета роззявила рота.

— Не пам’ятаю, щоб я дозволяла тобі піти, чи не так, Авантюрино? — Марина звела брови.

Я всміхнулася до неї, полегшення нуртувало в моїх жилах розтопленим золотом.

— Ні, я пішла сама. Мене ніхто не виганяв.

— Отже, ти порушила свій контракт підмайстрині? Гм… — Сілке суворо похитала головою й зацокала язиком. — Магістратові це не сподобається. Що каже закон з приводу працедавців, які ошуканством примушують підмайстрів розривати контракт? — Вона безневинно схилила голову до плеча, роздивляючись Ґрету. — Там тільки штраф треба сплатити? Чи ще щось зазначено про три дні за ґратами? Геть із голови вилетіло. А ви не пригадуєте?

У Ґрети в горлі щось забулькотіло.

— Я… магістрат… що? Що?!

— Можливо, — солодкаво мовила Сілке, — ви краще просто виплатите Авантюрині гроші за цей тиждень, і по всьому?

— Я… але… Я не мушу їй платити! Я ж була до неї така добра! — засичала Ґрета. — І… ви що, сказали «шоколадний будинок»? Авантюрино?

— Забудь, — звернулася я до Сілке, похитавши головою. — От. — Я витягла з кишені ті монети, які дала мені Ґрета і які я не встигла витратити, та кинула їх їй. — Свій кошик знайдете біля фонтана. Може, голуби ще не все зжерли. А те, що зжерли, можете вирахувати з моєї платні.

— Платні? — заверещала Ґрета. — Та я ж ніколи…

— То що, готова взятися до праці? — спитала мене Марина.

Я здерла з голови капелюшок і жбурнула його на землю, продемонструвавши всьому світові своє підстрижене волосся.

— Так!

— Ням-ням, — пробурмотіла Сілке й усміхнулася, наче вже занюхавши гарячий шоколад.

Утрьох ми пішли геть, лишивши напризволяще Ґрету, яка щось безладно белькотіла в нас за спинами.

Розділ вісімнадцятий

Коли після трьох днів відсутності я увійшла до «Шоколадного серця», яскраве сонячне світло, що лилося крізь шиби, так підсвічувало червоно-золоті стіни, наче вони були пойняті полум’ям. Тут було так тепло й затишно, що я навіть не одразу збагнула, що всі до одненького столики в залі стоять порожні.

Двостулкові двері, що вели до кухні, рвучко розчахнулися, і крізь них увірвався Горст — із вибалушеними очима, вишкірившись у широчезній усмішці… аж потім побачив, хто прийшов.

— А… — Він похнюпився. — Це ти…

Марина завела очі.

— Я привела назад нашу підмайстриню, якщо ти раптом цього не помітив.

— Що? Йой, перепрошую. — Він видушив до мене вибачливу подобу усмішки. — Радий тебе бачити, Авантюрино. Як добре, що ми тоді тебе не вигнали. Марина сказала, що мені сподобалися твої тістечка?

Мені було приємно це чути. Але потім він знову глянув на порожні столики — і понурився ще дужче. Я відчула, що в мене теж псується настрій.

— То що, сюди взагалі ніхто більше не потикається?

Марина підтиснула губи.

— Якщо всім так до вподоби боятися побрехеньок і чуток, хай собі. Немає жодної причини, яка примусила б нас до скону сидіти в Драхенбурзі. Я не проти почати все спочатку деінде, після того як завершиться термін оренди.

Горст навіть не глянув на неї. Коли він заговорив, голос його звучав так утомлено й призвичаєно, наче всі три дні вони лише про це й сперечалися.

— Це було б непогано, якби в нас були гроші, щоб почати все спочатку. Але, як тобі чудово відомо, ніяких грошей у нас немає, а тому…

— Хай там як, ви не можете поїхати! — вигукнула Сілке квапливо. — Та ви про мене подумайте! Це ж моє місто! Я не можу його покинути! А який ще шоколадний будинок у Драхенбурзі дозволить мені стирчати в ньому цілими днями й пити гарячий шоколад на кухні, коли заманеться?

Марина форкнула.

— І на цій зворушливій ноті… — Вона рушила до кухні. — Гайда, Авантюрино. Я хочу, щоб ти знову спробувала приготувати гарячий шоколад, але цього разу під моїм наглядом.

Я поквапилася за нею. Сілке теж не відставала. Але я не втрималася і, перш ніж зачинилися двері, озирнулася, щоб востаннє глянути на понурені плечі Горста, який дивився на порожню залу.

Я захоплювалася Мариною більше, ніж будь-ким у цілому світі. Утім, можливо, Горст і справді краще за неї розумівся на грошах?

Із самісінького дитинства за ліжко мені щоночі правили золото й прикраси із самоцвітами. Тепер я зголосилася б віддати будь-що хоча б за крихітну часточку моєї колишньої ліжниці, аби врятувати шоколадний будинок. Проте ця думка змусила мене з раптовим тремом згадати про моє теперішнє помешкання. Я кинулася до шафки, де залишила вбрання-лусочку, і полегшено зітхнула, витягнувши його назовні. Ось воно.

Тканина мінилася в руках сріблясто-багряним потоком, гарненькі лусочки перепліталися й поєднувалися одна з одною в ідеальній гармонії. Від самого погляду на них у мене заскімлило в грудях. Я мусила стиснути вбрання, щоб утриматися й не сховати в ньому обличчя та не розплакатися від полегшення просто на очах у всіх присутніх.

Проте Марина із Сілке, авжеж, усе помітили. Приховати власні почуття від цих двох було неможливо.

— Не хвилюйся, — мовила Марина. Вона саме мила руки й навіть не повернула до мене голови. — Я її не займала, поки тебе не було. Так приємно, що тут залишилося бодай щось яскраве, особливо тепер, коли ти стала вдягатися, що твоє дерево… як майже всі в цьому місті… — Вона форкнула, скоса глянувши на темно-зелене вбрання Сілке.

— Перепрошую, — мовила та. — Це мій шпигунський однострій. Мені треба було злитися з натовпом, щоб вистежити Авантюрину.

Вона підійшла до мене й провела довгим смаглявим пальцем по тканині-лусочці. Я навіть не загарчала на неї — такою мірою вже стала їй довіряти.

— Пам’ятаю, ти була в це вбрана, коли ми вперше зустрілися. Кумедна штукенція. — Вона насупилася, роздивляючись її. — Я тоді не звернула увагу на візерунок. Але він так схожий на…

— Годі вже теревенити, — гримнула Марина, схрестивши руки. — Авантюрино, сподіваюся, ти готова братися до праці. А от щодо тебе… — Вона глянула на Сілке. — Якщо сподіваєшся, що тобі дозволять випити те, що ми готуватимемо, то краще теж знайди собі якесь заняття. Якщо жодної ефектної листівки в тебе наразі немає, то можеш для початку взятися до цього брудного посуду… — Вона кивнула в бік мийниці, де було повно чашок, каструль і казанків. Судячи з усього, відсутність відвідувачів не завадила Марині готувати як навіженій.

— Буде зроблено, — оголосила Сілке радісно, знімаючи сюртук. — Але попереджаю, я сподіваюся отримати у винагороду щось достоту неймовірне.

— Ти ж у моїй кухні, хіба ні?

— Ваша правда. — Сілке, насвистуючи, стала наповнювати мийницю водою.

Я заплющила очі, вдихаючи аромат підсмажуваних какао-бобів, і остаточно зрозуміла, що вдома.

Але солодке відчуття полегшення тривало лише якусь мить. Марина заходилася наводити лад на столі, щоб готувати гарячий шоколад, а я тим часом поклала вбрання-лусочку назад до шафки й вимила руки. Спочатку я всміхалася, утім дзеленчання посуду змусило мою усмішку згаснути, а м’язи спини напружитися. Я точно знала, що означав цей брязкіт у виконанні Марини, яка чудово вміла працювати практично в цілковитій тиші.

Навіть попри те, як упевнено вона розмовляла зі мною та Горстом, на душі в неї насправді було геть не так спокійно, як вона намагалася вдавати.

Перш ніж тонкі паростки провини знов спромоглися оповити мене, я відкинула їх. Я ні в чому не завинила, хай там що напридумувала собі впродовж останніх трьох днів… і справжні дракони ніколи не кидають свої скарбниці, навіть якщо захистити їх здається неможливим.

Під час тієї нашої першої спроби ми з Сілке опинилися за крок від порятунку шоколадного будинку. Якби ж то в короля і його дочок був шанс спробувати гарячий шоколад… якби ми мали бодай трішки більше часу…

— Гаразд, дівчинко, — мовила Марина, перервавши мої думки. — Я хочу, щоб ти підійшла сюди й приготувала гарячий шоколад точнісінько так само, як робила це минулого разу. Точнісінько так само, без жодної зміни! Я словом не прохоплюся, допоки ти не завершиш… Просто дивитимуся. А потім ми спробуємо знову, і от тоді тобі доведеться вчитися підлаштовувати технологію приготування до різних ароматів і смаків.

— Я радо вам допоможу і вип’ю першу порцію! — гукнула Сілке, перекривши клацання водосмоку і дзюрчання води, що наповнювала мийницю. — Слово честі, Авантюрино, коли я випила першу філіжанку твого першого гарячого шоколаду, я просто заприсяглася, що врятую це місце, хай там що!

Марина завела очі.

— А тепер, коли ми почули думку справжнього експерта з шоколаду…

— Я серйозно. — Сілке знизала плечима. — Перш ніж я його скуштувала, я збиралася вшитися звідси, щойно отримаю винагороду. Я, звісно, допомогла б Авантюрині знайти нове місце роботи, але й по всьому. Та коли допила першу філіжанку шоколаду… — Вона всміхнулася до нас через плече.

— Розумію, — кивнула Марина. — Отже, тепер ми тебе не спекаємося… — Вона ледь помітно всміхнулася і показала мені на вугільну жарівницю. — Давай-но починати. Оця… — вона ледь кивнула в бік Сілке, — уже все мені тут зжерла за ці кілька днів — а коли не запихалася смаколиками, то щопівгодини закидала мене десятками божевільних ідей щодо того, як нам наново розкрутитися. Тепер твоя черга годувати її… якщо згадаєш, як це робити.

Принаймні ця частина роботи нескладна. Може, мене й не було впродовж трьох днів, але кожен дюйм кухні «Шоколадного серця» — це для мене рідний дім. Працювати тут було так само природно, як колись розправляти крила.

Та коли я стала готувати інгредієнти, щось замаяло в пам’яті, наче якась непевна рухлива тінь, якийсь провісник майбутньої небезпеки. Щось, про що сказала Сілке… і що Горст сказав Марині про тістечка…

— Ну ж бо, — мовила Марина, коли мої пальці завмерли над купкою розтертого цукру. — Не гальмуй, дівчинко. Якщо ти спромоглася приготувати гарячий шоколад для самого короля без жодної підготовки, то й для мене подужаєш. Просто зберися й віднови в пам’яті той момент, коли вперше второпала, що робити.

Я насупилася.

Того разу я нічого такого не второпала. Я просто скористалися тим, що спромоглася запам’ятати, спостерігаючи за діями Марини, тож усе зробила суто інтуїтивно. Але ж ні — рушійною силою був відчай. Мені так несамовито кортіло переконати королівську родину врятувати цей шоколадний будинок, що я ладна була на все, щоб зробити це за допомогою свого шоколаду. Просто як…

Якийсь спомин забринів у пам’яті. Знання, якого мені не хотілося мати. Уривок споминів, від якого я залюбки відмовилася б.

Споминів про істоту, яка тремтіла від страху, готуючи гарячий шоколад під моїм пильним наглядом… яка бурмотіла щось… яка оповивала мене своїм відчаєм, аж допоки я остаточно втратила над собою контроль, утратила все, що мало для мене бодай якесь значення, навіть…

Ні. Я примусила себе придушити паніку й виструнчилася, нагадавши собі: у цій кухні жодного харчемага немає. Мені більше не доведеться з ними стикатися. Це такі рідкісні створіння, що самого натяку на присутність когось із них тут, у цій будівлі, було б достатньо, щоб наповнити нашу залу відвідувачами. Навіть самому королю ніколи не випадало бачити жодного харчемага…

А я геть не мала бажання ще раз із ним перетнутися.

— Заспокойся, — пробурмотіла Марина. — Не думай забагато. Просто вирішуй, що ти хочеш зробити, і роби це.

Роби це.

Руки мої зарухалися.

Мені треба було витіснити з пам’яті спомин про власні безпорадність і страх. Я мала зробити щось нове, що могло б замінити ці спогади, перш ніж вони накриють мене й знову зламають, змусивши почуватися такою самою розбитою й спустошеною, як оце впродовж кількох попередніх днів. Мені треба було наповнити свою душу непохитною впевненістю в чомусь справжньому. У чомусь беззаперечному. У чомусь потужному.

Упевненістю в собі.

Отже, я розкрила серце й розум і дозволила виплеснутися на мене полум’яною хвилею всім іншим спогадам: усім цим споминам, які впродовж останніх двох тижнів я щосили намагалася придушувати. Пам’ять про луску й пазурі, про впевнену безмежну міць, цю найважливішу частину власного єства, яку так боляче було втратити. Я була замкнула ці спогади глибоко в пам’яті, тож раніше вони приходили до мене лише в снах. Це були спомини про того дракона, яким я колись була… ні! Я ж усе одно й досі залишалася драконом, там, глибоко всередині.

Я — найлютіша істота в цьому місті.

Я саме така.

Ґрета дуже помилялася щодо мене, страшенно помилялася. Але я й сама схибила, бо дозволила собі повірити їй. Я схибила, бо занепала духом і дозволила закути себе в кайдани лагідних, жорстоких, насмішкуватих слів і отруйних жалощів — їхня гіркота була їдкіша за будь-яку приправу на Марининій кухні.

Я не була тією безпорадною істотою, на яку перетворила мене Ґрета за останні кілька днів. Але їй удалося це зробити лише тому, що десь усередині, у глибині серця, я боялася, що саме такою й стала після перетворення. Я дивилася на своє жалюгідне людське тіло з відчаєм. Глибоко в душі я вірила, що я цілковита невдаха, як і вважали мої рідні.

Більше такого не буде!

Я була підмайстринею шоколатьє в найкращому шоколадному будинку Драхенбурґа. Я була драконом і людським дівчам водночас.

Я була краща, ніж доти.

Я була собою.

Я перемішала останні інгредієнти, і впевненість, яку відчула, зробила мої рухи вправними й меткими. Я можу стати ким захочу, і так буде завжди.

І з цією впевненістю до мене нарешті прийшов мир.

Коли шоколатьєре була готова, я взялася неквапливо працювати збивачкою, щоб зробити шоколадний крем досконалим. Під пильним поглядом Марини я перелила його до порцелянової філіжанки. Відтак простягнула філіжанку Сілке, яка саме завершила мити посуд і вже чекала — але, на мій подив, подруга похитала головою й відступила на крок.

— Я вип’ю другу філіжанку, — мовила вона. — Тобі ж так і не вдалося скуштувати свого шоколаду минулого разу. Буде чесно, якщо цього разу ти питимеш перша.

Я звела очі на Марину. Вона кивнула, ледь смикнувши кутиком вуст.

— А як іще ти вчитимешся? — спитала вона. — Тобі доведеться куштувати все, що приготуєш, щоб дізнатися, на що ти здатна.

Я здатна.

І, можливо, — якщо я впоралася непогано, — це подарує мені сміливість зробити ще дещо: нарешті розповісти моїй новій родині всю правду про те, хто я є, — там, усередині. Я обхопила руками філіжанку й відчула, як її тепло розливається крізь мої долоні всім моїм маленьким — але не жалюгідним! — людським тілом. Примруживши очі, я піднесла філіжанку до вуст.

Дзвіночок над дверима задзеленчав, не встигла я й ковтнути. Я вирячила очі й опустила філіжанку. Відвідувачі? Судячи з раптово скам’янілого обличчя Марини, вона подумала про те саме.

Сілке потягнулася до вічка в стіні, але, перш ніж вона встигла доторкнутися до тарілки, за якою воно ховалося, двері в кухню розчахнулися.

У дверному отворі з’явився високий худий хлопчак: дуже смаглявий, в окулярах і з виряченими наляканими очима. Горст квапився за ним. Він розтулив рота, наче збираючись спитати хлопця про щось, але той заговорив першим.

— Сілке! — Він ухопився рукою за одвірок, наче боявся не втриматися на ногах. — Не можу повірити, що нарешті тебе знайшов! Я тебе всюди шукав!

Еге ж. Тепер я його впізнала: це був брат Сілке.

Та насупилася.

— Дітере, на Бога! Що сталося? Я ж сказала тобі, що не допомагатиму в ятці, аж допоки…

Хлопець нетерпляче змахнув вільною рукою.

— Байдуже, — мовив він. — Тепер це не має значення. Мені треба було тобі сказати… попередити вас усіх…

Його нажахані очі за вузькими скельцями окулярів глянули на нас із Мариною — наче паніка, яка жила в його нутрі, була завеликою для нього самого.

— Ви й самі їх побачите, якщо вийдете на вулицю. — Дітер тремтливим пальцем тицьнув у бік вітрини кав’ярні. — Перші чутки з’явилися півгодини тому. Я спочатку не повірив. Ніхто не повірив. Але вони ширяться так швидко, що помилки бути не може… І порятунку також… — Він важко глитнув. — Сховатися вже ніхто не встигне.

— Від чого сховатися? — Горст ухопив Дітера за плече й струснув його. — Ти про що, малий?

Але я вже здогадалася — сама не знаю, яким чином.

— Дракони, — прошепотів Дітер. — Ціла зграя. Вони летять з боку гір, просто до Драхенбурґа.

Розділ дев’ятнадцятий

Я заледве втримала філіжанку, яка мало не вислизнула в мене з рук. Серце так зайшлося, що аж боляче стало.

Вони летять по мене!

Але ж…

Ні, сказала я самій собі твердо й міцніше перехопила порцелянову філіжанку, тепло якої допомагало мені триматися. Не будь дурепою. Востаннє, коли я намагалася повернутися додому, у мене вгатили вогняною кулею — щоб трималася подалі. Отже, вони достеменно прийшли не по мене, байдуже, які сподівання на мить пойняли моє дурнувате підступне серце.

Але, навіть якщо я більше не була справжньою частиною моєї першої родини, правила, за якими жили мої родичі, я пам’ятала й досі. Вони завжди трималися якнайдалі від людей, хай навіть ті люди були поодинці. Якщо тепер дракони й справді прямували до велелюдного міста, ще й упродовж цілого тижня поводилися нерозважливо й неспокійно, як подейкували… тоді щось достеменно сталося.

І байдуже, що собі думають ці дурнуваті бойові маги, — небезпека загрожувала всім мешканцям Драхенбурґа.

Важко дихаючи, я поставила філіжанку на найближчому столі — поряд із шоколатьєре зі щойно приготованим мною гарячим шоколадом. Навколо тим часом лунали вигуки.

— Дракони?

— Але ж…

— Чому?

— Треба сховатися! — Дітер вихватився з Горстових рук. — Не можна просто стояти й теревенити!

Золотава шкіра Марини наразі здавалася якоюсь сірястою, але жінка не зрушила з місця.

— І куди ж це нам ховатися, юначе? Якщо зграя драконів і справді вирішила напасти на це місто, вони все в ньому спопелять. Ховатися нам ніде.

— Біля річки! — наполегливо правив своєї Дітер. — Це єдине безпечне місце. Так, ми там будемо на видноті, але принаймні довкола буде вода, а отже, ми матимемо шанс…

— Але чому дракони вирішили на нас напасти? — перебила його Сілке. — Це ж дурість якась! Так, я чула оці жахачки про подорожніх, які буцімто бачили драконів у горах, але ж ці чудовиська ніколи раніше не потикалися до міста! Чому?..

— Та яке це має значення! — вигукнув Дітер.

Він потягнувся, щоб ухопити сестру за руку. Сілке відсахнулася.

— Не заважай мені думати! — Очі її звузилися. — Слухай, якщо нам уже відомо, що сюди летять дракони, то й король також у курсі! А ти ж знаєш, останнім часом там ціла група крамарів намагалася натиснути на нього, аби він відрядив у гори вояків і бойових магів, щоб ті зачистили всі драконячі кубла. От закладаюся, що його величність уже наказав армії й бойовим магам туди вирушити! Будь-який дракон, що трапиться їм на шляху, буде знищений, щойно спробує спалити бодай щось поблизу міста.

— Ні! — Я рвонула вперед, голос мій здався якимось несамовитим воронячим кряканням. — Тут цілої армії забракне! І бойових магів також! І вони не можуть атакувати, перш ніж дізнаються, чого драконам узагалі треба! А якщо спробують таке утнути, це буде катастрофа!

Дітер пополотнів.

— Тоді…

Сілке перервала його, прикипівши до мене пильним поглядом.

— А що тобі відомо про драконів, Авантюрино?

Я глянула їй в очі й глибоко зітхнула.

— Пам’ятаєш, ти багато розпитувала мене, звідки я родом і чому тримаю це в таємниці? Зараз немає часу все пояснювати… але, якщо ми й справді подруги, просто повір мені. Якщо король відрядить армію, тут достоту буде різанина. Але загинуть не дракони. — Я звела очі на Марину. — Ваша правда. Якщо армія нападе на них, вони у відповідь спалять усі вулиці.

Я майже чула замислений дідусів голос. «Якщо цих людців не покарати так, щоб серця всіх, хто вирішить улаштувати бійню, назавжди наповнилися жахом…»

Я не могла цього дозволити. Тільки не в місті, яке стало моєю територією.

Востаннє, коли я намагалася докричатися до дідуся, він угатив у мене вогняною кулею. Але будь-який дракон, гідний власної луски, піде й не на такий ризик, аби захистити свої скарби й тих, хто став для нього родиною. А в цій кімнаті таких було повно.

Я не дозволю, щоб комусь із них завдали шкоди.

— Треба це зупинити, — звернулася я до Сілке.

Горст недовірливо реготнув.

— І як ти плануєш це зробити? Та якби ти побачила справжнього дракона…

— Я збираюся зустрітися зовсім не з драконами. — І прикипіла очима до Сілке. — Ти знаєш кожен дюйм цього міста. Зможеш провести мене до короля і кронпринцеси? Мені треба поговорити або з ним, або з нею. Терміново.

Сілке витріщилася на мене. Потім розреготалася, звільна хитаючи головою.

— Йой, Авантюрино, — мовила вона. — Я завжди знала, що ти трохи відрізняєшся від нас усіх. Але дотепер я не розуміла, що ти геть божевільна.

— Чудово. — Я відсунула філіжанку з шоколадом, що так і лишилася неторканою, на середину столу й рушила до дверей. — Отже, сама знайду спосіб із ними зустрітися. Якось знайду. Але…

— Е, ні. — Сілке наздогнала мене й ухопила за руку. — Слово честі, я б ні за що в цілому світі таке не проґавила. До того ж… — Вона з жалем роздивилася мене від маківки до п’яток. — Давай-но глянемо правді в очі. Може, ти просто геніальна підмайстриня шоколатьє, але зараз твоє вбрання пасує для відвідин короля не більше, ніж те, у якому ти була, коли щойно з’явилася в місті. Як ти сподіваєшся вмовити королівську варту пропустити тебе, якщо вбрана як покоївка? Без мене тобі не впоратися.

Власне, саме тому я її й попросила мені допомогти. Незнайоме тепло, схоже на тихе, невгасиме полум’я, спалахнуло в грудях, коли я глянула на її обличчя й побачила, що вона всміхається.

А щодо вбрання…

Я вивільнила руку й поквапилася до шафки, де лежала моя лусочка. Може, з королем вона мені й не зарадить, але, якщо Сілке подужає провести мене крізь кровожерливих людців, залучених до цього шарварку, то незабаром я говоритиму зі своєю родиною. І цього разу достоту знайду спосіб змусити їх себе вислухати.

І в мене був тільки один талісман — саме те, що треба, щоб нагадати собі, хто я насправді і що в мене є не лише людська шкіра, а й луска.

Марина мала рацію. Досить уже ховатися, саме час додати трохи барв.

Я сунула сріблясто-багряне вбрання-лусочку під пахву й повернулася до Сілке, ладна вирушати назустріч драконячому полум’ю.

— Але це дурня якась! — Дітер заступив нам шлях, не встигли ми ще й дверей дістатися. — Сілке, я завжди знав, що ти геть нерозважлива, та, слово честі, ти не можеш просто гасати містом, коли до нього летять дракони!

Сілке звела брову.

— Якщо до нас летять дракони, — мовила вона, — то я вже краще у свої останні хвилини братиму участь у шаленій пригоді, ніж ховатимусь, тремтячи від жаху!

Він глянув на неї знизу вгору, схрестивши руки на грудях.

— Тобі ж лише тринадцять років! — вигукнув він. — Якби тут були мама й тато, вони пояснили б тобі, що ти поводишся безвідповідально й геть по-дурному!

— Ні, — різко перервала його Марина. — Власне, вона має рацію. Горсте?.. — Жінка озирнулася до нього. — Не знаю, як ти, але, якщо це остання година мого життя, я хочу присвятити її найголовнішому. Як щодо питання, що його ти постійно мені ставиш?

Горст вирячив очі. Відтак з якоюсь нервовою усмішкою відійшов від стіни й рушив до Марини.

— От просто зараз? — спитав він. — От просто зараз ти нарешті зголошуєшся стати моєю дружиною?

Марина форкнула.

— Ти схибнувся? Де ми о такій порі знайдемо мирового суддю, ще й без попередньої домовленості? — Вона показала на плиту. — Ні, я маю на увазі шоколад.

— Певна річ. — Горст завів очі, плечі його розпружилися. На обличчі з’явилася легенька усмішка. — Отже, ти нарешті згідна провести мій експеримент? Готуватимеш шоколадний крем не за своїм рецептом, а за моїм?

— А чому б і ні? — Марина всміхнулася йому й узяла дерев’яну ложку. — На смак він буде просто жахливий, я цього певна, і взагалі, просто блюзнірство братися за таке на моїй кухні… але, якщо нас усіх усе одно спалять… тоді гаразд, я тебе ущасливлю… — Вона загрозливо змахнула на нього ложкою. — Але попереджаю, якщо ми виживемо, тобі доведеться з’їсти цю гидоту — усю, до останньої краплинки, ще й вилизати казанок. І щоб ніяких нарікань!

Горстова усмішка поблякла, і він легенько похитав головою.

— На відміну від усіх вас, — мовив він стиха, — я бачив дракона. Це сталося дуже давно і далеко звідси… Тож ні. Не думаю, що сьогодні ми матимемо бодай одненький шанс… — Він зітхнув і рвучко розчахнув двері кухні. — Я принесу стіл і стільці з зали. Дітере?.. Хочеш залишитися й скуштувати нову страву?

Дітер витріщався на нас, хитаючи головою.

— У цій кухні всі, окрім мене, геть подуріли.

— Ну, тоді… — мовила Сілке з гострою, наче бритвене лезо, посмішкою, — не дивно, що мені так тут подобається. Відступися лишень з дороги, великий братику.

Вони прикипіли одне до одного поглядами. Я тим часом звела очі на Марину, підбадьорюючи саму себе.

— Мені справді треба йти.

— Розумію. — Вона впевнено мені кивнула. — Іди. Може, тобі вдасться вкласти трохи здорового глузду до тієї дурної королівської довбешки. А тоді повертайся… бо я не хочу знову втратити свою підмайстриню.

Я була щиро впевнена, що на той момент уже встигла побувати на майже всіх вулицях Драхенбурґа. Але я помилялася.

Сілке вела мене вузенькими покрученими провулками, де мені досі жодного разу не випадало бувати. Ми проходили попід мостами, де юрмилися, збившись докупи, перелякані люди. Багато хто з них стискав чималі клунки, набиті найціннішими для них речами.

Щоразу, зводячи очі до неба, я бачила там маленькі крилаті силуети, які беззаперечно наближалися, хоча й були ще на значній відстані, — і мені перехоплювало дух. Груди мало не вибухали від цілого виру емоцій — таких суперечливих, що я навіть не годна була сказати, яка з них найсильніша. Але ні в кого з людей навколо мене такої проблеми, схоже, не було. Люди просто були пойняті жахом.

Мені майнуло, що, може, треба пояснити їм, що під мостами ховатися не варто. По-перше, дракони були ще дуже далеко, щоб швиргати в них полум’ям. По-друге, коли дракони нарешті наблизяться до міста, мости нікому з людей не зарадять. Значно розумніше було б, якби всі ці боягузи поки що лишалися на вулицях, тішились красою рідного міста, поки в них ще була така змога, і насолоджувались, можливо, останніми хвилинами свого життя. Але передбачити, як люди відреагують на слушну пораду, завжди було складно, а мені й без того клопоту вистачало, адже я мусила все це місто захистити.

— Це ж не дорога до палацу, так? — спитала я в Сілке, коли вона швидкою ходою вела мене крізь хаос захаращеної каретами вулиці Другого району. Половина мешканців — чи принаймні всі, кому не бракувало статків на те, щоб свого часу придбати екіпаж, — схоже, намагалася накивати п’ятами з міста. Тут була страшенна тягучка, морди коней фактично впиралися в задки екіпажів, що застрягли попереду. Зусібіч горлали один на одного візники, а гарно вбрані чоловіки й жінки визирали з віконець карет, і собі додаючи галасу. На колінах у них громадилися масивні валізи. Люди були так само налякані, як і коні.

— Палац? А нащо нам туди? — Сілке ухилилася від чергового запряженого в карету коня, рвучко сахнувшись до тротуару попереду мене. Кінь позадкував, злякано заіржавши, візник обурено загорлав — то було достеменно щось образливе, але я не зрозуміла, що саме. Сілке зневажливо махнула рукою в його бік, а я зупинилася й витріщилася на коняку.

— Ви б усе одно вперед не проїхали! — гукнула Сілке візникові. — Тут ніхто не проїде! І нема чого лаятись!

Потім вона схопила мене за руку й гайнула в просвіт між двома крамницями, що маяли попереду. Між двома нефарбованими стінами виявився лаз, такий тісний, що ми удвох насилу протиснулися до вузенького провулка. Посередині пролягав жолоб, від якого нестерпно смерділо.

— У палаці не лишилося жодного цабе, — пояснила мені Сілке, поки ми квапилися цим смердючим провулком, намагаючись не втрапити до брудного струмка по центру. — Король і кронпринцеса ніколи там не лишаються, щойно нависає загроза. Вони всі сидітимуть у ратуші, разом із лорд-мером і Таємною радою короля. Це як магістрат, тільки вони контролюють цілу країну. А, і ще головнокомандувач армією також там буде. Це вони про людське око вдають, ніби працюють разом. Утім, коли йдеться про війну, останнє слово за королем.

Людці. Їхні правила назавжди залишаться для мене цілковитою нісенітницею.

Однак принаймні в мене, схоже, буде нагода зустрітися з людиною, яка так уперто намагалася зруйнувати «Шоколадне серце», ще відколи я вперше з’явилася в Драхенбурзі. Я загрозливо вискалилася від самої думки про лорд-мера й устромила короткі людські нігті в долоню, наче пазурі.

— Але ні на кого не кидайся! — мовила Сілке, навіть не глянувши на мене. — Затям: говоритиму я.

— Гм.

Я не була проти, щоб вона говорила, принаймні з тими людьми, що трапляться нам на шляху. А от щодо кидатися — то жодної обіцянки давати не збиралася. Ніхто не може безкарно загрожувати моїй скарбниці!

— Гаразд, — видихнула Сілке й вивела мене на інший бік провулка, просто на широчезний майдан. — Схоже, усі вже тут.

Масивна будівля із сірої цегли здіймалася на віддаленому кінці майдану. Вона була прикрашена вирізьбленими ґаргульями, які «повзли» вздовж нескінчених дужних вікон. Напевне, архітектор сподівався, що його витвір вражав, але, як на мене, ця будівля здавалася якоюсь неоковирною й надміру розцяцькованою, наче той піжонський торт, із яких завжди кепкувала Марина. Вона казала, що справжні кухарі переймаються смаком, а не зовнішнім виглядом.

Проте навіть мені довелося визнати, що будівля була величезна. Високі загострені кам’яні вежі пнулися вгору з кожного її кута. Центральна вежа була найвища, і на самісінькій її верхівці був величезний дзиґар. Я бачила цю башту з годинником уже сотню разів, її було видно з будь-якого куточка Драхенбурґа… і зараз, коли мій погляд зупинився на ній, у голові нарешті виник остаточний план, такий чіткий і бездоганний, як будь-який із Марининих рецептів. Певна річ, навіть найліпші рецепти не зарадять, якщо до них візьметься кухар-нездара. Але…

З верхівки цієї башти все було видно. І саме людину, яка там стоятиме, першою побачать дракони.

— Чудово, — звернулася я до Сілке й показала на вежу з дзиґарем над нашими головами. — Усе, що мені треба, — це потрапити туди, нагору.

— Та невже? — зітхнула Сілке. — Що ж, щасти тобі з цим задумом… — Вона стиснула мою руку й тицьнула в бік майдану перед будівлею, де юрмилися люди в чорно-червоних одностроях. Усі вони мали зброю, яка виблискувала на сонці. — Бо спочатку тобі доведеться пройти повз них.

Розділ двадцятий

Я похмуро дивилася на лави виструнчених чоловіків в одностроях. Щонайменше сотня — усі озброєні до зубів — заступала нам шлях.

— І що вони тут роблять?

— Найімовірніше, захищають королівську родину й Таємну раду… — Сілке закусила нижню губу й насупилася. — Я знала, що тут буде почесна варта, але не очікувала, що вояків буде аж стільки. Мабуть, члени Таємної ради планують відсидітися в ратуші, якщо почнеться облога. Напевне, це буде остання лінія захисту міста. За цими кам’яними мурами королівська родина й лорд-мер будуть у безпеці.

— У безпеці? — форкнула я зневажливо, точнісінько як Марина. — Вони що, справді вважають, ніби дракони не зможуть підпалити камінь?

Очі Сілке раптом розширилися й стали просто величезними.

— А що, зможуть?

Я знизала плечима.

— Ми ж говоримо про драконяче полум’я, а не про коминок на кухні…

— Але… ні, не зважай. — Сілке розправила плечі. — Згодом тобі доведеться пояснити, звідки ти все це знаєш. Проте зараз… — Вона суворо глянула на мене. — Кулаки не стискати. В очі нікому не дивитися. Затям, ти звичайна покоївка, яка працює на когось на кшталт цієї жахливої Ґрети. Ти знаєш, як воно. Голову схили… і гайда!

Вона вхопила мою руку й рушила вперед, потягнувши мене за собою.

Але не встигла Сілке ступити й п’яти кроків, як її гукнули.

— Агов, ви! — Солдат, який на вигляд був не старший за Дітера, заступив нам шлях, витягаючи меч. — Що це ви робите попід стінами ратуші?

— А ви як гадаєте? — поцікавилася у відповідь Сілке. Я пильно витріщалася собі під ноги, пам’ятаючи про її наказ, але навіть з голосу подруги зрозуміла, що та завела очі. Сілке важко зітхнула, а відтак смикнула мене до себе й штовхнула вперед.

Зціпивши зуби, я дозволила їй це зробити.

— Я нарешті відшукала покоївку кронпринцеси, — мовила Сілке. — Вона вже чи не на іншому краю міста була, коли я її знайшла. Вирішила накивати п’ятами, дурепа.

— А-а-а… Гм-м-м… — Голос юнака тепер звучав трохи лагідніше, але я відчувала, що він пильно роздивляється мене від маківки до п’яток. Кожен дюйм моєї шкіри аж вогнем пекло від обурення. Понад усе мені кортіло звести очі й вискалитися, щоб він позадкував, і…

«Ні! — наказала я сама собі подумки. — Я не дракон! Не зараз!»

Здається, минула ціла вічність, аж нарешті солдат форкнув і похитав головою.

— Злякалася й гайнула геть? Залишила свій пост? — Голос цього разу прозвучав упевненіше, наче цей парубок аж виріс на кілька дюймів від того, що зітнувся з кимось, хто ще більше перепудився, ніж він сам. Ба більше, тепер він говорив солодкаво й зверхньо. Аж тоді простягнув руку й схопив мене за підборіддя. — Не хвилюйся, серденько. Ми подбаємо про всіх драконів, які загрожуватимуть цьому місту!

«Та моя родина ковтнула б тебе за мить», — гримнула я подумки. Але щосили тримала рот на замку й навіть не спробувала вкусити його за палець, коли він нарешті відпустив моє підборіддя.

— Йой, та ви ж знаєте, які вони неосвічені, ці посполиті… — звернулася до нього Сілке. — От ви родом з Драхенбурґа, еге ж? Це аж кидається у вічі!

Вояк виструнчився й скинув підборіддя.

— Так!

— Так я й знала, — кивнула Сілке. — І достеменно знаєтеся на власній справі. — Вона нахилилася до нього з довірчим виглядом, не відпускаючи моєї руки. — Давайте-но краще відведемо цю дурепу назад до кронпринцеси, і то якнайшвидше. У такий час знехтувати власними обов’язками перед королівською родиною…

— Певна річ! — вояк розвернувся. — Почекайте тут!

Він покрокував геть, рухаючись розмірено, наче один із тих механічних солдатиків, що їх я бачила у вітрині іграшкової крамниці під час вихідного по обіді. Уявити, що оце створіння вийде на герць із моїми родичами…

— Якщо він іще бодай пальцем торкнеться мого обличчя, я його з’їм, — процідила я крізь зуби.

— Щодо нього вже можеш не перейматися, — мовила Сілке. — Попереду другий раунд.

Еге ж. Коли за мить той хлопець повернувся, його супроводжував літній чоловік із тьмяним сивим волоссям і двома яскравими смужками на наплічниках.

— Покоївка кронпринцеси? — Чоловік, примружившись, роздивився мене з голови до ніг. Сілке могла б і не стискати, попереджаючи, мені руку — я й сама стояла, похнюпившись і наче язика ковтнувши. — Я нічого про це не чув, — прогуркотів він; голос його лунав ніби з глибокої печери.

— Воно й не дивно, — кивнула Сілке. — Це сталося на шляху з палацу. — Вона знизала плечима. — Ми помітили, що її немає, ще до того, як розсілися по каретах. Тому я пообіцяла її високості, що вистежу цю дівчину й приведу назад. Бачте, вона тут новенька і перелякалася на смерть, коли почула про драконів, але тепер уже збагнула, що має виконувати власні обов’язки. Більше свою пані вона не полишить.

— Гм… — Чоловік дивився то на Сілке, то на мене. — А чому жодна з вас, дівчата, не вбрана в однострій, якщо ви кажете правду?

Я краєм ока глипнула на Сілке.

Та всміхнулася, дивлячись воякові просто в очі.

— А з якого доброго дива їй було лишатися в однострої після втечі? Вона дурна, але ж не такою мірою! А щодо мене — кронпринцеса воліє, аби я діяла під прикриттям, лишаючись її очима й вухами в місті…

Вона схилила голову до плеча, вивчаючи його так само відверто, як до того він сам роздивлявся мене.

— А тепер, майоре, маю питання до вас: хто ж ми такі, на вашу думку, якщо ви відмовляєтеся повірити, що я кажу правду? Може, ви вважаєте, що ми — замасковані дракони?

Вона форкнула, а я міцніше затиснула вбрання-лусочку.

— Не знаю, чому аж так настрашені ви, але можу зізнатися, чого побоююся я сама… Мене лякає реакція кронпринцеси, коли вона дізнається, що ми тут балачки правимо, попри те що мені наказали привести її нову покоївку назад якомога швидше. Отже… — Вона ступила крок уперед, відпустила мою руку й глянула йому просто в очі. —…якщо у вас іще залишилися якісь запитання, — мовила Сілке солодкаво, — то, може, ви поставите їх особисто її високості?

Я завжди знала, що в Сілке було щось драконяче. Але зараз, коли вона зверхньо витріщалася на цього височезного чоловіка, я мало не всерйоз бачила лусочку, яка цілком заслужено виблискувала на її шкірі.

«Є ще така річ, як дружба», — сказала вона мені на базарній площі.

І от лише зараз я збагнула, що саме вона тоді мала на увазі. Тому що знала: відтепер я завжди битимусь на її боці.

Чоловік дивився на неї, і в нього на щоках ходили жовна. Його рука ковзнула на руків’я меча. Аж потім він відступив і кивнув.

— Гаразд, — пробурмотів він голосом, що скорше скидався на розлючене гарчання. — Лейтенанте! — Він кивнув молодшому воякові. — Не лишайте їх самих у королівських покоях. Я хочу, щоб ви особисто провели їх до кронпринцеси й послухали, що вона їм скаже. А потім доповісте мені.

Сілке на це кивнула — холоднокровно й згорда.

— Дякую, майоре. Певна річ, так і буде. — Вона розвернулася до мене, та цього разу хапати за руку не стала. — Ходімо, Ево.

А от це я їй ще згадаю!

Але згодом.

А поки що я рушила за нею й молодим лейтенантом повз нескінчені ряди озброєних вояків, що стояли на майдані. Відтак ми пройшли крізь височезні, із залізними скобами дубові двері ратуші. Коли вони з лиховісним гуркотом зачинилися за нами, у мене навіть не виникло бажання переможно заревіти.

Отже, Сілке свою частину нашої угоди виконала. А зараз настала моя черга. Я переймалася щодо того, як розмовлятиму з власними родичами… а от як пояснити ситуацію королівській родині, зеленого поняття не мала. Особливо після того, як вони відмовилися слухати мене, коли я намагалася поговорити з ними тоді, у «Шоколадному серці».

Людське суспільство було аж надто складне. Чому я не могла просто загарчати на людей, щоб змусити їх зробити те, що мені було треба?

Аж раптом звідкись звіддаля гримнули крики. Вони луною розійшлися широкими підвалами ратуші — схоже, цим методом, який я щойно обмірковувала, хтось уже вирішив скористатися.

Тут, усередині будівлі, вояків також виявилася сила-силенна. Вони незрушно, наче кам’яні боввани, виструнчилися вздовж широких сріблясто-білих коридорів, між витонченими мармуровими статуями й високими вікнами. Усі вони стовбичили з відсутнім виразом обличчя, жодним чином не реагуючи ані на крики звіддаля, що дедалі гучнішали, ані на нас, що крокували просто в них під носом. Лише очі поблискували під металевими шоломами — тільки це й відрізняло вояків від невидющих статуй, що стояли тут-таки.

Либонь, якби не потреба маскуватися, я б зневажливо форкнула. Оце і є те саме місце, де була зосереджена вся влада Драхенбурґа? Оце головна скарбниця столиці, родинна печера королівської ради? Те, чим людці сподівалися вразити світ? Відверто кажучи, «мармур» — це лишень красива назва для звичайнісінького брудного білого каменю. Жодний золотий злиток, жодний мерехкий діамант не впав мені в око. Навіть коли я закинула голову й крадькома глянула на стелю, виявилося, що вигадливі закрутики на ній також були зі звичайного гіпсу й пофарбовані — виходило біле на білому. Та жоден дракон ані на мить не відчув би до цього місця навіть дещиці поваги!

Сама думка про те, що це місто намагається захиститися від моєї родини, здавалася б просто сміховинною, якби не була такою жахливою. Адже це була моя територія, хай там що. Але я навіть не матиму шансу її захистити — якщо не вдасться пробитися крізь цих надокучливих людців, які заступали мені шлях…

Крики щокроку гучнішали. Я одразу здогадалася, до яких саме дверей ми прямуємо, — не лише через ґвалт, що лунав звідтам, а й через те, що біля них стояли на чатах чотири височезні вартові. Лейтенант, який нас супроводжував, щось сказав їм, і вони відступили вбік. Наш супутник прочинив двері — за ними виявився цілковитий хаос.

Там, за дверима, ми побачили величезну, наче печера, залу. З високих стін звисали пурпурові оксамитові запони, а ще тут було повно люду. Довгий дерев’яний стіл стояв по центру. З одного його боку, у схожому на трон кріслі, сидів король. Обіч нього, у трохи меншому кріслі, умостилася кронпринцеса. Високий похмурий чоловік у крислатому капелюсі з червоного оксамиту сидів на стільці середнього розміру біля іншого кінця столу. Тут було чимало стільців, але забирали вони хіба що половину зали. Інші стояли порожні — ті, хто мав на них розміститися, зараз юрмилися навколо столу, горлаючи й розмахуючи руками.

Але й це були не всі присутні. Уздовж стін біля пурпурових оксамитових запон вишикувалися вояки, а на кількох рядах м’яких стільців розсілися ошатно вбрані чоловіки й жінки — вони спостерігали за дійством, що розгорталося перед ними, і шепотілися, ховаючись за розцяцькованими віялами. Челядники сновигали туди й сюди, виконуючи вказівки й забаганки своїх панів.

Та хіба ж тут узагалі можна дійти якоїсь згоди?! Лейтенант повів нас крізь натовп до кронпринцеси. У залі стояв такий галас, що я навіть не одразу зуміла вирізнити окремі голоси.

— …От чому ще багато років тому варто було відрядити армію й магів до гір! Якби ж то бодай хтось мене послухав…

Це, ляснувши долонею по столу, промовив чоловік у темно-зеленому строї.

Інший, що стояв у нього за спиною, несамовито затрусив головою.

— Треба було прорити підземні тунелі, щоб була змога вибратися з міста до лісу! Якщо ми зараз відрядимо армію копати їх…

Високий кощавий чоловік у чорному плащі вигукнув:

— Якби ж то нам виділяли більше коштів на дослідження, а крамарі не були такі жмикрути й не домагалися зменшення податків…

Жінка, яка сиділа поруч із ним, видала придушений обурений зойк.

— Ми, крамарі, — це єдина причина, з якої це місто досі процвітало! Якби його довірили вам, дурбецалам у чорному…

Зачувши це, інша жінка, у довгих чорних шатах, підхопилася й заверещала:

— Ти як нас щойно назвала, торгашко?

Кілкий кістяк! Та в нас на це часу нема!

Того, минулого, разу я намагалася поговорити з королівською родиною помірковано, але вони не послухали мене. І, певна річ, оце зараз із цими людцями виважені аргументи також не спрацюють.

А отже, час було припинити поводитися як служниця і стати нарешті драконкою.

— Годі! — заревіла я, стоячи за два фути від короля.

Усі присутні здригнулися й озирнулися на мене. Навіть король визирнув з-за спинки свого масивного крісла та глянув на мене, здивовано витріщивши блакитні очі.

Авжеж, я точно знала, що вони побачили — обличчя підлітка, коротке волосся, простеньку цинамонову сукню. Певна річ, якщо вони й постуляли писки на мить, то це хіба від шоку — зараз лють і спантеличення візьмуть гору.

Тому, скориставшись цією миттю, я схрестила руки на грудях і глянула на короля так спокійно й серйозно, як уміла лише Марина.

— Ніхто з вас не подужає зупинити драконів, — сказала я. — Ніхто, окрім мене.

Розділ двадцять перший

От воно. Тиша вибухнула криками — усі кількадесят чоловіків і жінок, що оточили стіл, заголосили водночас.

Проте цього разу король здійняв руку — і всі затнулися.

— Хто ти така? — вимогливо спитав король. — Підійди-но сюди, дитино. Поясни, що ти мала на увазі.

Я ступнула вперед і опинилася між ним і кронпринцесою. Руки я й досі тримала схрещеними на грудях. Коли я зрушила з місця, у залі знову пролунали вигуки, цього разу вочевидь обурені. Нажаханий шепіт полинув з боку придворного панства, що спостерігало за нами зі своїх крісел. Кошлаті біляві брови короля насупилися, темні брови кронпринцеси здивовано здійнялися.

А зараз де я схибила? Я ж просто зробила те, що мені наказали!

Аж тоді хтось дав мені відчутного штурханця в спину. Я озирнулася й побачила, що Сілке люто витріщається на мене.

— Вклонися! — просичала вона.

Йой. Я розчепила руки й нахилилася вперед — я бачила, що саме так це робили люди. Головою я мало не врізалася в кут стола, і з перших рядів витріщак у мене за спиною линула хвиля притлумленого сміху. Утім, коли я виструнчилася, від королівського невдоволення вже й сліду не стало. Наче крізь габу я усвідомила, що до іншого боку столу квапляться якісь люди, імовірно, челядь, але вирішила не звертати на них уваги, зосередившись виключно на королі й кронпринцесі.

— Ви не можете напасти на драконів, — звернулася я до його величності. — Якщо ви на таке зважитеся, вони, щоб помститися, спопелять місто. Спершу зачекайте й дізнайтеся, чого вони хочуть. Вони б не прилетіли сюди без причини.

— Причини?! — Жінка, що сиділа трохи віддалік за столом, розреготалася. — Та це ж примітивні почвари, дівчинко! Єдина причина, яка їх спонукає, — це голод!

Чоловік, що сидів обіч неї, кивнув.

— Вони не схожі на нас, — мовив він до мене. — У них бракує мізків на те, щоб жадати ще бодай чогось, окрім крові й золота!

Я, не ймучи віри власним вухам, заперечно похитала головою.

— Люди, та вам бодай щось відомо про драконів?

Королівські очі звузилися. Його величність пильно мене роздивлявся.

— Мені відомо, — проказав він, — що дракони — це найбільша небезпека, яка загрожувала цьому місту за весь час його існування. І ти сподіваєшся, що ми дослухаємося порад якоїсь дівчинки й навіть не спробуємо захиститися від їхнього нападу?

— Захиститися від них ви все одно не зможете, — мовила я нетерпляче. — Отже…

— Зачекайте-но! — Чоловік у масивному крислатому капелюсі, який сидів на іншому боці столу, нахилився вперед і тицьнув у мене тлустим пальцем. — Ваша величносте, вас намагаються ввести в оману! Моя помічниця знає цю дівчинку. Це звичайнісінька підмайстриня, ще й відома халамидниця. Треба викинути її звідси, і то мерщій, щоб вона не марнувала жодної дорогоцінної хвилини нашої наради!

За спинкою його крісла я помітила знайоме глумливе обличчя. Це була ота посіпака лорд-мера… а отже, я тепер достеменно зрозуміла, хто цей дядько. М’язи мої скам’яніли.

— Ні, Авантюрино! — Сілке вхопила мене за плече. — Не зараз!

Наш лейтенант кинувся був уперед, вирячивши очі й простягнувши руку — наче збирався силоміць відтягти мене від королівської родини. Але, перш ніж він устиг до мене доторкнутися, кронпринцеса здійняла руку і запала тиша.

— Здається, я тебе впізнаю, — мовила вона. Мимоволі мене вразила сила її голосу; вона жодного разу не підвищувала його до крику, втім слова її прозвучали спокійно і владно. — Тебе звати Авантюрина, так? Ти з «Шоколадного серця»?

Король скривився.

— Це ж той самий шоколадний будинок, який довелося зачинити через бруд на кухні?

— Ніякого бруду там не було! — вигукнула я. — Ми пройшли перевірку й навіть отримали сертифікат на доказ цього! Єдина причина, з якої вони…

— Гм. — Принцеса закашлялася. — Хай там як, звідки юній підмайстрині шоколатьє знати, як зупинити кровожерливу драконячу зграю?

От вона, ця мить. Дивлячись їй просто в очі, я відповіла:

— Тому що я була однією з них.

Рука Сілке раптом щосили стиснула моє плече, а кімнату миттю затопив галас. Лунали вибухи реготу, здивовані вигуки, зневажливе форкання, але крізь цей шарварок я почула, як Сілке пробурмотіла мені на вухо.

— Он воно як!

Мить по тому вона вже кинулася вперед і схилилася перед королівською родиною у вишуканому поклоні.

— Вона мала на увазі, ваша величносте… ваша високосте…

Кронпринцеса звела брови.

— Так?

Сілке виструнчилася й широко їй всміхнулася.

— Авантюрина з родини диваків, вона раніше мешкала в горах, у глушині, а отже, у неї був шанс самій познайомитися з драконами і спілкуватися з ними. Саме тому…

— Шпигунка! — заголосив лорд-мер, схопившись на ноги й ляснувши гладкою долонею по столу. — То це через неї вони сюди летять? Вона передавала їм відомості про наше місто?

Кронпринцеса на якусь мить заплющила очі, наче від страшенної втоми. Навколо столу знову вибухнув галас, ще дужчий, ніж доти. Люди посхоплювалися з крісел. Хтось гатив кулаком по столу, докидаючи власну лепту до загального шарварку. Король спохмурнів і затулив рота долонею, вивчаючи мене примруженими світло-блакитними очима. У мене з’явилося паскудне передчуття, що навіть драконяче ревіння не змусить цих людців знову постуляти пельки.

Кронпринцеса цього разу не стала здіймати руку, щоб закликати всіх до тиші. Вона просто нахилилася вперед і заговорила до мене, поки інші члени королівської ради й далі собі репетували.

— І що саме зробила б ти, щоб зупинити драконів? — спитала вона.

— Зупинити їх зараз, коли вони вже прямують сюди, неможливо, — відповіла я. — Ви не зашкодите їм ані кулями, ані чарами — у них надто міцна луска. Єдина річ, що нам залишається, це чекати на їхнє прибуття.

— А тоді? — утрутився король. Він також нахилився до нас і дослухався до нашої розмови.

Я знизала плечима.

— Я поговорю з ними, — сказала я йому. — Якщо мене пустять на верхівку вежі з дзиґарем, саме мене вони побачать першою. Я спробую напоумити їх.

— Напоумити? — Король форкнув так гучно, що хвиля повітря аж торкнулася мого обличчя. — Просто чудово, — прогарчав він. — Дивовижний план захисту столиці — відрядити дівчисько, якому щонайбільше дванадцять років, на перемовини з вогнедишними чудовиськами! Нам же всім відомо, якими розумними можуть бути дракони!

У горлі в мене аж затремтіло від стримуваного гарчання, усе тіло завібрувало.

— Та ви геть нічого не знаєте про драконів! Вони прямують сюди з якоїсь причини, а не просто для того, щоб знищити місто! Вони можуть це зробити, лише якщо ви розлютите їх і нападете на них першими! Хтось мусить із ними поговорити, а я єдина, хто знає, як їх переконати!

— Вибач. — Кронпринцеса зітхнула й відкинулася на спинку крісла. — Ти маєш розуміти, що це просто неможливо. Дослухатися до дитини й дозволити цим чудовиськам безперешкодно пролетіти над Драхенбурґом — а самим просто сидіти й чекати на їхній напад, навіть не спробувавши захистити наших громадян від їхнього полум’я…

У мене за спиною раптом пролунав чийсь голос.

— Ми не можемо завадити їм пролетіти над містом, Ваша високосте.

Це був високий кощавий маг, який раніше сперечався з крамарями. Схрестивши руки на грудях, він замислено роздивлявся мене світло-зеленими очима, які неабияк скидалися на очі рептилії.

— Я раджу дослухатися до пропозиції цієї дитини.

— Та ви жартуєте! — витріщився на нього король. — Ви пропонуєте довірити наш захист якомусь дівчиську?

— Ні, — мовив маг. — Я гадаю, варто використати цю дівчинку, щоб заманити драконів у пастку. Оце моя пропозиція.

Ми вчотирьох вражено витріщилися на нього. Магу відповідь лише смикнув кощавим плечем.

— А що тут такого? Магам Драхенбурґа ніколи не виділяли достатньої кількості грошей для проведення серйозних досліджень щодо засобів пробивання драконячої луски з великої відстані. Якщо ми спробуємо атакувати, поки вони пролітатимуть високо над містом, користі з того буде не більше, ніж від жалюгідних мушкетів ваших вояків: їхні кулі просто відскакують від луски без жодного ефекту. Утім… — Його тонкі губи скривилися в самовдоволеній усмішці. — Ми нещодавно розробили декілька цілком нових стратегій, які, я цього певен, чудово спрацюють з близької відстані, подужавши пробити навіть тверду луску дорослого дракона. Якщо ми використаємо цю дівчинку як наживку, щоб дракони знизилися до рівня годинникової вежі, а потім нападемо на них ззаду, заскочивши зненацька, поки ці почвари вважатимуть, ніби між нами перемир’я…

— Але це огидно! — вибухнула я. — Це підступно, це легкодухо, це…

Він навіть не підвищив голос, ніби й не чув мене.

— Я раджу вам це як найдосвідченіший бойовий маг Драхенбурґа. На мою думку, це єдиний спосіб, у який ми здатні виграти цю битву й захистити наших безневинних громадян. Отже, Ваша величносте?.. — Він звів брову.

Король важко кивнув.

— Так. Так і вчинимо. Треба зараз висунути цю пропозицію на затвердження ради — але виключно задля дотримання процедури. Якщо будуть якісь заперечення, я їх відхилю. Якщо ви просто зараз почнете виставляти своїх магів на позиції…

— Ні! — вигукнула я. Були б у мене крила, я б зараз щосили ними затріпотіла. — Я не дуритиму їх і не заманюватиму, навіть для того, щоб урятувати це місто! Я ж сказала вам, що просто вмовлю їх забратися звідси миром. У вас немає жодної причини нападати на них, тим паче таким ганебним чином. Як тільки вам таке спало на думку?!

Верхня губа короля смикнулася у зневажливій посмішці.

— Дівчинко, не забувай, що ми говоримо про драконів, а не про людей. Між ними є велика різниця!

— Не така вже й велика, — озвалася я. — Значно менша, ніж мені раніше здавалося.

У відповідь він виструнчився, відвертаючись від мене.

— Юна леді, ми марнуємо час. — Король потягнувся за пером і чорнильницею. — Виконуй, що тобі наказали, бо інакше тебе кинуть до в’язниці в підвалі, щоб ти не накоїла лиха. Увагу драконів зможе привернути хтось інший. Отже…

— Жодна інша людина не подужає цього зробити, — раптом втрутилася Сілке. — Жодна, окрім Авантюрини.

Король озирнувся.

— Це ж із якого дива?

Відповідь Сілке випередила мою.

— Тому що Авантюрина — єдина, кому відомий таємний сигнал — сигнал миру для драконів.

Що? У мене аж щелепа відпала. Це було найнеймовірніше, найсміховинніше, що я колись чула!

Але Сілке тим часом вела далі:

— Як, на вашу думку, вона і вся її родина існували біч-о-біч із драконами всі ці роки без спеціального розпізнавального знака, який давав зрозуміти цим чудовиськам, що вони — їхні друзі?

Король спохмурнів.

Маг примружився.

Сілке штовхнула мене ліктем. А, так. Зараз моя черга.

— Я нікому не розповім, що це за сигнал, — хутко попередила я, скинувши підборіддя. — Це таємниця нашої родини.

Моя родина від самої думки про якісь дурнуваті таємні сигнали реготала б так, що ця кімната потонула б у диму. Однак я помітила заледве стримуваний гнів на побуряковілому обличчі короля та зрозуміла, що ми його переконали.

Він тицьнув у мене вказівцем, розтулив був рота, збираючись загорлати, але кронпринцеса всміхнулася й заговорила першою.

— Чудово, — мовила вона лагідно. — Пропоную компромісний варіант. Лорде Кракавере… — Вона кивнула магові. —…якщо ваша ласка, зберіть усіх своїх бойових магів, хай вони стануть на позиції за годинниковою вежею. Утім… — Вона кинула на мене зимний, оцінювальний погляд. — Ми не віддамо наказу атакувати, допоки Авантюрина не спробує переконати драконів мирно полетіти з міста. Авантюрино, ти згодна?

Ой лишенько!

Я звузила очі, прикипівши до неї поглядом і несамовито намагаючись збагнути, що ж ховалося за цим погідливим, безневинним виразом обличчя. Я знала це відчуття, і мені воно не подобалося.

Моя сестра Цитрина трималася так само спокійно, лагідно й упевнено щоразу, коли велемудро вмовляла мене і Ясписа зробити щось, чого нам геть не хотілося робити.

Кронпринцеса достеменно щось приховувала… але часу міркувати над цим у мене не було. Я гучно видихнула.

— Гаразд… — почала була я, та Сілке не дала мені договорити.

— Ваша високосте, — мовила вона крижаним тоном, — ви ж, поза всякими сумнівами, хотіли пообіцяти, що віддасте наказ атакували лишень після того, як Авантюрині не вдасться вмовити драконів полетіти геть миром?

Йой. Йо-о-о-о-ой! Тож он воно як! Тепер я збагнула, що мене так нашорошило.

Роздратування промайнуло обличчям принцеси.

Вона була точнісінько така, як Цитрина.

— Ви збиралися мене надурити! — видихнула я. — Ви б віддали наказ атакувати, щойно я почала б перемовини, еге ж?

А в цьому разі…

Йой.

Я люто зиркнула на неї.

— А як, на вашу думку, я мала б вижити, якби просто з-за моєї спини на драконів напали б ваші маги?

Кронпринцеса подарувала мене усмішкою, якій я не повірила ані на мить.

— Пробач, — солодкаво мовила вона. — Але що ще ми мусили робити? Урешті-решт, нікому ж із нас не відомий той ваш особливий розпізнавальний сигнал миру… Якщо ти сама вестимеш перемовини з драконами на годинниковій вежі, звідки нам дізнатися, успішні вони чи ні? У нас і справді не лишається іншого вибору, окрім як, припустивши найгірше…

Я схрестила руки на грудях. Згадка про Цитрину змусила правильну відповідь вигулькнути в мене в голові.

— Чудово, — мовила я. — Тоді я проводитиму перемовини не сама. Зі мною буде ще одна людина, яка зможе спуститися до вас і повідомити, що нічого не вийшло. Але це має бути людина, якій я довіряю. Хтось, кого оберу я сама. Хтось мого віку, не старший, щоб дракони не відчули загрози, побачивши, що я не самотою.

— Ти маєш на увазі цю свою подружку? — Кронпринцеса глузливо глянула на Сілке. — На Бога! Ти вважаєш, що ми довіримо їй місію повідомити нас, чи варто починати атаку? — Вона легенько похитала головою, дивлячись на нас, наче розчарована матуся. — Може, вона й кмітлива дівчинка, але вона віддана передусім тобі, а не місту.

Сілке скоцюрбилася. А от я — ні.

— От саме тому, — мовила я з похмурим задоволенням, — ви відрядите зі мною на годинникову вежу вашу молодшу сестру.

Король люто заревів — аж здригнулася кімната. Кронпринцеса стиснула губи… утім в очах її я вперше помітила повагу.

Сілке ж дивилася на мене з неприхованою гордістю.

Але, на відміну від неї, я не всміхалася, навіть коли суперечка нарешті вгамувалася, аргументи вичерпалися і всі змирилися із запропонованим мною планом. Бо тепер настав час зустрітися з моєю родиною.

Розділ двадцять другий

Тут, на верхівці годинникової вежі, був зимний вітер. Він розмаював моє волосся, студив обличчя і, задуваючи через парапет, який сягав нам до талії, пробирав мене до кісток крізь тонкі рукави цинамонової сукні — аж сироти брали.

Молодша принцеса — інші називали її принцесою Софією — була вбрана в плащ на саєтовій[14] підбійці, ще й із вилогою, тому їй зимно не було. Проте вона, насуплена, усе одно скоцюрбилася у віддаленому кутку квадратного майданчика, за чотири фути[15] від мене.

Те, що вона супилася, було добре. От якби принцеса здавалася наляканою, мені б довелося терміново заспокоювати її ще до того, як прилетить моя родина. Демонструвати хижакам свій страх небезпечно.

Але я не відчувала в собі впевненості, достатньої для того, щоб от просто зараз когось заспокоїти — хай навіть себе саму.

Усе, що в мене наразі лишалося, — це моя рішучість… і вбрання-лусочка як нагадування про неї. Я притискала його до грудей, споглядаючи, як наближається моя родина і з кожним помахом крил силуети в небі збільшуються. Вони летіли широким клином над околицею міста, схиливши величезні голови й роздивляючись усе внизу. Тепер, коли вже могла розрізнити кольори, я зрозуміла, що очолює процесію дідусь, праворуч від нього летить мама, тітоньки Турмаліна й Смарагда позаду, і… це хто, справді Цитрина ліворуч від дідуся? Та вона ж уже бозна-скільки років нас навіть не навідувала!

Хай там що привело їх сюди, причина, поза всякими сумнівами, була вагома, якщо вони викликали Цитрину й та зголосилася полишити свій палац і прихильників, щоб вирушити разом із ними.

І що, я мушу їх переконати? От просто весь гурт дорослих моєї родини?

Навіть коли я була драконкою, мене не сприймали всерйоз. Мене вважали невгамовним і неслухняним дитинчам, єдиною, хто ніяк не міг узятися за освіту чи знайти собі захоплення, єдиною, хто призводив до проблем у родині. А зараз…

Я дивилася, як вони летять над містом, і мені раптом перехопило дух у грудях. Я стала задихатися, згадавши, як дідо вгатив у мене вогняною кулею — щоб трималася якнайдалі від нього й родинної печери. Принаймні тоді, на гірському схилі, я змогла відкотитися вбік і врятуватися. А тут, на рівнісінькому майданчику годинникової вежі, ховатися не було де.

Я потупила очі на вбрання-лусочку, яке й досі притискала до себе.

Потім глибоко зітхнула, щоб повітря потрапило до зведених судомою грудей, і трохи розтиснула пальці.

Я б упізнала візерунок луски моїх рідних будь-де й будь-коли. Тепер я сподівалася, що й вони також упізнають мій візерунок… і їм принаймні стане цікаво. Вони ж бо не бачили мене вже декілька тижнів, то, може, знайомі кольори привернуть їхню увагу.

Я струснула вбрання й звелася навшпиньки, щоб прив’язати один із рукавів до найближчого з високих загострених кам’яних зубців по боках вежі. Вітер термосив тканину, силкуючись висмикнути її з моїх рук, але я міцно прив’язала її й рушила до іншого зубця, щосили стискаючи інший край вбрання.

Принцеса Софія зневажливо всміхнулася.

— Ти що, і справді вважаєш, що ця ганчірка захистить нас від тих почвар?

— А я не збираюся нас захищати. — Я встала навшпиньки й потягнулася якомога вище, намагаючись зав’язати холошу свого строю навколо іншого кам’яного зубця, — мусила прив’язати тканину якомога надійніше, бо інакше вітер умить зірвав би її. — Я намагаюся привернути їхню увагу.

— Дивовижно, — пробурмотіла принцеса. — Просто дивови… Йо-о-о-ой!!!

Від її переляканого зойку я здригнулася й випустила вбрання з рук. Воно замайоріло, наче сріблясто-багряний прапор, напнувшись між нами. Принцеса забилася в куток, очі на смаглявому обличчі нажахано розширилися.

Я не мала часу з’ясовувати, що її аж так налякало. Натомість підстрибнула, намагаючись ухопити тканину-лусочку, — але було вже запізно. Із жахливим тріском вона відірвалася від кам’яного зубця, за який я встигла її прив’язати, і гайнула в повітря, геть від мене…

…і простісінько до драконів, які вже змінили напрямок і тепер летіли проти вітру прямо на нас.

Так от чому скрикнула Софія.

Мама раптом подалася праворуч, простягнула величезну передню лапу й, коли крихітний клаптик пролітав повз неї, перехопила його одним пазуром. Упіймавши його, вона розлючено заревіла — так, що аж ратуша під моїми ногами здригнулася, а все тіло в мене завібрувало. З вулиць і з будівлі пролунали крики, однак жоден з них ані на мить її не зупинив.

Підібгавши передні лапи, в одній з яких і досі була моя вдяганка, мама випередила дідуся й помчала просто до нас, наче вістря величезної стріли. Решта моїх родичів гайнули за нею, знов сформувавши клин. Я стиснула кулаки, щоб не було надто страшно.

— Здається, ти привернула їхню увагу. — У принцеси тремтів голос.

— Не показуй, що налякана, — звеліла я не озираючись.

Це була єдина порада, яку я встигла їй дати.

Мама мчала просто на нас, її гігантські крила так били повітря, що порив його хвилею докотився аж до мене, і, щоб утриматися на ногах, мені довелося вчепитися в найближчу кам’яну стіну.

— Кажи, людино! — заревіла мама, і голос її здоровенним молотом ударив мені в скроні, і кожна кістка в моєму тілі заскімлила. — Що ви з нею зробили, почвари?

Що?!

Я дивилася на величезне, завбільшки з будинок, розлючене створіння, з гігантських ніздрів якого вихоплювалися бовдури диму. Це що, і справді була моя мама, яка завжди дорікала мені, закликаючи за будь-яких обставин зберігати спокій і витримку? Я ніколи ще не бачила її такою оскаженілою. Я взагалі не підозрювала, що вона на таке здатна.

Я витріщилася на неї, у голові все змішалося.

— «Зробили з нею»? — повторила я.

— Не вдавай, що не розумієш! — Вона хвецьнула в повітрі передньою правою лапою, у якій досі стискала мою одежину, і зависла просто над вежею. Величезні крила маяли в повітрі, масивна блакитно-золота голова загрозливо бовваніла наді мною. Мама шкірила ікла — кожне в три фути[16] завдовжки, — ті аж сяяли на сонці. — Ми знаємо, що її забрали ви, люди! Ми йшли на нюх, і тепер від тебе пахне нею, отже ти була з нею поряд! А тепер іще й знущаєшся з нас, демонструючи оце?! — Вона щосили швиргонула вбрання-лусочку на майданчик. — Це що, намалювали ваші людські художники, поки вона лежала, зв’язана, в одній із ваших буцегарень? Чи це мисливський трофей? А чи щось іще гірше? Та якщо її скривдили, ви за це власним життям заплатите!

— Мерщій! — засичала в мене за спиною принцеса Софія. — Подай їм той ваш сигнал миру!

Однак мене наразі турбували важливіші речі. Я дивилася в люті золоті очі мами — і в грудях у мене дужчало зачудування.

— Чекайте. То ви що, прилетіли сюди… по мене?

Наступної миті мені довелося ухилятися від гігантського бовдура диму, який люто видихнула моя матуся. Знизу знову пролунали крики жаху. Я подумки подякувала за те, що тут зі мною принцеса, тож найнетерпеливішим із магів доводилося стримуватися.

Але моє миттєве полегшення де й ділося, коли мама загарчала:

— Я шукаю не тебе і не якусь іншу миршаву людинку! Ми тут, щоб знайти мою доньку й повернути її додому цілою і неушкодженою!

Ну що ж…

Я виструнчилася на повний зріст, відпустивши стіну, за яку й досі трималася, бо вже призвичаїлася йти проти вітру. І, хоч як мені зараз було лячно, зволікати далі було не можна. Я глибоко зітхнула, зустрілася поглядом з оскаженілими маминими очима й промовила:

— Мамо, це я, Авантюрина. Але я не можу повернутися додому. От, бачиш? — Я простягнула до неї руки. — Мене перетворили на людину.

Мама відсахнулася — так рвучко, що я мало не втратила рівновагу від повітряної хвилі. Потім вона так роззявила пащу, що, напевне, могла б ковтнути одразу трьох таких як я.

— Та як ти смієш мені брехати?!

Раптом усі інші дракони, зруйнувавши клин, підлетіли ближче і тепер зависли над годинниковою вежею. Їхні хвости хвецяли, вони ревіли так, що аж тремтіли стіни.

— Зараз! — принцеса Софія потягнулася до ляди. — Я скажу їм…

— Ні! — Я вхопила її за плащ і смикнула до себе. — У нас ще є час! Я мушу пояснити…

— Люди завжди брешуть! — заревів дідусь, його гаряче дихання обпекло нас, і принцеса Софія налякано заверещала. — Я ж казав тобі, доню, що нам доведеться бути терпеливими! Знадобиться час, щоб витрусити правду з почвар, які не мають уявлення про чесність і порядність!

— Що?! — Софія аж підстрибнула від люті, тут же полишивши спроби накивати п’ятами. — Це що він таке щойно про нас бевкнув?!

— Дозвольте-но мені… — упевнено мовила Цитрина й наблизилася, змусивши маму відлетіти трохи вбік, її сріблясто-блакитна луска мерехтіла в сонячному промінні. Вона схилила масивну голову, роздивляючись нас зимним оцінювальним поглядом.

— А дайте-но я розтлумачу вам ситуацію, людці. Ми здатні не тільки спопелити ваше місто, а й улаштувати таке руйновище з усієї вашої країни, що ви більше ніколи не зможете зібрати жодного врожаю на цій землі. І за сотні років тут тиритимуться перекази про безталанне королівство, яке колись існувало в цій місцині, але припустилося помилки й викликало наш гнів. Якщо тільки… — Вона схилила голову. — Усе, що від вас треба, — це звільнити мою дурненьку меншу сестру. Якщо вона ціла й неушкоджена, ми будемо поблажливими. Але повірте мені, — додала вона солодкаво, — вам краще не випробовувати моє терпіння!

Очі принцеси розширилися.

— Та вона ж говорить точнісінько як моя сестра! — прошепотіла вона.

— Знаю. — Я схрестила руки та глянула на свою старшу сестру, яка завжди, завжди вважала, що має право повчати мене, що і як робити. І кого це, цікаво мені, вона назвала «дурненькою»?

— Узагалі-то, Цитрино, я тебе не боюся! — крикнула я у відповідь. — Що ти там збираєшся робити? Писати епічну поему, якщо ми спробуємо заперечувати тобі? Адже тобі відомо, якою мірою я ненавиджу твою поезію! І байдуже, що ти там говориш, — ніхто не зобов’язаний розуміти ті тупі правила п’ятистопного ямба!

Вертикальні зіниці Цитрини звузилися, потім розширилися. Вона видихнула задушливий стовп диму.

— Авантюрино?!

— Це не Авантюрина! — вигукнула мама. — Та ти поглянь на неї! Це ж людина!

Цитрина опустила писок так низько, що мало не торкнулася ним мого обличчя. Я не відсахнулася, не схилила голови. Я навіть не закашлялася від диму, який мене оповив.

— Ну? — спитала я хрипкувато.

— Вона пахне як Авантюрина, — прогарчала Цитрина. — Вона така ж уперта й зухвала, як Авантюрина.

Тітонька Турмаліна підлетіла до мене зліва й собі занюхала.

— А це нормально, що в людини золоті очі?

— Ні, — відповіла принцеса Софія твердо. Вона була напружена, стояла, обхопивши себе за плечі, але здавалася надто розлюченою, щоб боятися. — Повірте мені, у цій дівчинці взагалі все не нормально.

— Ніхто не розмальовував це вбрання у мої кольори. — Я вказала на лусочку, що й досі звисала з маминого пазура. — Це єдиний стрій, який на мені залишився після того, як мене зачаклували.

— Зачаклували?! — Дідусь позадкував, його луската шия, здається, аж подовшала від жаху. — Я ж мав здогадатися! Вони ошукали тебе й знищили! Я ж казав: ніколи не довіряй людям! Бідолашна моя малеча..

— Авантюрино… — мовила мама, і її голос звучав небезпечніше, ніж будь-коли доти. Сичання наповнило повітря, обіцяючи лють і страшну помсту. Гіпнотичний погляд золотих очей прикипів до мене. Кожному дюйму мого тіла кортіло лише одного — скоритися. — Скажи мені, хто це з тобою зробив.

Я важко зітхнула.

— Харчемаг, — зізналася я. — Але мститися йому вже запізно. Він давно пішов. І до того ж… — Я заскреготіла зубами, понад усе не бажаючи визнавати цю неприємну правду, та не змогла не зізнатися й пробурмотіла похмуро: — Він просто захищався. Я хотіла його з’їсти.

Зараз мені огидно було це визнавати, але я дуже добре його розуміла.

Мати хвецьнула хвостом, збивши найближчий димохід, який гримнув на землю.

— Я ж казала тобі не виходити з печери! Я ж казала!

— Матусю, — мовила Цитрина найогиднішим своїм тоном, — Авантюрина ніколи в житті нікого не слухала. Я завжди казала, що це призведе до халепи, чи не так? А тепер її спотворили й занапастили, і все через те, що ти так і не змусила її коритися. Якби ж то ти лишень…

— Годі! — гримнула я, аж сходячи тремом від люті. — Просто послухайте мене, ви всі, бодай раз у житті! Послухайте!

Задихаючись, я дивилася на них, стиснувши кулаки.

— Я не знищена. І не спотворена. І взагалі, я нарешті знайшла свою пристрасть!

— Що? — Усі п’ятеро драконів навколо мене вигукнули це разом, обдавши мене хвилею жару.

Дідусь заговорив гучніше за інших.

— Тобто? Що ти маєш на увазі, коли кажеш, що знайшла свою пристрасть? Тут? — Дим вилетів з його ніздрів, коли він недовірливо форкнув. — Ти ж знаєш, людям невтямки, що таке справжня освіченість. Їхній крихітний мозок не в змозі осягнути інтелектуальну красу…

— Перепрошую!.. — обурено почала була принцеса.

Але я заговорила ще до того, як вона завершила.

— У людей є дещо краще за освіченість, — сказала я. — У них є шоколад.

Тоді я всміхнулася широкою людською усмішкою, бо вперше в житті побачила, як усій моїй родині аж заціпило від здивування. Вони спантеличено витріщалися на мене.

Уперше в житті я тямила в чомусь, на чому не розумілася навіть моя старша сестра.

— Зачекайте, — мовила я впевнено. — Я зараз усе вам покажу.

Розділ двадцять третій

Якщо Марина й була здивована, побачивши своїх нових клієнтів, то жодним чином цього не виказала. Вони з Горстом прибули менше ніж за годину після того, як за ними до «Шоколадного серця» відрядили Сілке в супроводі трьох вояків. На той момент величезний майдан перед ратушею звільнили, щоби там могла розміститися вся моя родина. Вояки, певна річ, не пішли — вони чекали всередині ратуші разом із розчарованими бойовими магами, просто про всяк випадок, якщо раптом щось піде не так. Король і кронпринцеса стояли під дверима ратуші разом із лорд-мером, обличчя в них були напружені, проте люб’язні. Принцеси Софії з ними не було. Вона стояла в оточенні драконів і, насупившись і енергійно розмахуючи руками, сперечалася з моїм дідусем про межі людського інтелекту. Хто б міг припустити, що принцеса цікавиться запилюженими старими фоліантами з філософії? Я пошкодувала, що тут немає мого брата — він би залюбки взяв участь у цих дебатах. Та Яспис був би просто в захваті!

Нарешті на віддаленому кінці вулиці з’явилася Марина, за якою йшли Горст і Сілке. Вона обвела всю цю сцену одним довгим поглядом, відтак знизала плечима й підійшла до нас із незрушним, як завше, обличчям. Горст, Сілке й вояки несли тарелі з накривками, а на спинах тягли важезні навіть на вигляд лантухи, схоже, напхом чимось напхані. Сама Марина несла в руках лише один величезний згорток — за формою я здогадалася, що це неймовірного розміру глек-шоколатьєре, загорнутий у рушники, щоб зберегти тепло.

Що саме в цьому глеку, я знала достеменно.

— То що, дівчинко? — спитала вона, коли я підбігла до неї, щоб привітатися. Її погляд ковзнув величезними тілами моїх родичів, їхньою дивовижною лускою, потім перемістився на короля, кронпринцесу й лорд-мера, що стовбичили із закляклими посмішками на обличчі. — Тобі аж так запала ідея змусити мене приготувати шоколад для королівської родини?

— Ви прийшли! — вигукнула я, не в змозі приховати усмішку. — Ви цього разу не забарилися! Не зволікали!

— Гм, — форкнула Марина. — Мені все це вже достолиха набридло. І, до речі… — Вона подарувала мене якимось загадковим поглядом. — Може, це тебе здивує, але після того, як я скуштувала твого гарячого шоколаду, мені раптом здалося, що я здатна на все.

Щось було в її словах — і в тоні також — щось таке, від чого в мене аж засвербіло між лопатками. Щось…

Утім часу вимагати пояснень у мене не було. Король кивнув, наказуючи наблизитися.

— Наша шоколатьє прибула!

Він підвищив голос, щоб його почув увесь майдан, і мої родичі повернули масивні голови. Вони дивилися, як Марина спокійно йде повз них до короля. Обіч неї йшла я, а Горст — за нами.

— Мадам шоколатьє, це наші… е-е-е-е-е… вельмишановні гості. — Його величність нервово показав на мою родину. — Вони воліють скуштувати вашого славетного гарячого шоколаду, адже, вочевидь, чули, що він найкращий у нашому місті.

Лорд-мер пробурмотів щось нерозбірливе, наче похлинувшись. Його обличчя, потішено помітила я, аж побуряковіло спересердя.

— Авжеж! Ми завжди раді прислужитися почесним гостям його величності! — Горст хутко вклонився — спершу королю, кронпринцесі й лорд-мерові, потім моїй родині й принцесі Софії. Вираз його обличчя здавався напруженішим, ніж зазвичай, вибалушені очі заблищали, коли він глянув на величезних драконів, що обсіли майдан — утім посмішка гендляра не полишала його вуст. — То ми можемо починати частування?

За наказом короля двоє вояків поквапилися до ратуші й витягли звідти довгий дерев’яний стіл. Потім та трійця, що прийшла з Горстом і Сілке, заходилася допомагати їм витягати з лантухів і розставляти тарелі з накривками й таці — ласощів тут було вдосталь. На столі з’явилися високі граційні келихи з шоколадним кремом, а біля них — шоколадні тістечка на срібних тацях для пирогів. Величезні тарелі були наповнені більшими, ніж зазвичай, шоколадними горішками,[17] а обіч із ними з’явилися ще й інші десерти, яких мені досі не траплялося бачити — напевне, Марина винайшла їх, поки мене не було. Неповторний, дивовижний аромат шоколаду оповив стіл, змішуючись із хрустким осіннім повітрям, і всі дракони здійняли голови, щойно його вдихнувши.

П’ять пар золотих очей вражено заблищали. Мої родичі зацікавлено спостерігали за смаколиками, які з’являлися на столі.

Марина підступилася до столу й розгорнула цупкі рушники, які зберігали в теплі величезний, у два фути заввишки, глек-шоколатьєре із сяйливого срібла. Вона поставила його в центр столу й усміхнулася Горстові.

— От бачиш! — вигукнула вона. — Не такою вже дурістю з мого боку було притягти сюди з Вілленни цю штукенцію!

Відтак вона озирнулася до мене, поступаючись місцем біля столу.

— Авантюрино? Може, цього разу обслуговуватимеш гостей ти?

Та залюбки!

Щосили напружуючи м’язи, які натренувала в Марини на кухні, я обома руками підняла величезну важку шоколатьєре і звільна, обережно, нахилила її, щоб налити темний паруючий шоколад у п’ять порожніх полумисків, розставлених на столі.

Зусібіч пролунав пошепт, коли повітря наповнив аромат гарячого шоколаду. Я глибоко вдихнула, упізнаючи приправи: ваніль, мускатний горіх і… так…

— Я вирішила, що їм сподобається, якщо додам до шоколаду багато чилі, — мовила Марина. — Тобі ж це припало до смаку!

Авжеж, першу порцію я віднесла дідусеві. Потім поставила полумисок перед мамою. Коли я зустрілася з нею очима, у грудях усе стиснулося.

— Просто спробуй, — мовила я до неї. — І ти все зрозумієш.

«Будь ласка, зрозумій», — додала я подумки. Я б не стала принижуватися, промовляючи це вголос. Але й відійти від неї мені було несила. Я просто стояла й чекала, геть забувши про інших членів родини.

Мама довго дивилася на мене згори вниз. Я стиснула кулаки, бо впізнала цей погляд. Так само вона дивилася на мене сотню разів, збираючись з’ясувати, чи сильно я відстаю в навчанні. Цей погляд наче промовляв: вона сподівається, що я її здивую… але на це не розраховує.

Відтак мама опустила масивну голову і граційно, обережно сунула роздвоєний довгий язик до полумиска. На майдані запала тиша. А мама… усе ласувала й ласувала шоколадом. Нарешті полумисок спорожнів. Мамині золоті очі розширилися. Вона глянула на мене з виразом, якого я досі жодного разу не бачила.

— Ти що, умієш це готувати? — вимогливо спитала вона.

— Уміє, — відповіла Марина, що стояла в мене за спиною. Я й не почула, як вона підійшла — такою мірою зосередилася на мамі. Голос моєї наставниці був упевнений і спокійний, а її долоня твердо лягла на моє плече, підтримуючи. — Вона найкраща підмайстриня з тих, що я мала.

— Авантюрина?! — вигукнула Цитрина. — Але ж…

Вона затнулася, бо материн хвіст попереджувально затремтів, від чого майданом промчав вихор.

— Цить! — наказала мама моїй старшій сестрі — уперше на моїй пам’яті. — Спробуй-но шоколад.

Цитрина примружилася. Але, коли я піднесла їй полумисок, мовчки випила трунок.

Це була одна з найпрекрасніших митей у моєму житті. Я глянула на молодшу принцесу, і її посмішка підказала, що вона мене чудово розуміє.

Мої родичі швидко впоралися з усіма шоколадними наїдками, що їх Марина принесла із «Шоколадного серця». Сілке простежила за тим, щоб королівська родина також усе скуштувала, шанобливо їх частуючи. Король з’їв шоколадне тістечко з помітним задоволенням. Брови кронпринцеси весь час здіймалися, поки вона один за одним ласувала аж трьома шоколадними горішками. На обличчі принцеси Софії я побачила щось, неабияк схоже на блаженство, коли вона звільна пила гарячий шоколад, насолоджуючись кожним ковтком.

Лорд-мер, певна річ, заявив, що не голодний, — але під значущим поглядом короля передумав. Утім похмурий вираз його обличчя, коли він ложечкою зішкрябував майже непомітні рештки шоколадного крему зі стінок келиха, потішив мене більше за будь-які оплески.

Дідо, коли спустошив останній полумисок, зітхнув, від чого майданом прокотилася хвиля тепла, а моя цинамонова сукня зашелестіла.

— Ну що ж… — Він поблажливо глянув на мене, тонка цівка диму задоволено виповзала з ніздрів. — Схоже, малече, що ти не так уже й погано провела час.

Тітонька Смарагда додала:

— Дуже корисно буде мати в родині когось, хто зможе готувати нам оце.

— Еге ж, — погодилася тітонька Турмаліна. — Просто неймовірно корисно!

— Але я не повернуся, — заперечила я. — Ви ж це розумієте, так?

Дідусь примружився й понурив писок.

— Може, ти й утратила справжню подобу через підступ, такий типовий для людців… — Його голос скидався на гарчання, і краєм ока я вгледіла, як здригнувся король. — …але ти й досі наше маля, і ми маємо тебе оберігати й дбати про тебе. Невже ти й справді вважаєш, що ми покинемо тебе тут самотою, беззахисну, серед чужинців?

— Це тепер моя територія, — заявила я. — І вони мені не чужинці. Вони не так уже й відрізняються від драконів. Майже такі самі.

Король значущо закашлявся й ступнув уперед.

— Е-е-е-е… Попри те, юна леді, що ми ущасливлені тим, що ви вподобали наше місто, нам би не хотілося… Себто, якщо ваша родина наполягає…

— Ні, — різко перервала його мама. — Їй не потрібно повертатися.

Цього разу здригнулася тільки я. Авжеж, тільки на мить. Потім скинула підборіддя й надала обличчю найсуворішого виразу. Тамуючи біль, я нагадала собі, що саме цього й домагалася.

— Чудово, — мовила я стримано. — Я знаю, що не виправдала твоїх сподівань.

— Дитинко… — Мама так витягла довгу сяйливу блакитно-золоту шию над майданом, що її золоті очі опинилися просто навпроти моїх. — Ти хоч колись дослухалася як годиться до того, що я казала? Я завжди мріяла, що ти знайдеш свою пристрасть. Тепер, коли це нарешті відбулося, хіба ж можу я вчинити так жорстоко й позбавити тебе оцього всього?

Йой. Раптом мені забило дух від якогось незрозумілого відчуття.

— Ти не сердишся? — спитала я ледь чутно. — Я тебе не розчарувала? Не розчарувала?

Мама заперечливо похитала величезною головою, досі дивлячись мені просто у вічі.

— Я ще ніколи в житті ніким так не пишалася.

Ой лишенько! Горло геть перехопило.

Поки я намагалася приховати сльози, що затремтіли в очах, заговорила Марина, яка все ще стояла в мене за спиною.

— Не хвилюйтеся, — мовила вона, дивлячись просто в очі моїй мамі. — Ми подбаємо про неї.

— Ви й справді вважаєте, що ми покинемо її тут без захисту? — форкнув дідусь, стиха загарчавши. — Якщо нам доведеться залишити нашу малечу в цьому місті, то ми його ретельно пильнуватимемо!

— Пильнуватимете? — Король пополотнів, а голос його став схожий на писк.

— Певна річ. — Дідусів хвіст небезпечно смикнувся. — Якщо бодай якась ворожа армія колись надумає на вас напасти, вони хутко передумають, щойно наблизяться до нашої дитинки бодай на п’ятдесят миль.[18] Це я вам обіцяю.

— Овва… О! — Король дрібно закліпав. — Ну, в такому разі… — Губи його розтягнулися в широчезній сяйливій усмішці. —…ми будемо просто щасливі укласти союз із вашою родиною!

— Певна річ. — Кронпринцеса зимно всміхнулася, глянувши на масивні, у міцній лусці тіла моїх родичів. — І, гадаю, ми можемо пообіцяти, що про вашу, гм, малечу добре дбатимуть у її новому домі під нашим особистим королівським захистом.

— Гм… — Сілке делікатно закашлялася, прочищаючи горло. — Це в тому разі, якщо «Шоколадне серце» не зачиниться через оте цькування й чутки і Марині з Горстом і Авантюриною не доведеться тікати з міста?

Усі присутні на майдані дракони повернулися, щоб глянути на неї. Пролунало гарчання.

— Що ти маєш на увазі? — вигукнув дідусь. — Зачиниться? Цькування? Чутки?

— Ні! — Король ступнув уперед, несамовито махаючи руками. — Ця дівчинка просто пожартувала. Ні-ні-ні. Немає підстав для хвилювання, мої любі… е-е-е-е… друзі. На Бога, чому має зачинятися «Шоколадне серце», якщо всім відомо, що там готують найсмачніший у цьому місті гарячий шоколад? Може, колись у нас було кілька непорозумінь, але… — Він випнув груди. — Відтепер заклад перебуватиме під моїм особистим патронатом — таким не може похвалитися жоден шоколадний будинок цього міста! Власне, я вважаю, що вже незабаром «Шоколадне серце» стане найуспішнішим і найкращим шоколадним будинком у місті!

— Гм-м-м-м… — Лорд-мер притлумлено застогнав.

Кронпринцеса озирнулася й подарувала його довгим поглядом.

— То що, пане лорд-мер? — спитала вона лагідно. — Може, ви також запевните в цьому наших нових союзників?

Той похнюпився. Груди його здійнялися й упали. Навіть його крислатий капелюх, здається, зітхнув. Аж нарешті лорд-мер видушив силувану усмішку.

— Певна річ, — мовив він. — «Шоколадне серце» дістане нашу беззастережну підтримку.

— От і чудово, — просичала мама. — Ми й самі в цьому переконаємося, бо відтепер регулярно вас навідуватимемо.

Король, зачувши це, став смикати краватку, трохи позеленівши на виду. А от очі кронпринцеси лукаво заблищали. Вона ступнула вперед і заходилася обговорювати торговельні угоди й коридори безпеки. Незабаром вона й Цитрина вже вели довгі й дуже ґречні перемовини, мама й дідусь уважно їх слухали, а тітоньки шепотілися власною мовою, якої ніхто, окрім них, не розумів.

Я стояла осторонь, поряд із Сілке й Мариною, задоволено спостерігаючи за цим.

— А я вже визначилася, що буде в моїй наступній листівці! — Сілке скинула руки, наче вже тримала аркуш. — «Шоколадний будинок, який урятував місто! Смачнючий шоколад, який розтопив навіть драконяче серце!»

Марина завела очі.

— Знову ця дурня… — пробурмотіла вона.

Аж потім лагідно всміхнулася нам обом.

— Сподіваюся, ви вже готові вирушати додому, — мовила вона. — Бо, судячи з усього, на нас чекає чимало роботи.

Коли за годину ми повернулися до кухні «Шоколадного серця», першим, що впало мені в очі, був той самий глек-шоколатьєре з гарячим шоколадом, який я приготувала зранку. Він і досі стояв на столі. Я підхопила його й рушила була до мийки.

— Стривай-но, — гукнула Марина в мене за спиною. — Ти що, не збираєшся його скуштувати? Там іще принаймні на повну чашку вистачить.

— Але ж він уже вистиг! — насупилася я. — Хіба ж це мене чогось навчить?

— Власне… — Марина дивилася на мене якимось загадковим поглядом. — Гадаю, це дечого навчить усіх нас. Розумієш, я тут поміркувала трохи… — Вона кивнула на Сілке. — Пам’ятаєш, про що вона раніше торочила?

— Перепрошую! — вигукнула та, гепнувшись на стілець. — Ніколи я нічого не торочила! Я часто багато говорю, але завжди цікаві речі, і…

— Я маю на увазі те, що ти казала про шоколад Авантюрини, — перервала її Марина. — Що його смак, мовляв, змусив тебе мріяти про те, що наш будинок втримається на плаву, хоча раніше ти збиралася накивати п’ятами.

— A-а, ви про це… — Сілке знизала плечима й засунула руки до кишень. — Ну, це й справді так…

— Гм-м-м. — Марина розвернулася до мене. — Власне, коли я скуштувала той, перший твій гарячий шоколад, спочатку нічого не сталося, аж потім я понад усе захотіла врятувати цей заклад. А Горст аж нетямився від смаку твоїх шоколадних тістечок, хоча вони так підгоріли, що походили скорше на попіл. Либонь, мені теж варто було їх скуштувати. Адже…

Вона показала на шоколатьєре.

— Перед тим як я випила сьогодні філіжанку цього твого гарячого шоколаду… — почала вона, — присягаюся, я була просто у відчаї. Родина драконів збиралася спалити місто, ми були за крок від того, щоб утратити наш шоколадний будинок. А найгірше те, що мені довелося готувати шоколадний крем за якимось сумнівним рецептом просто для того, аби ущасливити цього хлопа. — Вона смикнула плечем у бік дверного отвору, де маячив Горст.

— Агов! — гукнув той, похитавши головою. — Це був аж ніяк не сумнівний рецепт! Мені сподобалося!

— Отже… — Марина схрестила руки на грудях. — Потім я скуштувала твій гарячий шоколад. І, лише двічі ковтнувши, раптом збагнула, що почуваюся впевненішою, ніж будь-коли в житті, — а це, повір, чогось варте. Несподівано я збагнула, що можу зробити все, що задумаю. Я навіть не сумнівалася, що зумію приготувати шоколад для короля, коли по нас прийшли ті вояки. Хвилювання де й поділося.

Мене раптом узяли сироти.

— Що ви хочете цим сказати?

— Я хочу сказати, — мовила вона звільна, — що мені дуже цікаво, про що саме ти думала, коли готувала цей напій?

— Я… — Я спантеличено похитала головою, намагаючись пригадати. Здавалося, усе це відбувалося бозна-скільки років тому. — Я думала… здається, я думала про те, що можу бути ким захочу. Драконом і дівчинкою водночас. Обома відразу.

— Угу, — кивнула Марина. — Так я й знала. — Вона зняла порцелянову філіжанку з одного з гачків на найближчій стіні й простягнула її мені. — Ось, наливай. Але випити це буде краще на вулиці… про всяк випадок.

Я взяла філіжанку з її рук. У голові наче щось стугоніло. Ніби крізь туман я збагнула, що Сілке щось схвильовано теревенить поряд. Я налила собі шоколаду, втім не могла второпати жодного слова з того, що казала подруга. Я навіть думати не могла. Та й не хотіла. Я боялася усвідомити Маринині слова. Боялася повірити…

Почуваючись так, наче все в мене всередині перетворилося на кригу, я пройшла до зали, тримаючи в руках філіжанку. Відтак розчахнула двері «Шоколадного серця» і вийшла на вулицю, просто у прохолоду надвечір’я. Наша вулиця, завжди така велелюдна, зараз була порожньою. Може, усі й досі ховалися десь під мостом чи сиділи по домівках, чекаючи на звістку про те, що вони тепер у безпеці.

Добре, що за мною ніхто не спостерігав.

Проте я не дозволяла собі замислитися над тим, чому саме це аж так мене тішить, коли піднесла філіжанку до губ і ковтнула прохолодного, солодкого, духмяного шоколаду. А відтак одним замахом вихилила решту.

Чилі вибухнув хвилею полум’я, у роті наче спалахнула пожежа.

Я заплющила очі. Хвиля теплої безмежної впевненості прокотилася всім тілом. Від подиву я роззявила рота.

Усе було правильно. Це й була я. Як я могла в цьому сумніватися?

І ще: невже саме це чаїлося в мені весь цей час?

Я відкинула голову і заревіла від щастя — а з боків у мене випросталися крила: широкі, сильні й досконалі. На пальцях стрімко вирослі пазурі, і я вся наче вибухнула, ставши раптом зовні такою ж великою, якою завжди почувалася всередині. Тепло огорнуло мене. Я сповнилася сили.

Я увібрала довгі гострі пазурі й розплющила очі, щоб глянути на мою другу родину. Горст витріщався на мене крізь вітрину, вирячивши очі й роззявивши рота. Сілке стояла обіч, погойдуючись на підборах і регочучи від захвату.

— Авантюрино! — гукнула вона. — Та ти ж величезна!!!

Стоячи на порозі «Шоколадного серця», Марина радісно всміхнулася й кивнула.

— Ну ж бо! — гукнула вона. — А як щодо другої частини? Драконка і дівчинка водночас, пригадуєш?

Йой.

Я майже забула. Але це бажання жило всередині мене, чітке і яскраве. Я заплющила очі, зосередилася…

І от вони знову на місці — мої маленькі й вправні людські пальці. Адже з драконячими пазурами на кухні не порядкуватимеш, урешті-решт.

Сілке вхопила мене за руку із захопленим вереском. Ще два тижні тому я б відсахнулася, а тепер міцно стиснула її долоню. Радість сповнювала мене, коли я глянула на Марину й згадала маму, яка вже планувала наступні відвідини міста.

Тепер у мене є новий дім. Але й свою першу родину я не втратила… адже той харчемаг зумів передати мені більше, ніж планував тоді, охоплений панікою. І мої крила відтепер з’являтимуться, щойно мені цього заманеться.

Радість була така величезна, що її годі було вмістити. Але я була дракон і дівчинка водночас, і в мене було достатньо сили, щоб це витримати.

Хитаючи головою й усміхаючись, Горст вийшов на вулицю, щоб приєднатися до нас. Обійнявши Марину за плечі, він вільною рукою показав на вікна довколишніх будинків — ті розчахувалися одне за одним і з них витріщалися на нас вражені сусіди, яким аж заціпило від нестями.

— Щось мені здається, — мовив він, — що тиждень у нас буде цікавезний. І, схоже, саме час найняти кількох кухарчуків…

Розділ двадцять четвертий

— …А взагалі це нечесно, — мовив Яспис шість тижнів по тому.

Це прозвучало вже не вперше, і — я була переконана — не востаннє. І щоразу, почувши від брата цю фразу, я аж тріпотіла від якоїсь легенької зловтіхи.

Він зітхнув і злизнув рештки гарячого шоколаду з писка. А відтак загомзався на купі золотих монет, від чого ті навсібіч розлетілися підлогою печери.

— Тебе ж, на відміну від мене, люди ніколи не цікавили! — пробурчав він. — А тепер ти можеш перекидатися на людину щоразу, як тобі цього закортить! А мама не дозволяє мені навіть відвідати тебе в місті! Вона каже, що й досі не впевнена, що це безпечно!

— Це безпечно, — мовила я. — Слово честі. Члени королівської родини намагаються нам догоджати, адже тепер їхнє місто охороняє ціла зграя драконів. Усі інші королівства їм заздрять — а ще це, вочевидь, вигідно для торгівлі.

— Гм-м-м… — Яспис понуро дряпонув кігтями золоті монети. — У цієї твоєї принцеси Софії є кілька вартих уваги теорій щодо різниці між драконячим і людським інтелектом. Було б цікаво поспілкуватися з нею особисто замість того, щоб повсякчас листуватися…

— Я можу перетворити тебе на людину на кілька днів, якщо хочеш, — запропонувала я. — Мені такі штуки вдаються дедалі ліпше.

Тепер, згадуючи про те, що я — одна із тих самих легендарних харчемагів, я вже навіть не здригалася. Неабияк зарадило те, що Марині на це було начхати — аби тільки я не лінувалася й не використовувала свої новонадбані вміння на кухні.

Але цього ніколи не буде. Тепер я знала, на що здатна, і тільки це примушувало мене ретельніше контролювати свої сили. Я б ніколи не перетворила нікого проти його волі, так, як колись зачаклували мене саму.

Сілке сама наполягла на тому, що не проти стати моєю першою піддослідною. Урешті-решт, завдяки рішенню підтримати наш шоколадний будинок вона за ці останні сім тижнів утоптала більше шоколаду, ніж люди з’їдають за все життя. Також, ставши новою помічницею Горста, вона виторгувала собі незлецьку платню, хоча й наполягала, що працюватиме на умовах часткової зайнятості. Вона просто не могла просидіти на одному місці впродовж цілого дня. Але, коли з’являлася в «Шоколадному серці», кельнерка з неї була чудова, а її листівки щодня приводили до нас нових і нових відвідувачів.

Отже, ні, я не почувалася винною в тому, що утнула зі своєю першою найкращою подругою… адже я навчилася бути дуже обережною. Однак братові ж зовсім не обов’язково про це знати, еге ж?

З удаваною серйозністю я всміхнулася йому й солодкаво промовила:

— Можливо, мені навіть удасться випадково не перетворити тебе на слимака… От як подумаю про щось хибне, коли готуватиму для тебе гарячий шоколад! Хоча, якщо я це зроблю… — Я тихенько позадкувала, напруживши кожен м’яз і безневинно дивлячись йому просто в очі. —…Хіба це щось змінить?

— Ар-р-р! — бухнувши з пащі димом, Яспис кинувся на мене.

Утім я встигла ухилитися.

Як я й планувала, брат незграбно приземлився на цілу купу діамантів, смарагдів та інших самоцвітів — точнісінько за тим місцем, де я оце щойно сиділа. Пчихаючи, він схопився на лапи, затрусив головою й оглушливо заревів, а відтак кинувся до мене. Я гайнула навтьоки, а в спину мені летіли димові кулі.

Незабаром ми вже борюкалися, розкидаючи навсібіч діадеми й самоцвіти.

— Діти! — Матінка, важко зітхнувши, заповзла до печери, протискаючи своє блискуче тіло крізь головний лаз. — Невже я ніколи не зможу залишити вас удвох зі спокійною душею? — Похитавши головою, вона впустила на підлогу те, що тримала в лапах. — Ось. Ми літали на полювання й принесли вам попоїсти.

Облишивши Ясписа, я кинулася смакувати. Брат ухопив здобич за інший край, і ми всміхнулися одне одному, ласуючи чудовим м’ясом.

Певна річ, м’ясо було не людським. У моєї родини з’явилося нове правило. Людей тепер не треба було завше уникати — уже ні! — але їсти їх категорично заборонялося.

Дракони завжди захищали свої родини.

За годину настав час повертатися. Я підчепила одним пазуром порожній глек-шоколатьєре, на інший підвісила клунок, у якому приносила своїй родині шоколадні смаколики.

— Будь розумничкою, — наказала мені мама, коли я рушила до виходу з печери. Вона провела мене одним із найсуворіших своїх поглядів. — Зроби так, щоб ми тобою пишалися. І пам’ятай: ми чекаємо на тебе в наступний твій вихідний по обіді!

— Я прийду, — пообіцяла я. — Як завжди.

Коли я дерлася довгим тунелем, що вів до виходу з гори, Яспис гукнув мені навздогін:

— Не забудь передати мого листа принцесі!

Дідо й досі хитав головою, коли я вибралася на свіже повітря, де він на мене чекав.

— Малеча моя… Що з вами обома стало…

Тим не менш, він, як завше, простягнув масивну передню лапу, і я потішено пригорнулася до його теплих лускатих грудей. Відтак він обхопив мене обома передніми лапами, і між його гігантських пазурів я відчула себе в цілковитій безпеці.

За мить він розпростав величезні крила. Ми здійнялися в зимне й чисте надвечірнє небо, шугонули вгору над кряжем і вирушили в бік Драхенбурґа.

За кілька років — ну, може, десь так за тридцять, — якщо матінка поступиться, я нарешті зможу сама літати туди й назад, від міста й до нашої гори. Можливо, варто було б розлютитися через те, що чекати доведеться так довго. Колись я аж скаженіла від того, що мені не дозволяли літати самій. Але зараз, після всього того, через що я пройшла…

Відверто кажучи, так приємно було дивитися на дерева й гірські схили, улаштувавшись між дідовими величезними пазурами, поки його дужі крила впевнено розсікали повітря у згуслій темряві! Якщо вже чесно, дивлячись на цей камінчастий схил, де моє життя змінилося назавше, мушу визнати: якщо мені знову трапиться на очі цей підступний харчемаг…

Ну, дякувати я йому точно не буду. Я ж драконка, а не хробачок якийсь! Але спопеляти я його теж не збираюся… бо нізащо не відмовлюся від того, що набула.

Незабаром дідо знову висадить мене на міському майдані, найближчому до «Шоколадного серця». Перед нашим прибуттям його завжди розчищають. Але, навіть коли дідо полетить, я не почуватимуся самотньою й відірваною від рідних. Уже ні. Я ж знаю, що знову побачуся з ними наступного вихідного, усього лиш за сім днів. А тим часом…

М-м-м-м-м… Заплющивши очі, я уявила, що чекатиме на мене в кухні «Шоколадного серця», коли, вже в людській подобі, я увійду туди сьогодні ввечері.

Аромат підсмажуваних какао-бобів наповнюватиме повітря, а Марина стоятиме біля пічки, збираючись навчити мене нового рецепта.

Спочиваючи в дідусевих пазурах, я видихала щасливі цівки диму й мріяла про шоколад протягом усього шляху назад, додому.

Подяка

Дуже дякую своєму старшому синові за те, що він якось попросив мене розповісти йому історію про дракона з шоколадним серцем. І за те, що, поки я її записувала, він малював незліченну кількість неймовірних варіантів обкладинки. А ще за те, що він так завзято обговорював зі мною цю історію, коли ми ласували шоколадними тістечками в нашій улюбленій кав’ярні. Мені подобається ділитися з тобою своїми вигадками! І я з нетерпінням чекаю, коли ти нарешті почнеш оповідати світові власні історії.

Дякую обом моїм синам за те, що поділилися зі мною любов’ю до драконів і розширили мої знання про них. За те, що допомагали мені борюкатися з нашим упертюхом-принтером, допоки він нарешті не викинув кілька примірників тексту для редакторської правки. Хлопці, завдяки вам я сміялася й насолоджувалася процесом і вчасно встигла з редагуванням. Фух!

Дуже дякую всім, хто читав чернетки перших розділів «Дракона з шоколадним серцем» і підбадьорював мене: Патрікові Семфайру, Дженн Різ, Деві Фаґан, Рене Сірз і Бет Бернобіч. Мені годі дібрати слів, друзі, щоб висловити, якою важливою для мене була ваша підтримка. Також я вдячна всім, хто критикував готовий рукопис, частково чи повністю: Йїнг Лі, Патрікові Семфайру, Деві Фаґан, Ер. Джей Ендерсонові, Сьюзі Дей, Девідові Бьорджису, Лорі Флоранд, Дженн Різ і Тріші Салліван. Я так ціную вашу допомогу!

Я неймовірно вдячна своїй чудовій агентці Моллі Кер Гоун за те, що повірила в мою книжку і в мене, за те, що дала такі чудові поради перед виданням, і за те, що так вправно продала права на цей твір. Спасибі, Моллі! Усього шоколаду у світі не вистачить, щоб віддячити тобі!

Дякую моїм чудовим редакторкам, Еллен Голґейт і Сарі Шамвей, за те, що Авантюрина дістала такий гостинний прийом у видавництві «Блумсбері», і за те, що допомогли мені розповісти її історію якнайкраще. Я така вдячна за ваші вдумливі, доречні й ретельні редакторські виправлення й допомогу в мозкових штурмах!

Також дякую Вікі Ліч за чудові організаторські здібності (і за чудовий смак щодо шоколаду також!).

Я безмежно вдячна Талії Бейкер за ретельне технічне редагування рукопису і Гелен Вік за керування процесом видання і за чудові музичні рекомендації.

Щиро дякую Королівській літературній фундації. Без щедрої підтримки з цього боку я б ніколи не спромоглася написати цю книжку.

І, як завше, величезна подяка моєму чоловікові, Патрікові Семфайру, за те, що підтримував мене на кожному кроці цього шляху й готував для мене найсмачніший гарячий шоколад. Мені так пощастило бути твоєю дружиною!

Примітки

1

Ім’я Яспис є омонімом застарілої назви самоцвіту «яшма». (Тут і далі прим. ред., якщо не зазначено інше.)

2

фут = 30,48 сантиметра. 50 футів = 15,24 метра.

3

дюйм = 2,54 сантиметра.

4

Тарадайка, бідарка — легкий двоколісний візок.

5

2 фути — приблизно 60 сантиметрів. (Прим. пер.)

6

Тузінь (заст.) — дюжина, дванадцять штук.

7

Фейрі — у міфології європейських народів збірна назва усіх надприродних створінь (ельфів, фей тощо).

8

Маринарка — легкий чоловічий піджак.

9

Бомонд — вишукане аристократичне товариство.

10

Перфекціоніст — людина, яка прагне досконалості.

11

Шоколатьєре — спеціальний посуд для приготування гарячого шоколаду. Зовні він схожий на чайничок із коротким носиком, ручкою на боці, а також із двома кришечками, більшою і меншою. У більшій кришечці є отвір для збивачки, який потім закривається меншою кришечкою. (Прим. пер.)

12

Креденець (заст.) — буфет для посуду.

13

Крепи — тонкі млинці круглої форми, які готують із пшеничного борошна, молока, цукру та яєць. Зазвичай крепи подають на десерт із вареннями, солодкими соусами й сиропами. (Прим. пер.)

14

Саєта (заст.) — ґатунок оксамиту.

15

4 фути — приблизно 1,2 метра. (Прим. пер.)

16

3 фути — приблизно 0,9 метра. (Прим. пер.)

17

Шоколадні горішки — популярний у XVIII столітті смаколик, різновид шоколадних цукерок у вигляді горішків мигдалю. (Прим. пер.)

18

1 миля =1,61 кілометра. 50 миль — приблизно 80 кілометрів. (Прим. пер.)

Content

Стефані Берджис
Дракон із шоколадним серцем

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п’ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Розділ дев’ятий

Розділ десятий

Розділ одинадцятий

Розділ дванадцятий

Розділ тринадцятий

Розділ чотирнадцятий

Розділ п’ятнадцятий

Розділ шістнадцятий

Розділ сімнадцятий

Розділ вісімнадцятий

Розділ дев’ятнадцятий

Розділ двадцятий

Розділ двадцять перший

Розділ двадцять другий

Розділ двадцять третій

Розділ двадцять четвертий

Подяка

Примітки