Фред Варгас

Във вечната гора

Комисар Адамсберг #6

I

След като прихвана завесата на прозореца с една щипка за пране, Лусио можеше по-лесно да наблюдава новия си съсед — дребен брюнет, гол до кръста на хладния мартенски вятър, който градеше стена, без да си служи с оловен отвее. След час дебнене Лусио енергично разтърси глава като някой гущер, излязъл от неподвижната си дрямка, и извади от устата си угасналата цигара.

— Този тип там — каза той, поставяйки окончателната си диагноза — няма олово ни в главата, ни в ръката. Кара си магарето по своя си път. Както му изнася.

— Ами не му обръщай внимание — рече дъщеря му неубедено.

— Знам си работата, Мария.

— А най знаеш да досаждаш на хората с историите си.

Бащата изцъка с език.

— Нямаше да говориш така, ако не можеше да спиш. Миналата нощ я видях, както виждам тебе.

— Знам, каза ми.

— Мина покрай прозорците на етажа бавно като привидение.

— Знам — повтори Мария безразлично.

Старецът се изправи и се опря на бастуна си.

— Човек би казал, че чакаше да дойде новия, че се подготвяше за плячката си. За него — добави той и кимна към прозореца.

— На него — каза Мария — ще му влезе през едното ухо и ще му излезе през другото.

— Това си е негова работа. Дай ми една цигара, смятам да тръгвам.

Мария тикна една цигара между устните на баща си и я запали.

— Велики боже, Марио, махни филтъра.

Мария се подчини и помогна на баща си да си облече палтото. После пъхна в джоба му малък транзистор, от който се разнасяше пукане и неразбираеми думи. Старият не се разделяше с него.

— Не бъди груб със съседа — каза Мария, докато му нагласяше шала.

— Съседът е видял и две, и двеста, можеш да ми вярваш.

Адамсберг бе работил безгрижно под надзора на стареца отсреща, като се питаше кога ще дойде да го преслуша по-отблизо. Сега го гледаше как прекосява градинката с отмерена крачка, висок и достолепен, с хубаво, прорязано от бръчки лице, с бяла коса и без никакви признаци за оплешивяване. Адамсберг понечи да се здрависа, когато забеляза, че дясната ръка на човека от лакътя надолу липсва. Вдигна мистрията си за поздрав и се взря в него със спокоен и празен поглед.

— Мога да ви заема моя отвес — учтиво каза старецът.

— И така се справям — отвърна Адамсберг и постави още един камък. — В нашия край вдигаме стените на око, обаче не падат. Накланят се, ама не падат.

— Зидар ли сте?

— Не, ченге. Полицейски комисар.

Старият човек подпря бастуна си до новоиздигнатата стена и закопча жилетката си догоре, колкото да си даде време да премели информацията.

— Наркотици ли търсите? Или нещо подобно?

— Трупове. В Криминалната бригада съм.

— Хубаво — одобри старият, леко шокиран, и намигна. — Аз бях в дърводелската. Продавах паркет.

Шегаджия трябва да е бил навремето, помисли Адамсберг и се усмихна с разбиране на новия си съсед, който изглеждаше способен да се забавлява почти без причина и съвсем без чужда помощ. Майтапчия, обаче черните му очи ви пронизват до дъно.

— Дъб, бук, чам. Ако ви потрябва, аз съм насреща. Във вашата къща има само плочки.

— Така е.

— Не топлят като паркета. Казвам се Веласко, Лусио Веласко Паз. От „Веласко Паз и дъщеря“.

Лусио Веласко широко се усмихваше, без да изпуска от поглед лицето на Адамсберг, което проучваше сантиметър по сантиметър. Това старче нещо увърташе, това старче имаше нещо за казване.

— Сега Мария върти фирмата. Мария носи глава на раменете си, не си и помисляйте да й разказвате приказки, няма да й хареса.

— Какви точно приказки?

— Приказки за призраци например — каза човекът и присви черните си очи.

— Няма такава опасност, не знам приказки за призраци.

— Всички тъй разправят, а после току научат някоя.

— Може и така да е. Радиото ви не е на станция. Да ви го настроя ли?

— Защо?

— За да слушате предаванията.

— Не, омбре. Не ща да им слушам магарещините. На моята възраст съм си извоювал правото да не им се хващам на номерата.

— Правилно — каза Адамсберг.

Съседът явно искаше да разнася в джоба си транзистор без звук и да му вика омбре — е, негова воля.

Старият отново замълча, загледан в ръцете на Адамсберг, който продължаваше да реди камъните.

— Доволен ли сте от къщата?

— Много.

Лусио пусна недоловима шега и избухна в смях. Адамсберг любезно се усмихна. Имаше нещо младежко в смеха на стареца, докато всичко останало във вида му свидетелстваше, че е повече или по-малко отговорен за съдбата на човеците по Земята.

— Сто и петдесет квадратни метра — подзе той. — Градина, огнище, изба, барака за дърва. В Париж такова нещо няма. Не се ли запитахте защо сте я получили за без пари?

— Защото беше прекалено стара, прекалено рухнала, предполагам.

— А не сте ли се питали защо не са я съборили?

— В края на улицата е, не пречи на никого.

— Все пак, омбре. Нито един купувач за шест години. Това не ви ли притеснява?

— Ами, работата е там, господин Веласко, че аз не се притеснявам лесно.

— Да предположим, че се притесните — настоя старият. — Да предположим, че се запитате защо за тази къща не е имало купувач.

— Защото тоалетната е навън. Хората вече не понасят това.

— Биха могли да я вградят, както правите вие.

— Не го правя за себе си, а за жена си и сина си.

— Велики боже, да не смятате да настаните жена тук?

— Не мисля, че ще се настанят тук. Само ще прескачат.

— Ама тя ще спи ли тук? Жената де?

Адамсберг смръщи вежди, а старецът го хвана за ръката, за да привлече вниманието му.

— Не си мислете, че сте по̀ оправен от другите — каза старецът тихо. — Продайте я. Това са неща, които ни убягват. Които са над нас.

— Кои неща?

Лусио размърда устни и задъвка угасналата си цигара.

— Виждате ли това? — рече той и вдигна чуканчето на дясната си ръка.

— Да — потвърди Адамсберг с уважение.

— Изгубих я, когато бях на девет години, през гражданската война.

— Ясно.

— Обаче понякога ме сърби. Липсващата ръка. Сърби ме след шейсет и девет години. На точно определено място, винаги едно и също — обясни старият и посочи една точка във въздуха. — Майка ми знаеше защо — там съм бил ухапан от паяк. Когато изгубих ръката си, не съм я бил още начесал. Затова продължава да ме сърби.

— Естествено — съгласи се Адамсберг, безшумно бъркайки цимента си.

— Защото животът на ухапаното не е бил изтекъл, разбирате ли? Ухапаното си иска своето, отмъщава си. Това нищо ли не ви напомня?

— Звездите — предположи Адамсберг. — Те светят, въпреки че са вече мъртви.

— Ами да — потвърди старият изненадано. — Или чувството. Вземете един момък, който още обича момата си, или обратното, когато всичко вече е свършило, схващате ли ситуацията?

— Схващам.

— И защо момъкът още обича момата или обратното? Как да обясним това?

— Не знам — отвърна Адамсберг търпеливо.

Между два пристъпа на вятъра мартенското слънчице нежно топлеше гърба му и Адамсберг се чувстваше добре там, в запуснатата градина, пред стената с мистрия в ръка. Лусио Веласко Паз можеше да му говори колкото си ще, това не му пречеше.

— Просто е. Чувството не е изживяло живота си. Тези неща съществуват извън нас. Трябва да изчакаме да свършат, трябва да си дочетем ухапаното. Същото е и ако умрем, преди да сме свършили да живеем. Убитите продължават да се мъкнат наоколо, истинска пасмина, заради която все някъде ни сърби.

— Като ухапано от паяк — каза Адамсберг, връщайки се в началото.

— Като привидения — тържествено изрече старият. — Сега разбирате ли защо никой не я искаше къщата ви? Защото в нея има привидения, омбре.

Адамсберг довърши почистването на коритото за цимент и потърка ръце.

— Защо пък да няма? Това не ми пречи. Свикнал съм с неща, които ми убягват.

Лусио вирна брадичка и малко тъжно загледа Адамсберг.

— Ти, омбре, няма да й убегнеш, ако се правиш на интересен. Какво си въобразяваш? Че си по-силен от нея ли?

— От нея? Жена ли е?

— Жена — привидение от по-предния век, отпреди Революцията. Стара злосторница, сянка.

Комисарят бавно прекара ръка по грапавата повърхност на камъните.

— Така ли? — каза той замислено. — Сянка значи?

II

Адамсберг правеше кафе в обширната дневна с кухненски бокс, все още несвикнал с обстановката. Светлината влизаше през прозорци с малки стъкла и осветяваше матовочервената подова настилка от по-предния век. Мирис на влага, на изгоряло дърво, на нова мушама, като помислиш, все неща, които го свързваха с къщата му в планината. Сложи на масата две чаши от различни сервизи, там, където слънцето очертаваше четириъгълник. Съседът му седеше с изправен гръб, отпуснал върху коляното си единствената си ръка. Широка ръка, способна да обхване волски врат между палеца и показалеца, ръка, която сякаш бе удвоила размера си, за да компенсира липсата на другата.

— Нямате ли нещичко за прокарване на кафето? Ако не ви затруднявам.

Лусио подозрително погледна към градината, докато Адамсберг търсеше някакъв алкохол в още неразтворените си кашони.

— Дъщеря ви няма ли да дойде?

— Дъщеря ми не е по пиенето.

— Това става ли? Какво е? — попита Адамсберг, измъквайки бутилка от един кашон.

— Сотерн трябва да е — отсъди старецът и присви очи, същи орнитолог, определящ вида на птицата в далечината. — Малко е раншко за сотерн.

— Нямам нищо друго.

— Е, и това ще свърши работа — постанови старецът.

Адамсберг му наля една чаша и седна до него с гръб към слънцето.

— Какво точно знаете? — попита Лусио.

— Че предишната собственичка се е обесила в стаята горе — каза Адамсберг, като посочи тавана с пръст. — Затова никой не е искал къщата. На мен ми е все едно.

— Защото сте виждали обесени бол?

— Виждал съм. Само че не мъртвите са ми създавали неприятности, а убийците им.

— Не става дума за истински мъртви, омбре, говорим за другите, за онези, които не си отиват. Тя така и не си тръгна.

— Обесената ли?

— Обесената си тръгна — обясни Лусио и отпи от виното, сякаш за да приветства събитието. — Знаете ли защо се самоуби?

— Не.

— Къщата я подлуди. Всички жени, които са живели тук, са се поболявали заради сянката. И после са умирали.

— Заради сянката?

— Заради духа от манастира. Точно затова сляпата уличка се нарича Улицата на немите.

— Не разбирам — каза Адамсберг и си наля кафе.

— В по-предния век тук е имало женски манастир. Монахини, които не са имали право да говорят.

— Ням орден.

— Точно.

— Немите — бавно повтори Адамсберг.

— По онова време една от тези неми омърсила къщата. С дявола, изглежда. Ама за това нямаме доказателства.

— А за какво имате доказателства, господин Веласко? — усмихна се Адамсберг.

— Можете да ми казвате Лусио. Имаме ние доказателства. През 1771-ва е имало процес, монахините са напуснали манастира и къщата е била пречистена. Нямата се е наричала света Клариса. Срещу известна сума пари и измислена от нея церемония обещавала на жените, че ще отидат в рая. Бабичките обаче не знаели, че отиването им ще е незабавно. След като й предадели пълните си кесии, ги удушавала. Седем убила. Седем, омбре. Но една нощ ударила на камък.

Лусио се засмя с детския си смях, после отново стана сериозен.

— Човек не бива да се майтапи с демоните — каза той. — Ето на̀, ухапаното ме сърби, това ми е наказанието.

Адамсберг го погледа как мърда пръсти в празното и спокойно зачака продължението.

— Когато се чешете, изпитвате ли облекчение?

— За малко, после пак ме засърбява. На 3 януари 1771-ва при Клариса дошла една старица, за да си купи рай. Обаче я придружавал синът й, а той бил подозрителен и избухлив. Бил кожар и убил светицата. Ей така — показа Лусио, като удари с юмрук по масата. — Смачкал я с великанските си ръце. Ясно ли е всичко дотук?

— Да.

— Ако не е, мога да започна отначало.

— Не, Лусио. Карайте нататък.

— Само че тази мръсница Клариса никога не си отишла истински. Защото била само на двайсет и шест години, нали разбирате? И всички жени, живели тук след нея, си тръгвали с краката напред след насилствена смърт. Преди Мадлен — тази е обесената — тук живяла госпожа Жьоне, през шейсетте години. Тя съвсем безпричинно минала през прозореца на горния етаж. А преди Жьоне имало една Мари-Луиз, която намерили с глава във фурната през войната. Баща ми ги е познавал и двете. Лоша работа.

Двамата мъже поклатиха съвместно глава, Лусио Веласко тържествено, Адамсберг с известно удоволствие. Комисарят не искаше да наскърби стария човек. А и тази хубава история за духове им идваше добре и те, като истински познавачи, я удължаваха колкото можеха. Ужасите, свързани със света Клариса, придаваха тръпка на съществуването на Лусио и за кратко развличаха Адамсберг, като го откъсваха от тривиалните убийства, които му висяха на главата. Женското привидение беше далеч по-поетично от двамата бабаити, заклани при Порт дьо ла Шапел миналата седмица. Замалко да разкаже случая на стария испанец, който явно имаше категорично мнение по всички въпроси. Харесваше му този мъдър еднорък шегаджия, въпреки транзистора, който не спираше да пращи в джоба му. Лусио погледна към празната си чаша и Адамсберг му я напълни.

— Ако всички убити остават да се мотаят наоколо — рече Адамсберг, — колко ли призрака има в къщата? Света Клариса плюс седемте й жертви? Плюс двете жени, които е познавал баща ви, плюс Мадлен? Единайсет? Или повече?

— Само Клариса. Жертвите й са били прекалено стари и никога не са се връщали. Освен ако не са в собствените си къщи, което не е изключено.

— Вярно.

— За другите три жени е по-различно. Те не са били убити, ами обсебени. Докато света Клариса още не е била приключила с живота си, когато кожарят я е премазал с юмруците си. Разбирате ли сега защо не са съборили къщата? Защото Клариса щеше да се пренесе в друг дом. У нас например. А ние всички предпочитаме да знаем къде се е завряла.

— Тук.

Лусио потвърди с намигване.

— А тук, докато никой не живее, няма опасност.

— Значи тя в известен смисъл е домошарка.

— Дори в градината не излиза. Чака жертвите си горе, на тавана. А сега отново си има компания.

— В мое лице.

— Във ваше лице — потвърди Лусио. — Но вие сте мъж, няма много да ви безпокои. Тя побърква жените. Не водете тук жена си, послушайте съвета ми. Или продайте къщата.

— Не, Лусио. Къщата ми харесва.

— Магарешки инат, а? Откъде сте?

— От Пиренеите.

— Планината — рече Лусио със страхопочитание. — Излишно е да ви убеждавам.

— Познавате ли я?

— Роден съм от другата страна, в Жака.

— А телата на седемте старици? Търсили ли са ги по време на процеса?

— Не. Тогава, в по-предния век, не са водели разследвания като сега. Възможно е телата все още да са там някъде — каза Лусио и посочи с бастуна си към градината. — Затова не копаем много надълбоко. Да не предизвикваме дявола.

— Така де, няма смисъл.

— Вие сте като Мария — усмихна се старият. — Това ви забавлява. Но аз често съм я усещал, омбре. Като мъгла, като пара, а дъхът й — студен като зима в планината. А пък миналата седмица пикаех под ореха през нощта и наистина я видях.

Лусио гаврътна виното си и се почеса по ухапаното.

— Ужасно е остаряла — изрече той почти с отвращение.

— След толкова време — каза Адамсберг.

— Ами да. Лицето й е набръчкано като стар орех.

— Къде я видяхте?

— На етажа. Разхождаше се в горната стая.

— Това ще е кабинетът ми.

— А къде ще ви е спалнята?

— До него.

— Хич не си поплювате — каза Лусио и стана. — Не бях много груб, надявам се? Мария не иска да съм груб.

— Ни най-малко — успокои го Адамсберг, който отведнъж се оказа в компанията на седем трупа и едно привидение с глава като орех.

— Толкова по-добре. Може би ще успеете да я укротите. Макар да казват, че само много стар човек ще й види сметката. Но това са легенди. Не вярвайте на всичко.

Като остана сам, Адамсберг доизпи изстиналото си кафе, после вдигна глава към тавана и се заслуша.

III

След една спокойна нощ, прекарана в мълчаливата компания на света Клариса, комисарят Адамсберг бутна вратата на Института по съдебна медицина. Преди девет дни бяха открили двама мъже с прерязани гърла до Порт дьо ла Шапел, на неколкостотин метра един от друг. Двама нещастници, двама дребни мошеници, които въртели търговия на битпазара — така ги бе представило местното ченге. Откакто комисарят Мортие от Отдела за борба с наркотиците напираше да му ги вземе, Адамсберг много държеше да им хвърли още един поглед.

— Двама загубеняци, заклани до Порт дьо ла Шапел — мои са, Адамсберг. А и единият е чернокож. Какво чакаш, та не ми ги предаваш? Да завали сняг?

— Да разбера защо имат пръст под ноктите.

— Защото са били мръсни като свине.

— Защото са копали. А пръстта е на Криминалната бригада, пръстта е моя.

— Никога ли не си виждал тъпанари, които крият дрога в саксии с цветя? Губиш си времето, Адамсберг.

— Няма значение. Приятно ми е.

Двете голи тела бяха проснати едно до друго — едър бял мъж и едър чернокож мъж, единият космат, другият — не, всеки под една от неоновите лампи на моргата. Така както лежаха със събрани крака и опънати покрай телата ръце, мъжете бяха заприличали в смъртта си на дисциплинирани ученици. Всъщност, мислеше си Адамсберг, докато съзерцаваше целомъдрените им пози, те бяха водили доста подредено съществуване, толкова беден откъм оригиналност е животът. Добре организирани дни с прекарани във възстановяващ сън сутрини и в незаконна търговия следобеди, с вечери, посветени на момичетата, и недели — на майките. В престъпния свят, както навсякъде, рутината предявява своите изисквания. Жестокото им убийство прекъсваше по ненормален начин протичането на скучните им дни.

Патоложката гледаше как Адамсберг се върти около тялото.

— Какво искате да правя с тях? — попита тя, разсеяно потупвайки с ръка бедрото на едрия чернокож, сякаш за да го утеши. — Двама долнопробни търговци на дрога, накълцани и захвърлени на улицата. Момчетата от „Наркотиците“ ще се занимаят с тях.

— Именно. И те настояват да си ги получат.

— Е и? Какъв е проблемът?

— Аз съм проблемът. Не искам да им ги дам. И очаквам да ми помогнете да си ги запазя. Измислете нещо.

— Но защо? — попита лекарката с ръка все още върху бедрото на чернокожия, жест, който показваше, че за момента човекът е под нейна закрила, в безмитна зона, и че само тя ще реши каква да е съдбата му — дали да го насочи към наркотиците, или към криминалните.

— Заради прясната пръст под ноктите.

— Предполагам, че от „Наркотиците“ също си имат причини. Тези двамата регистрирани ли са при тях?

— Не са. И са мои, това е положението.

— Бяха ме предупредили за вас — спокойно каза патоложката.

— В какъв смисъл?

— В смисъл че човек невинаги разбира смисъла на действията ви. Откъдето и конфликтите.

— Няма да е за първи път, Ариан.

Патоложката притегли с крак една табуретка на колелца, седна и кръстоса крака. Преди двайсет и три години Адамсберг я намираше за красива. Сега, на шейсет години, така както елегантно се бе разположила на табуретката в моргата, тя все още беше красива.

— Я гледай — рече тя. — Вие ме познавате.

— Познавам ви.

— Но аз не ви познавам.

Лекарката запали цигара и се замисли.

— Не — каза тя накрая, — не си спомням. Съжалявам.

— Беше преди двайсет и три години и продължи само няколко месеца. Помня ви, и вас, и името ви, и си спомням също, че си говорехме на „ти“.

— Сериозно? — изрече тя хладно. — И какво толкова сме правили двамата?

— Страхотно се карахме.

— Любовна кавга ли беше? Би било жалко да съм я забравила.

— Професионална.

— Я гледай — повтори патоложката и смръщи вежди.

Адамсберг наведе глава, разсеян от спомените, които този ясен и рязък глас бе пробудил. Спомняше си двойствеността, която го бе привличала и обърквала тогава — строгите дрехи и разрошената коса, високомерният тон и естествените думи, заучените пози и непринудените жестове. Дотолкова, че човек не знаеше дали си има работа с възвишен и горд ум или с бачкаторка, на която не й пука какво впечатление прави. Не беше ясно дори дали онова „Я гледай“, с което често започваше изреченията си, е изречено презрително или фамилиарно. Впрочем не само Адамсберг бе впечатлен от нея. Доктор Ариан Лагард беше без всякакво съмнение най-елитният съдебен лекар в страната.

— Говорили сме си на „ти“, а? — подзе тя и изтръска цигарата си на пода. — Преди двайсет и три години вече се бях утвърдила в професията, а вие трябва да сте били лейтенантче.

— Сержантче.

— Изненадвате ме. Не минавам лесно на „ти“ с колегите си.

— Разбирахме се добре. Докато от онази страхотна кавга не се разтрепериха стените на кафенето в Хавър. Вратата се захлопна и повече не се видяхме. Дори не довърших бирата си.

Ариан загаси фаса си с крак, после отново кацна на металната табуретка. На лицето й се появи колеблива усмивка.

— Тази бира да не би случайно да съм я хвърлила на земята?

— Точно.

— Жан-Батист — произнесе тя отчетливо. — Онзи млад кретен Жан-Батист Адамсберг, който си въобразяваше, че знае повече от всички.

— Точно това ми каза, преди да счупиш чашата ми.

— Жан-Батист — повтори Ариан по-бавно.

Стана от табуретката, приближи се до Адамсберг и постави ръка на рамото му. За миг като че ли понечи да го целуне, после прибра ръката си в джоба на престилката.

— Харесвах те. Ти разграждаше света, без дори да го съзнаваш. И ако съдя по това, което се говори за комисаря Адамсберг, с времето нищо не се е подобрило. Сега вече разбирам — то е ти и ти си то.

— В известен смисъл.

Ариан са облегна на масата за дисекции, върху която бе положен трупът на едрия бял мъж, като побутна бюста му, за да й е по-удобно. Като всички патолози Ариан не проявяваше никакво уважение към покойниците. Затова пък проучваше загадката на телата им с неоспорим талант, като така по свой начин отдаваше дължимото на огромната и уникална сложност на всяко от тях. Изследванията на доктор Лагард бяха прославили труповете на най-обикновени индивиди. Да минеш през ръцете й, означаваше да влезеш в историята. Мъртъв, за съжаление.

— Беше изключителен труп — спомни си тя. — Бяха го намерили в стаята му с изискано прощално писмо. Компрометиран и разорен градски избраник, който се беше промушил със сабя в корема, по японски.

— След като се бе напил с джин за кураж.

— Прекрасно си го спомням — продължи Ариан със смекчения тон на човек, разказващ хубава минала история. — Чисто изпипано самоубийство, предшествано от стара склонност към депресия. В градския съвет се радваха, че всичко свърши дотам, спомняш ли си? Бях написала безупречен доклад. Ти правеше фотокопията, купуваше каквото е необходимо, макар и не особено охотно. Вечер пиехме по чаша на някой от кейовете. Аз бях на ръба на повишението, а ти блееше и мечтаеше. По онова време добавях сироп от гренадин в бирата и тя се разпенваше още повече.

— Още ли изобретяваш коктейли?

— Да — каза Ариан леко разочаровано, — десетки, но без особен успех. Спомняш ли си за виолината? Разбито яйце, мента и вино малага.

— Не исках и да близна от това чудо.

— Вече не я правя. Добра е за нервите, но прекалено възбужда. Много неща смесвахме в Хавър.

— Освен едно.

— Я гледай. Кое?

— Телата. Не пробвахме да смесим телата.

— Вярно. Аз още бях омъжена и предана като болно куче. Затова пък бяхме съвършена двойка, когато трябваше да изготвим доклад.

— Докато…

— Докато на един млад кретен, наречен Жан-Батист Адамсберг, не му хрумна, че избраникът от Хавър е бил убит. И защо реши така? Заради десет мъртви плъха, които намери в един пристанищен склад.

— Дванайсет, Ариан. Дванайсет плъха с разпорени кореми.

— Нека са дванайсет. Ти обяви, че убиецът се упражнява върху плъхове, преди да нападне. Намираше раната за прекалено хоризонтална. Смяташе, че ако се е самоубил, избраникът е трябвало да държи сабята по̀ на верев и да си я забие от долу нагоре. Да не говорим, че е бил пиян като казак.

— И ти хвърли чашата ми на земята.

— Бях й дала име, за бога, на тази бира със сироп.

— Гребира. Изгони ме от Хавър и предаде доклада си без мен със заключение — самоубийство.

— Ти какво разбираше тогава? Нищо.

— Нищо — призна Адамсберг.

— Да идем да изпием едно кафе. Тъкмо ще ми разкажеш какво толкова те безпокои с тези трупове.

IV

Лейтенант Веранк изпълняваше тази мисия вече три седмици, свит в нещо като килер от един квадратен метър. Охраняваше младата жена, която минаваше по площадката по десет пъти на ден. Младата жена някак го вълнуваше, а вълнението го притесняваше. Лейтенантът се размърда на стола си, опитвайки се да се намести по-удобно.

Нямаше за какво да се безпокои — не ставаше дума за песъчинка в механизма, за трън в петата или за птица в мотора. Митът, според който една-единствена птичка, колкото и да е очарователна, може да взриви турбината на самолет, си беше чиста глупост, една от онези, които човекът измисля, за да плаши сам себе си. Сякаш си няма други грижи. Веранк прогони птицата с едно махване на мисълта, развинти капачката на писалката си и се зае старателно да й чисти писеца. И без това нямаше какво да прави. Сградата тънеше в тишина.

Зави капачката, закачи писалката за вътрешния си джоб и затвори очи. Точно петнайсет години бяха изминали от деня, в който бе заспал под забранената сянка на ореха. Петнайсет години здрав труд, които никой не можеше да му отнеме. Когато се събуди, бе лекувал алергията си с мъзгата на дървото, после, с времето, успя да опитоми ужаса си, изкачи се нагоре по течението на кошмара и укротил водовъртежите му. Петнайсет години усилия, за да превърне младежа с хлътналите гърди, който се чудеше как да скрие косата си, в мъж със здраво тяло и стабилна душа. Петнайсет години изразходвана енергия, за да не се рее като уязвим безумец в света на жените, от който излезе пренаситен с усещания и усложнения. Като се бе изправил под онзи орех, бе обявил стачка като изтощен работник пред преждевременно пенсиониране. Да се отдалечи от опасните хребети, да налее вода във виното на чувствата, да разрежда, да дозира, да се освободи от натрапчивите желания. Според собствената си преценка добре се справяше — далеч от бъркотиите и хаоса, съвсем близо до пълното спокойствие. Безобидни и мимолетни връзки, ритмично плуване към финала, труд, четене и съчиняване на стихове — вече почти се докосваше до съвършенството.

Успя да постигне целта си — да го прехвърлят в парижката Криминална бригада, оглавявана от комисаря Адамсберг. Беше доволен, но изненадан. В този екип цареше странен микроклимат. Под не особено доловимото ръководство на своя шеф оперативните работници развиваха потенциала си както намерят за добре, като се отдаваха на настроения и прищевки, несвързани с поставените им задачи. Бригадата имаше безспорни успехи, но Веранк си оставаше скептичен. Чудеше се дали тази ефикасност бе плод на ясно определена стратегия или дело на Провидението. Провидение, което си затваряше очите пред факта например че Меркаде си е донесъл възглавници, върху които подремва по няколко часа на ден, че една невъзпитана котка ходи по голяма нужда върху топовете хартия, че майор Данглар крие виното си в шкафа в мазето, че по бюрата са струпани документи, които нямат нищо общо с разследването на момента — обяви за покупко-продажби, списъци с провизии за купуване, статии по ихтиология, лични бележки, геополитически издания, спектър с цветовете на дъгата — това бе само част от видяното за един месец. То сякаш не безпокоеше членовете на екипа, освен може би лейтенант Ноел, груб мъж, който не харесваше никого. И който още на втория ден му бе казал нещо обидно за косите му. Преди двайсет години би се разплакал, но днес не го беше грижа, или почти. Лейтенант Веранк кръстоса ръце и опря глава в стената.

Колкото до самия комисар, не беше лесно да го определи. Отдалеч Адамсберг не приличаше на нищо. Бе срещал неведнъж този дребен мъж с жилесто тяло и бавни движения, с разнородни черти на лицето, смачкани дрехи и невнятен поглед, без да може да си представи, че това е един от най-известните представители на Криминалната бригада — известен и с добро, и с лошо. Дори очите като че ли не му служеха за нищо. Веранк чакаше да му бъде представен от първия ден. Но Адамсберг изобщо не го забелязваше, заслушан в бълбукането на някакви свои дълбоки или празни мисли. Не бе изключено да измине година, преди комисарят да забележи, че екипът му се е увеличил с един човек.

Другите полицаи веднага схванаха значителната изгода, която можеха да извлекат от един новодошъл. Поради което новодошлият на бърза ръка се озова в тази дупка на площадката на седмия етаж, от която осъществяваше потискащо и отегчително наблюдение. Според правилата трябваше да го сменят редовно и в началото го правеха. После смените се разредиха по причина на тежка меланхолия, хронично недоспиване, клаустрофобия, патологично нетърпение и болки в гърба, така че сега, курдисан на дървения стол, бдеше сам от сутрин до вечер.

Веранк опъна краката си, доколкото можеше. Такава е съдбата на новите и тя не го притесняваше. С купчината книги, поставени в краката му, с джобния пепелник в джоба на сакото, изгледа към небето през малкото прозорче и готовата за употреба писалка би могъл да си живее тук почти щастливо. Със спокоен дух, овладяна самота и постигната цел.

V

Доктор Лагард усложни нещата, като поиска капка бадемов сироп към двойното си кафе със сметана. Накрая поръчката все пак пристигна на масата им.

— Какво става с доктор Ромен? — попита тя, разбърквайки гъстата течност.

Адамсберг разтвори ръце в знак на неведение.

— Неразположен е. Като жена от миналия век.

— Я гледай. И кой е поставил тази диагноза?

— Самият Ромен. Не е депресия, не е болест, обаче се мести от диван на диван и от дрямка на кръстословица.

— Я гледай — повтори Ариан и се намръщи. — Ромен е енергичен мъж и много добър патолог. И си обича работата.

— Да. Но е неразположен. Дълго се колебахме, преди да решим да го заместим с някого.

— А мен защо ме извика?

— Не съм те викал.

— Казаха ми, че от Криминалната в Париж имат нужда от мен.

— Не съм бил аз, но си добре дошла.

— За да изтръгна двете момчета от „Наркотиците“.

— Според Мортие не са момчета, а боклуци, единият от които негър. Мортие е началникът на Отдела за борба с наркотиците, с когото не сме в добри отношения.

— Затова ли отказваш да му дадеш телата?

— Не, не съм му умрял за труповете. Просто тези двата са мои.

— Вече ми го каза. Разправяй.

— Нищо не знаем за случая. Убили са ги през нощта в петък срещу събота при Порт дьо ла Шапел. За Мортие това означава наркотици. Впрочем за Мортие чернокожите се занимават само с наркотици и с нищо друго. А и тази следа от инжекция в ръката.

— Видях я. Рутинните анализи не показаха нищо. Какво очакваш от мен?

— Да разбереш какво е имало в спринцовката.

— Защо отхвърляш хипотезата за наркотик? Около Шапел наркотици не липсват.

— Майката на черния твърди, че синът й не е докосвал дрога. Нито консумирал, нито продавал. Майката на белия не знае нищо по въпроса.

— Все още ли вярваш на думите на мамчетата?

— Моята винаги казваше, че главата ми е като цедка, че се чува как вятърът влиза от едната страна и излиза от другата със свистене. И беше права. Освен това ноктите и на двамата са мръсни, нали ти казах.

— Като на всички нещастници от битпазара.

Ариан произнасяше „нещастници“ със съчувствения тон на съвършено равнодушен човек, за когото нещастието е факт, а не проблем.

— Това не е мръсотия, Ариан, а пръст. И тези момчета не са се занимавали с градинарство. Живели са заедно с мамчетата си в изоставени сгради без ток и без отопление, каквито градът предлага на нещастниците.

Погледът на доктор Лагард бе насочен към стената. Когато Ариан наблюдаваше труп, очите й се присвиваха и сякаш се превръщаха в окуляр на прецизен микроскоп. Адамсберг беше сигурен, че ако в този момент се взре в зениците й, ще види идеално очертаните образи на двете тела — бялото в лявото око, черното — в дясното.

— Мога все пак да ти кажа нещо, което би ти помогнало, Жан-Батист. Жена ги е убила.

Адамсберг остави чашата си и се поколеба — не му се искаше за втори път през живота си да противоречи на патоложката.

— Ариан, видя ли какъв формат са момчетата?

— Ти какво мислиш, че гледам в моргата? Спомените си? Видях ги твоите момчета. Юначаги, способни да нарамят четирикрилен гардероб. И все пак ги е убила жена, и двамата.

— Обясни ми.

— Ела пак довечера. Трябва да проверя едно-две неща.

Ариан стана и облече върху костюма си престилката, която бе оставила на гардероба. Кафеджиите около моргата не обичаха да им идват лекари с престилки. Смущаваха клиентите.

— Не мога. Довечера съм на концерт.

— Мини след концерта. Аз работя до късно, ако си спомняш.

— Не мога, в Нормандия е.

— Я гледай — каза Ариан. — Каква е програмата?

— Нямам представа.

— И ще отидеш чак в Нормандия, без да знаеш какво ще слушаш? Или преследваш жена?

— Не я преследвам, ами най-културно я придружавам.

— Я гледай. Тогава мини през моргата утре. Но не сутринта. Сутрин спя.

— Спомням си. До единайсет.

— До дванайсет. С времето нещата се променят.

Ариан седна на ръба на стола.

— Има нещо, което би трябвало да ти кажа. Но не знам дали искам.

Мълчанието никога не бе смущавало Адамсберг, колкото и да беше дълго. Той зачака, като междувременно си мислеше за концерта вечерта. Минаха пет минути, или десет, не разбра.

— Седем месеца по-късно — внезапно се реши да проговори Ариан — убиецът дойде да направи пълни самопризнания.

— Говориш за онзи от Хавър — каза Адамсберг, като вдигна поглед към патоложката.

— Да, за човека с дванайсетте плъха. Обеси се в килията си десет дни след самопризнанията си. Ти беше прав.

— И това не ти е харесало.

— Не. На шефовете още по-малко. Разминах се с издигането. Наложи се да чакам още пет години. Излизаше, че ти си ми поднесъл решението на тепсия, а аз съм отказала да я поема.

— И не ми се обади.

— Вече не си спомнях името ти, бях те отписала, захвърлила. Като чашата ти.

— И още ми се сърдиш.

— Не. Благодарение на признанията на човека с плъховете започнах да изучавам дисоциацията. Не си ли чел книгата ми?

— Донякъде — уклончиво отвърна Адамсберг.

— Аз измислих термина дисоциирано съзнание.

— Да — уточни Адамсберг, — разправяха ми. Хора, разделени на две.

Патоложката направи гримаса.

— По-скоро индивиди, съставени от две непасващи една с друга части — едната убива, другата живее нормално, като и двете не подозират за съществуването на другата. Крайно редки случаи. Например медицинската сестра, която заловиха в Аниер преди две години. Това са много опасни серийни убийци, почти неуловими, защото дори те не съзнават, че са убийци, и освен това от страх да не ги усети другата половина взимат изключителни предпазни мерки.

— Спомням се я медицинската сестра. Според теб тя е била с дисоциирано съзнание?

— Абсолютно. Ако не се бе сблъскала с гениално ченге, можеше да продължи да убива до смъртта си, без дори да подозира, че го прави. Трийсет и две жертви за четирийсет години, без да й мигне окото.

— Трийсет и три — поправи я Адамсберг.

— Трийсет и две. Знам го със сигурност. С часове съм говорила с нея.

— Трийсет и три, Ариан. Аз я арестувах.

Патоложката се поколеба, после се усмихна.

— Е това вече…

— А когато убиецът от Хавър е изкормвал плъхове, какъв е бил? Номер 2? Престъпната част?

— Интересуваш се от дисоциацията?

— Интересувам се от медицинската сестра и от убиеца от Хавър. Как се казваше той?

— Юбер Сандрен.

— А когато си призна? Другият ли беше?

— Не, Жан-Батист, другият никога не би си признал.

— Но нормалната част също не би могла да проговори, след като не знае нищо за престъпната.

— Там е цялата работа. За няколко мига дисоциацията престана да действа, преградата между двете съзнания се пропука и през процепа Юбер №1 видя Юбер №2 и се ужаси.

— Това случва ли се често?

— Почти никога. Но дисоциацията рядко е съвършена. Винаги има изтичания. Случва се някои думи да прескочат през стената и да прозвучат неуместно. Убиецът не си дава сметка за това, но анализаторът може да ги забележи. И ако скокът е прекалено мощен, системата се пропуква, личността се взривява. Точно това се случи на Юбер Сандрен.

— А медицинската сестра?

— Нейната стена още издържа. Тя не знае какво е направила.

Адамсберг прекара пръст по бузата си и се замисли.

— Интересно — каза той тихо. — На мен ми се стори, че знае защо я арестувам. Приемаше всичко безропотно.

— Част от нея — да. Това обяснява примирението й. Но иначе не си спомня нищо.

— Ти разбра ли как убиецът от Хавър е открил Юбер №2?

Ариан откровено се усмихна и изтръска цигарата си на пода.

— Разбрах благодарение на теб и дванайсетте ти плъха. По онова време местната преса публикува фантасмагориите ти.

— Спомням си.

— И Юбер №2, убиецът, да го наречем Омега, бе запазил изрезките от вестниците, като ги беше скрил от Юбер №1, нормалния човек, да го наречем Алфа.

— И един ден Алфа намира изрезките, скрити от Омега.

— Именно.

— Дали Омега не го е искал?

— Не. Алфа чисто и просто си е сменил жилището. Докато се е изнасял, статиите са изскочили от гардероба. И всичко е рухнало.

— Без моите плъхове — обобщи Адамсберг — Сандрен нямаше да се предаде. Без него ти нямаше да работиш върху дисоциацията. Всички психиатри и всички ченгета във Франция са запознати с изследванията ти.

— Да — призна Ариан.

— Ще трябва да ме черпиш една бира.

— Със сигурност.

— На някой от кейовете покрай Сена.

— Става.

— И, разбира се, няма да предадеш двете момчета на „Наркотиците“.

— Телата решават, Жан-Батист, не аз и не ти.

— Спринцовката, Ариан, и пръстта. Виж каква е тази пръст. И ми кажи, ако разбереш.

Станаха заедно, сякаш думите на Адамсберг бяха дали знак за тръгване. Комисарят вървеше по улицата като на безцелна разходка и патоложката се опитваше да се приспособи към твърде бавния му ритъм. Мисълта й вече бе заета с очакващите я аутопсии, но въпреки това безпокойството на Адамсберг не й убягваше.

— Тези тела те притесняват, нали?

— Да.

— И не само заради наркотиците?

— Не. Просто…

Адамсберг млъкна.

— Аз съм натам, Ариан. Ще се видим утре.

— Просто? — настоя патоложката.

— Това няма да ти помогне в изследванията.

— И все пак?

— Просто една сянка, Ариан, една сянка, надвесена над тях или над мен.

Ариан проследи с поглед Адамсберг, който се отдалечаваше по авенюто — леко поклащащ се силует, безразличен към минувачите. Познаваше тази походка от двайсет и три години. Познаваше мекия глас, мудните жестове. Не му бе обърнала внимание, когато беше млад, нищо не бе отгатнала, нищо не бе разбрала. Ако можеше да започне отново, щеше по друг начин да чуе историята му с плъховете. Пъхна ръце в джобовете на престилката си и се отправи към двата трупа, които я чакаха, за да преминат в историята. Просто сянка, надвесена над тях. Днес тази безсмислица можеше да я разбере.

VI

Лейтенант Веранк използваше безкрайните часове, прекарани в килера, за да препише с големи букви една пиеса на Расин за баба си, която вече не виждаше добре.

Никой никога не разбра защо, след като загуби баща си във войната баба му се влюби в този автор и в никой друг. Знаеха, че като младо момиче в манастира бе спасила от пожар целия Расин, с изключение на тома, включващ „Федра“, „Естер“ и „Атали“. Сякаш този автор й бил отреден от божията воля. След което селското девойче не спряло да го чете ред поред в продължение на единайсет години. Когато напускала манастира, игуменката й подарила колекцията, все едно че била Свето причастие и бабата неуморно продължила да чете пиесите подред, никога разбъркано, без да прояви любопитство към непрочетените „Федра“, „Естер“ и „Атали“. Веранк бе израснал сред тирадите на Расиновите герои, декламирани от баба му, и те му звучаха така естествено, както детските песнички на другите деца.

Дори бе прихванал болестта на старата жена и инстинктивно й отговаряше в мерена реч. Но понеже не бе погълнал като нея хиляди стихове, му се налагаше сам да ги измисля. Докато живееше в семейния дом, всичко бе наред. Но веднъж попаднал във външния свят, Расиновият рефлекс му донесе големи неприятности. Неуспешно бе изпробвал различни методи, за да го потисне, след това се отказа и застихоплетства на воля, като си мърмореше под нос като баба си и ходеше по нервите на шефовете си. Впрочем тази мания по някакъв начин го и спасяваше, защото, когато скандираш живота в александрини, ти въвеждаш несравнимо, безподобно разстояние между себе си и врявата на света. Това отдръпване винаги го бе успокоявало и подтиквало към размисъл, спестявайки му непоправимите грешки, които би могъл да допусне в разгара на работата си. Въпреки драмите и огнените строфи Расин беше най-добрият антидот на всяка крайност и незабавно охлаждаше плама на прибързаното действие. Веранк съвсем умишлено го използваше, след като разбра, че именно чрез него баба му бе подредила живота си. Лична, безпримерна терапия.

В момента бабата си бе свършила лекарството и Веранк преписваше „Британик“ с големи букви. С познатите черти на красота, която от сън изтръгваш ти.[1] Веранк вдигна писалката си. Чу песъчинката да се качва по стълбите, разпозна стъпките й, бързия тропот на ботушите, защото песъчинката не се разделяше с кожените ботуши с каишки. Песъчинката първо щеше да се спре на площадката на петия стаж, да позвъни на болната дама, за да й връчи пощата и обяда, и след четвърт час щеше да е тук. Песъчинката, с други думи, обитателката на етажа, с други думи, Камий Форестие, която наблюдаваше от вече деветнайсет дни. Доколкото бе разбрал, щяха да я охраняват в продължение на шест месеца — пазеха я от отмъщението на един престарял убиец.[2] Знаеше единствено името й. И че сама отглеждаше малкия без видим мъж на хоризонта. Не успяваше да отгатне какво работи, колебаеше се между водопроводчик и музикантка. Преди дванайсет дни мило го бе помолила да излезе от дупката си, за да завари тръбата, която минаваше по тавана. Той пренесе стола си на площадката и я гледа как работи, съсредоточено и внимателно сред дрънченето на инструментите и под пламъка на оксижена. Точно по време на тази сцена почувства как прекрачва в хаотичния свят на забраненото и опасното. Оттогава тя му носеше горещо кафе два пъти дневно — в единайсет и в шестнайсет часа.

Чу я, че оставя торбата си на петия етаж. Желанието да излезе незабавно от килера, за да не среща никога повече тази жена, го накара да стане от стола си. Стисна ръце и вдигна глава към прозорчето, разглеждайки лицето си в прашното стъкло. Ненормални коси, безинтересни черти, грозен съм, невидим съм. Веранк пое въздух, затвори очи и промълви:

Но виждам как трепериш, душата ти залита?

Ти завоюва Троя и в рамките на ден

народът й от обич към теб бе запленен

нима едно момиче сърцето ти оплита?

Не, в никакъв случай. Веранк спокойно седна, охладен от четирите стиха. Понякога му трябваха шест или осем, понякога стигаха и два. Отново се хвана за писалката, доволен от себе си. Песъчинките отминават, птиците отлитат, самообладанието остава. Нямаше причини за безпокойство.

На петия етаж Камий спря и премести детето в другата си ръка. Най-простото несъмнено щеше да бъде да слезе по стълбите и да се върне в двайсет часа, когато ще са сменили охраната. Деветте правила на смелия са да умее да бяга, твърдеше турската й приятелка виолончелистка в „Сент Йосташ“, която разполагаше с цяла мина от поговорки, колкото загадъчни, толкова и благотворни. Съществуваше, изглежда, и десето правило, но Камий не го знаеше и предпочиташе сама да си го измисли. Извади от чантата си пощата и храната и позвъни на лявата врата. Стълбите затрудняваха Йоланд — краката й бяха твърде слаби, тялото твърде тежко.

— И това ако не е нещастие — каза Йоланд, като отвори вратата. — Да си отглеждаш детето сама.

Старата Йоланд се жалваше по този начин всеки божи ден. Камий влизаше, поставяше покупките и пликовете на масата, после старата дама, неизвестно защо, й поднасяше чаша хладко мляко като на кърмаче.

— Не е проблем, така ми е по-спокойно — механично отвръщаше Камий и сядаше.

— Глупости. Жената не е създадена да живее сама. Въпреки че това мъжете носят само неприятности.

— Знаете ли, Йоланд, и жените носят само неприятности.

Бяха водили този разговор сто пъти, с почти едни и същи думи, без Йоланд да покаже какъвто и да е признак, че си спомня. При последната реплика дебелата жена изпадаше в замислено мълчание, после казваше:

— Ами тогава значи всеки ще си е добре сам, щом любовта само пречи и на едните, и на другите.

— Не е изключено.

— Само че, моето момиче, не трябва много да се възгордяваш. Понеже в любовта човек не прави каквото си иска.

— Но в такъв случай, Йоланд, кой прави вместо нас това, което искаме?

Камий се усмихваше, а Йоланд изсумтяваше и прекарваше тежката си ръка по покривката, търсейки несъществуваща троха. Кой? Могъщите, допълваше Камий наум. Знаеше, че Йоланд вижда навсякъде ръката на Могъщите-които-ни-управляват, че изповядва своя собствена езическа религия, за която говореше малко от страх да не й я откраднат.

На осем стъпала от вратата си Камий забави ход. Могъщите, помисли тя. Които й бяха лепнали някакъв тип с крива усмивка, скрит в килера на площадката. Не по-красив от когото и да било, ако не се загледаш. Много по-красив, ако ти хрумне да го направиш. Камий винаги се беше захласвала по разсеяните погледи и меките гласове и точно така се бе приземила преди петнайсет години в обятията на Адамсберг, където впоследствие си обеща никога да не се връща. Нито в неговите, нито в обятията, на който и да е, надарен с деликатна мекота и коварна нежност. На земята имаше достатъчно по-елементарни мъже, с които да си проветриш мозъка, ако е необходимо, да се прибереш вкъщи олекотена и спокойна и повече да не му мислиш. Камий не изпитваше нужда от компания. От къде на къде могъщите ще помагат на този тип да й обърква сетивата с приглушения си тембър и кривата си уста? Постави ръка на главичката на малкия Томас, който спеше на рамото й. Веранк. С рижи и кестеняви коси. Песъчинка в механизма и неуместен смут. Недоверие, бдителност, бягство.

VII

Тъкмо се бе разделил с Ариан, когато заваля пороен дъжд, примесен с град, и заля булевард Сен Марсел, разми контурите му и превърна парижката артерия в най-обикновен селски път, удавен от потопа. Адамсберг вървеше доволен — винаги бе обичал грохота на водата, а и се радваше, че след двайсет и три години най-после е затворил досието на убиеца от Хавър. Възхити се на статуята на Жана д’Арк, която понасяше, без да трепне, обстрела от ледени топчета. Жал му беше за Жана д’Арк, не би искал да чува гласове, които да му нареждат да направи еди-какво си и да отиде еди-къде си. Той, който с мъка изпълняваше и дори разпознаваше собствените си препоръки, сериозно би се затруднил, ако трябваше да се подчинява на заповеди, издадени от небесни гласове. Гласове, които след кратка светла епопея щяха да го отведат в клетката на лъвовете — е да, тези истории винаги имаха лош край. За сметка на това Адамсберг нямаше нищо против да вдига камъчетата, които небето поставяше на пътя му, за да му се хареса. В момента му липсваше едно камъче, свързано с Бригадата, и го търсеше.

Когато след петте седмици принудителна почивка, в която го бе изпратил дивизионният комисар, слезе от пиренейските си върхове и се присъедини към парижката си Бригада, Адамсберг донесе трийсетина сиви, излъскани от реката плоски камъчета, които раздаде на сътрудниците си, за да им служат за преспапие или за каквото друго пожелаят. Селски дар, който никой не посмя да откаже, дори тези, които не желаеха по бюрото им да се търкалят камъчета. Дар, който не обясняваше защо комисарят бе донесъл и златна халка, блеснала на пръста му и незабавно разпалила всеобщото любопитство. Ако се беше оженил, защо не бе съобщил на екипа си? И главно — оженил за кого и защо? Закономерно с майката на сина си? Ненормално с брат си? Митично с лебед? Понеже ставаше дума за Адамсберг, всичко бе възможно и предположенията преминаваха с шепот от кабинет на кабинет и от камъче на преспапие.

Разчитаха на майор Данглар да разбули загадката, от една страна, защото беше най-старият сътрудник на Адамсберг, работил и поддържал с него отношения, лишени от свян и предпазливост, от друга, защото Данглар не търпеше Въпроси без отговор. А те се изхитряха да никнат като гъби в почвата на живота му и се превръщаха в несигурност — несигурност, подхранваща безпокойството му, безпокойство, подкопаващо съществуването му. Данглар работеше неуморно за унищожението на Въпросите без отговор, както вманиаченият чистофайник изтупва прашинките от сакото си. Титаничен труд, който обикновено водеше до безизходица и до пълно безсилие. Безсилието го тласкаше към мазето на Бригадата, която приютяваше бутилката му с бяло вино, единствено способна да се справя с прекалено упоритите Въпроси без отговор. Данглар криеше бутилката си чак в мазето не от страх да не я намери Адамсберг — комисарят отдавна знаеше тайната, човек би казал, че чуваше гласове. Просто слизането и качването по стръмното стълбище към и от мазето го затрудняваше достатъчно, за да отложи употребата на своя еликсир за по-късно. Така че той търпеливо предъвкваше съмненията си, както и краищата на моливите си, които консумираше с усърдието на гризач.

Адамсберг развиваше теория, обратна на гризаческата, като твърдеше, че несигурността не може да се увеличава безкрайно и че стига до един праг от максимум — три до четири появили се едновременно Въпроса без отговор. Което не означаваше, че не съществуват и други, но само три до четири можеха да занимават човешкия мозък. Така че манията на Данглар да ги изкоренява не му вършеше работа, тъй като отстранеше ли два, мястото им тутакси се заемаше от нови два, които нямаше да го мъчат, ако бе имал благоразумието да изтърпи старите.

Данглар отхвърляше тази хипотеза. Той подозираше, че Адамсберг обича несигурността до полуда, до стенен да я създава сам, да замъглява и най-светлите хоризонти заради удоволствието да се изгуби в полумрака и да крачи безотговорно, също както сега крачеше под дъжда. Ако човек не знаеше, ако не знаеше нищо, защо да се притеснява?

Люти битки между педантичното „Защо?“ на Данглар и небрежното „Не знам“ на комисаря придружаваха разследванията на Бригадата. Никой не се опитваше да разбере същността на тази неуморна борба между точност и размитост, но всеки взимаше едната или другата страна. Едните, позитивистите, смятаха, че Адамсберг ненужно бави следствията, лениво ги обвива в мъгла, оставяйки сътрудниците си без пътен лист и без насока. Другите, „хвърчащите из облаците“ — наречени така в памет на една драматична командировка на Бригадата в Квебек[3] — бяха на мнение, че резултатите на комисаря оправдават всички лутания и залитания, макар същността на метода да им убягваше. В зависимост от настроението и от превратностите на момента, подтикващи към нервност или снизхождение, човек можеше да е позитивист сутринта и да подхвърча из облаците вечер. И обратно. Единствено антагонистите Адамсберг и Данглар никога не променяха позициите си.

Венчалната халка на пръста на комисаря блестеше на фона на по-безобидните Въпроси без отговор. Данглар избра точно този дъждовен ден, за да разпита Адамсберг, като просто спря поглед върху пръстена. Комисарят свали прогизналото си сако, седна на чомпе на ръба на един стол и протегна ръката си. Тази ръка, прекалено голяма за тялото му, натоварена в китката с два часовника, които се почукваха помежду си, и разкрасена с въпросната златна халка, не подхождаше на небрежното му до занемареност облекло. Ще речеш, ръка на човек от стар благороднически род, прикачена към тяло на селянин, изискана елегантност, лепната върху ощавената от слънцето кожа на планинеца.

— Баща ми почина, Данглар — обясни спокойно Адамсберг. — Седяхме в една колиба за лов на гривяци и наблюдавахме полета на един мишелов, който кръжеше над нас. Грееше слънце и той внезапно падна.

— Можехте да ми кажете — изръмжа Данглар, когото тайните на комисаря безпричинно обиждаха.

— Стоях там до вечерта, легнал до него, държах главата му, опряна на рамото ми. Сигурно още щях да съм там, ако не ни беше намерила една група ловци. Взех пръстена му, преди да затворят ковчега. Да не би да си помислихте, че съм се оженил? За Камий?

— Питах се.

Адамсберг се усмихна.

— Въпросът е разгадан, Данглар. Знаете по-добре и от мен, че десет пъти вече съм пускал Камий с надеждата, че влакът ще мине за единайсети път в подходящ за мен ден. Е, точно в такъв ден не минава.

— Човек никога не знае. С тези смени на маршрутите.

— Влаковете, както и хората, не обичат да се въртят в кръг. След известно време това ги изнервя. Като погребаха баща ми, отидох да събирам камъчета от водата. Това е нещо, което умея да правя. Представяте ли си безкрайното търпение на водата, която залива тези камъчета. А те дори не забелязват как реката оглажда всичките им неравности. Накрая тя печели битката.

— Аз лично предпочитам камъните пред водата.

— Ваша работа — незаинтересовано отвърна Адамсберг. — Като говорим за камъни и вода, ще ви кажа две неща, Данглар. Едното е, че имам призрак в новия ми дом. На кръвожадна и алчна монахиня, пребита от един кожар през 1771 година. Смазал я. Ей така. Та тя живее в течно състояние на тавана. Това е за водата.

— Хубаво — предпазливо каза Данглар. — А за камъните?

— Видях се с новата патоложка.

— Елегантна, студена и работлива, доколкото разбрах.

— И свръхнадарена, Данглар. Чели ли сте дисертацията й за разделените на две убийци?

Излишен въпрос. Данглар бе чел всичко, включително упътванията за евакуация в случай на пожар, разлепени по вратите на хотелските стаи.

— За дисоциацията на съзнанието у някои убийци — уточни Данглар. „От двете страни на стената на престъплението“. Книгата вдигна доста шум.

— Оказа се, че преди повече от двайсет години с нея сме се карали като кучета в една хавърска кръчма.

— И сте врагове?

— Съвсем не. Този вид сблъсък понякога изгражда солидни връзки. Не ви съветвам да я придружавате в кафенето — има навик да прави коктейли, които могат да повалят бретонски моряк. Поела е двата трупа от Пор дьо ла Шапел. Смята, че са убити от жена. Довечера ще знае повече.

— От жена ли?

Данглар скандализирано опъна мекото си тяло. Мразеше да мисли, че жени могат да убиват.

— Ама тя майтап ли си прави? Видяла ли е габаритите на мъртвите?

— Чакайте, Данглар. Доктор Лагард никога не греши. Или почти никога. Предайте хипотезата й на момчетата от Отдела по наркотиците, това ще ги успокои за известно време.

— С Мортие не може да се говори. От месеци се занимава с трафика на дрога в този район и има нужда от резултати. Тази сутрин се обажда два пъти, беше бесен.

— Оставете го да беснее. Накрая водата печели.

— Какво смятате да правите?

— С монахинята ли?

— С Диала и Сламката.

Адамсберг погледна Данглар неразбиращо.

— Така се казват двете жертви — обясни Данглар. — Диала Тунде и Дидие Сламено, наречен Сламката. Ще минем ли довечера през моргата?

— Довечера съм в Нормандия. Ще има концерт.

— Аха — каза Данглар и тежко се надигна. — Очаквате промяна в маршрута?

— По-скромен съм, капитане. Задоволявам се да гледам детето, докато тя свири.

— Майоре, вече съм майор. Не помните ли, че присъствахте на церемонията по повишението ми? Какъв концерт? — попита Данглар, който винаги бе вземал много присърце интересите на Камий.

— Нещо голямо, със сигурност. Британски оркестър със стари инструменти.

— Ансамбълът „Лийдс Барок“?

— Такова някакво име — потвърди Адамсберг, който не знаеше и дума английски. — Не ме питайте какво ще свири, нямам представа.

Адамсберг стана, взе мокрото си сако и го преметна през рамо.

— Докато ме няма, бдете над котката, над Мортие, над мъртвите и над настроението на лейтенант Ноел, което става все по-лошо. Не мога да огрея навсякъде, имам си задължения.

— Откакто станахте отговорен баща — изсумтя Данглар.

— Щом казвате, капитане.

Адамсберг безропотно приемаше укорителното ръмжене на Данглар, което винаги смяташе за уместно. Майорът отглеждаше петте си деца сам като майка птица още когато Адамсберг не бе схванал, че има бебе. Пак добре, че помнеше името му — Томас Адамсберг, на галено Том. Точка за него, смяташе Данглар, който никога не се отчайваше напълно от комисаря.

VIII

По пътя за село Аронкур в област Йор, от което го деляха сто трийсет и шест километра, дрехите на Адамсберг изсъхнаха. Като слезе от колата, трябваше само да пооглади сакото с ръка, за да го облече, преди да намери бар, в който да изчака на топло часа на срещата си. Настанил се на една изтъркана пейка с чаша бира пред себе си, комисарят разглеждаше групата, която шумно бе нахлула в заведението, нарушавайки полудрямката му.

— Искаш ли да ти кажа? — рече един висок рус мъж, побутвайки назад с палец каскета си.

И да иска, и да не иска, пак ще му го каже, помисли си Адамсберг.

— Искаш ли да ти кажа как стават тия работи? — повтори мъжът.

— Човек ожаднява от тях.

— Точно тъй, Робер — съгласи се съседът му и напълни шестте чаши с широк жест.

Значи високият, изсечен като дънер блондин се казва Робер. И е жаден. Настъпваше часът на аперитива и главите се свиваха между раменете, ръцете се сключваха около чашите, брадичките предизвикателно щръкваха напред. Часът на внушителното събиране по мъжки, когато селската камбана призовава за молитва към света Богородица, часът на сентенциите и мъдрото поклащане на глава, часът на царствената и нелепа селска реторика. Адамсберг я познаваше като петте си пръста. Беше роден под звуците й, бе израснал с тържествената й музика, владееше ритъма и темите й, вариациите и контрапунктовете й, познаваше изпълнителите й. Робер бе дал тон и сега всеки инструмент заставаше на мястото си в неотменимия ред.

— Аз дори ще ти кажа още нещо — обяви човекът от лявата му страна. — Човек не само ожаднява, ами направо главата му се замайва.

— Много ясно.

Адамсберг обърна глава, за да види на кого се падаше скромната, но необходима задача да потвърждава чуждото мнение. Дребен и кльощав, човекът беше най-неугледният от всичките. И тук като навсякъде.

— Този, който е направил това — заяви един висок и прегърбен мъж, седнал в края на масата, — не е човек.

— Животно е.

— По-лош от животно.

— Много ясно.

Въведение в темата. Адамсберг извади бележника си, накъдрен от влагата, и започна да рисува лицата на присъстващите. Нормандски глави, без всякакво съмнение. Откриваше чертите на приятеля си Бертен, потомък на скандинавския бог гръмовержец Тор, който държеше кафене в Париж. До един бяха с четвъртити челюсти и изпъкнали скули, със светли коси и бледосини убягващи погледи. Адамсберг за пръв път стъпваше в Нормандия — страната на наводнените пасища.

— Мен ако питате — подхвана Робер, — е някой младок. Някой обсебен от дявола.

— Обсебените от дявола не са непременно младоци.

Контрапункт, въведен от най-възрастния, седнал начело на масата. Няколко заинтересовани лица се обърнаха към него.

— Щото младия обсебен от дявола, като остарее, става стар обсебен от дявола.

— То не се знае — промърмори Робер.

Значи Робер играеше трудната, но не по-малко необходима роля на опонента на старейшината.

— Знае се, знае се — отвърна старият. — Във всеки случай, който го е направил това, е обсебен от дявола.

— Дивак.

— Точно.

Подхващане на темата и развитие.

— Щото има убийство и убийство — намеси се съседът на Робер, не толкова рус, колкото останалите.

— То не се знае — каза Робер.

— Знае се, знае се — отсече старият. — Тоз, дето го е направил, е искал да убива и нищо друго. Два изстрела в плешката, и готово. Дори не е използвал тялото. Знаеш ли как го наричам такъв?

— Убиец.

— Точно.

Адамсберг бе спрял да рисува и слушаше внимателно. Старият се обърна към него и го погледна изкосо.

— Ама в края на краищата — каза Робер — Бретийи не е съвсем в нашия край, все пак е на трийсет километра. Защо толкова сме се загрижили?

— Защото е позорно, Робер, затова.

— Мен ако питате, не е от Бретийи. От Париж трябва да е. А, Анжелбер?

Значи старейшината се казваше Анжелбер.

— Трябва да се признае, че парижаните са по-обсебени от останалите — каза той.

— С тоз живот, дето го водят.

На масата настана тишина и няколко мъже хвърлиха крадливи погледи към Адамсберг. На тези мъжки събирания е неизбежно натрапникът да бъде забелязан, претеглен и отхвърлен или приет. В Нормандия като навсякъде другаде, може би дори повече от другаде.

— Защо смятате, че съм парижанин? — спокойно попита Адамсберг.

Старият кимна към книгата, която лежеше на масата на комисаря до чашата му с бира.

— Билета — каза той. — С който си отбелязвате страницата. Това е билет от парижкото метро. Все сме виждали такива.

— Не съм парижанин.

— Но не сте от Аронкур.

— От Пиренеите съм, от планината.

Робер вдигна ръка, после тежко я отпусна на масата.

— Гасконец — заключи той и сякаш затисна масата с оловен похлупак.

— Беарнец — уточни Адамсберг.

Начало на разискванията.

— И планинците са ни създавали неприятности — обади се Илер, плешив, не толкова стар старец, който седеше на отсрещния край на масата.

— Кога? — попита най-кестенявият.

— Някога си, Освалд, не е важно.

— То и бретонците са ни създавали, може би дори по-страшни. Обаче не беарнците искат да ни вземат Мон Сен Мишел.

— Така е — призна Анжелбер.

— Със сигурност нямате вид да сте слезли от кораб — осмели се да предположи Робер. — Беарнците откъде са слезли?

— От планината — отвърна Адамсберг. — Планината е изплюла лава, тя се е стекла по склоновете й, после се е втвърдила и са се получили беарнците.

— Много ясно — каза онзи, чиято роля беше да потвърждава.

Мъжете замълчаха в очакване да получат обяснение за присъствието на другоземец в Аронкур.

— Търся замъка.

— Там дават концерт довечера.

— Придружавам една от музикантките.

Освалд извади от вътрешния си джоб местния вестник и внимателно го разгъна.

— Това е снимка на оркестъра — каза той.

Покана да се приближи към масата им. Адамсберг прекоси няколкото метра с чаша в ръка и се вгледа в страницата, която му показваше Освалд.

— Ето тази — каза той и постави пръст на снимката. — Виолистката.

— Хубавицата?

— Ами да.

Робер отново напълни чашите, хем за да гаврътне още една, хем за да подчертае важността на момента. Сега един архаичен проблем заизмъчва присъстващите, а именно каква беше тази жена на натрапника. Любовница? Съпруга? Сестра? Приятелка? Братовчедка?

— И вие я придружавате — повтори Илер.

Адамсберг поклати глава. Бяха му казвали, че нормандците никога не задават въпросите направо, и той мислеше, че това е легенда, обаче сега наблюдаваше истинска демонстрация на този вид гордост. Да питаш прекалено много, означава да се разголваш, да се разголваш, означава да не си мъж. Безсилна да се справи с положението, групата се обърна към стареца. Анжелбер се почеса с нокти по зле обръснатата си брада.

— Защото ви е жена — заяви той.

— Беше — каза Адамсберг.

— Но въпреки това я придружавате.

— От любезност.

— Много ясно — изрече потвърдителят.

— Това жените — подзе Анжелбер — ги имаш един ден и ги нямаш на другия ден.

— Когато ги имаш, не ги искаш — прокоментира Робер, — и пак ги искаш, когато ги нямаш.

— Губиш ги — потвърди Адамсберг.

— Кой знае как — обади се Освалд.

— Поради нелюбезност — обясни Адамсберг. — Поне в моя случай.

Ето един мъж, който не се опитваше да се измъкне и на когото жените бяха създавали неприятности — това му вдигаше акциите сред присъстващите. Анжелбер му посочи стол.

— Имаш време да поседнеш — предположи той.

Преминаване на „ти“, временно приемане на планинеца в асамблеята на нормандците от равнината. Сложиха пред него чаша бяло вино. Днес мъжкото сборище имаше нов член и това щеше да бъде обилно коментирано на другия ден.

— Кого са убили? В Бретийи? — попита Адамсберг, след като изпи необходимия брой глътки.

— Убили? Искаш да кажеш пречукали? Очистили?

Освалд извади друг вестник от джоба си и го подаде на Адамсберг, като посочи с пръст една снимка.

— Всъщност — каза Робер, който не губеше нишката на мисълта си — по-добре би било да си нелюбезен преди и любезен след. С жените. Тъй ще е по-лесно.

— Кой знае — усъмни се старият.

— Иди разбери — добави потвърдителят.

Адамсберг намръщено гледаше статията. Един тъмночервен благороден елен лежеше, потънал в кръв, а текстът под снимката гласеше: „Одиозно клане в Бретийи.“. Сгъна вестника, за да види името му. „Западен ловджия“.

— На лов ходиш ли? — попита Освалд.

— Не.

— Тогава не можеш да разбереш. Такъв рогач, при това с осем клона, не се убива така. Това е диващина.

— Седем клона — поправи го Илер.

— Имаш много здраве — сопна се Освалд. — Рогата на това животно са с осем клона.

— Седем.

Сблъсък и опасност от конфликт. Последва намесата на Анжелбер.

— Не си личи на снимката дали са седем или осем — отсъди той.

Всички отпиха от чашите си с облекчение. Не че кавгата не беше необходима за мъжката музика, но тази вечер заради натрапника имаше други приоритети.

— Това — каза Робер, насочвайки дебелия си пръст към снимката — не го е направил ловец. Убиецът не е докоснал животното, не е взел нищо от него, нито рогата, нито нищо. Пречукал го е за удоволствие. Обсебен. А какво правят ченгетата от Еврьо? Нищо. Изобщо не ги е еня.

— Щото това не е убийство — обади се един втори опонент.

— Да ти кажа ли? Дали е човек или животно, видиш ли му сметката така, значи ти е мръднала чивията. Знаеш ли дали после няма да иде да очисти някоя жена? То и за убийството се иска практика.

— Така е — каза Адамсберг и си спомни за дванайсетте плъха от Хавърското пристанище.

— Обаче на ченгетата туй не им влиза в главата, толкова са задръстени. Тъпи са като гъски.

— Това все пак е само елен — възрази опонентът.

— И ти си задръстен, Алфонс. Аз ако бях ченге, щях да го потърся тоя тип, ей богу, и хич нямаше да се бавя.

— Аз също — обади се Адамсберг.

— Видя ли? Дори беарнеца е съгласен. Щото една такава касапница, отвори си ушите, Алфонс, една такава касапница значи, че наоколо се разхожда някой умопобъркан. И можеш да ми вярваш, досега не съм грешил, че скоро пак ще чуеш за него.

— Беарнецът е съгласен — потвърди Адамсберг, докато старият отново му пълнеше чашата.

— Видя ли? При това беарнеца не е ловец.

— Не е — каза Адамсберг. — Ченге е.

Ръката на Анжелбер замръзна и бутилката увисна над чашата. Адамсберг срещна погледа на стареца. Предстоеше сблъсък. С леко помръдване на пръстите комисарят показа, че иска да му напълнят чашата. Старият не реагира.

— Тука много не обичаме ченгетата — обяви Анжелбер с все така неподвижна ръка.

— Никъде не ги обичат — уточни Адамсберг.

— Тука по-малко от другаде.

— Аз не казах, че обичам ченгетата, казах, че съм ченге.

— А не ги ли обичаш?

— Че защо да ги обичам?

Старецът присви очи в опит да се концентрира в този неочакван дуел.

— Тогава защо си ченге?

— От нелюбезност.

Бързият отговор премина над главите на мъжете, включително и над главата на Адамсберг, който трудно би обяснил собствените си думи. Но никой не показа, че не ги е разбрал.

— Много ясно — заключи потвърдителят.

И ръката на Анжелбер, чието движение бе застинало като на филм, се размърда, наведе бутилката и допълни чашата на комисаря.

— Или заради това — добави Адамсберг и посочи убития благороден елен. — Кога се е случило?

— Преди месец. Задръж вестника, ако те интересува. На ченгетата от Еврьо им е през оная работа.

— Задръстени са — каза Робер.

— Това какво е? — попита Адамсберг, като показа едно петно отстрани на тялото.

— Сърцето му — рече Илер отвратен. — Стрелял е два пъти в плешката, после му е извадил сърцето с нож и го е смачкал.

— Това традиция ли е? Да се вади сърцето на елена?

Отново последва момент на колебание.

— Обясни му, Робер — нареди Анжелбер.

— Чудно ми е все пак — започна Робер, — че не разбираш от лов, след като си от планината.

— Ходил съм с възрастните на лов за гривяци като всички деца, но нищо повече — каза Адамсберг.

— Когато отстреляш елен — обясни Робер, — одираш кожата за килимче. Вътрешностите не ги пипаш. После отрязваш главата за трофея. Като свършиш, увиваш животното в кожата му.

— Точно.

— Но не пипаш сърцето, да му се не види. Преди някои го правеха, да. Но вече сме се развили. Сега сърцето си остава в животното.

— Кога го правеха?

— Някога си, Освалд, не е важно.

— Този тип е искал само да убива и осакатява — каза Алфонс. — Дори не е взел рогата. А те са единственото, което искат хората, които разбират от тия работи.

Адамсберг вдигна поглед към еленовите рога, окачени на стената на кръчмата над вратата.

— Не — каза Робер. — Тия са боклук.

— По-тихо — намеси се Анжелбер и кимна към бара, където съдържателят играеше на домино с двама младежи, твърде неопитни, за да се включат в групата на мъжете.

— Другоземец е — обясни той тихо.

— Тоест?

— Не е оттука. От Кан е.

— Кан не е ли в Нормандия?

Размениха се погледи, направиха се гримаси. Дали е нужно да се занимава планинецът с една толкова интимна тема? Толкова болезнена?

— Кан е в Долна Нормандия — обясни Анжелбер. — Тука сме Горна.

— А това важно ли е?

— Да кажем, че няма място за сравнение. Истинската Нормандия е Горна Нормандия, тука при нас.

Кривият му пръст сочеше дървената маса, сякаш Горна Нормандия току-що се бе смалила до размера на кръчмата в Аронкур.

— Иначе в Калвадос — допълни Робер — ще ти кажат обратното. Ама да не вземеш да им повярваш!

— Няма — обеща Адамсберг.

— У тях, горките, вали непрекъснато.

Адамсберг погледна към прозорците, по които дъждът се стичаше от часове.

— Има дъжд и дъжд — обясни Освалд. — Тука не вали, само преваля. По вас нямате ли другоземци?

— Имаме — призна Адамсберг. — Има търкания между долината на По и долината на Осо.

— Ами да — потвърди Анжелбер, сякаш му беше известно.

Макар и свикнал с тежката музика на мъжкия ритуал, Адамсберг разбираше, че разговорът на нормандците, то такава им беше и репутацията, течеше по-трудно от другаде. Мълчаливци бяха те. Тук фразите с мъка излизаха от устата, предпазливи, подозрителни, и опипваха терена с всяка своя дума. Не говореха високо, не навлизаха директно в темата. Обикаляха около нея, сякаш да кажеш нещо направо, когато си на масата, би било най-малкото нетактично.

— Защо да са боклук? — попита Адамсберг, като посочи рогата над вратата.

— Защото това са опадали рога. Стават само за украса, да се фукаш с тях. Иди хвърли един поглед, ако не ми вярваш. Вижда се черепът в основата на костта.

— Това кост ли е?

— Ама ти наистина нищо не разбираш! — тъжно каза Алфонс, който сякаш съжаляваше, че Анжелбер е въвел този невежа в групата.

— Кост е — потвърди старият. — Самият череп на животното расте. Туй само при плътнорогите го има.

— Представяш ли си и нашите черепи да растяха така? — замислено каза Робер.

— С мислите отгоре? — поусмихна се Освалд.

— При теб нямаше да тежат много.

— За ченге би било практично, но рисковано — забеляза Адамсберг. — Щеше да се вижда какво мисли.

— Много ясно.

Последва минута за размисъл и за трета чаша.

— От какво разбираш? Освен от ченгета? — попита Освалд.

— Не задавай въпроси — нареди Робер. — Разбира, от каквото си иска. Той пита ли те от какво разбираш?

— От жени — поясни Освалд.

— Е, и той разбира от жени. Иначе нямаше да си изгуби своята.

— Много ясно.

— Да разбираш от жени и да разбираш от любов, не е едно и също. Особено с жените.

Анжелбер се изправи, сякаш за да прогони спомените си.

— Обясни му — каза той и направи знак на Илер, после потупа с пръст по снимката на изкормения елен.

— Мъжкият елен губи рогата си всяка година.

— Защо?

— Защото му пречат. Носи рога, за да се бие и да сваля женските. Когато вече не му трябват, падат.

— Жалко — каза Адамсберг. — Красиво е.

— И сложно като всичко красиво — рече Анжелбер. — Разбираш ли, тежки са и се оплитат в клоните. След боя сами си падат.

— Както когато сваляш оръжието, ако предпочиташ. Получил си жената и сваляш оръжието.

— Сложно нещо са това жените — каза Робер, следвайки мисълта си.

— Но красиво.

— Точно това казвах — въздъхна старият. — Колкото е по-красиво, толкова е по-сложно. Всичко не можеш разбра.

— Не можеш — потвърди Адамсберг.

— Иди разбери.

Четирима от мъжете едновременно отпиха от чашите си.

— Падат — подхвана Илер — и после хората ги събират в гората като гъби. Докато трофеят си го взимаш от отстреляното животно. Следиш ли ми мисълта?

— А убиецът не го е грижа за трофея — каза Адамсберг и отново се загледа в снимката на убитото животно. — Интересува го смъртта. Или сърцето.

— Много ясно.

IX

Адамсберг се помъчи да прогони елена от съзнанието си. Не искаше да влиза в хотелската си стая с всичката тази кръв в главата. Изчака зад вратата, като прочистваше мислите си и разведряваше челото си с облаци и сини небеса. Защото в стаята спеше деветмесечно бебе. А с децата човек никога не знае. Способни са да проникнат зад челото, да чуят грохота на мислите, да усетят студената пот на страха и накрая да видят изкормения благороден елен в главата на баща си.

Тихо отвори вратата. Бе излъгал мъжката сбирка. Придружаваше, да, любезно, да, но за да бди сам над детето, докато Камий свири на виолата си в замъка. Последното им скъсване — петото или седмото, не знаеше точно — бе предизвикало непредвидима катастрофа — отношението на Камий към него стана отчайващо другарско. Разсеяна, усмихната, мила и близка, накратко и казано с една трагична дума — другарче. Това ново състояние объркваше Адамсберг, който се опитваше да съзре процепа, да открие чувството, спотаено под непринудената маска като краб под скала. Но Камий изглеждаше окончателно далече, напълно избавена от някогашното напрежение. Така че, каза си той, докато я поздравяваше с възпитана целувка, да се опитва да възроди любовта у тази своя изтощена другарка граничеше с невъзможното. Затова се съсредоточаваше — изненадан и примирен — върху новата си бащинска функция. В тази област беше дебютант и полагаше доста усилия, за да смели факта, че това дете е негов син. Струваше му се, че би действал по същия начин, ако бе намерил бебето на някоя пейка.

— Буден е — каза Камий, докато обличаше черното си концертно сако.

— Ще му почета. Донесъл съм книга.

Адамсберг извади от чантата си дебел том. Четвъртата му сестра явно бе решила да го образова и да му усложнява живота. Бе натикала сред вещите му един абсолютно ненужен му труд за пиренейската архитектура от четиристотин страници със задачата да го прочете и да сподели впечатленията си. А Адамсберг се подчиняваше само на сестрите си.

— „Строителството в Беарн. Традиционни техники от XII до XVII век“ — прочете той.

Камий сви рамене и се усмихна съвсем по приятелски. Стига да приспиват детето — а в това отношение му имаше пълно доверие, — странностите на Адамсберг нямаха никакво значение. Мислите й бяха насочени към вечерния концерт — чудо, което сигурно се дължеше на Йоланд и ходатайството й пред могъщите.

— На него ще му хареса — каза Адамсберг.

— Разбира се, защо не?

Никаква критика, никаква ирония. Безликата търпимост на автентичното другарство.

Останал сам, Адамсберг се загледа в сина си, който го фиксираше със спокойна сериозност, ако можеше да се каже така за деветмесечно бебе. Способността на детето да се съсредоточава в някакво другаде, безразличието му към дребните неприятности, невъзмутимата му непретенциозност го безпокояха, толкова му напомняха за самия него. Без да говорим за оформените вежди, за носа, който обещаваше да стане доста забележителен, за лицето с толкова необикновени и ярки черти, че човек можеше да му даде две години в повече. Томас Адамсберг бе очевиден потомък на бащиния си род, а не на това се бе надявал комисарят. Но пък именно чрез тази прилика започваше да долавя на малки вълни, на слаби просветвания, че това дете наистина е част от тялото му.

Адамсберг разтвори книгата там, където си бе отбелязал с билет за метрото. Обикновено прегъваше крайчетата на страниците, но сестра му го бе помолила да не го прави.

— Том, слушай ме внимателно. Сега ще се образоваме и двамата. Просто нямаме избор. Помниш ли какво ти четох за фасадите със северно изложение? Не си го забравил, нали? Слушай продължението.

Томас спокойно гледаше баща си и по лицето му се четеше съсредоточеност и безразличие.

— Употребата на речни камъчета в изграждането на ниските каменни зидове със суха зидария, съобразена с местните ресурси, е разпространена, макар и не постоянна практика. Харесва ли ти, Том? Въвеждането на opus piscatum в много от тези зидове съответства на двойната необходимост, породена от дребните размери на материала и от слабостта на ронливия хоросан.

Адамсберг остави книгата и срещна погледа на сина си.

— Не знам какво е opus spicatum, синко, и не ми дреме. И на теб не ти дреме. Значи сме на едно мнение. Но ще ти кажа как се решава подобен проблем от живота. Как да се измъкнеш, когато не разбираш нещо. Гледай сега.

Адамсберг извади мобилния си телефон и бавно набра някакъв номер пред очите на детето.

— Обаждаш се на Данглар — обясни той. — Чисто и просто. Добре запомни това и нека винаги номерът му да ти е подръка. Той се справя с всички такива неща. Ей сега ще видиш, слушай внимателно. Данглар? Адамсберг е. Малкият се запъна на една дума и моли за обяснение.

— Казвайте — отвърна Данглар уморено, обръгнал на дивотиите на комисаря и доброволно поел задачата да го вкарва в пътя.

— Opus spicatum. Иска да знае какво значи това.

— Не, не иска. Та той е на девет месеца, за бога.

— Не се шегувам, капитане. Иска да знае.

— Майоре — поправи го Данглар.

— Хайде сега, Данглар, докога ще ми додявате с вашия ранг? Майор или капитан, какво ни грее? А и за друго ми е думата. Думата ми е за opus spicatum.

— Piscatum — поправи го Данглар.

— Именно. Opus, въведен в много от ниските селски зидове със суха зидария. С Том сме се вторачили в това нещо и не можем да мислим за нищо друго. Да не говорим, че преди месец в Бретийи някакъв тип е убил един благороден елен, без дори да му вземе рогата, обаче му е изтръгнал сърцето. Какво ще кажете на това?

— Луд за връзване, обсебен от дявола — унило изрече Данглар.

— Много ясно. Така каза и Робер.

— Кой е Робер?

Колкото и да мърмореше всеки път, когато Адамсберг споделяше несвързаните си мисли, Данглар никога не успяваше да предяви правата си или гнева си и да прекрати разговора. Гласът на комисаря, бавен, топъл и подвижен, преминаваше през него като вятър и отнасяше неволното му съпричастие като паднал на земята лист или като някое от тъпите му камъчета от тъпата му река. Данглар се укоряваше, че отстъпва, но отстъпваше. Накрая печели водата.

— Робер е един мой приятел от Аронкур.

Нямаше смисъл да обяснява на Данглар къде се намира градчето Аронкур. Майорът разполагаше с обемиста и стройно организирана памет, та познаваше до дъно всички кантони и общини в страната, дори бе способен на мига да назове ченгето, отговарящо за дадена територия.

— Значи добре си прекарвате?

— Много.

— Все така другарски ли се държи? — пробва се Данглар.

— Отчайващо другарски. За opus spicatum ставаше дума, Данглар.

— Piscatum. Ако искате да го образовате, вършете го както трябва.

— Точно затова ви се обаждам. Според Робер извършителят е някой обсебен от дявола младок. Обаче старейшината Анжелбер твърди, че не е задължително и че като остарява младият обсебен от дявола става стар обсебен от дявола.

— И къде се проведе този колоквиум?

— В кръчмата в часа за аперитива.

— Колко чаши бяло?

— Три. А вие?

Данглар замлъкна. Комисарят следеше алкохолните му забежки и това го дразнеше.

— Аз не ви задавам въпроси, господин комисар.

— Напротив. Попитахте ме дали Камий се държи все така другарски.

— Добре де — отстъпи Данглар. — Opus piscatum е способ за подреждане на плоски камъни или на керемиди във формата на рибя кост, откъдето и името. Още римляните са го прилагали.

— Аха. И после?

— После нищо. Питате ме, отговарям ви.

— За какво служи това, Данглар?

— А ние, господин комисар? Ние, човеците, за какво служим?

Когато не беше във форма, Данглар се тормозеше от Въпросите без отговор, каквито бяха безкрайният космос, избухването на Слънцето след четири милиарда години и случайното и ужасяващо присъствие на човечеството на една зареяна в пространството буца пръст.

— Конкретни неприятности ли имате? — попита Адамсберг загрижено.

— Просто неприятности.

— Децата спят ли?

— Спят.

— Излезте, Данглар. Идете да послушате Освалд и Анжелбер.

— С тия имена — за нищо на света. И какво бих научил от тях?

— Че падналите рога не могат да се сравняват с трофейните.

— Това го знам.

— Че челото на елените расте навън.

— Това го знам.

— Че лейтенант Ретанкур сигурно не спи и че за вас би било благотворно да си поговорите с нея един час.

— Да, несъмнено — изрече Данглар след кратка пауза.

Адамсберг долови известно успокоение в гласа на своя помощник и затвори.

— Разбра ли, Том? — каза той и обхвана с ръка главичката на сина си. — Ще сложат рибена кост в зида, но не ме питай защо. Няма нужда да знаем, след като Данглар знае. Ще я зарежем тази книга, изнервя ни.

Веднага щом Адамсберг поставеше ръка върху главата на детето, то заспиваше. То, както и всяко друго дете. Или възрастен човек. След няколко мига Томас затвори очи, Адамсберг отдръпна ръката си и с леко недоумение я разгледа. Може би някой ден щеше да разбере от кои пори на кожата му изтичаше сънят. Но това не го интересуваше кой знае колко.

Иззвъня мобилният му телефон. Чу бодрия глас на патоложката, която му се обаждаше от моргата.

— Момент, Ариан, да оставя малкия.

Какъвто и да беше поводът на обаждането, а той със сигурност не беше маловажен, фактът, че Ариан мисли за него, развеселяваше пустия му откъм жени ден.

— Раната на гърлото — говоря за Диала — представлява хоризонтална ос. Ръката, която е държала ножа, е била на нивото на раната. В противен случай разрезът щеше да е диагонален. Като в Хавър. Следиш ли мисълта ми?

— Разбира се — отвърна Адамсберг, докато си играеше с пръстите на краката на бебето, кръгли като бобчета в шушулката си.

После се изтегна на леглото и се вслуша в гласа на Ариан. Честно казано, техническите подробности от работата на лекарката не го интересуваха. Искаше само да знае защо тя мисли, че убиецът е жена.

— Диала е висок метър и осемдесет и шест. Основата на сънната му артерия е на метър и петдесет и четири от земята.

— Може и така да се каже.

— Ударът ще е хоризонтален, ако юмрукът на нападателя е под височината на очите му. Това ни дава ръст на убиеца от метър и шейсет и шест. Ако направим същите изчисления в случая със Сламката, при когото има лек наклон на разреза, получаваме убиец с ръст между метър и шейсет и четири и метър и шейсет и седем, средно метър и шейсет и пет. Или метър и шейсет и два, ако приспаднем височината на обувките.

— Метър и шейсет и два — ненужно повтори Адамсберг.

— Тоест много по-нисък от средния мъжки ръст. Жена е, Жан-Батист. Колкото до инжекциите в свивката на лакътя, те много точно са уцелили вената. И в двата случая.

— Мислиш, че е професионалистка?

— Да, и е използвала спринцовка. По фината следа мога да съдя, че не става дума за обикновена игла или карфица.

— Някой може да им е инжектирал нещо преди смъртта им.

— Никакво нещо. Няма съмнение какво са им инжектирали — нищо.

— Нищо? Имаш предвид въздух?

— Въздухът е всичко друго, освен нищо. Не им е инжектирала нищо. Само ги е боднала.

— И не е имала време да довърши?

— Или не е искала. Боцнала ги е след смъртта им, Жан-Батист.

Адамсберг затвори телефона и се замисли. Сети се за стария Лусио и се запита дали в момента Диала и Сламката се опитват да почешат недовършеното убождане на мъртвите си ръце.

X

Сутринта на 21 март комисарят премина бавно по новия си маршрут от къщата си до сградата на Бригадата, като поздрави всяко дърво и всяко клонче по пътя си. Дори в дъжда, който не бе спирал, откакто градушката бе нападнала Жана д’Арк, датата си заслужаваше усилието и уважението. И дори ако тази година природата беше закъсняла вследствие на някакви незнайни срещи, освен ако просто не се излежаваше, както правеше Данглар през ден. Природата е капризна, мислеше си Адамсберг, не може да се иска от нея да подреди всичко за сутринта на двайсет и първи, като се има предвид астрономическото количество пъпки, с които трябва да се занимава, без да броим ларвите, корените и кълновете, които не виждаме, но които положително й изсмукват гигантска енергия. В сравнение с нея непрекъснатата работа на Криминалната бригада не е нищо повече от обикновена игра. Игра, която позволяваше на Адамсберг да се мотае по улиците с чиста съвест.

Докато комисарят бавно прекосяваше голямата обща зала, наречена Съборна, за да остави по един стрък форсития на бюрата на шестте жени в Бригадата, Данглар се втурна насреща му. Дългото туловище на майора, което сякаш някога се бе стопило като запалена свещ, стеснявайки раменете му, размеквайки торса му, изкривявайки краката му, не бе приспособено към бърз ход. Адамсберг с интерес го наблюдаваше как се придвижва и се питаше дали някой ден няма да изгуби някой крак по пътя.

— Търсиха ви — каза Данглар, задъхан.

— Отдавах почит, капитане, а сега показвам уважение.

— За бога, минава единайсет.

— Мъртвите няма да се формализират за час или два. Срещата ми с Ариан е в шестнайсет часа. Сутрин патоложката спи. Не го забравяйте.

— Не става дума за мъртвите, а за Новия. Чака ви цели два часа. За трети път му определят час. А като дойде, го оставят да седи сам като някой натрапник.

— Съжалявам, Данглар. Имах неотложна среща, определена преди година.

— Със?

— С пролетта, която е обидчива. Ако я пренебрегнете, може да ви се разсърди, да си отиде и вече да не се върне. Докато Новият ще дойде пак. Кой Нов всъщност?

— Хайде сега. Новият, когото назначиха на мястото на Фавр. Два часа ви чака.

— Как изглежда?

— Риж изглежда.

— Чудесно. Това малко ще ни разнообрази.

— Всъщност е кестеняв, но с рижи кичури отвътре. Стои като на райета. Чудо невиждано.

— Още по-добре — каза Адамсберг и постави последното си цвете на бюрото на Виолет Ретанкур. — Като ще е нов, поне да е наистина нов.

Данглар тикна меките си ръце в джобовете на елегантното си сако и се загледа в лейтенант Ретанкур, която закачаше жълтото цветенце в бутониерата си.

— Този ми изглежда твърде нов, може би прекалено — каза той. — Четохте ли досието му?

— Оттук-оттам. Във всеки случай шестмесечният пробен период е задължителен.

Миг преди Адамсберг да бутне вратата на кабинета си, Данглар го задържа за ръката.

— Вече си тръгна. Отиде да заеме поста си в килера.

— Защо тъкмо той охранява Камий? Бях препоръчал да изпратят опитни сътрудници.

— Защото само той изтърпява тази въдишка дупка на площадката. Другите не могат.

— И понеже е нов, са му пробутали задачата.

— Именно.

— От колко време?

— От три седмици.

— Изпратете му Ретанкур. Тя е способна да понесе дупката.

— Тя си предложи услугите. Обаче има един проблем.

— Не виждам какъв проблем може да смути Ретанкур.

— Един-единствен. Не се побира в килера.

— Прекалено дебела е — замислено изрече Адамсберг.

— Прекалено е дебела — потвърди Данглар.

— Тъкмо този магически формат ме спаси, Данглар.

— Явно, обаче не успява да се завре в килера и толкова. Следователно не може да смени Новия.

— Разбрах, капитане. На колко години е Новият?

— На четирийсет и три.

— На какво прилича?

— В какъв смисъл?

— В естетически, сексапилски.

— Няма дума „сексапилски“.

Майорът прекара ръка по врата си както всеки път, когато беше затруднен. Колкото и величествен да беше умът на Данглар, и той като всички мъже мразеше да коментира външния вид на мъжете и се правеше, че нищо не е видял, че нищо не е забелязал. Адамсберг обаче предпочиташе да знае как изглежда човекът, който висеше на площадката на Камий от три седмици.

— Та как изглежда? — настоя той.

— Сравнително красив — неохотно призна Данглар.

— А не.

— А да. Аз лично се безпокоя не за Камий, а за Ретанкур.

— Интелигентен?

— Така разправят.

— Сравнително красив в какъв смисъл?

— Добре сложен, крива усмивка и меланхоличен поглед.

— А не — повтори Адамсберг.

— Не можем все пак да избием всички хубавци на земята.

— Можем да избием поне хубавците с меланхоличен поглед.

— Колоквиум — внезапно каза Данглар, поглеждайки часовника си.

Естествено, точно Данглар беше нарекъл „Съборна зала“ общото помещение, където се провеждаха съвещанията, а в този час се събираха двайсет и седемте оперативни работници в Бригадата. Но майорът никога не си бе признал прегрешението. По същия начин успя да набие в главите на колегите си термина „колоквиум“, за да замести думата „събрание“, която го натъжаваше. Интелектуалният авторитет на Адриен Данглар беше от такава величина, че всеки приемаше избора му, без да се пита дали е уместен. Като лекарство, в чийто благотворен ефект никой не съмнява, новите думи на майора биваха поглъщани безропотно и толкова бързо усвоявани, че ставаха незаменими.

Данглар се правеше, че тези малки езикови революции нямат нищо общо с него. От обясненията му можеше да се заключи, че въпросните всъщност старомодни термини са попили в сградата още от време оно, подобно на избила в избата прастара вода. Звучи правдоподобно, бе казал Адамсберг. Че защо не, бе отвърнал Данглар.

Колоквиумът започна с обсъждане на убийствата при Порт дьо ла Шапел и смъртта на един шейсетгодишен човек, починал от инфаркт в асансьора. Адамсберг бързо преброи подчинените си — липсваха трима.

— Къде са Керноркян, Меркаде и Жюстен?

— В Бирарията на философите — обясни Есталер. — Мисля, че свършват.

За две години количеството престъпления, стоварило се върху Бригадата, не бе успяло да угаси учудената радост, която вечно разширяваше зелените очи на сержант Есталер, най-младия член на екипа. Дълъг и тънък, Есталер не се отделяше на повече от няколко метра от обширната и неунищожима Виолет Ретанкур, към която изпитваше почти религиозно обожание.

— Кажете им веднага да идват — нареди Данглар. — Не вярвам да свършват с написването на дисертация.

— Не, господин майор, само с кафето.

За Адамсберг дали провеждат събрание или колоквиум не променяше нещата. Не особено склонен към колективни дискусии и с неудоволствие издаващ заповеди, тези общи разисквания така го отегчаваха, че не си спомняше да е проследил някое от начало до край. В един или друг момент мислите му дезертираха и някъде отдалеч — но откъде ли? — до слуха му достигаха лишени от смисъл фрагменти от изречения, свързани с адреси, разпити, проследявания. Данглар следеше за степента на разконцентрираност в кафявите очи на комисаря и го стискаше за ръката, когато явлението достигнеше критичната си точка. Което направи и сега. Адамсберг разбираше сигнала и се завръщаше сред хората, излизайки от онова, което някои биха нарекли заблеяност и което за него беше жизненоважен авариен изход. Именно през него преминаваше в своите си области, където самотно бродеше в неназовими посоки. Където се шляете, постановяваше Данглар. Където се шляя, потвърждаваше Адамсберг. Разбра се, благодарение на лейтенантите Воазне и Морел, които бяха разнищили аферата, че асансьорът, в който бе починал шейсетгодишният човек, е бил умишлено повреден. Предстоеше арестуването на съпругата. Така драмата приключваше, оставяйки в съзнанието на Адамсберг следа от печал, както винаги когато обикновената жестокост се изпречваше на пътя му.

Клането при Порт дьо ла Шапел спадаше към предумишлените убийства. Преди единайсет дни бяха намерили едрия чернокож и дебелия белокож мъртви, всеки в отделна сляпа улица — единият на Ге, другият на Кюре. Вече се знаеше, че едрият чернокож, двайсет и четири годишният Диала Тунде, е продавал колани и дрехи втора употреба под моста на влизане в Клинянкур и че дебелият белокож, двайсет и две годишният Дидие Сламен, наречен Сламката, е подлъгвал минувачите с игра на „тука има, тука нема“ на главната улица на битпазара. Че двамата не са се познавали и че общият им знаменател е едрокалибреното тяло и мръсните нокти, заради които Адамсберг упорито и безпричинно отказваше да предаде труповете на Отдела за борба с наркотиците.

Разпитите в сградите, където бяха живели двамата младежи — лабиринти от леденостудени стаи и общи тоалетни в тъмни коридори, — не бяха довели до нищо, нито посещенията в кръчмите и кафенетата между Шапел и Клинянкур. Съсипаните майки бяха обяснили, че дечицата им са чудесии момчета, показвайки едната ножичка за нокти, другата шал, подарени им няма и месец. След разговора с тях стеснителният сержант Ламар съвсем се беше скапал.

— Мамчетата — каза Адамсберг. — Де да можеше светът да прилича на мечтите на мамчетата.

Изпълнена с носталгия тишина спря за момент обсъждането, сякаш всеки се мъчеше да си спомни каква е била за него идеалистичната мечта на мамчето и дали я бе осъществил, и с колко точно се бе отклонил от нея.

И Ретанкур като останалите не бе осъществила мечтата на майка си, която бе искала от нея да стане руса и привлекателна стюардеса, да успокоява пътниците в салоните на самолетите — надежда, унищожена от метър и осемдесет високата и сто и десет кила тежката й дъщеря още в пубертета. Бяха й останали само русите коси и наистина изключителната способност да действа успокоително. А вчера бе успяла да направи малък пробив в затлачилото се разследване.

И наистина, след седмица тъпчене на едно място, Адамсберг изгуби търпение и освободи Ретанкур от приключващото разследване на едно семейно убийство в богаташки дом в Ренс, за да я запрати в Клинянкур, както от немай-къде се прибягва до магия, от която не се знае какво точно ще излезе. Бе й прикачил лейтенант Ноел — мощна фигура с щръкнали уши, блиндиран в кожено яке, — с когото поддържаше смесени отношения. Смяташе Ноел за способен да защити Ретанкур в трудната й задача. В крайна сметка — трябваше да го предвиди — Ретанкур бе защитила Ноел, след като един разпит, проведен в кафене, се изродил в продължила на улицата битка. Масивната намеса на Ретанкур успокоила разбеснелите се мъже и изтръгнала Ноел от тримата юнаци, които искали да го накарат да си сдъвче акта за раждане. Този епилог впечатлил съдържателя на кафенето, на когото било писнало от боевете в заведението му. Забравил правилото на мълчанието, спазвано на битпазара, и може би озарен от същото прозрение като Есталер, той се затичал след Ретанкур и си излял душата на рамото й.

Преди да рапортува за свършената работа, Ретанкур развърза и завърза късата си конска опашка — според Адамсберг единствен признак за детската й свенливост.

— Според Емилио — това е управителят на кафенето — Диала и Сламката не са били близки. Макар и разделени от само петстотин метра, те не са работили в една и съща зона от пазара, който е парцелиран така, че отделните групи да не се смесват, за да не се стига до сблъсъци и разчистване на сметки. Емилио твърди, че ако Диала и Сламката са се озовали в едно и също положение, то това не е по тяхна инициатива, а по инициативата на някой външен човек, незапознат с обичаите на пазара.

— Другоземец — обади се Ламар.

Което напомни на Адамсберг, че стеснителният Ламар беше от Гренвил, тоест от Долна Нормандия.

— Емилио предполага, че външният човек ги е избрал заради ръста им да му свършат някаква работа, изискваща сила, да сплашат някого, да набият някого. Във всеки случай я били свършили успешно, защото два дни преди убийствата пили по чаша в кафенето му. За първи път ги виждал заедно. Било почти два часът през нощта и Емилио искал вече да затваря. Но не посмял да ги изгони, тъй като били превъзбудени, доста пияни и пълни с пари.

— Не са намерени пари нито у тях, нито в домовете им.

— Възможно е убиецът да си ги е взел.

— Емилио чул ли е нещо?

— Не се е интересувал от разговора им, просто е подреждал. Но мъжете били сами, не се пазели и бъбрели като пияни свраки. Доколкото Емилио разбрал, работата, която свършили, била много добре заплатена и им отнела само една вечер. Нямало намеци за побой или нещо подобно. Работата свършили в Монруж, след което поръчителят ги докарал в кафенето. В Монруж, Емилио е сигурен. Иначе не говорили кой знае колко, освен дето все повтаряли нещо за счупена грамофонна плоча. Емилио им направил два сандвича и към три часа сутринта те най-после си тръгнали.

— Предали са или са получили пратка? — предположи Жюстен.

— Не ми мирише на наркотици — упорито каза Адамсберг.

Предишната вечер в Нормандия бе изслушал поредното съобщение от Мортие, без да вдигне телефона. Можеше да му изтъкне вярата на майката, че Диала не се докосва до дрога. Но за шефа на Отдела за борба с наркотиците фактът, че имаш черна майка, е сам по себе си презумпция за виновност. Адамсберг бе издействал от дивизионния двудневна отсрочка, след което трябваше да предаде досието.

— Ретанкур — подзе комисарят, — забелязал ли е Емилио нещо по дрехите, по ръцете им? Пръст, кал?

— Нямам представа.

— Обадете му се.

Данглар обяви почивка и Есталер скочи от мястото си. Сержантът питаеше истинска страст към никого не интересуващите подробности, свързани с колегите му. Той донесе двайсет и осем чаши върху три табли и поднесе на всеки личното му питие — кафе, какао, чай, дълго, късо, със или без мляко, със или без захар, с една бучка, с две бучки, без да направи нито една грешка. Знаеше, че Ретанкур пие кафето си късо и без захар, но че обича да има лъжичка, с която ненужно да го разбърква. За нищо на света не би го забравил. Сержантът извличаше огромно невинно удоволствие от това упражнение, което го превръщаше в млад обслужващ паж.

Ретанкур се върна с телефон в ръка и Есталер побутна към нея кафето без захар и с лъжичка. Тя му благодари с усмивка и младежът блажено се настани до нея. Есталер като че ли най-малко от всички бе разбрал, че работи в криминална бригада, и живееше в този екип като щастлив юноша сред бандата си. Още малко, и щеше да се пренесе да спи в службата.

— Ръцете им са били изцапани с пръст — каза Ретанкур. — Обувките също. След като са си тръгнали, Емилио е измел изсъхналата кал и чакъла, останал под масата.

— Какво може да са правили? — попита Мордан, подавайки глава от прегърбеното си тяло, подобно на голяма сива и кореместа чапла, кацнала на ръба на масата. — Да не са бачкали в градина?

— Във всеки случай в пръст.

— Да проверим ли в градинките на Монруж?

— Какво биха правили в градинка? С нещо тежко?

— Вижте там — каза Адамсберг, внезапно изгубил интерес към темата.

— Пренасяли са каса? — предположи Меркаде.

— Какво ще правят с каса в градина?

— Добре де, измисли нещо друго тежко — отвърна Жюстен. — Достатъчно тежко, за да изисква два чифта яки ръце, които не ги е особено грижа за същността на задачата.

— Доста деликатна трябва да е била задачата, за да им запушат устата след това — уточни Ноел.

— Да изкопаят дупка, да заровят труп — предложи Керноркян.

— Това става лесно — възрази Мордан. — Не са необходими двама непознати.

— Може би тежък труп — тихо се обади Ламар. — От бронз, от камък, например статуя.

— И защо ще заравяш статуя, Ламар?

— Не казвам, че ще я заравям.

— А какво ще я правиш?

— Открадвам я от някое обществено място — обяви Ламар, след като размисли. — Пренасям я и я продавам. Търговия с произведения на изкуството. Знаеш ли колко струва една статуя от фасадата на „Нотр Дам“?

— Те са копия — намеси се Данглар. — По-добре се насочи към Шартр.

— Знаеш ли колко струва една статуя от катедралата в Шартр?

— Не, колко?

— Откъде да знам? Сигурно хиляди.

Адамсберг вече чуваше само откъслеци без връзка помежду им — градина, статуя, хиляди. Данглар стисна ръката му.

— Дайте да започнем от другия край — каза комисарят и отпи от кафето си. — Ретанкур се връща при Емилио заедно с Есталер, който е наблюдателен, и с Новия, който трябва да се учи.

— Новият е в килера.

— Ще го извадим оттам.

— Той вече от осем години е в полицията. Няма нужда да бъде обучаван като някой хлапак — каза Ноел.

— Да се учи от опита ни, Ноел. Не е същото.

— За какво да ходим у Емилио? — попита Ретанкур.

— За чакъла, който е останал на пода.

— Господин комисар, двамата са били в кафенето преди тринайсет дни.

— Подът с плочки ли е покрит?

— Да, черни и бели.

— Естествено — изхили се Ноел.

— Опитвали ли сте да метете чакъл? Без нито едно зрънце да ви се изплъзне, да се търкулне някъде? Кафенето на Емилио не е луксозен ресторант. С малко късмет някое чакълче ще се е завряло в ъгъла и ще стои там да ни чака.

— Ако правилно разбирам заповедта, отиваме да търсим камъче — обобщи Ретанкур.

Понякога някогашната антипатия на Ретанкур към Адамсберг изскачаше на повърхността на отношенията им, въпреки че спорът им бе разрешен в Квебек, когато двамата бяха образували „едно изправено тяло“ и се бяха слели до живот.[4] Но Ретанкур се числеше към лагера на позитивистите и смяташе, че размитите директиви на Адамсберг прекалено често принуждават членовете на Бригадата да работят слепешката. Тя упрекваше комисаря, че малтретира интелигентността на своите подчинени, че не си дава труд да изясни позицията си, да хвърли мост над заблатените пространства на собствения си ум. По простата причина — тя знаеше това, — че не е способен на това. Комисарят й се усмихна.

— Именно, лейтенант. Бяло търпеливо камъче от дълбоката гора. Което ще ни заведе право на бойното поле, точно както камъчетата на Палечко са го отвели в замъка на Човекоядеца.

— Не е същото — поправи го Мордан, който бе специалист по приказките и легендите, както и по страшните истории. — Камъчетата на Палечко е трябвало да му покажат пътя към дома, а не към замъка на Човекоядеца.

— Сигурно, Мордан. Обаче ние търсим Човекоядеца. Затова действаме по друг начин. Така или иначе, шестте момчета се бяха озовали в замъка на Човекоядеца, нали така?

— Седемте момчета — каза Мордан и вдигна пръст. — Но то е точно защото са били изгубили камъчетата.

— Е, ние пък ги търсим.

— Ако съществуват — настоя Ретанкур.

— Разбира се.

— А ако не съществуват?

— Ама, естествено, че съществуват, Ретанкур.

След тази очевидна истина, паднала от небето на Адамсберг, тоест от частния му небосвод, до който никой друг нямаше достъп, колоквиумът в Съборната зала бе закрит. Сгънаха столовете, изхвърлиха пластмасовите чашки и Адамсберг направи знак на Ноел да се приближи.

— Стига сте ръмжали, Ноел — каза му той спокойно.

— Нямаше нужда да ми помага. Щях да се оправя и без нея.

— С трима здравеняци, въоръжени с железни пръти? Не, Ноел.

— Можех да се отърва от тях без Ретанкур да се прави на каубой.

— Не е вярно. И не сте загубили честта си само защото една жена ви се е притекла на помощ.

— Не бих нарекъл това жена. Плуг, впрегатен кон, грешка на природата. Нищо не й дължа.

Адамсберг прекара гърба на дланта си по бузата си, сякаш за да провери дали е добре обръснат — знак, че флегматичната му нагласа се е пропукала.

— Припомнете си, лейтенант, защо ни напуснаха Фавр и безкрайната му злоба. Това, че гнездото му е празно, не означава, че трябва да бъде заето от друга птица.

— Не съм заел гнездото на Фавр, заемам си моето и правя в него каквото си искам.

— Не и тук, Ноел. Защото, ако пеете прекалено високо, ще трябва да идете да си пускате гласа другаде, при глупаците.

— Че аз вече съм при тях. Не чухте ли какво каза Есталер? Ами Ламар със статуята? И Мордан с Човекоядеца?

Адамсберг погледна двата си часовника.

— Давам ви два часа и половина да се поразходите и да си проветрите мозъка. Слизане към Сена, съзерцание, връщане.

— Имам да пиша доклад — сви рамене Ноел.

— Не ме разбрахте, лейтенант. Това е заповед, не задача. Излизате и се връщате психически здрав. И ще го правите всеки ден, ако е необходимо, цяла година, ако е необходимо, докато полетът на чайките не ви подскаже нещо. Вървете, Ноел, махайте ми се от очите.

XI

Преди да влезе в сградата, където живееше Камий, за да смени Новия, Адамсберг разгледа очите си в огледалото за обратно виждане на колата. Добре, заключи той и се изправи. Моят поглед е по-меланхоличен.

Изкачи седемте етажа до ателието и се приближи до вратата на Камий. Отвътре се чуваха дискретни шумове, които свидетелстваха за наличието на живот. Камий се опитваше да приспи детето. Беше й обяснил как да поставя ръка на косите му, но при нея не се получаваше. В това отношение имаше голямо предимство, единственото, което му бе останало.

Затова пък откъм килера — нито звук. Относително красивият меланхоличен Нов спеше, вместо да бди над сигурността на Камий, каквато му беше мисията. Адамсберг почука на вратата, обзет от желание да му дръпне едно несправедливо конско, като се има предвид, че сънят би повалил всеки затворен в тази дупка часове наред, особено ако е меланхоличен.

Само че не. Новият веднага отвори с димяща цигара между пръстите и леко кимна в знак, че е разпознал комисаря. Не беше нито почтителен, нито притеснен. Просто се опитваше бързо да си събере мислите, както се прибира стадо в кошара. Адамсберг му стисна ръката и го загледа, без да проявява дискретност. Кротък, но не чак толкова. Запаси от енергия и гняв на дъното на очите му, които наистина бяха меланхолични. Колкото до хубостта, Данглар бе видял нещата в черно, като професионален песимист, какъвто си беше, победен още преди да е опитал да се бори. Относително красив, но по-скоро относително, отколкото красив и само при добро желание. Впрочем човекът беше съвсем малко по-висок от него. И малко по-масивен, като тялото и лицето му бяха обвити в някаква нежна материя.

— Съжалявам — извини се Адамсберг. — Пропуснах срещата ни.

— Няма значение. Казаха ми, че сте имали спешна работа.

Много добре поставен глас, лек, овладян. Приятен, относително. Новият загаси цигарата си в джобен пепелник.

— Много спешна наистина.

— Ново убийство?

— Не, настъпването на пролетта.

— Ясно — каза Новият след кратко колебание.

— Как върви дежурството?

— Безкрайно и досадно.

— Безинтересно?

— Напълно.

Чудесно, каза си Адамсберг. Имаше късмет. Човекът явно беше сляп и неспособен да отличи Камий сред хиляди други.

— Прекратяваме го. Ще ви смени екип от управлението на тринайсети район.

— Кога?

— Сега.

Новият хвърли поглед към килера и Адамсберг се запита дали не съжалява за нещо. Но не, просто тази меланхолия в погледа създаваше впечатление, че се заглежда в нещата повече от другите хора. Взе си книгите и излезе, без да се обръща, без да прояви интерес към вратата на Камий. Сляп и почти грубиянин, като си помислиш.

Адамсберг запали осветлението и седна на първото стъпало на стълбата, като покани с жест колегата си да седне до него. През годините на бурен живот с Камий бе свикнал с тази площадка и с това стълбище — всяко стъпало почти си имаше име и беше белязано с нетърпение, нехайство, невярност, мъка, съжаление, невярност, завръщане, угризения и така до безкрай.

— Колко стъпала смятате, че има това стълбище? — попита Адамсберг. — Деветдесет?

— Сто и осем.

— Така ли правите? Броите стъпалата?

— Аз съм организиран човек, пише го в досието ми.

— Седнете, почти не съм чел досието ви. Знаете, че сте зачислен в тази Бригада временно, с пробен срок, и че този разговор нищо няма да промени.

Новият поклати глава и седна на дървеното стъпало, без да проявява нахалство, но и без да се притеснява. На светлината на крушката Адамсберг забеляза рижите кичури, които прорязваха тъмните му коси и странно проблясваха. Чуплива и толкова гъста коса, че изглеждаше трудно да прекараш през нея гребен.

— Имаше много кандидати за това място — каза Адамсберг. — Чрез какви качества се класирахте за финала?

— С връзки се класирах. Познавам дивизионния комисар Брезийон. Навремето направих услуга на малкия му син.

— В криминално разследване?

— В нравствено, в интерната, където преподавах.

— Значи не сте ченге по рождение?

— Започнах в образованието.

— И кой лош вятър ви довея тук?

Новият запали цигара. Четвъртити, плътни ръце. Привлекателни, относително.

— Сантименталният — предположи Адамсберг.

— Тя беше ченге, мислех, че ще направя добре, ако я последвам. Но като я последвах, я изгубих, а полицията ми остана.

— Жалко.

— Да.

— Защо искахте това място? Заради Париж?

— Не.

— Заради Бригадата?

— Да. Информирах се и реших, че ми подхожда.

— И каква информация получихте?

— Обилна и противоречива.

— Аз обаче не съм информиран. Дори името ви не знам. Още ви наричат Новия.

— Веранк. Луи Веранк.

— Веранк — старателно повтори Адамсберг. — Откъде са ви тези рижи кичури, Веранк? Любопитно ми е.

— И на мен, господин комисар.

Новият бе извърнал лице и бързо затворил очи. Новият е страдал, прочете Адамсберг. Издухваше дима към тавана и се опитваше да допълни отговора си, но не се решаваше. В тази скована поза горната му устна се повдигаше отдясно и този тик му придаваше особен чар. Тикът и кафявите му, леко скосени очи, завършващи в края си с вирнатата запетайка на миглите. Опасен дар от страна на дивизионния Брезийон.

— Не съм длъжен да отговарям — каза най-накрая Веранк.

— Не сте.

Адамсберг, който бе дошъл при новия си подчинен само за да го разкара от Камий, усещаше, че разговорът скърца, но не можеше да определи причината. А тя не беше далеч, казваше си той, на една мисъл разстояние. Плъзна поглед по перилото, по стената, после по стъпалата, едно по едно, надолу, нагоре.

Познаваше тази физиономия.

— Как казахте, че се казвате?

— Веранк.

— Веранк дьо Билк — поправи го Адамсберг. — Луи Веранк дьо Билк, това е цялото ви име.

— Вярно, пише го в досието.

— Къде сте роден?

— В Арас.

— Съвсем случайно, предполагам. Не сте човек от Севера.

— Може би не.

— Със сигурност не. Вие сте гасконец, беарнец.

— Така е.

— Разбира се, че е така. Беарнец от долината на Осо.

Новият отново примигна и сякаш за част от секундата се вглъби в себе си.

— Откъде знаете?

— Когато човек носи името на сорт вино, рискува да го разконспирират. Сортът Веранк дьо Билк расте по хълмовете в долината на Осо.

— И това е лошо?

— Може би. Гасконците не са лесни хора. Меланхолични, самотни, благодушни, работливи, иронични и упорити. Интересен натюрел, ако можеш да го понасяш. Някои не могат.

— Вие например? Да не би да имате проблем с беарнците?

— Естествено. Помислете, лейтенант.

Новият се отдръпна малко, както животното отстъпва, за да огледа противника си.

— Малко хора са чували за сорта Веранк дьо Билк — каза той.

— Никой не е чувал за сорта Веранк дьо Билк.

— Освен няколко енолози и хората от долината на Осо.

— И още кой?

— Хората от съседната долина.

— Например?

— От долината на Гав.

— Виждате ли колко е фасулско? Нима не можете да разпознаете планинеца, когато го срещнете?

— Не е много светло на това стълбище.

— Това не е причина.

— Освен това не ги търся. Планинците.

— Какво мислите, че ще стане, когато човек от долината на Осо работи с човек от долината на Гав?

Двамата мъже се замислиха, загледани в отсрещната стена.

— Понякога — подзе Адамсберг — човек се разбира по-зле със съседа си, отколкото с другоземеца.

— Навремето имаше търкания между двете долини — потвърди Новият с все така впит в стената поглед.

— Вярно. Бяха готови да се избият за парче земя.

— За стрък трева.

— Да.

Новият стана и закрачи по площадката с ръце в джобовете. Разговорът е приключил, реши Адамсберг. Ще го подхванат по-късно и ако е възможно, по друг начин. Комисарят също стана и каза:

— Заключете килера и вървете в Бригадата. Лейтенант Ретанкур ви чака, за да идете в Клинянкур.

Адамсберг кимна за довиждане и заслиза по стълбите доста раздразнен. Оказа се, че е забравил бележника си с рисунките и трябва да се качва отново. На площадката на шестия етаж чу над себе си елегантния глас на Веранк.

Ех, господин началник, едва пристигнах тук

и вече незаслужен гняв трови моите сили.

Прочутата ви благост нима е празен звук,

с какво съм ви виновен, че там са ме родили?

Адамсберг безшумно изкачи последните стъпала. Беше изумен.

Нима е грях, злодейство, че съм видял бял свят

в съседните долини? Защо ще ви обижда,

че облаците ваши аз също съм ги виждал?

Веранк се бе облегнал на вратата на килера, главата му бе наведена, в косите му блестяха рижи сълзи.

И че по божа воля през цялото си детство

из планини еднакви сме тичали в съседство?

Адамсберг видя как новият му подчинен скръсти ръце и се усмихна на себе си.

— Ясно — каза комисарят бавно.

Лейтенантът стреснато се изправи.

— Има го в досието ми — изрече той със странно извинителен тон.

— Кое точно?

Веранк смутено прекара ръце през косите си.

— В Бордо комисарят не можеше да го търпи. Нито в Тарб. Нито в Невер.

— Не можете ли да се въздържате?

— Опитвах, но не мога. Извира ми в гърдите и явно е наследство за мен от прадедите.

— Как го правите? В будно състояние? Насън? Под хипноза?

— Семейна черта е — отвърна Веранк сухо. — Нищо не мога да направя.

— Е, щом е семейна черта…

Веранк прехапа устните си и разтвори ръце във фаталистичен жест.

— Тръгнете с мен, лейтенант. Този килер може би не ви се отразява добре.

— Вярно — рече Веранк и сърцето му се сви, като се сети за Камий.

— Познавате ли Ретанкур? При нея ще се обучавате.

— Нещо ново ли има в Клинянкур?

— Ще има, ако открием някое камъче под някоя маса. Тя сигурно ще ви се оплаче.

— Защо не прехвърлите случая на Отдела за борба с наркотиците? — попита Веранк, докато слизаше заедно с комисаря с книгите си под мишница.

Адамсберг наведе глава, без да отговори.

— Не можете ли да ми кажете? — настоя лейтенантът.

— Мога. Но се чудя как.

Веранк изчака с ръка на перилото. Прекалено много бе слушал за Адамсберг, за да пренебрегне странностите му.

— Тези трупове са си наши — каза накрая Адамсберг. — Били са хванати в плетеница, в мрежа, в сянка. В гънките на сянка.

Адамсберг се взираше втренчено в точно определена точка на стената, сякаш търсеше там думите, които му липсваха, за да облече мисълта си. После се отказа и двамата мъже слязоха до вратата на сградата, където Адамсберг спря за последен път.

— Преди да излезем на улицата — каза той, — преди да станем колеги, кажете ми откъде са ви тези рижи коси.

— Не мисля, че историята ще ви хареса.

— Малко неща ме смущават, лейтенант. Малко неща ме притесняват. Някои ме шокират.

— Така разправят.

— И е вярно.

— Когато бях малък, ме нападнаха в едно лозе. Бях осемгодишен, а нападателите ми бяха на тринайсет или петнайсет години. Банда от петима гадняри. Яд ги беше на нас.

— На вас?

— Лозето беше на баща ми, виното му бе реномирано и имаше доста конкуренти. Събориха ме на земята и ми нарязаха кожата на главата с парчета ламарина. После ми пробиха стомаха с парче стъкло.

Адамсберг замръзна с ръка, поставена на вратата, пръстите му стискаха кръглата дръжка.

— Да продължавам ли?

Комисарят леко кимна.

— Оставиха ме на земята с разпорен корем и четиринайсет рани на главата. По-късно върху белезите израсна коса, но рижа. Нямам обяснение. Просто спомен.

Адамсберг се загледа за миг в земята, после вдигна поглед към лейтенанта.

— Кое не би трябвало да ми хареса във вашата история?

Новият стисна устни и Адамсберг се взря в тъмните му очи, които може би се опитваха да го накарат да сведе поглед. Меланхолични, но невинаги и не с всички. Двамата планинци се фиксираха като козли, неподвижни, с преплетени в няма битка рога. Пръв лейтенантът леко помръдна и даде знак, че се предава, като извърна глава.

— Довършете историята си, Веранк.

— Налага ли се?

— Мисля, че да.

— И защо?

— Защото такава ни е работата, да довършваме историите. Ако искате само да ги започвате, станете пак учител. Ако искате да ги довършвате, останете си полицай.

— Разбирам.

— Естествено. Нали затова сте тук.

Веранк се поколеба, устните му се извиха в нещо като усмивка.

— Петте момчета бяха от долината на Гав.

— От моята долина.

— Именно.

— Хайде, Веранк. Довършете историята.

— Тя свърши.

— Не е. Петте момчета са били от долината на Гав. От село Калдез.

Адамсберг натисна дръжката на вратата.

— Да вървим, Веранк — каза той меко. — Да вървим да търсим камъче.

XII

В кафенето на Емилио, Ретанкур се отпусна с цялата си тежест на един пластмасов стол.

— Не искам да ви обидя — рече Емилио, като се приближи до нея, — но ако клиентите виждат тук ченгета прекалено често, ще трябва да затворя заведението.

— Намери ми някое камъче, Емилио, и ще те оставя на мира. И донеси три бири.

— Само две — намеси се Есталер. — Аз не мога да пия — извини се той, като погледна последователно Ретанкур и Новия. — Не знам защо, но като пия, ми са завърта главата.

— Но, Есталер, на всички им се завърта — каза Ретанкур, която не спираше да се учудва на непокътнатото простодушие на този двайсет и седем годишен младеж.

— Така ли? — каза Есталер. — Значи е нормално?

— Не само е нормално, ами е и целта.

Есталер смръщи вежди — за нищо на света не искаше Ретанкур да си помисли, че я укорява в нещо. Щом Ретанкур си поръчваше бира в работно време, значи това не само е разрешено, но е и препоръчително.

— Не сме на работа — усмихна се Ретанкур. — Просто търсим едно камъче. Това няма нищо общо с работата.

— Сърдиш му се — отбеляза младежът.

Ретанкур изчака Емилио да донесе бирите, после вдигна чашата си към Новия.

— Добре дошъл. Все не ти запомням името.

— Веранк дьо Билк, Луи — каза Есталер, доволен, че толкова бързо е запомнил цялото име.

— Ще те наричам Веранк — предложи Ретанкур.

— Дьо Билк — допълни Новия.

— Толкова ли държиш на частицата?

— Държа на виното. Това е име на сорт.

Веранк доближи чашата си до чашата на Ретанкур, без да се чука. Вече много бе чувал за необикновените способности на лейтенант Виолет Ретанкур, но за момента виждаше само една много висока и дебела руса жена, доста груба, доста весела и с нищо неоправдаваща уважението, дори обожанието, което изпитваха към нея в Бригадата.

— Сърдиш му се — повтори Есталер глухо.

Ретанкур сви рамене.

— Нямам нищо против това да изпия една бира в Клинянкур. Щом така иска.

— Сърдиш му се.

— И така да е, какво от това?

Есталер мрачно наведе глава. Противоречията и дори поведенческата несъвместимост, които понякога водеха до сблъсъци между комисаря и подчинения му лейтенант, пораждаха в душата му мъчително раздвоение. Благоговението, което хранеше към Адамсберг и Ретанкур, двата компаса на съществуването му, беше безкомпромисно. Не би се отказал от нито един от двамата. Организмът на младия човек функционираше с емоционална енергия и изключваше енергията на разума, сметката или интелектуалния интерес. В качеството си на специализирана машина, понасяща само чисто гориво, Есталер представляваше рядка и крехка система. Ретанкур знаеше това, но не проявяваше нито деликатността, нито желанието да се приспособи към него.

— Той има нещо предвид — настоя младежът.

— Случаят е за Отдела за борба с наркотиците, Есталер — каза Ретанкур, скръствайки ръце.

— Той казва, че не е.

— Няма да намерим камъче.

— Той казва, че ще намерим.

Когато говореше за комисаря, Есталер обикновено казваше „Той“. „Той“, Жан-Батист Адамсберг, живият бог на Бригадата.

— Направи както намериш за добре. Търси му камъчето до края на света, но не искай от мен да следвам примера ти, като пълзя под масите.

За изненада на Ретанкур в очите на сержанта проблесна неочакван бунт.

— Ще му търся камъчето — каза младежът и несръчно се надигна от стола. — Знам, че цялата Бригада ме взима за балък, ти също. Но не и той. Той гледа и вижда. Той знае и търси.

Есталер млъкна и си пое дъх.

— Търси камъче — каза Ретанкур.

— Защото в камъчетата има разни неща, има цветове, има рисунки, има малки истории. Ти не ги виждаш, Виолет, ти нищо не виждаш.

— Например? — попита Ретанкур и стисна чашата си.

— Търси, лейтенант.

Есталер напусна масата с юношеска рязкост и отиде при Емилио, който се бе оттеглил в кухнята.

Ретанкур завъртя бирата в чашата си и погледна Новия.

— Като стъклен памук е — каза тя. — Понякога много боцка. Трябва да ти е ясно, че обожава Адамсберг. Как мина разговора ти с него? Прилично?

— Не бих казал.

— Поговори ли ти несвързано?

— Може да се каже.

— Не го прави нарочно. Доста му се насъбра преди известно време, в Квебек. Какво мислиш за него?

Веранк се усмихна накриво и Ретанкур кимна с разбиране. Тя намираше Новия за чаровен и често разглеждаше лицето и тялото му, като проникваше през дрехите му, разменяйки ролите, като мъж, който открито оглежда минаващо хубаво момиче. На трийсет и пет години Ретанкур се държеше като стар ерген на представление. Без всякакъв риск, тъй като, за да избегне разочарованията, бе застопорила сантименталното си пространство. Още като младо момиче Ретанкур беше масивна като църковна колона, поради което бе решила, че пораженството ще я предпази от напразните надежди. За разлика от лейтенант Фроаси, която си въобразяваше, че любовта я очаква зад ъгъла, и която, заради това си схващане, бе натрупала впечатляваща купчина разнообразни неудачи.

— Адамсберг е израснал в долината на Гав — каза Веранк.

— Като говориш така, приличаш на него.

— Възможно е. Аз съм от съседната долина.

— Аха — каза Ретанкур. — Казват, че за една ливада двама гасконци са много.

Есталер мина покрай тях, без да ги погледне, и излезе от кафенето, като тресна вратата.

— Тръгна си — отбеляза Ретанкур.

— Смяташ, че ще отиде в Бригадата без нас?

— Явно.

— Обича ли те?

— Обича ме така, сякаш съм мъж, сякаш съм това, което иска да стане, но никога няма да стане. Танк, картечница, изтребител. Тук при нас е най-добре да се грижиш за себе си и да стоиш настрана от останалите. Вече си ги видял, вече си ни видял. Адамсберг и непостижимото му блуждаене. Данглар и необятната му ерудиция, който търчи подир комисаря, за да попречи на кораба да се блъсне в скалите. Сиракът Ноел, на границата на задръстената бруталност. Ламар, толкова непохватен, че го е срам да ви гледа в очите. Керноркян, който се бои от тъмно и от микроби. Воазне, тежкотоварен камион, който се завръща при своята зоология, щом си обърнете гърба. Съвестният Жюстен, педантичен до посиняване. Адамсберг все още не може да запомни кой е Воазне и кой Жюстен, непрекъснато им бърка имената, а те не се сърдят, Фроаси, отдадена на храната и на любовните си мъки. Есталер всеотдайният, с когото току-що се запозна. Меркаде, геният на цифрите, който все се бори със съня. Мордан, който си пада по трагичното и притежава четиристотин тома с приказки и легенди. Аз, дебелата поливалентна крава на полка, според Ноел. За какво си дошъл при нас, за бога?

— Това е част от един проект — каза Веранк неопределено. — Не си ли обичаш колегите?

— Напротив.

— Госпожо, ваште думи

за другите са пълни с обиди и насмешка,

но те ли са виновни или, е ваша грешка?

Ретанкур се усмихна, после погледна Веранк.

— Какви ги говориш?

— Добре ги подредихте с язвителни слова,

макар че аз не виждам причина за това.

— Защо говориш в рими?

— По навик — отвърна Веранк и също се усмихна.

— Какво е станало с косата ти?

— Автомобилна катастрофа.

— Аха — каза Ретанкур. — И ти лъжеш.

Вратата на кафенето се отвори и Есталер, кацнал на тънките си крака, с две крачки стигна до тях. Отмести празните чаши, бръкна в джоба си и извади три сиви камъчета, които постави в центъра на масата.

— Той каза „бяло“ и „едно“ — забеляза Ретанкур.

— Обаче са три и са сиви.

Ретанкур взе камъчетата и ги завъртя в шепата си.

— Върни ми ги, Виолет. Ти си способна да не му ги дадеш.

— Не прекалявай, Есталер.

— Защо?

— Защото, ако аз не съществувах, Адамсберг нямаше да го има. Аз го измъкнах от ноктите на канадските ченгета. Не знаеш и никога няма да узнаеш какво направих, за да го измъкна. Така че, сержант, когато изразиш своето обожание към него по подобен начин, ще имаш право да ми се зъбиш. Но не и преди това.

Ретанкур постави камъчетата в протегнатата ръка на Есталер с доста груб жест. Веранк видя, че устните на младежа потрепериха и предупредително погледна Ретанкур.

— Толкова по въпроса — каза тя и докосна рамото на Есталер.

— Извинявай — прошепна Есталер. — Исках ги тези камъчета.

— Сигурен ли си, че са те?

— Да.

— Вече тринайсет дни Емилио е помитал всяка вечер и всяка сутрин са вдигали боклука.

— Онази вечер е било много късно. Емилио набързо е помел чакъла и го е изтикал с метлата на улицата. Търсих там, където би трябвало да бъдат, тоест близо до стената, до стъпалото, където никой никога не стъпва.

— Прибираме се — каза Ретанкур и облече сакото си. — Имаме ден и половина, преди „Наркотиците“ да ни отнемат случая.

XIII

В малката зала, която приютяваше автоматите за кафе и напитки, Адамсберг откри две огромни парчета дунапрен, покрити със старо одеяло, които оформяха импровизирано легло и превръщаха помещението в скромно убежище за бездомници. Инициативата със сигурност беше на Меркаде, който страдаше от непреодолима сънливост и чието професионално съзнание бе измъчвано от постоянна нужда от сън.

Адамсберг изтръгна едно кафе от благодетелната кафемашина и реши да изпробва леглото. Седна, подпря се на една възглавница и опъна краката си.

Тук можеше и да поспиш, без сянка от съмнение. Меката материя коварно обгръщаше тялото и почти създаваше усещането за компания. Възможно бе и да се отдадеш на размисъл, но Адамсберг умееше да мисли само в движение. Ако това можеше да се нарече мислене. Отдавна беше признал, че в неговия случай мисленето няма нищо общо с дефиницията, приложима към това упражнение. Формулиране, комбиниране на идеи, на преценки. Не че не бе опитвал, седнал на обикновен стол, забил лакти в масата, поставил пред себе си лист и химикалка, подпрял чело с ръка — всичко това само разстройваше логическите му схеми. Зле структурираният му ум приличаше на няма карта, на магма, от която нищо не бе в състояние да се отдели, да се определи като идея. Някак всичко можеше винаги да се свърже с всичко чрез малки пътечки, по които се смесваха шумове, думи, миризми, проблясъци, спомени, образи, еха, зрънца прах. Единствено с този багаж той, Адамсберг, трябваше да ръководи двайсет и седмината си оперативни работници и — както се изразяваше дивизионният комисар — да постигне резултати. Това би трябвало да го тревожи. Но през този ден други реещи се тела занимаваха ума на комисаря.

Протегна ръце и ги скръсти зад тила си, благодарен на сънльото за гостоприемното начинание. Навън — дъжд и сянка. Които нямаха нищо общо помежду си.

Като видя, че комисарят е затворил очи, Данглар се отказа да включва автомата. Отстъпи назад и тръгна да излиза от стаята.

— Не спя, Данглар — каза Адамсберг. — Вземете си кафе.

— На Меркаде ли дължим това ложе?

— Предполагам, капитане. Тъкмо го опитвам.

— Ще бъдем свидетели на конкуренция.

— Или на размножение. Шест ложета по ъглите в най-скоро време.

— Ъглите са само четири — уточни Данглар, кацна на една от високите табуретки пред бара и залюля крака.

— Във всеки случай е по-удобно от тези тъпи табуретки. Не знам кой ги е правил, ама са прекалено високи. Дори не можеш да си подпреш краката на пречките. Стърчиш отгоре им като щъркел на комин.

— Шведски са.

— Значи шведите са твърде високи за нас. Смятате ли, че това има някакво значение?

— Кое?

— Ръстът. Смятате ли, че ръстът има значение за мисленето, когато например между главата и стъпалата има метър и деветдесет? Когато кръвта трябва да изминава целия този път нагоре и надолу? Смятате ли, че мислите на такъв човек са по-добре оросени и следователно по-чисти, по-ясни? Или обратно, дали един дребен тип би мислил по-добре от другите, по-бързо и по-съсредоточено?

— Имануел Кант — отговори Данглар без ентусиазъм — е бил висок само метър и петдесет. Представлявал е само мисъл, стройно организирана мисъл.

— А тялото му?

— Никога не си е служил с него.

— И така не става — промърмори Адамсберг и отново затвори очи.

Данглар сметна за по-благоразумно и по-полезно да се отправи към кабинета си.

— Данглар, виждате ли я? — попита Адамсберг е равен тон. — Сянката.

Майорът се върна и се загледа в прозореца и в дъжда, който затъмняваше стаята. Но той твърде добре познаваше Адамсберг, за да си въобрази, че комисарят говори за времето.

— Тя е там, Данглар. И помрачава деня. Усещате ли я? Тя ни обгръща, гледа ни.

— Мрачно настроение? — предположи майорът.

— Нещо такова. Около нас.

Данглар прекара ръка по тила си и се опита да размисли. Каква сянка? Кога, къде, как? След шока, който Адамсберг бе изживял в Квебек и заради който бе излязъл в принудителна едномесечна отпуска, Данглар го наблюдаваше внимателно. Бе проследил бързото му изплуване от бездната, в която умът му за малко да потъне. Изглежда, че нещата доста бързо бяха станали нормални — нормални по критериите на Адамсберг, разбира се. Сега Данглар усети, че страховете му се възвръщат. Може би Адамсберг не се беше отдалечил от бездната чак толкова.

— Откога? — попита майорът.

— Няколко дни след като се върнах — каза Адамсберг, внезапно отвори очи и седна по-изправен върху мекото легло. — Може да е дебнела и преди, да е бродила около нас.

— Около нас?

— Около Бригадата. Тук е нейната област. Когато се отдалеча оттук, когато отида в Нормандия, вече не я усещам. Може да става дума за Нямата.

— Коя е тя?

— Клариса, монахинята, пребита от кожаря.

— Вярвате ли в това?

Адамсберг се усмихна.

— Миналата нощ я чух — рече той с по-скоро щастлив вид. — Разхождаше се на тавана, шумолеше по пода. Станах и отидох да видя.

— И нямаше никой.

— Много ясно — отвърна Адамсберг и мислено поздрави потвърдителя от Аронкур.

После обходи стаята с поглед.

— Тя притеснява ли ви? — деликатно попита Данглар, изпитвайки усещането, че стъпва на миниран терен.

— Не. Но това не е сянка, която ще ни донесе щастие, Данглар, запомнете това. Няма да ни помага.

— Откакто се върнахте, не се е случило нищо ново, освен постъпването на Новия.

— Веранк дьо Билк.

— Той смущава ли ви? Да не би той да е донесъл сянката?

Адамсберг обмисли предположението на Данглар.

— Донесъл е неприятности със сигурност. От съседната долина е. Спомена ли ви за нея? За долината на Осо? За косата си?

— Не. Защо да ми споменава?

— Като дете петима по-големи момчета са го нападнали, проболи са го в стомаха и са му накълцали кожата на главата.

— И?

— И тези момчета са били от моя край, от моето село. И той го знае. Направи се, че сега го разбира, но е бил в течение още преди да постъпи при нас. Според мен точно затова е постъпил при нас.

— Защо?

— Тръгнал е на лов за спомени, Данглар.

Адамсберг отново се изтегна.

— Онази жена, която заловихме преди две години, медицинската сестра, помните ли я? Никога преди не бях арестувал възрастна жена. Мразя я тази история.

— Тя беше чудовище — каза Данглар притеснено.

— Според патоложката е имала дисоциация на съзнанието. Частта Алфа е на обикновения човек, частта Омега — на ангела на смъртта. Какво всъщност са алфа и омега?

— Гръцки букви.

— Добре. Тя беше на седемдесет и три години. Спомняте ли си погледа й, когато я арестувахме?

— Да.

— Не е много ободряващ спомен, нали, капитане? Мислите ли, че още ни гледа? Мислите ли, че тя е Сянката? Спомнете си.

Да, Данглар си спомняше. Всичко бе започнало в дома на една възрастна жена, починала от естествена смърт — трябваше да проверят причината за кончината й, съвсем рутинна работа. Лекуващият й лекар и патологът Ромен, който тогава още не беше неразположен, приключиха за по-малко от четвърт час. Сърцето бе спряло, телевизорът още работеше. Два месеца по-късно Данглар и Ламар извършиха същата банална процедура у един деветдесет и една годишен старец, починал в креслото си с книга в ръка, носеща любопитното заглавие „Изкуството да бъдеш баба“. Адамсберг бе пристигнал, когато двамата лекари привършваха работата си.

— Инсулт — обяви тогава лекуващият лекар. — Никога не знаеш кога ще те сполети. Но сполети ли те, няма отърване. Някакви възражения, колега?

— Никакви — отвърна Ромен.

— В такъв случай да свършваме.

— Не — обади се Адамсберг.

Погледите се обърнаха към комисаря, който се бе облегнал на стената със скръстени ръце.

— Какъв е проблемът? — попита Ромен.

— Нищо ли не подушвате?

Адамсберг се отлепи от стената и се приближи до тялото. Помириса лицето, докосна редките коси на стареца. После обиколи двете малки стаи с вирнат нос.

— Във въздуха се носи, Ромен. Не се вторачвай в тялото, гледай на друго място.

— На кое място? — попита Ромен и повдигна очилата си към тавана.

— Ромен, старецът е бил убит.

Лекуващият лекар раздразнено прибра дебелата си черна писалка. Този дребен човек с неопределен поглед, който се мотаеше наоколо с ръце в джобовете на износения си панталон, с матова, сякаш загоряла на слънцето кожа, не му вдъхваше никакво доверие.

— Пациентът ми беше накрая на силите си, беше изхабен като стар кон. Сполети ли те инсултът, няма отърване.

— Обаче невинаги те сполетява без чужда помощ. Усещате ли, докторе? Не мирише на парфюм, нито на лекарства. Лайкучка, пипер, камфор, портокалов цвят.

— Диагнозата е поставена, а вие не сте лекар, доколкото знам.

— Разбира се, че не съм лекар, полицай съм.

— Така си и помислих. Ако не сте доволен, повикайте комисаря.

— Аз съм комисарят.

— Той е комисарят — потвърди Ромен.

— По дяволите — каза лекарят.

Като човек с опит Данглар бе забелязал как лекарят реагира на гласа и маниерите на Адамсберг, как постепенно се поддава на струящата от комисаря убеденост, как отстъпва, превива се като дърво на вятъра, както се бяха превивали толкова други железни мъже, стоманени жени, завладени от този лишен отблясък чар, който нямаше нито име, нито обяснение. Натрапчив феномен, в чисто присъствие Данглар изпитваше и задоволство, и яд, раздвоен между симпатията си към Адамсберг и съчувствието към самия себе си.

— Да — определи Данглар с навирен нос. — Това е едно много скъпо масло, което се продава в миниатюрни ампули и се предполага, че действа успокоително. По една капка на всяко слепоочие и една на тила и си като чисто нов. Керноркян си държи една ампула в службата.

— Прав сте, Данглар, точно това е. Затова познавам миризмата. И не мисля, докторе, че вашият пациент го е употребявал.

Лекарят бе хвърлил поглед на двете стаи, които говореха повече за немотия, отколкото за използване на луксозни мазила.

— Това нищо не значи — каза той.

— Защото не бяхте у жената, която почина преди два месеца. И там се носеше същата миризма. Спомнете си, Данглар, вие бяхте там.

— Не съм усетил.

— А вие, Ромен?

— Не, съжалявам.

— Същата миризма беше. Следователно същото лице е било и там, и тук малко преди смъртта им. Коя медицинска сестра се грижеше за него, докторе?

— Една много компетентна жена, която аз му препоръчах.

Лекарят смутено си бе потъркал рамото.

— Беше пенсионерка и работеше един вид на черно. Така много болни можеха да бъдат обслужвани всеки ден сравнително евтино. Когато си в нужда, нямаш друг избор, освен да заобиколиш закона.

— Как се казва тя?

— Клер Ланжевен. Много компетентна сестра, с четирийсетгодишен стаж, специализирала гериатрия.

— Данглар, обадете се в Бригадата. Да намерят лекуващия лекар на възрастната жена. Да се свържат с него. Да го попитат как се е казвала медицинската сестра.

Бяха чакали двайсет минути, докато Данглар се обади от служебната кола. Лекарят бе извадил изпод леглото на пациента си бутилка долнопробно вино.

— Винаги ми предлагаше по глътка от този боклук.

После със съжаление я бе прибрал под леглото. После дойде Данглар и обяви:

— Клер Ланжевен.

В последвалата тишина погледите се насочиха към комисаря.

— Сестра убийца — каза Адамсберг. — От онези, които наричат ангели на смъртта. Слизат на земята, за да убиват. За да помогнат да те сполети инсултът.

— Господи боже мой — прошепна лекарят.

— На кои други болни сте я препоръчали, докторе?

— Господи боже мой.

За по-малко от месец зловещият списък от трийсет и трите жертви на ангела убиец бе окончателно съставен — в продължение на близо половин век бе бродила из болниците, клиниките и домовете на възрастни хора във франция, Германия и Полша и бе раздавала смърт, инжектирайки въздух във вените.

Една февруарска сутрин Адамсберг и четирима от хората му обградиха къщата й в едно от парижките предградия — покрита с чакъл алея, очертаните като по конец лехи. Четиримата закалени мъже, четиримата свикнали с убийци ченгета през този ден бяха изпотени от притеснение. Щом женствеността излезе от релси, си бе казал Адамсберг, светът се разклаща. Всъщност, обясни той на Данглар, докато вървяха по алеята, мъжете си позволяват да се избиват помежду си само защото жените не го правят. Но достатъчно е жените да преминат червената линия, и всичко рухва. Може би, отвърна Данглар, който не се чувстваше по-добре от останалите.

Вратата им отвори сбръчкана, чиста и изправена жена, която ги помоли да внимават да не стъпчат някое цвете. Адамсберг я огледа, но не забеляза нищо — нито огъня на омразата, нито яростта на смъртта, които понякога бе откривал у други убийци. Видя само една с нищо незабележима слаба женица. Полицаите й сложиха белезници в почти пълно мълчание, мрънкайки обичайните формули, а Данглар тихо бе прибавил: „Oh, n’insultez jamais une femme qui tombe, qui sait sous quel fardeau la pauvre ame succombe“. Адамсберг бе кимнал, макар да не знаеше на кого се позовава Данглар.

— Разбира се, че си спомням — каза Данглар, потръпвайки. — Но тя е далече, в затвора във Фрайбург. Оттам няма как да хвърли сянка.

Адамсберг се изправи. Подпря се на стената с две ръце и се загледа в дъжда.

— Само че преди десет месеца и пет дни, Данглар, е убила един пазач. И е избягала от затвора.

— Хайде бе — възкликна Данглар и смачка чашата си. — Защо не ни е съобщено?

— Административни неуредици. Научих за това на връщане от планината.

— Хванали ли са я?

Адамсберг направи неопределен жест и посочи улицата.

— Не, капитане. Броди някъде там.

XIV

Есталер протегна ръка — върху разтворената му длан като три диаманта стояха сивите камъчета от Клинянкур.

— Какво е това, сержант? — попита Данглар, неохотно отмествайки очи от екрана на компютъра си.

— За него е, господин майор. Това, което поиска да му намеря.

Него. Му. Той. Адамсберг.

Данглар погледна Есталер, без да се опитва да вниква в думите му, и бързо натисна копчето на интерфона. Вечерта бе настъпила и децата го чакаха за вечеря.

Есталер стоеше неподвижно с все още разтворена ръка.

— Седни, Есталер. Ей сега ще дойде. Нали знаеш, че върви бавно.

Когато след пет минути Адамсберг влезе в стаята, младежът почти не бе помръднал. Чакаше, изпълнен с надежда. Повтаряше си думите, които комисарят бе изрекъл на колоквиума. „Есталер е наблюдателен“.

Адамсберг разгледа трофея, поднесен му от младия човек.

— Чакаха ни, а? — усмихна се той.

— Навън, срещу вратата, вляво от малкото стъпало.

— Знаех, че ще ми ги донесеш.

Есталер се изпъчи, щастлив като птиче, което се прибира след първия си полет с червейче в човката.

— Сега към Монруж — каза Адамсберг. — Имаме само още един ден, затова ще използваме нощта. Добре е да сте четирима, дори шестима. Жюстен, Меркаде и Гардон ще те придружат. Те са дежурни.

— Меркаде е дежурен, обаче спи — припомни му Данглар.

— Тогава да отиде Воазне. И Ретанкур, ако е съгласна. При добро желание Ретанкур може да живее, без да спи, да шофира десет нощи последователно, да прекоси Африка пеш и да хване самолета във Ванкувър. Преобразуването на енергията е нещо вълшебно.

— Знам, господин комисар.

— Обиколете всички паркове, градинки, алеи, незастроени терени. Не забравяйте строежите. Вземете проби отвсякъде.

Есталер потегли почти тичешком, стиснал съкровището си в шепа.

— Аз да отида ли? — попита Данглар, изключвайки компютъра си.

— Не, идете да нахраните децата. И аз ще направя същото — Камий свири в „Сент Йосташ“.

— Мога да помоля съседката да им приготви нещо за вечеря. Имаме само двайсет и четири часа.

— Големоокия ще се оправи. Няма да е сам.

— Защо според вас толкова се кокори?

— Сигурно като дете е видял нещо по-особено. На всички ни се е случвало да видим нещо като деца. Някои остават с прекалено отворени очи, други с прекалено пълно тяло или прекалено размътена глава, или…

Адамсберг млъкна и изхвърли от мислите си рижите кичури на Новия.

— Мисля, че Есталер сам е намерил камъчетата. Мисля, че Ретанкур не се е помръднала и е пила по едно с Новия. По една бира може би.

— Може би.

— Понякога все още дразня Ретанкур.

— Дразните всички, господин комисар. Защо не и нея?

— Всички, освен нея. Това бих искал. До утре, Данглар.

Адамсберг лежеше на новото си легло, детето лежеше върху корема му, вкопчено като маймунче в козината на татко си. И двамата сити, и двамата спокойни, и двамата тихи. И двамата потънали в червената пухена завивка, донесена от втората сестра на Адамсберг. На тавана нямаше и следа от монахинята. Преди малко Лусио Веласко го бе подложил на дискретен разпит относно присъствието на Клариса и Адамсберг го бе успокоил.

— Ще ти разкажа една история, синко — каза Адамсберг в тъмното. — Една планинска история, но не за opus spicatum. Стига с тия зидове. Ще ти разкажа историята за алпийския козирог, който срещнал друг козирог. Трябва да знаеш, че козирогът не обича друг козирог да му влиза в къщата. Той много обича другите животни — зайци, птици, мечки, мармоти, глигани, всякакви животни, но не и козирози. Защото другият козирог иска да му вземе и земята, и жената. Затова го удря с огромните си рога.

Томас се размърда, сякаш схващаше сериозността на положението, и Адамсберг обви юмручетата му в шепи.

— Не се тревожи, всичко ще свърши добре. Но днес за малко да ме ударят с рогата. Затова и аз ударих и рижият козирог избяга. И ти ще имаш рога някой ден. Планината ще ти ги даде. Не знам дали постъпва добре или зле. Но това е твоята планина и нищо не можеш да направиш. Утре или някой друг ден рижият козирог ще се върне, за да ме нападне отново. Мисля, че е ядосан.

Историята приспа Адамсберг преди сина му. До среднощ никой от двамата не бе помръднал. После Адамсберг внезапно отвори очи и протегна ръка към телефона си — знаеше номера й наизуст.

— Ретанкур, в леглото ли сте или в Монруж?

— Вие как мислите?

— В Монруж, в калта на някакъв строеж.

— На някакъв незастроен терен.

— А другите къде са?

— Насам-натам. Търсят, взимат проби.

— Съберете ги, лейтенант. Къде сте?

— На Жан-Жорес 123.

— Не мърдайте. Идвам.

Адамсберг полека стана, обу панталона си, облече сакото си и притисна детето до корема си. Докато държи едната си ръка на главата му и другата под дупето му, няма никаква опасност Том да се събуди. И стига Камий да не научи, че води сина й в студената нощ на Монруж в неподходящата компания на ченгетата, всичко ще да е добре.

— Няма да ме издадеш, нали, Том? — прошепна той и уви бебето в одеяло. — Няма да й казваш, че двамата излизаме нощем, нали? Нямам избор, остава ни само един ден. Хайде, момченце, спи.

След двайсет и пет минути едно такси свали Адамсберг на авеню Жан Жорес №25. Екипът чакаше на тротоара.

— Ти луд ли си да водиш малкия? — каза Ретанкур, като се приближи до колата.

Понякога, вследствие на операцията, при която бяха образували „едно изправено тяло“, комисарят и лейтенантът променяха регистъра, както влакът сменя коловоза, и в знак на съучастничество и интимност започваха да си говорят на „ти“. И двамата знаеха, че сливането им е окончателно и непоправимо. Ненарушима любов, като онези, които никога не биват изконсумирани.

— Не се тревожи, Виолет, той спи като ангел. Стига да не ме издадеш на Данглар, който ще ме издаде на Камий, всичко ще е наред. Защо и Новият е тук?

— Замества Жюстен.

— Колко коли имате?

— Две.

— Вземи едната, аз ще се кача в другата. Среща на главния вход на гробището.

— Защо гробището? — попита Есталер.

Адамсберг прекара ръка по бузата си.

— Камъчетата са оттам, сержант. Спомнете си фиксидеята на Диала и Сламката.

— Имали са фиксидея?

— Имали са.

— Все говорели за счупена грамофонна плоча — каза Воазне.

— Да, само че не грамофонна. Говорели са за работата, която били свършили в Монруж. Говорели са за плоча, която са счупили и отместили. Която е била толкова тежка, че се е наложило да наемат мъжаги като тях двамата.

— Надгробна плоча — внезапно каза Гардон. — На гробището в Монруж.

— Отместили са надгробна плоча, отворили са гроб. Да вървим. Вземете всички фенери.

Пазачът на гробището трудно се събуди, но лесно се разприказва. В безкрайните му нощи малко разнообразие, пък било и полицейско, беше винаги добре дошло. Да, отместили били една плоча. Преди това я счупили, като стреляли върху нея. Намерил я на две парчета до гроба. Семейството сложило нова плоча.

— А гробът? — попита Адамсберг.

— Какво гробът?

— След като са махнали плочата? Какво са направили? Разкопали ли са гроба?

— Не. Ей така са махнали плочата, от злоба.

— Кога е станало това?

— Преди две седмици. През нощта на една сряда срещу четвъртък. Сега ще ви кажа датата.

Пазачът свали от една етажерка голяма мърлява тетрадка.

— През нощта на шести срещу седми — каза той. — Всичко записвам. Трябва ли ви номерът на гроба?

— По-късно. Първо ни заведете.

— А не — каза пазачът и отстъпи назад.

— Но заведете ни, за бога. Как иначе да го намерим? Това гробище е огромно.

— Не — повтори човекът. — Никога.

— Вие сте пазачът, да или не?

— Вече сме двама. Така че аз не стъпвам там.

— Двама? Значи има още един пазач?

— Не. Друг някакъв идва нощем.

— Кой друг?

— Не знам и не искам да знам. Силует. Затова не стъпвам там.

— Виждали ли сте го?

— Съвсем ясно. Не беше мъж, не беше жена, ами сива сянка. И не ходеше, ами се плъзгаше бавно, сякаш всеки момент ще падне. Но не падаше.

— Кога беше това?

— Два или три дни преди да отместят плочата. Така че вече не стъпвам там.

— Обаче ние ще стъпим, а вие ще ни придружите. Няма да ви оставим сам, тук имам един лейтенант, който ще ви пази.

— Май нямам избор. След като сте ченгета. И бебе ли носите в експедицията? Явно не ви е страх.

— Бебето спи. Бебето не се бои от нищо. Щом то отива там, и вие можете да отидете там. Не е ли така?

С Ретанкур и Воазне от двете му страни, пазачът бързо ги заведе до гроба, като нямаше търпение да се върне в убежището си.

— Ето — каза той. — Тук беше.

Адамсберг насочи фенера си към камъка.

— Млада жена — каза той. — Починала на трийсет и шест години преди три месеца. Знаете ли как?

— Знам само, че е загинала в автомобилна катастрофа. Тъжна работа.

— Да, тъжна.

Есталер се бе навел и оглеждаше алеята.

— Чакълът, господин комисар. Същият е.

— Да, сержант. Вземете проба все пак.

Адамсберг обърна фенера към часовниците си.

— Почти пет и половина. Ще събудим семейството след половин час. Трябва ни разрешение.

— За какво? — попита придобилият смелост пазач.

— Да отместим плочата.

— Мамка му. Колко пъти ще я махат тази плоча?

— Ако не я отместим, как ще разберем защо са я отмествали?

— Логично — промърмори Воазне.

— Но те не са копали — възрази пазачът. — Нали ви казах! Нямаше дори дупка от карфица. А върху пръстта имаше увехнали рози, навсякъде. Това доказва, че не са копали, нали?

— Може би, но трябва да проверим.

— Нямате ли ми доверие?

— Два дни по-късно двама души са били убити заради този гроб. Заклани. Твърде висока цена за една отместена плоча. Отместена само от злоба.

Пазачът в недоумение се почеса по корема.

— Значи са правили още нещо — подзе Адамсберг.

— Не виждам какво.

— Ами ще видим какво.

— Да.

— Но за тази цел трябва да махнем плочата.

— Е, да.

Веранк дръпна Ретанкур встрани от групата.

— Защо комисарят носи два часовника? — попита той. — За да знае колко е часът в Америка?

— Мисля, че вече е имал часовник, когато е получил другия от приятелката си. Тогава е сложил и него. Сега вече нищо не може да се направи, носи два часовника.

— Не може да реши кой да избере ли?

— Не, мисля, че обяснението е по-просто. Има два часовника, затова носи два часовника.

— Ясно.

— Бързо усвояваш.

— Не схванах също как се е сетил за гробището. След като е спял.

— Ретанкур — извика я Адамсберг, — мъжете ще отидат да си починат. Аз ще дойда да ви сменя веднага щом върна Том на майка му. Можете ли да останете и да се заемете с разрешенията?

— И аз ще остана с нея — предложи Новият.

— Наистина ли, Веранк? — студено попита комисарят. — Смятате ли, че ще издържите?

— А вие не смятате ли?

Лейтенантът бързо бе примигнал и Адамсберг се ядоса на себе си. Сблъсък на козирози в планината. Лейтенантът прекара пръсти през странната си коса. Дори в тъмното рижите ивици ясно се виждаха.

— Имаме работа, Веранк, при това гадна работа — продължи Адамсберг по-меко. — Чакали сте трийсет и четири години, можете да почакате още няколко дни. Предлагам ви примирие.

Веранк като че ли се поколеба, после мълчаливо кимна.

— Добре — каза Адамсберг и се отдалечи. — Ще се върна след час.

— За какво става дума? — попита Ретанкур, която последва комисаря.

— За война — сухо отвърна Адамсберг. — За война между две долини. Не се меси.

Ретанкур спря и недоволно подритна чакълените камъчета.

— Сериозно ли е?

— По-скоро да.

— Какво е направил?

— Или какво ще направи? Ти го харесваш, нали, Виолет? Е, не се тикай между шамарите, защото един ден сигурно ще трябва да избираш. Или той, или аз.

XV

В десет часа сутринта надгробната плоча беше повдигната, за да открие гладка и слегнала се пръст. Пазачът не беше излъгал — почвата бе недокосната и обсипана с изсъхнали и почернели стръкове рози. Полицаите се въртяха наоколо уморени и разочаровани. Какво ли би казал старият Анжелбер за това мъжко безсилие? — попита се Адамсберг.

— Направете снимки все пак — каза той на луничавия фотограф, приятно и кадърно момче, чието име комисарят винаги забравяше.

— Бартено — подшушна му Данглар, който се бе нагърбил с коригирането на социалните недъзи на своя шеф.

— Бартено, снимайте гроба. И в близък план.

— Нали ви казах — каза намусено пазачът. — Нищо не са правили. Няма дори дупка от карфица.

— Все има нещо — възрази Адамсберг.

Комисарят седна по турски върху преместената плоча, подпря лакти върху краката си и брада върху ръцете си. Ретанкур се отдалечи, облегна се на един надгробен паметник и затвори очи.

— Ще поспи малко — обясни комисарят на Новия. — Тя е единствената в Бригадата, която умее да спи права. Един ден ни обясни как става това и всички започнаха да тренират. Меркаде почти успя. Заспа за миг, обаче падна.

— Нормално — прошепна Веранк. — Тя не пада ли?

— Не, там е работата. Можете да проверите — наистина спи. Не е нужно да шепнете. Нищо не може да я събуди, ако е решила така.

— Въпрос на преобразуване — обясни Данглар. — Тя преобразува енергията си, в каквото пожелае.

— Което не ни дава ключа към системата — додаде Адамсберг.

— А пък те може чисто и просто да са се изпикали върху нея — рече Жюстен, който бе седнал до комисаря.

— Върху Ретанкур?

— Върху гроба, по дяволите.

— Много работа и много пари за едното пикаене.

— Така е, пардон. Само си говорех, за да се разсъня.

— Не ви укорявам, Воазне.

— Жюстен — поправи го Жюстен.

— Не ви укорявам, Жюстен.

— Ама не се разсънвам.

— Две неща биха могли да ви разсънят — смехът и сексът. В момента нито се смеем, нито правим секс.

— Забелязах.

— А спането? — попита Веранк. — То не разсънва ли?

— Не, лейтенант. То ви отпочива. Не е същото.

Екипът отново се умълча и пазачът попита дали вече не може да си тръгне. Да, може.

— Докато елеваторът е тук, бихме могли да поставим плочата на мястото й — предложи Данглар.

— Не веднага — каза Адамсберг, все така подпрял брадичка на ръката си. — Да поогледаме още малко. Ако не намерим нищо, „Наркотиците“ ще ни отнемат случая довечера.

— Майка му каза, че не употребява.

— Абе, майка му — сви рамене Жюстен.

— Не сте прав, лейтенант. На майките трябва да се вярва.

Веранк се разхождаше малко встрани, като сегиз-тогиз хвърляше заинтригуван поглед към Ретанкур, която наистина спеше дълбоко. От време на време си говореше сам.

— Данглар, опитайте се да чуете какво си мърмори Новия.

Майорът небрежно се доближи до Новия, после се върни при комисаря.

— Наистина ли искате да знаете?

— Това ще ни поразсъни, сигурен съм.

— Ами Новия си мърмори подходящи за случая стихове. Започвате „О, земьо“.

— И после? — попита Адамсберг, леко обезсърчен.

— О, земьо, аз те питам, затваряш ти уста,

но щом не казваш нищо за тайните в нощта,

или мълчиш нарочно, или съм неспособен

на мъката да чуя в теб шепота злокобен.

И тъй нататък, не запомних всичко. Не знам от кого са.

— Нормално, от него са. Той измисля стихове, както диша.

— Странно — каза Данглар, смръщвайки високото си чело.

— Семейна черта било, като всичко странно. Кажете ми пак стиха, капитане.

— Не е кой знае какво.

— Обаче има рима. Освен това има и смисъл. Кажете ми го пак.

Адамсберг внимателно изслуша стиха, после стана.

— Прав е. Земята знае, а ние не знаем. Не сме способни да чуем, в това ни е проблемът.

Комисарят отиде до открития гроб, Данглар и Жюстен го последваха.

— И ако съществува звук, който да се чуе, а ние не го чуваме, значи сме глухи. Не земята е няма, а ние не я чуваме. Така че ни трябва специалист, преводач, човек, който да чува песента на земята.

— Който се нарича как? — неспокойно попита Жюстен.

— Археолог — отвърна Адамсберг и извади телефона си.

— Разполагате ли с такъв?

— Разполагам — потвърди Адамсберг, докато набираше номера. — Отличен специалист по…

Комисарят замълча, търсейки думата.

— По нетрайните следи — довърши Данглар.

— Именно. Няма по-добър от него.

Слушалката вдигна старият Вандуслер[5], бивше ченге, цинично и пенсионирано. Адамсберг го запозна накратко със ситуацията.

— Блокиран, приклещен, в пълна безизходица, доколкото разбирам — изсмя се Вандуслер. — Да не би да сте победен?

— Не, Вандуслер, след като ви се обаждам. Не се занасяйте с мен, нямам време.

— Много добре. Кой ви трябва? Марк?

— Не, специалистът по праистория.

— Той е в мазето, погълнат от своя кремък.

— Кажете му да дойде моментално на гробището в Монруж. Спешно е.

— Като се има предвид, че се е спуснал на дълбочина 12000 години преди Христа, едва ли има закъде да бърза. Нищо не може да раздели Матиас и кремъка.

— Аз мога, Вандуслер, да му се не знае! Ако не ми помогнете, ще направите страхотен подарък на Отдела за борба с наркотиците.

— А, това вече е друго. Изпращам ви го.

XVI

— Какво очакваме от него? — попита Жюстен, който си топлеше ръцете с чаша кафе в колибата на пазача.

— Каквото каза Новия. Да изтръгне тайната от земята. Дванайсетостъпният ви ямб си има своите предимства, Веранк.

Дневният пазач любопитно изгледа Веранк.

— Той измисля стихове — обясни Адамсберг.

— В такъв ден?

— Особено в такъв ден.

— Хубаво — сговорчиво каза пазачът. — Тя, поезията, май само усложнява нещата. Обаче като ги усложни, може би ги прави по-разбираеми. А като станат по-разбираеми, се опростяват. В крайна сметка.

— Ами да — изненадано каза Веранк.

Ретанкур се бе присъединила към тях — изглеждаше отпочинала. Комисарят я събуди, като просто постави пръст на рамото й, така както натискаме бутон. Сега тя гледаше през прозореца на колибата към недооблечения рус колос, който пресичаше улицата — косите му стигаха до раменете, а панталонът му бе вързан с канапче.

— Ето го нашия преводач — каза Адамсберг. — Трябва да знаете, че често се усмихва, макар да не е ясно защо.

Пет минути по-късно Матиас коленичи до гроба и се зае да оглежда почвата. Адамсберг направи знак на групата да пази тишина. Земята не говори високо, човек трябва да се вслушва.

— Пипали ли сте нещо? — попита Матиас. — Някой местил ли е дръжките от рози?

— Не — отвърна Данглар — и там е проблемът. Семейството е разпръснало цветя върху цялата повърхност на гроба и е поставило плочата отгоре. Което доказва, че гробът не е докосван.

— Има дръжки и дръжки — каза Матиас.

Той бързо прекара ръка по изсъхналите рози, като се придвижваше на колене около гроба, потупа пръстта на различни места, както тъкач изпробва качеството на коприната. После вдигна глава и се усмихна на Адамсберг.

— Видя ли?

Адамсберг поклати глава.

— Някои дръжки се отлепват, щом ги докоснеш, а други остават в пръстта. Тези тук — той посочи цветята в долната част на гроба — са поставени отдавна, а онези горе са били преместени. Виждаш ли?

— Слушам те — каза Адамсберг и се намръщи.

— Това означава, че гробът е бил разкопаван — продължи Матиас, като деликатно повдигаше цветята в горната част на гроба, — но само тук. После цветята са били разпръснати върху прясната пръст, за да не се вижда, че е копано. Обаче все пак се вижда. Разбираш ли — каза той и с лекота се изправи, — някой човек премества един розов стрък и след хиляда години ти узнаваш това.

Адамсберг кимна. Беше впечатлен. Излизаше, че ако докосне венчелистчето на едно цвете тази вечер, на тъмно, без да го видят, след хиляда години някой Матиас ще разбере това. Мисълта, че всеки негов жест оставя незаличима следа, го разтревожи. Но се успокои, като хвърли поглед на праисторика, който извади от задния си джоб една мистрия и я заизглажда с пръсти. Такива като него не се срещаха над път и под път.

— Трудно е — каза Матиас и направи гримаса. — Изкопали са дупка и веднага са я зарили със същата пръст. Но къде точно, не е ясно.

— Не можеш ли да я намериш? — неспокойно попита Адамсберг.

— Не и с очите си.

— А как?

— С пръстите. Когато не виждаш, можеш поне да опипваш. Само че става по-бавно.

— Какво да опипваш? — попита Жюстен.

— Краищата на дупката, процепа между края й и останалата част от пръстта. Някъде пръстта се събира с пръст. Само трябва да се открие къде.

Матиас прекара ръка по равната повърхност. После като че ли усети с ноктите си призрачна цепка, която бавно проследи. Също като слепец Матиас не гледаше истински земята, сякаш очите му можеха да попречат на чувствителните му пръсти да се съсредоточат в търсенето. Постепенно пръстите откроиха неправилен кръг с диаметър метър и половина, който Матиас очерта с върха на мистрията.

— Пипнахме я, Адамсберг. Сам ще я разкопая, а твоите хора ще извадят пръстта. Така ще стане по-бързо.

На осемдесет сантиметра дълбочина Матиас се изправи, свали ризата си и прекара ръка по стените на ямата.

— Нямам чувството, че твоят копач е заравял нещо. Прекалено надълбоко сме. По-скоро е искал да стигне до ковчега. Впрочем били са двама.

— Точно така.

— Единият е копаел, другият е изхвърлял пръстта с кофа. На тази дълбочина са си разменили ролите. Хората не копаят по един и същи начин.

Матиас взе мистрията си и отново се залови да копае. Пазачът им бе дал лопати и кофи и Жюстен и Веранк изхвърляха пръстта. Матиас подаде на Адамсберг няколко сиви чакълени камъчета.

— Като са затрупвали дупката, са вкарали вътре и чакъл от алеята. Когато се умори, човек копае все по-полегато. Нищо не е заравяно в тази дупка, нищо. Празна е.

Младежът продължи мълчаливо да копае още един час, като нарушаваше тишината само за да каже: „Пак са се сменили“ и „Тук са използвали друга мотика“. Накрая Матиас се изправи и се облакъти на ръба на дупката, която сега му стигаше до над кръста.

— Като се има предвид състоянието на розите — каза той, — човекът долу не е там отдавна.

— От три месеца и половина. Жена е.

— Тук пътищата ни се разделят, Адамсберг. Оставям те да продължиш.

Матиас се повдигна на мускули и излезе от трапа. Адамсберг хвърли поглед надолу.

— Не си стигнал до ковчега. Преди да го стигнат ли са спрели да копаят?

— Стигнах до ковчега. Но той е отворен.

Хората от Бригадата се спогледаха. Ретанкур се приближи до гроба, Жюстен и Данглар отстъпиха назад.

— Капакът е бил разбит с кирка и отместен. Пръстта е паднала вътре. Ти ме извика за земята, не за трупа. Не искам да го гледам.

Матиас прибра мистрията в джоба си и изтри големите си ръце в панталона си.

— Чичо все те чака да дойдеш на вечеря — каза той на Адамсберг. — Нали знаеш?

— Знам.

— Останали сме без пари. Обади се, преди да дойдеш, Марк ще открадне някоя хубава бутилка и нещо за ядене. Обичаш ли заешко? Или лангустини? Става ли?

— Идеално е.

Матиас стисна ръка на комисаря, усмихна се на другите и си тръгна с ризата, преметната през свитата ръка.

XVII

Данглар разглеждаше десерта си с опънато и пребледняло лице. Изпитваше ужас от ексхумациите и разните други страхотии, свързани със занаята. Задължението да гледа в отворен ковчег, разкопан от вманиачен археолог, го водеше право към психическия срив.

— Изяжте си пастата, Данглар — настоя Адамсберг. — Нужна ви е захар. И си изпийте виното.

— Трябва да си напълно изперкал, за да слагаш нещо в ковчег, мамка му — изръмжа Данглар.

— За да слагаш или за да вадиш.

— Все едно. На тоя свят съществуват достатъчно скривалища и без ковчезите.

— Освен ако нямаш друг избор. Освен ако не си тикнал нещото в ковчега, преди да го затворят.

— Нещото трябва да е доста ценно, за да ходиш да си го търсиш след три месеца — каза Ретанкур. — Пари или дрога, няма какво друго да е.

— Проблемът не е в това, че нашият човек е изперкал, а че е избрал горната част на ковчега, не долната. До главата има много по-малко място.

Данглар мълчаливо кимна, като продължаваше да се взира в десерта си.

— Освен ако нещото вече не е било в ковчега — каза Веранк. — Ако онзи не го е сложил там лично, ако не е избирал мястото.

— Например?

— Огърлица, обици на починалата.

— Мразя случаи с бижута — промърмори Данглар.

— Това е причината, поради която обират гробници откакто свят светува, капитане. Ще трябва да проверим дали жената е била богата. Какво открихте в регистъра?

— Име Елизабет Шател, неомъжена, без деца, родена в Билбоск сюр Рил, близо до Руан — издекламира Данглар.

— Не знам какво им става на нормандците напоследък, не мога да се отърва от тях. В колко часа ще дойде Ариан?

— Коя е Ариан?

— Патоложката.

— В осемнайсет.

Адамсберг прекара пръст по ръба на чашата си и тя мъчително изстена.

— Изгълтайте я тая паста, майоре. И не се чувствайте длъжен да оставате до края.

— Ако вие оставате, и аз оставам.

— Понякога, Данглар, се държите сякаш сме в средновековието. Чухте ли го, Ретанкур? Аз оставам и той остава.

Ретанкур сви рамене и Адамсберг изтръгна още една пронизителна жалба от чашата си. Телевизорът в кафенето излъчваше шумен футболен мач. Комисарят се загледа за малко в мъжете, които тичаха във всички посоки по терена. Клиентите, които се хранеха с вдигнати към екрана глави, пламенно следяха движенията им. Адамсберг никога не бе разбирал тази история с мачовете. Че на някои хора им харесва да вкарват топка в мрежа, това добре, но защо трябва други хора да им пречат да го правят? И без това има достатъчно хора на тази земя, които непрекъснато ви пречат да си хвърляте топките, където желаете.

— А вие, Ретанкур? — попита Адамсберг. — Оставате ли? Веранк се прибира. Капнал е.

— Оставам — недоволно каза Ретанкур.

— За колко време, Виолет?

Адамсберг се усмихна. Ретанкур развърза и завърза конската си опашка и се отправи към тоалетната.

— Защо се заяждате с нея? — попита Данглар.

— Защото ми бяга.

— И накъде бяга?

— Към Новия. Той е силен, ще ми я отнеме.

— Ако иска.

— Именно. Не знаем какво иска. И това е тревожно. Той се опитва да хвърли топката си някъде, но каква топка и къде? Това не е мачът, в който можем да си позволим да ни изненадат.

Адамсберг извади бележника си, чиито страници се бяха слепили, написа четири имена и откъсна листа.

— Когато имате време, Данглар, намерете ми информация за тези четиримата.

— Кои са те?

— Момчетата, които са пребили Веранк, когато е бил дете. Останали са сериозни следи отвън и още по-страшни отвътре.

— Какво да търся?

— Просто искам да съм сигурен, че са добре.

— Толкова ли е сериозно?

— Не би трябвало. Надявам се, че не е.

— Бяхте ми казали, че са били петима.

— Да, петима са били.

— А петият?

— Какво петият?

— С него какво ще правим?

— С петия, Данглар, сам ще се разправям.

XVIII

След като смениха нощния екип, Мордан и Ламар си сложиха маски на лицата и отстраниха падналата в ковчега пръст. Коленичил на ръба на трапа, Адамсберг подаваше кофите на Жюстен. На петдесет метра от операцията Данглар седеше върху плочата на един висок паметник, кръстосал крака като английски лорд, и се правеше, че всичко това не го засяга. Стоеше там, както бе заявил, но по-надалеч. Колкото по-потискаща ставаше действителността, толкова повече Данглар залагаше на елегантността, на самообладанието, съчетано с усет за комичното. Майорът винаги бе разчитал на дрехите с британска кройка, за да компенсира неугледния си външен вид. Баща му — да не говорим за дядо му, — който цял живот бе работил като миньор в Крьозо, не би одобрил подобно поведение. Обаче ако някога беше направил едно усилие и го бе създал не толкова грозен, баща му нямаше да жъне каквото е посял, в буквалния смисъл на думата. Данглар изчетка с ръка реверите си. Ако притежаваше крива усмивка върху фино лице като Новия, самият той щеше да изтръгне Ретанкур от магнитното поле на Адамсберг. Прекалено е дебела, казваха колегите от Бригадата, не става за нищо, добавяха те безцеремонно в Бирарията на философите. Данглар я намираше за съвършена.

От наблюдателния си пост видя патоложката също да слиза в трапа по спусната за целта стълба. Беше навлякла зелен гащеризон върху дрехите си, но не носеше маска, за разлика от Ромен в подобни случаи. Съдебните лекари не спираха да го изумяват — непринудено потупваха мъртвите по рамото, бяха почти винаги ведри, дори по детски жизнерадостни въпреки постоянния ужас, с който се сблъскваха. Но всъщност, смяташе Данглар, ставаше дума за професионалисти, доволни от обстоятелството, че си нямат работа с живите. Като помислиш, доста спокойна беше тази област от медицината.

Беше се стъмнило и доктор Лагард продължаваше работата си под светлината на прожекторите. Данглар я видя как без усилие се качва по стълбата, сваля ръкавиците си, небрежно ги хвърля върху купчината пръст и се приближава до Адамсберг. Отдалеч му се струваше, че Ретанкур се цупи. Близостта между комисаря и патоложката очевидно я дразнеше. Още повече че Ариан Лагард не беше коя да е. И че изцапаният гащеризон не можеше да скрие хубостта й. Адамсберг свали маската си и дръпна лекарката настрани от гроба.

— Жан-Батист, долу няма нищо друго, освен глава на мъртва от три-четири месеца жена. Нищо не е пипано след погребението. Нищо не е слагано, нищо не е вземано. Няма смисъл да я пренасяме в моргата, ще открием само един труп и нищо повече.

— Бих искал да разбера, Ариан. Осквернителите са получили добри пари, за да отворят този гроб. И са ги убили, за да мълчат. Защо?

— Не гони вятъра, Жан-Батист. Неведоми са желанията на лудите. Ще сравня пръстта с тази под ноктите на Диала и Сламката. Взехте ли проби?

— На всеки трийсет сантиметра.

— Чудесно. Иди да хапнеш и да се наспиш. Ще тръгна с теб.

— Убиецът е искал да вземе нещо от това тяло, Ариан.

— Убийцата. Жена е, за бога.

— Да допуснем. Убийцата е искала да вземе нещо от трупа.

— И го е взела. Следата свършва дотук.

— Ако покойната е носила обици, ще си личи ли? По продупчените уши?

— В момента, Жан-Батист, вече нямаме уши.

Единият от двата прожектори внезапно изгърмя и запуши, сякаш за да уведоми присъстващите, че зловещото представление е към края си.

— Да прибираме ли? — попита Воазне.

XIX

Ариан караше малко бързо за вкуса на Адамсберг, който, когато се возеше, предпочиташе да опре глава в прозореца и леко да се полюшва. Патоложката търсеше ресторант, в който да вечерят.

— Разбираш ли се е дебелият лейтенант?

— Тя не е дебел лейтенант, а божество с шестнайсет ръце и дванайсет глави.

— Я гледай. Не бях забелязала.

— Обаче е вярно. Служи си, с които от тях пожелае. Така постига бързина, маса, невидимост, физическа мутация, може да носи тежко и да прави сериален анализ, според нуждата.

— И да се муси.

— Когато реши. Често й действам на нервите.

— С онзи с шарените коси заедно ли работят?

— Той е нов. Обучава го.

— Не само. Харесва го. Много. Той е привлекателен.

— Относително.

Светна червено и Ариан рязко удари спирачки.

— Но понеже животът е зле устроен — продължи тя, — твоят лейтенант е хванал окото на елегантния дългуч.

— На Данглар? Ретанкур?

— Да, ако Данглар е високият изискан мъж, който седеше встрани от нас. С вид на отвратен академик, който охотно би си вдъхнал кураж е една чашка.

— Той е — потвърди Адамсберг.

— Е, той е влюбен в русия лейтенант. Обаче едва ли ще се сближи с нея, ако бяга толкова надалеч.

— Любовта, Ариан, е единствената битка, която се печели чрез отстъпление.

— Кой кретен е казал това? Ти ли?

— Бонапарт, който не е бил от най-лошите стратези.

— А ти какво правиш?

— Отстъпвам. Нямам друг избор.

— Неприятности ли имаш?

— Да.

— Толкова по-добре. Много обичам историите на другите, особено неприятностите им.

— Спри — каза Адамсберг и посочи едно свободно място. — Ето тук ще вечеряме. Какви неприятности?

— Преди време мъжът ми ме напусна заради една санитарка с трийсет години по-млада от него — продължи Ариан, докато паркираше. — Все те ни се пречкат из краката. Санитарките.

Тя рязко дръпна ръчната спирачка, която сухо изскърца като единствено заключение на историята й.

Ариан не беше от лекарите, които първо са хранят и после говорят за работа, за да разделят гадориите на моргата от удоволствията на масата. Докато ядеше, тя нахвърля върху книжната покривка уголемена скица на раните на Диала и Сламката с ъгли и стрелки, за да покаже естеството на нанесените удари и комисарят да схване проблема.

— Спомняш ли ръста?

— Сто шейсет и два сантиметра.

— Значи е жена. На деветдесет процента. Има и два други довода — единият е психологически, другият психически. Слушаш ли ме? — попита тя неуверено.

Адамсберг многократно поклати глава, докато отделяше месото от шишчето и се питаше дали да не се опита да спи с Ариан довечера. С Ариан; чието тяло, може би по някакво чудо, породено от експериментите й с питиетата, не бе последвало логиката на шейсетте й години. Мислите му го връщаха двайсет и три години назад, когато по същия начин седяха на маса и по същия начин бе пожелал тези рамене и гърди. Но мислите на Ариан бяха насочени само към мъртъвците. Поне на пръв поглед, защото жените като нея умеят така да прикриват желанията си зад безупречно държане, че напълно да ги забравят. Затова пък Камий бе непоправимо естествена и не притежаваше никаква дарба за този вид преструвка. Не беше трудно да накараш Камий да се разтрепери, да се изчерви, а Адамсберг не се надяваше да предизвика тези душевни сътресения у патоложката.

— Правиш разлика между психологическо и психическо? — попита той.

— Наричам „психическо“ компресирането на психологическото в продължителността на миналото, чието въздействие е толкова подмолно, че погрешно го смесват с вроденото.

— Хубаво — каза Адамсберг и отмести чинията си.

— Слушаш ли ме?

— Но разбира се, Ариан.

— Очевидно е, че мъж, висок метър и шейсет и два, а такива има малко на брой, никога не би се опитал да нападне здравеняци като Диала и Сламката. Но те нямат никаква причина да се боят от жена. И мога да те уверя, че когато са ги убили, са били изправени и съвършено спокойни. Втори довод, психически и по-интересен — и в двата случая само една от раните, първата, е била достатъчна, за да събори мъжете и със сигурност да ги убие. Наричам я първичното пробождане. Ето тук — уточни Ариан и отбеляза една точка на салфетката. — Оръжието е скалпел и пробождането е било смъртоносно.

— Скалпел? Сигурна ли си?

Адамсберг напълни двете чаши и се намръщи, като престана да си задава неуместни еротични въпроси.

— Напълно. А щом си избрал скалпел вместо нож или бръснач, значи знаеш как да си служиш с него и какъв ще бъде резултатът. Обаче Диала е бил прободен още два пъти, а Сламката — още три пъти. Тези рани наричам второстепенни, те не са хоризонтални, защото са нанесени, когато жертвите са били вече паднали.

— Слушам те — увери я Адамсберг, преди да го попита.

Патоложката вдигна ръка, за да покаже, че трябва да я изчака, пи глътка вода, после глътка вино, после пак глътка вода и отново взе писалката си.

— Тези второстепенни прорези са знак за прекалена предпазливост, за желание работата да бъде свършена докрай и по възможност безупречно. Това презастраховане, тази свръхсъвестност говорят за самодисциплина, стигаща до невротичен перфекционизъм.

— Да — каза Адамсберг и си помисли, че Ариан спокойно би могла да напише книга за зидарията в пиренейската архитектура.

— Стремежът към съвършенство, желанието всичко да е в ред не са нищо друго, освен защитна реакция срещу външния свят. Присъща главно на жените. Процентът на мъжете с подобна симптоматика е пренебрежимо малък. Аз например проверих дали вратата на колата ми е заключена. Ти не. Проверих и дали ключовете ми са в чантата. Ти знаеш ли къде са твоите?

— Предполагам, където си стоят обикновено, закачени на един пирон в кухнята.

— Предполагаш.

— Да.

— Но не си сигурен.

— Е, не мога да се закълна.

— Само по това, без дори да те гледам, мога да позная, че си мъж, а аз жена от западния свят, с грешка от дванайсет процента.

— По-лесно е все пак да ме погледнеш.

— Да, но не забравяй, че не съм имала възможност да погледна убиеца на Диала и Сламката. Който е жена, висока метър и шейсет и два, с вероятност от деветдесет и шест процента според трите ни параметри и заключението, че е носила обувка с трисантиметрови токчета.

Ариан остави писалката си и изпи глътка вино между две глътки вода.

— Остават следите от инжекции по ръцете — каза Адамсберг, взе луксозната писалка и се залови да завива и отвива капачката й.

— Следите от инжекции са за заблуда. Можем да си представим, че убийцата е искала да насочи разследването към афера с наркотици.

— Не е кой знае колко хитро, особено със следа само от една инжекция.

— Но Мортие повярва.

— Добре де, какво й е пречело да инжектира една доза дрога?

— Може би не е имала. Дай си ми писалката, ще я повредиш, а държа на нея.

— Спомен от бившия ти съпруг.

— Именно.

Адамсберг търкулна писалката, която се спря на три сантиметра от ръба на масата. Ариан я прибра в чантата си заедно с ключовете.

— Да поръчам ли кафе?

— Да. Поръчай също ментовка и мляко.

— Разбира се — каза Адамсберг и махна с ръка на сервитьора.

— Останалото са дреболии — продължи Ариан. — Мисля, че убийцата е доста възрастна. Едва ли млада жена би рискувала да се озове с типове като Диала и Сламката на пусто гробище нощем.

— Така е — каза Адамсберг, когото това разсъждение веднага препрати към идеята му да легне с Ариан незабавно.

— И аз като теб предполагам, че е свързана с медицинските среди. Наличието на скалпел, разбира се, срязаната сънна артерия и точно забитата във вената спринцовка. Все едно че три пъти се е подписала.

Сервитьорът донесе чашите и Адамсберг видя как патоложката си направи коктейла.

— Още не си ми казала всичко.

— Вярно. Имам една малка загадка за теб.

Ариан се замисли, пръстите й си играеха с покривката.

— Не обичам да говоря, без да съм сигурна.

— Аз пък така предпочитам.

— Мисля, че е луда и дори, че знам същността на психозата й. Във всеки случай е достатъчно луда, за да разделя света на две.

— И това оставя следи?

— Стъпила е с крак върху гърдите на Сламката, за да направи последната порезна рана. От което става ясно, че лъска подметките на обувките си.

Адамсберг изгледа Ариан с празен поглед.

— Лъска подметките си — настоя патоложката, повишавайки тон, сякаш за да събуди комисаря. — По фланелката на Сламката имаше следи от боя за обувки.

— Чух, Ариан. Чудя се каква е връзката с двата й свята.

— Имала съм подобни случаи два пъти, в Бристол и в Берн. Мъже, които лъскаха подметките на обувките си по няколко пъти на ден, за да прекъснат контакта между тях и мръсотията на земята, на света. Това беше техният начин да се изолират, да се защитят.

— Да се дисоциират?

— Не всичко е дисоциация на съзнанието. Но не си на грешен път. Мъжът от Бристол натам вървеше. Това изолиране от земята, преградата между тялото и външния свят напомня за вътрешните стени у страдащите от дисоциация на съзнанието. Особено ако става дума за мястото, където се извършва престъпление, или за земята на мъртвите в гробището. Което не значи, че нашата убийца всеки ден си лъска подметките.

— Не тя, само частта й Омега, ако има дисоциация на съзнанието.

— Не, грешиш. Алфа би искала да се отдели от земята на престъпленията, които извършва Омега.

— Чрез боя за обувки — каза Адамсберг с гримаса на недоверие.

— Боята за обувки се усеща като непромокаема материя, като предпазен филм.

— Каква е на цвят?

— Синя. Което също води към жена. Обувките от синя кожа обикновено се съчетават с костюм в същия цвят, разпространен в някои професии — в авиацията, администрацията, болниците, религиозното обучение… Списъкът не свършва дотук.

Колкото повече информация струпваше патоложката на масата, толкова по-мрачен изглеждаше Адамсберг. Ариан имаше чувството, че физиономията му се променя пред очите й — носът му ставаше по-извит, бузите му — по-хлътнали. Нищо не бе видяла, нищо не бе разбрала преди двайсет и три години. Не бе видяла мъжа, който преминаваше край нея, не бе видяла, че е красив, че би могла да го спре и да го притисне в обятията си в хавърското пристанище. Сега пристанището беше далеч и бе твърде късно.

— Нещо не ти ли харесва? — попита тя, изоставяйки професионалния тон. — Искаш ли десерт?

— Защо не? — отвърна той. — Избери и заради мен.

Адамсберг изгълта един пай, без да разбере дали е ябълков или сливов, без да е наясно дали ще преспи с Ариан довечера, без да си спомни къде всъщност е тикнал ключовете от колата на връщане от Нормандия.

— Не мисля, че са окачени в кухнята — каза той накрая и изплю една костилка.

Сливов, реши той.

— Това ли те притеснява?

— Не, Ариан. Сянката ме притеснява. Спомняш ли си старата медицинска сестра с трийсет и трите жертви?

— Дисоциираната?

— Да. Знаеш ли какво е станало с нея?

— Естествено, няколко пъти съм я посещавала. Лежи в затвора във Фрайбург. Кротка като агънце, превърнала се в окончателна Алфа.

— В Омега, Ариан. Убила е един пазач.

— Господи! Кога?

— Преди десет месеца. И е избягала.

Патоложката напълни чашата си с вино наполовина и я обърна, без да я разнообразява с вода.

— Отговори ми на един въпрос — каза тя. — Ти ли я откри? Сам?

— Да.

— Ако не беше ти, щеше да е още на свобода?

— Да.

— Тя знае ли това? Разбрала ли го е?

— Мисля, че да.

— Как я откри?

— По миризмата. Използваше релаксол, един еликсир от камфор и портокалова есенция, който си слагаше на тила и слепоочията.

— В такъв случай, пази се, Жан-Батист. Защото за нея ти си човекът, пробил стената, за която Алфа не трябва да подозира за нищо на света. Ти си този, който знае, ти трябва да изчезнеш.

— Защо? — попита Адамсберг и отпи от чашата на Ариан.

— За да може да стане Алфа на някое друго място и да започне нов живот. Ти си заплаха за цялата й постройка. Може би те издирва.

— Сянката.

— Мисля, че сянката идва от теб, че нещо у теб се опитва да се освободи.

Адамсберг срещна интелигентния поглед на лекарката и пред очите му се появи квебекската пътека[6]. Навлажни пръста си и го завъртя по ръба на чашата.

— Пазачът на гробището в Монруж също я е виждал. Сянката е минала оттам няколко дни преди счупването на плочата. Не е вървяла нормално.

— Защо скърцаш с пръст по чашата?

— За да не се разкрещя.

— Тогава по-добре крещи. Мислиш за медицинската сестра ли? За Диала и Сламката?

— Описваш ми възрастна убийца със спринцовка, която разбира от медицина и е възможно да има дисоциирано съзнание. Доста съвпадения.

— Които може да не означават нищо. Спомняш ли си ръста на медицинската сестра?

— Не съвсем.

— Обувките й?

— Не.

— Провери, преди да скърцаш по чашите. Това, че е избягала, не означава, че е навсякъде. Не забравяй, че си има специалност — убива стари хора в леглата им. Не разравя гробове, не коли бабаити в Шапел. Това не й е присъщо.

Адамсберг кимна, стабилната логика на патоложката разсейваше захлупилата го мъгла. Сянката не можеше да е навсякъде — във Фрайбург, Шапел, Монруж, в дома му. Май беше основно в главата му.

— Права си — каза.

— Задоволи се да работиш като мравка, стъпка по стъпка. Ваксата, обувките, описанието, което направих, евентуалните свидетели, които са я видели с Диала или Сламката.

— Всъщност ме съветваш да работя логично.

— Да. Знаеш ли друг начин?

— Знам само друг начин.

Ариан предложи на Адамсберг да го закара до тях и комисарят прие. Возенето в кола щеше да му позволи да реши все още висящия еротичен въпрос. Когато пристигнаха, той спеше и бе напълно забравил и Сянката, и патоложката, и гроба на Елизабет. Права на тротоара, Ариан държеше вратата отворена и леко разтърсваше рамото му. Бе оставила мотора запален — знак, че нямаше какво да се решава. Като се прибра, Адамсберг мина през кухнята, за да провери дали ключовете му висят на стената. Не висяха.

Мъж, заключи той. С дванайсет процента грешка, би уточнила Ариан.

XX

Веранк си тръгна от Монруж в петнайсет часа, легна си и веднага потъна в дълбок сън. В двайсет и един часа вече бе буден, напрегнат и обзет от нощни мисли, от които би предпочел да избяга. Обаче къде да избяга и как да избяга? Веранк знаеше, че няма да има мира, докато трагедията на двете долини не бъде разнищена. Едва тогава пространството щеше да се разтвори.

По-сигурно ще бъде, ако напредвам бавно,

щом бързаш, всяка битка завършва най-безславно.

Точно така, одобри сам себе си Веранк, поразведрен. Бе наел мебелирана гарсониера за шест месеца и нямаше закъде да бърза. Включи малкия телевизор и спокойно се настани пред него. Документален филм за животни. Чудесно, отлично. Веранк видя как пръстите на Адамсберг обхващат дръжката на вратата. Те бяха дошли от долината на Гав. Веранк се усмихна.

При тези думи, шефе, май пребледняхте в миг.

В империята ваша, доскоро най-велик

и славен победител, с лице невъзмутимо

подминахте войника в страдание незримо.

Веранк запали цигара и постави пепелника на подлакътника на креслото. На екрана шумно преминаваше стадо носорози.

Разклати ви се тронът, но късно е, човече,

да молите за прошка предишното дете,

то стана мъж и даже на вас прилича вече!

Веранк стана от стола, раздразнен. Какъв трон всъщност? Каква битка и какъв войник? За кого става дума? И кой трепери?

Цял час се въртя из стаята, преди да се реши.

Никаква подготовка, никакво встъпително изречение, никакъв претекст. Така че, когато Камий отвори вратата, той нямаше какво да каже. По-късно щеше да си спомни, че тя май знаеше, че дежурството му е свършило. Не се учуди, че го вижда, може би дори изпита облекчение, че неизбежното най-после се е случило, и го прие колкото смутено, толкова и естествено. Щеше да си спомни това по-късно. Влезе и остана прав пред нея. Постави ръце на лицето й и каза — и това със сигурност бяха първите му думи, — че веднага може да си тръгне. При положение че и двамата знаеха, че в никакъв случай не можеше да си тръгне и че идването му е неизбежно. Че това се е знаело, че е било ясно от първия му ден на площадката. Че няма и най-малка вероятност да бъде избегнато. Кой пръв целуна другия? Несъмнено той, защото Камий беше колкото готова за приключение, толкова и неспокойна. Бе неспособен да възстанови с точност този начален миг, изпитваше само простата увереност, че е постигнал една цел. Пак той я бе хванал за ръката и двамата направиха десетте крачки към леглото. Тръгна си в четири часа сутринта след поредната по-умерена прегръдка — никой от двамата не желаеше да коментира сутринта това предвидимо, предписано и почти безмълвно сливане.

Когато се прибра, телевизорът все още бръмчеше. Изключи го и сивотата на екрана погълна и жалбата му, и раздразнението му.

Душата ти забравя

за мъките предишни, щом дадено момиче

на твойта страст отвърне, нали така, войниче?

И Веранк заспа.

Камий бе оставила лампата запалена, като се питаше дали да позволи на неизбежното да се случи, е правилно или погрешно. В любовта е по-добре да съжаляваме за това, което сме направили, вместо за онова, което не сме. Понякога само византийците и техните поговорки могат да ви подредят живота.

XXI

Отделът за борба с наркотиците се бе предал, но и Адамсберг бе на път да се предаде. Нямаше никакъв напредък, всички врати се затваряха под носа му.

Всъщност биваше си ги тези шведски табуретки — човек не можеше да седне на тях, а само ги яхаше, както се яха кон, и краката му висяха надолу. Адамсберг се бе настанил доста удобно на една от тях и съзерцаваше тъжната пролет със затлаченото й като разследването му небе. Комисарят не обичаше да седи. След час неподвижност го хващаше такъв съклет, че му се налагаше да стане и да закрачи, пък било и в кръг. Високата табуретка му предлагаше нови перспективи, някакво смесено седящо-изправено положение, в което краката оставаха свободни и лекичко се поклащаха в празното, все едно че тичат във въздуха, което забележително подхождаше на „хвърчащ из облаците“. Зад гърба му Меркаде спеше върху дунапрена.

Разбира се, пръстта под ноктите на двамата мъже идваше от гроба. И какво от това? Това не помагаше да се разбере кой ги бе изпратил в Монруж, нито какво бяха търсили под земята — явно нещо, което два дни по-късно бе довело до трагичната им смърт. Адамсберг се бе осведомил за ръста на медицинската сестра — 1,65 м. Нито прекалено висока, нито прекалено ниска, за да се изключи от картинката.

Информацията за покойната още повече объркваше мислите му. Елизабет Шател от село Вилбоск сюр Рил в Горна Нормандия бе работила в туристическа агенция в Еврьо. Не ставаше дума за подозрителни обиколки, нито за съмнителни пътешествия, а за съвършено доброкачествени разходки с автобус за възрастни хора. Не бе отнесла никакви бижута в гроба. Обискът в дома й не разкри никакви скрити накити, никаква страст към скъпи аксесоари. Елизабет бе живяла скромно, без грим и украса. Родителите й я имаха за благонравна, което означаваше, доколкото се разбра, че не е имала отношения с мъже. Не бе обръщала на себе си повече внимание, отколкото на колата си, което бе предизвикало смъртта й на опасния трилентов път между Еврьо и Вилбоск. Спирачната течност бе изтекла и колата се бе блъснала в един камион. Последното знаменателно събитие в историята на Шателови датираше от времето на Революцията, когато родът се разцепил на две и в сблъсъка между привържениците на гражданската Конституция на духовенството и техните противници била дадена една жертва. Оттогава представителите на двата клона не общуваха помежду си дори в смъртта, като едните почиваха в гробището на Вилбоск сюр Рил, а другите — в Монруж.

Това унило резюме като че ли съдържаше целия живот на Елизабет, лишен от тайни, каквито бе нямала, и от приятелства, към каквито не се бе стремяла. Едно-единствено по-особено нещо й се бе случило, но чак в гроба. Което, мислеше си Адамсберг, докато си люлееше краката, нямаше никакъв смисъл. Заради тази жена, за която никой не бе ламтял приживе, бяха загинали двама мъже, опитали се да проникнат до главата й в ковчега. Елизабет бе положена в ковчег в болницата в Еврьо и никой не се бе промъкнал, за да пъхне каквото и да било вътре.

В четиринайсет часа — бърз колоквиум в Бирарията на философите, където половината състав на Бригадата довършваше обяда си. Адамсберг не държеше на колоквиумите и на тяхната редовност, нито на мястото на провеждането им. Той измина стоте метра, които го деляха от бирарията, като търсеше на огъващата се под поривите на вятъра карта къде се намира Вилбоск сюр Рил. Данглар му показа една малка точка.

— Вилбоск се обслужва от жандармерията в Еврьо — уточни майорът. — Паянтови къщи със сламени покриви, ясна ви е картинката. Намира се на петнайсет километра от вашия Аронкур.

— Какъв Аронкур? — попита Адамсберг, опитвайки се да сгъне картата, която упорито се съпротивляваше.

— Аронкур от концерта, на който придружавахте от любезност.

— А да, бях забравил името. Забелязали ли сте, че пътните карти са като вестниците, ризите и щурите идеи? Веднъж разгънеш ли ги, няма начин да ги сгънеш отново.

— Откъде взехте тази карта?

— От вашия кабинет.

— Дайте ми я, аз ще я оправя — протегна неспокойна ръка Данглар.

За разлика от комисаря Данглар ценеше предметите — и идеите, — които му налагаха дисциплина. През ден намираше вестника си вече прегледан от Адамсберг и следователно зле сгънат или по-точно набързо събран на топка. При липса на по-сериозни неприятности това бе достатъчно да му развали настроението. Но не можеше да се разбунтува срещу тази проява на нехайство, тъй като комисарят пристигаше в службата рано призори — когато разлистваше вестника — и никога не бе укорил Данглар за либералното му работно време.

Хората на Адамсберг бяха насядали в бирарията на обичайната си дълга маса в нишата до прозореца. Два големи витража хвърляха върху групата синя, зелена и червена светлина в зависимост от заеманото място. Данглар, който намираше витражите за грозни и отказваше да има синьо лице, винаги сядаше с гръб към прозореца.

— Къде е Ноел? — попита Мордан.

— На стаж покрай Сена — обясни комисарят, докато се настаняваше.

— И какво прави?

— Изучава чайките.

— Какво ли не се случва на тоя свят — кротко каза снизходителният позитивист и зоолог Воазне.

— Какво ли не се случва — потвърди Адамсберг и постави пакет фотокопия на масата. — Тия дни ще се наложи да поработим по-дълго. Приготвил съм ви ново описание на убиеца. Засега залагаме на възрастна жена, висока около метър и шейсет и два, обикновена на вид, може би носи обувки от синя кожа и разбира малко от медицина. На тази база започваме отново на битпазара, разделени на четири екипа. Всеки ще носи снимки на Клер Ланжевен, медицинската сестра с трийсетте и три жертви.

— Ангелът на смъртта? — попита Меркаде, който пиеше третото си кафе преди всички останали, за да не заспи. — Тя не е ли в затвора?

— Вече не. Преди десет месеца е минала през трупа на пазача и се е изпарила. Може да е дебаркирала на брега на Ламанша, може да е отново във Франция. Показвайте снимката в края на разпитите, за да не повлияете на свидетелите. Това е само възможност, просто сянка.

В този момент в бирарията влезе Ноел и седна на зелена светлина между двама от колегите си. Адамсберг погледна часовниците си. По това време Ноел би трябвало да крачи към чайките някъде около Сен Мишел. Комисарят се поколеба, но замълча. По намусения му вид и раздразнените от безсъние очи можеше да се съди, че Ноел се опитва да направи нещо, например да хвърли топка с цел умиротворение или провокация. По-добре бе да се изчака.

— По въпроса за сянката. Приближаваме я на пръсти, тъй като теренът е хлъзгав. Трябва да узнаем дали Клер Ланжевен е носила сини обувки, по възможност лъснати, по възможност с лъснати подметки.

— Подметки ли?

— Именно, Ламар, лъснати подметки. Както ските се мажат с восък.

— Какъв е смисълът?

— Да се изолираш от земята, да се плъзгаш отгоре й, без да я докосваш.

— Виж, това не го знаех — каза Есталер.

— Ретанкур, вие идете в бившия дом на сестрата. Опитайте се да узнаете от агенцията по недвижимо имущество къде са оставени вещите й. Дали са хвърлени, или прибрани от някого. Разпитайте и последните болни, които е обслужвала.

— Тези, които не е убила — уточни Есталер.

Настъпи кратка тишина, както винаги след простодушните изявления на младежа. Адамсберг бе обяснил на всички, че случаят с Есталер положително ще се оправи с времето и че с достатъчно да проявят търпение. Така че всеки се стараеше да закриля младия сержант, дори Ноел, за когото Есталер не представляваше достоен за отстраняване конкурент.

— Минете през лабораторията, Ретанкур. Нека изпратят екип да вземе проби от пода на дома й. Ако е лъскала подметките си, може да са останали следи по паркета, по плочките.

— Освен ако от агенцията не са почистили.

— Разбира се. Но нали казахме, че работим логично.

— И проверяваме всички следи.

— И главно, Ретанкур, вие ме пазите. Това ви е мисията.

— От?

— От нея. Възможно е да ме търси. Както казват експертите, тя трябва да ме отстрани, за да продължи по пътя си, за да възстанови стената, която съборих, когато я открих.

— Каква стена? — попита Есталер.

— Вътрешна стена — обясни Адамсберг, като се потупа по челото, после очерта една линия до пъпа си.

Есталер сведе глава и се съсредоточи.

— Да не е дисоциирана?

— Как се сетихте? — попита Адамсберг, както винаги изненадан от неочакваните просветления, които спохождаха сержанта.

— Чел съм книгата на Лагард, тя говори за „вътрешни стени“. Много добре си спомням. Всичко си спомням.

— Ами точно такава е. Дисоциирана. Не е зле всички да препрочетат книгата — добави Адамсберг, който още не я бе чел. — Вече не си спомням заглавието.

— „От двете страни на стената на престъплението“ — каза Данглар.

Адамсберг погледна Ретанкур, която разглеждаше снимките на старата медицинска сестра, регистрирайки всяка подробност.

— Нямам време да се пазя — каза й той. — Нито съм убеден, че трябва. Не знам откъде ще дойде заплахата, нито под каква форма.

— Как е убила пазача в затвора?

— Като му е забила вилица в окото. Между другото би могла да убие и с нокти, Ретанкур. Според Лагард, която я познава добре, тя представлява ужасяваща опасност.

— Вземете си охрана, господин комисар. Така ще е по-разумно.

— Имам по-голямо доверие във вашия щит.

Ретанкур поклати глава, претегляйки сериозността на мисията си и безотговорността на комисаря.

— През нощта нищо не мога да направя — каза тя. — Не мога да спя права пред вратата ви.

— О — каза Адамсберг и небрежно махна с ръка, — за през нощта нямам грижа. Вече разполагам с един кръвожаден призрак.

— Така ли? — каза Есталер.

— Света Клариса, размазана от един кожар през 1771 година — обясни Адамсберг с известна гордост. — Наричат я Нямата. Обирала старците, после ги удушавала. В известен смисъл Нямата е съперничка на нашата медицинска сестра. Ако Клер Ланжевен проникне в дома ми, ще се разправя с нея, преди да се приближи до мен. Още повече че Клариса има предпочитания към жените, и то възрастните. Виждате, че няма от какво да се боя.

— Откъде го измислихте това?

— Каза ми го новият ми съсед, един античен еднорък испанец. Загубил е дясната си ръка в Гражданската война. Казва, че лицето на монахинята приличало на черупката на стар орех.

— Колко души е убила? — попита Мордан, който явно се забавляваше. — Седем, като в приказките?

— Точно.

— Ама вие виждали ли сте я? — попита Есталер, объркан от усмивките на колегите си.

— Това е само легенда — обясни Мордан, като по стар навик отчетливо произнасяше сричките. — Клариса не съществува.

— А, добре — успокои се сержантът. — Испанецът да не е изкукуригал?

— Ни най-малко. Бил е ухапан от паяк по липсващата ръка и го сърби вече шейсет и девет години. Чеше се във въздуха, на точно определено място.

Идването на сервитьора разсея разтревожения Есталер, който побърза да направи колективната поръчка на кафета. Безчувствена към тракането на приборите, Ретанкур продължаваше да разглежда снимките на сестрата, докато Веранк й говореше. Новия не се бе обръснал и имаше снизходителната и спокойна физиономия на човек, който се е любил до зори. Което напомни на Адамсберг, че е изтървал Ариан, като е заспал като пън в колата й. Проникващата през витражите светлина разпалваше странни цветни огньове в шарената коса на лейтенанта.

— Защо ти трябва да пазиш Адамсберг? — обърна се Веранк към Ретанкур. — При това сама.

— По навик.

— Аха.

И тази чест, госпожо, на вас сега се пада,

да пазите да няма убиец от засада.

Готов съм да помагам, решите ли така,

дори и да ме гръмнат пред вашите крака.

Ретанкур му се усмихна и за миг откъсна поглед от снимките.

— Наистина ли искате това, Веранк? — намеси се Адамсберг, опитвайки се да не говори прекалено студено. — Или това е просто поетически порив? Искате ли да помагате на Ретанкур в задачата й? Размислете, преди да отговорите, претеглете опасността, преди да приемете. Не става дума за стихове. Задачата е тежка.

— И Ретанкур е тежка — обади се Ноел.

— Млъквай — каза Воазне.

— Ако обичаш — додаде Жюстен.

Адамсберг си даде сметка, че в неговата бригада Жюстен понякога играеше ролята на потвърдителя от Аронкур. А Ноел — на най-агресивния опонент.

Келнерът донесе кафетата и на масата настъпи кратко мълчание. Есталер внимателно разпредели чашите според вкуса на всеки. Бяха свикнали и не му се месеха.

— Приемам — каза Веранк с леко стиснати устни.

— А вие, Ретанкур? Вие приемате ли го?

Ретанкур отправи към Веранк ясен и неутрален поглед, опитвайки се да прецени дали е способен да й помогне. Ще речеш, джамбазин, който оглежда коня. Притеснителен оглед за присъстващите, които съвсем се умълчаха. Веранк обаче не се смути. Беше Нов, такава му бе работата. А и сам бе предизвикал съдбата — сега трябваше да пази Адамсберг.

— Приемам — отсече Ретанкур.

— Значи решено — каза Адамсберг.

— Той ли? — процеди Ноел. — Но той е Нов, по дяволите.

— Има единайсетгодишен стаж — възрази Ретанкур.

— Аз съм против — повиши тон Ноел. — Този човек няма да свърши работа, господин комисар. Той няма никакво желание да ви пази.

Правилно, помисли Адамсберг.

— Късно е вече, решението е взето — обяви той.

Данглар загрижено наблюдаваше сцената, докато си пилеше ноктите, и изчисляваше очебийната завист на Ноел. Лейтенантът рязко вдигна ципа на коженото си яке, както правеше всеки път, когато се готвеше де прекрачи границата.

— Ваша воля, господин комисар — изсмя се той на зелената светлина. — Но за сблъсъка с подобно животно ви трябва тигър. А доколкото ми е известно — добави той и кимна към косата на Новия, — козината не прави тигъра.

Уцели невралгичната точка, успя да помисли Данглар, преди пребледнелият Веранк да се изправи пред Ноел. И отново да седне, сякаш останал без сили. Адамсберг прочете на лицето му такова страдание, че в стомаха му се образува топка от ярост, която отпрати надалеч войната между двете долини. При Адамсберг гневът бе нещо изключително рядко и крайно опасно. Данглар знаеше това, поради което на свой ред стана и бързо заобиколи масата. Адамсберг бе изправил Ноел на крака и с ръка на гърдите му постепенно го изблъскваше към улицата. Веранк стоеше неподвижен, с неволно пъхнати в косата пръсти, и дори не наблюдаваше сцената. Усещаше само, че две жени мълчаливо са застанали от двете му страни — Ретанкур и Елен Фроаси. Доколкото си спомняше, и като се пренебрегнат любовните разочарования, жените никога не му бяха правили нищо лошо. Не го бяха нападали, дори не му се бяха подигравали. От осемгодишна възраст общуваше само с жени и нямаше нито един приятел от мъжки пол. Не умееше и не обичаше да говори с мъже.

Шест минути по-късно Адамсберг се върна в бирарията сам. Напрежението още не беше спаднало и хвърляше върху кожата му приглушени отблясъци, доста подобни на ненормалната светлина, която проникваше през витражите.

— Къде е той? — предпазливо попита Мордан.

— С чайките, далеч оттук. И се надявам, че още дълго ще лети с тях.

— Той вече си взе отпуската — обади се Есталер.

Уточняващата намеса на Есталер поуспокои обстановката, както когато отворим прозорче в задимена стая.

— Ще си вземе още — отговори Адамсберг по-меко. — Да сформираме екипите — додаде той, като хвърли поглед на часовниците си. — Минете през Бригадата да вземете снимки на сестрата. Данглар ще координира работата ви.

— А не вие? — попита Ламар.

— Не, аз тръгвам пръв. С Веранк.

Парадоксалната ситуация леко объркваше Адамсберг, както и Веранк, комуто не хрумваше никакъв стих, способен да възстанови равновесието му. Веранк трябваше да закриля Адамсберг, а Адамсберг закриляше Веранк — взаимовръзка, която никой от двамата не бе пожелавал. Провокацията произвежда нежелани ефекти, помисли си Адамсберг.

Двамата мъже се въртяха близо два часа из пазара, като се изхитриха нито веднъж да не си заговорят. Веранк поемаше разпитите, докато комисарят разсеяно се оглеждаше, без да знае какво точно търси. Денят преваляше, Адамсберг посочи един изоставен дървен сандък, където да направят пауза. Седнаха, всеки на единия край на сандъка, оставяйки максимално разстояние помежду си. Веранк запали цигара, която се предполагаше, че играе ролята на разговор.

— Трудно сътрудничество — каза Адамсберг и подпря брадичка с юмрука си.

— Да — призна Веранк.

Изглежда боговете играчките обичат,

щом плановете наши разбъркват и обричат.

— Да, лейтенант, боговете трябва да са. Те скучаят, затова пият, играят, а ние, глупаците, им се мотаем из краката. Двамата заедно. С плановете ни, които те нарушават просто за удоволствие.

— Не сте длъжен да работите на терена. Защо не останахте в службата?

— Защото търся противопожарна преградка.

— Аха. Да нямате камина?

— Имам. Когато Том проходи, ще стане опасно. Затова търся преградка.

— Продават на улица Ру. Ако имате късмет, още ще е отворено.

— Можехте да ми кажете по-рано.

След половин час вече съвсем се беше стъмнило и двамата мъже вървяха по една уличка, хванали от двата края тежка и древна противопожарна преграда, за която Веранк дълго се бе пазарил, докато Адамсберг изпробваше здравината й.

— Бива си я — каза Веранк, като положи своя край до колата. — Красива, солидна, евтина.

— Бива си я — потвърди Адамсберг. — Дайте да я поставим на задната седалка, аз ще я поема от другата страна.

Адамсберг седна зад волана, Веранк се настани до него и закопча колана си.

— Може ли да пуша?

— Пушете — каза Адамсберг и потегли. — И аз съм пушил. Дълги години. Като деца в Калдез всички тайно пушехме. Предполагам, че и при вас в Лобазак е било така.

Веранк отвори прозореца.

— Защо казвате „в Лобазак“?

— Защото вие живеехте точно там, на два километра от лозето на Веранк дьо Билк.

Адамсберг караше, без да бърза, като плавно взимаше завоите.

— Има ли значение?

— Има, защото там са ви нападнали. А не на лозето. Защо лъжете, Веранк?

— Не лъжа, господин комисар. На лозето беше.

— В Лобазак е било. На Високата ливада, зад параклиса.

— Вас ли са нападнали или мен?

— Вас.

— Значи знам за какво говоря. Щом ви казвам, че е било на лозето, значи е било на лозето.

Адамсберг спря на червен светофар и погледна към колегата си. Веранк беше искрен, без всякакво съмнение.

— Не, Веранк — подзе Адамсберг и даде газ. — В Лобазак е било, на Високата ливада. Там са дошли петте момчета от долината на Гав.

— Петимата боклуци от Калдез.

— Точно така. Те никога не са се приближавали до лозето. Дошли са на Високата ливада, по Скалистия път.

— Не е вярно.

— Вярно е. Дали са си среща в параклиса на Камалес. Там са ви нападнали.

— Не знам какво се опитвате да направите — изръмжа Веранк. — Бях на лозето, там изгубих съзнание, оттам ме взе баща ми и ме заведе в болницата в По.

— Това е било три месеца по-рано. В деня, когато сте изпуснали кобилата и тя ви е прегазила. Счупен пищял, баща ви, ви е завел в По, кобилата е била продадена.

— Не е възможно — прошепна Веранк. — Откъде знаете?

— Нима вие не знаехте какво става в Калдез? Когато Рьоне падна от покрива и като по чудо оцеля, нима не го узнахте в Лобазак? А когато пламна бакалията, не го ли узнахте?

— Да, разбира се.

— Виждате ли?

— Мамка му, на лозето беше.

— Не, Веранк. Бягството на кобилата и нападението на момчетата от Калдез — две загуби на съзнание в разстояние на три месеца, два престоя в болницата в По. Смесили сте двете събития. Посттравматично объркване, би казала патоложката.

Веранк откопча колана си, наведе се напред и опря лакти на коленете си. Колата се бе озовала в задръстване.

— Не виждам какво целите с тия приказки.

— Какво правехте в лозето, когато дойдоха момчетата?

— Проверявах състоянието на гроздовете, през нощта бе имало буря.

— Е, няма начин. Защото е било през февруари и лозето е било обрано. Кобилата — да, било е през ноември и сте оглеждали гроздовете. Предстоял е коледният гроздобер.

— Не — повтори Веранк. — А и какво значение има? Какво ви е грижа дали е било на лозето или на Високата ливада в Лобазак? Нападнаха ме, нали така?

— Да.

— Удряха ме с железни пръти по главата и ме наръгаха с парче от бутилка в корема, нали така?

— Да.

— Е, тогава?

— Тогава вие просто не си спомняте всичко.

— Много добре си спомням мутрите им и по този въпрос не можете да направите нищо.

— Не твърдя обратното, Веранк. Мутрите им — да, но не всичко. Помислете по въпроса, някой ден пак ще поговорим.

— Спрете тук някъде. Ще се прибера пеш — каза Веранк с равен тон.

— Няма смисъл. Налага се да работим заедно шест месеца, вие сте пожелали така. Нищо не рискуваме, разделя ни една противопожарна преграда. Тя ще ни пази.

На лицето на Адамсберг се мярна усмивка. Мобилният му телефон иззвъня и прекрати войната между двете долини. Комисарят го подаде на Веранк.

— Данглар е. Вдигнете, моля ви, лейтенант, и го приближете до ухото ми.

Данглар бързо уведоми Адамсберг, че и трите екипа не са открили нищо. Никаква жена, нито стара, нито млада, не е била видяна с Диала и Сламката.

— А при Ретанкур?

— И там нищо. Къщата е изоставена, миналия месец се е спукала тръба, на пода има десет сантиметра вода.

— Никаква дреха ли не е открила?

— Засега никаква.

— Значи можехте да изчакате до утре, капитане.

— Аз заради Бине. Трябвате му спешно, три пъти ви е търсил в службата този следобед.

— Кой е Бине?

— Не го ли познавате?

— Не го познавам.

— Е, той пък ви познава, дори много добре. Иска да говори с вас лично и спешно. Твърди, че има да ви казва нещо много важно. Според дежурния, който е записал съобщението, работата изглежда сериозна.

— Свържете се с този Бине, Веранк, и ми го дайте.

Веранк набра номера и залепи телефона до ухото на комисаря. Вече излизаха от задръстването.

— Бине?

— Не е лесно да те открие човек, беарнецо.

Плътният глас на човека отекваше в колата и Веранк вдигна вежди.

— За вас ли е, Веранк? — тихо го попита Адамсберг.

— Не е за мен — прошепна Веранк и поклати глава. Комисарят се намръщи.

— Кой сте вие, Бине?

— Бине, Робер Бине. Не си ли спомняш, за бога?

— Не, съжалявам.

— Мамка му. От кръчмата в Аронкур.

— Ясно, Робер, сетих се. Как ми откри името?

— Взех го от хотела, идеята беше на Анжелбер. Той смята, че трябва бързо да ти кажем. И аз смятам така. Освен ако вече не те интересува — внезапно се дръпна Робер.

Бърз отбой на нормандеца, досущ като докоснат по рогчетата охлюв.

— Напротив, Робер. Какво става?

— Има още един. И понеже ти загря, че работата е сериозна, решихме, че е добре да знаеш.

— Още един какво, Робер?

— Ликвидиран по същия начин в гората на Шан дьо Вигорн, близо до старата железопътна линия.

Елен, мили боже. Робер го търсеше спешно в Париж заради един елен. Адамсберг уморено въздъхна, загледан в интензивния трафик и в светлините на фаровете, които се размиваха в дъжда. Не искаше да наскърби Робер, нито мъжката асамблея, която го бе приела не особено охотно онази вечер, когато придружаваше Камий. Но нощите бяха къси, а той имаше желание просто да хапне и да си легне. Влезе в двора на Бригадата и направи знак на колегата си, че разговорът не е важен и може да се прибира. Но Веранк, който бе потънал в тревожните си мисли, не помръдна.

— Разкажи ми по-подробно, Робер — машинално каза Адамсберг, докато паркираше. — Записвам — добави той, без да вади молив.

— Ами това е, очистен, истинско клане.

— Какво казва Анжелбер?

— Знаеш, че Анжелбер има мнение по въпроса. Според него става дума за младок, който се е развалил с възрастта. Проблемът, беарнецо, е, че младокът е дошъл от Бретийи чак до нас. Анжелбер вече не е сигурен, че е някой скапан парижанин. Може да е някой скапан нормандец.

— Сърцето? — попита Адамсберг и Веранк смръщи вежди.

— Извадено, хвърлено встрани, размазано. Същото, казвам ти. Само дето на този рогата са с десет клона. Освалд не е съгласен. Твърди, че са девет. Не че Освалд не знае да брои, ами обича да е в опозиция. Ще се заемеш ли?

— Естествено, Робер — излъга Адамсберг.

— Идваш ли? Чакаме те за вечеря. За колко време ще дойдеш? За час и половина?

— Не мога, имам двойно убийство.

— Че и ние също, беарнецо. Ако това тук не е двойно убийство, не знам кое е.

— Съобщи ли в жандармерията?

— На жандармите им е през оная работа. По-задръстени са от натъпкана гъска. Не си размърдаха задника дори за да дойдат и да погледнат.

— А ти погледна ли?

— Този път да. Шан дьо Вигорн ни засяга, нали разбираш.

— И какво, деветовръх или десетовръх?

— Десетовръх, естествено. Освалд говори щуротии, за да се прави на интересен. Майка му е от Опортюн, на две крачки от мястото, където са намерили рогача. И нали разбираш, използва това, за да се фука. Казвай сега де, идваш ли да пием по едно, или не идваш? Няма да си говорим с часове.

Адамсберг се зачуди как да излезе от трудната ситуация, още повече че за Робер между двама заклани мъже и един убит елен нямаше никаква разлика. По инатлък нормандците, поне тези, можеха да си съперничат с беарнците, поне онези от долините на По и Осо.

— Не мога, Робер, имам си тук една сянка.

— И Освалд си има. Това няма да му попречи да пийне едно.

— Какво си има Освалд?

— Сянка, какво. В гробището на Опортюн. Племенникът му я е видял де. Повече от месец ни проглушава ушите с тая история.

— Дай ми Освалд.

— Няма го, тръгна си. Но ако дойдеш, ще е тук. И той иска да те види.

— Защо?

— Защото сестра му го е помолила заради онова нещо на гробището. И да ти кажа, права е жената, щото ченгетата от Еврьо са съвсем гламави.

— Но какво нещо, Робер?

— Не ме питай мен, беарнецо.

Адамсберг погледна часовниците си. Едва деветнайсет часът.

— Ще видя какво мога да направя, Робер.

Комисарят прибра телефона в джоба си и се замисли. Веранк продължаваше да чака.

— Спешен случай ли?

Адамсберг опря глава в стъклото.

— Изобщо не е случай.

— Говореше за изкормване, за смазано сърце.

— На елен, лейтенант. При тях има някакъв тип, който се забавлява, като избива елените и това ги изкарва от релси.

— Бракониер?

— Не бракониер, убиец на елени. И те си имат сянка, там, в Нормандия.

— Това не е наша работа, нали?

— Не е. Никак даже.

— Тогава защо ще ходите там?

— Никъде няма да ходя, Веранк. Нямам какво да правя там.

— Помислих, че искате да идете.

— Прекалено съм изморен, а и не е важно — каза Адамсберг и отвори вратата на колата. — Рискувам да съсипя колата и да се пребия някъде. Ще се обадя на Робер по-късно.

Адамсберг затвори вратата и я заключи. Двамата мъже се разделиха сто метра по-нататък, пред Бирарията на философите.

— Ако искате — каза Веранк, — аз ще карам, а вие ще спите. Така до довечера ще отидем и ще се върнем.

Адамсберг се взря с празен поглед в ключовете от колата, които държеше в ръката си.

XXII

Навън валеше, когато Адамсберг бутна вратата на кафенето в Аронкур. Анжелбер стана да го посрещне, заемайки изпъната, вдървена поза. Останалите от групата го последваха.

— Сядай, беарнецо — каза старият, след като му стисна ръката. — Държим ти чинията на топло.

— Двама ли сте? — попита Робер.

Адамсберг представи помощника си, при което последваха нови ръкостискания, по-недоверчиви, и донасяне на допълнителен стол. Всички хвърлиха по един бръснещ поглед на косата на новодошлия. Тук нямаше опасност да бъде зададен въпрос относно това явление, колкото и да бе интригуващо. Което не пречеше на мъжете да размишляват върху странността му и да търсят начин да научат нещо повече за колегата на комисаря. Анжелбер претегляше структурните прилики между двамата полицаи и си вадеше заключенията.

— Отдалечен братовчед — каза той, докато пълнеше чашите.

Адамсберг започваше все по-ясно да разбира нормандския лицемерен и ловък комуникационен механизъм, при който от събеседника се изтръгваха сведения, без да си личи, че се задава въпрос. Поради низходящата интонация изречението изглеждаше утвърдително.

— Отдалечен? — попита Адамсберг, чиято беарнска същност му позволяваше да задава директни въпроси.

— По-далечен от първи — обясни Илер. — С Анжелбер сме отдалечени на четвърта степен. А с него — той посочи Веранк — си братовчед на шеста или седма степен.

— Може би — съгласи се Адамсберг.

— Във всеки случай е от твоя край.

— Оттам някъде, да.

— Само беарнци има в полицията — попита Алфонс, без да пита.

— Преди бях само аз.

— Веранк дьо Билк — представи се Новия.

— Веранк — опрости Робер.

Около масата се поклатиха глави, за да сигнализират, че предложението на Робер е прието. Което обаче не решаваше проблема с косата. Щяха да са нужни години, за да се разбуди загадката, трябваше да проявят търпение. Донесоха чиния и за Новия и Анжелбер изчака полицаите да се нахранят, преди да направи знак на Робер да премине към въпроса. Робер тържествено просна на масата снимките на елена.

— Не е в същата поза — забеляза Адамсберг, за да пробуди у себе си интерес, какъвто не изпитваше.

Дори не можеше да каже защо е там, нито как Веранк бе разбрал, че иска да дойде.

— Двата куршума са го ударили в гърдите. Паднал е на хълбок, сърцето му е поставено отдясно.

— Убиецът няма метод.

— Това, което е искал, е да убие животното и нищо повече.

— Или да му извади сърцето — каза Освалд.

— Какво смяташ да правиш, беарнецо?

— Да ида да го видя.

— Сега ли?

— Ако някои от вас ме придружи. Нося фенери.

Внезапното предложение им даде храна за размисъл.

— Би могло — рече старейшината.

— Освалд би могъл да придружава. Би могъл да се види със сестра си.

— Би могло — каза Освалд.

— Ще трябва да ги настаниш у вас. Или да ги върнеш тук. В Опортюн няма хотел.

— Довечера трябва да сме в Париж — обяви Веранк.

— Освен ако не останем тук — каза Адамсберг.

Час по-късно двамата оглеждаха театъра на убийството. При вида на животното, проснато на пътеката, Адамсберг усети истинския размер на мъката на мъжете. Освалд и Робер шокирани сведоха глави. Беше животно, беше елен, но си беше и чиста диващина, унищожена красота.

— Великолепен рогач — с усилие произнесе Робер. — Още хляб е имало у него.

— Имал си е стадо — обясни Освалд. — Пет кошути. Шест битки миналата година. Мога да ти кажа, беарнецо, че такъв елен, дето се бие като крал, е щял да си опази женските още четири-пет години, преди да го детронират. Никой тук не би стрелял по Големия рижавец.

— Имаше три червеникави петна на десния хълбок и две на левия, затуй му викаха Големия рижавец.

Братле, като си помислиш, или поне отдалечен братовчед, каза си Веранк и скръсти ръце. Робер коленичи до едрото тяло и погали козината му. През нощта в тази гора, на дъжда, който не спираше да вали, в компанията на тези брадясали мъже, Адамсберг трудно можеше да повярва, че в същия момент някъде в града се движат автомобили и работят телевизори. Праисторичните времена на Матиас течаха там, пред очите му. Вече не знаеше дали Големия рижавец е обикновен елен, или е човек, или пък е открадната, ограбена, унищожена божествена сила. Елен, чийто образ би украсявал стените на пещера, та хората да си спомнят за него и да го почитат.

— Ще го погребем утре — каза Робер, като тежко се надигна. — Чакахме те, нали разбираш. Искахме да го видиш с очите си. Освалд, подай ми брадвата.

Освалд мълчаливо бръкна в голямата си кожена чанта и извади сечивото. Робер провери острието с пръст, коленичи до главата на елена, поколеба се и се обърна към Адамсберг.

— На теб се пада честта, беарнецо — каза той и му подаде брадвата с дръжката напред. — Вземи му рогата.

— Робер — несигурно го прекъсна Освалд.

— Няма какво, Освалд, той го заслужава. Беше уморен, беше далече и дойде тук заради Големия рижавец. На него се пада честта, пада му се трофеят.

— Робер — подхвана Освалд, — беарнецът не е оттук.

— Е, сега вече е — отсече Робер и положи брадвата в ръцете на Адамсберг.

Адамсберг се оказа въоръжен с брадва и застанал до главата на елена.

— Отрежи я ти — каза той на Робер, — страх ме е да не я повредя.

— Не мога. Който я взима, той я отрязва. Сам трябва да го направиш.

Под ръководството на Робер, който натискаше главата на животното към земята, Адамсберг нанесе шест удара с брадвата на местата, които нормандецът му сочеше с пръст. После Робер си взе сечивото, вдигна рогата и ги подаде на комисаря. Четири кила на рог, реши Адамсберг.

— Да не ги загубиш — рече Робер. — Те носят дълъг живот.

— Е, виж сега — уточни Освалд, — не е сигурно, че помагат, но не вредят.

— И не ги разделяй — допълни Робер. — Чуваш ли? Единият не върви без другия.

Адамсберг кимна в тъмнината, здраво стиснал рогата на Големия рижавец. Не беше сега моментът да ги изтърве. Веранк му хвърли ироничен поглед.

— Залитнахте, началник, тежат ви май рогата — промърмори той.

— Не съм ги искал, Веранк.

— Отрязахте ги вие, приехте този дар,

не бягайте от него, защото той отрежда

да бъдете носител на бляскава надежда.

— Стига, Веранк. Носете ги вие или млъкнете.

— Ни първото ще стане, ни второто, началник.

XXIII

Ерманс, сестрата на Освалд, признаваше само два начина, по които да се предпазва от опасностите в живота — да не си ляга след десет часа вечерта и да не пуска в къщата си човек с обувки. Освалд и двамата полицаи тихо изкачиха стълбището, като държаха калните си обуща в ръка.

— Има само една стая — прошепна Освалд, — но е голяма. Ще се оправите ли?

Адамсберг кимна. Не че бързаше да прекара нощта с лейтенанта. Веранк също с облекчение установи, че в стаята имаше две високи дървени легла на разстояние два метра едно от друго.

Долина по-широка да има сред леглата,

за да не се объркват душите и телата.

— Банята е в съседство — добави Освалд. — Само не забравяйте да ходите боси. Ако случайно си сложите обувки, като нищо ще я убиете.

— Дори ако не ни види?

— Всичко се научава, особено премълчаното. Чакам те долу, беарнецо. Трябва да поговорим.

Адамсберг хвърли мокрото си сако на таблата на лявото легло и безшумно положи еленовите рога на пода. Веранк се изтегна на другото легло облечен, с лице към стената, а комисарят слезе при Освалд в малката кухня.

— Братовчед ти спи ли?

— Не ми е братовчед, Освалд.

— Косата му. Предполагам, че е нещо лично — попита Освалд.

— Много е лично — потвърди Адамсберг. — Казвай сега.

— Не аз, Ерманс има нещо да ти каже.

— Но тя не ме познава, Освалд.

— Посъветвали са я.

— Кой?

— Може би кюрето. Не е важно, беарнецо. Ерманс не е образец за здрав разум. Идват й разни идеи и невинаги е ясно откъде.

Гласът на Освалд беше тъжен и Адамсберг смени темата.

— Няма значение, Освалд. Разкажи ми за сянката.

— Не аз, племенникът ми Гратиен я е виждал.

— Преди колко време?

— Преди повече от пет седмици, един вторник вечер.

— Къде точно?

— На гробището, беарнецо, къде другаде?

— Какво е правел на гробището твоят племенник?

— Нищо не е правил на гробището. Бил е на малкия път, който се изкачва нагоре. Е, пътят, който се изкачва и слиза, зависи от посоката ти. Всеки вторник и петък чака там приятелката си в полунощ, когато тя свършва работа. Всички в селото знаят, освен майка му.

— На колко е години?

— На седемнайсет. С Ерманс, която заспива в десет като по часовник, няма никакви проблеми. Внимавай да не го издадеш.

— После, Освалд?

Освалд наля калвадос в две малки чашки и седна с въздишка. Вдигна прозрачния си поглед към Адамсберг и си изля почти цялата чашка в устата.

— За твое здраве.

— Благодаря.

— Да ти кажа ли?

Ще ми каже, помисли Адамсберг.

— За пръв път другоземец ще отнесе трофей извън село. И това доживях.

„И това“ беше малко прекалено според Адамсберг. Но историята с еленските рога явно беше сериозна. Отрязахте ги вие, приехте този дар. Комисарят се учуди и го хвана яд на себе си, че е запомнил стих на Веранк.

— Неприятно ли ти е, че ще ги взема? — попита той.

На този интимен и пряк въпрос Освалд не отговори.

— Робер трябва здравата да те е харесал, за да ти ги предложи. Но да кажем, че знае какво прави. Обикновено не греши.

— Тогава не е толкова страшно — усмихна се Адамсберг.

— Всъщност не е.

— И после, Освалд?

— Вече ти казах. После видял Сянката.

— Разкажи ми.

— Нещо като дълга жена, ако това може да се нарече жена, сива, цялата загърната в нещо, без лице. Самата смърт, беарнецо. Не бих го разказал така пред сестра ми, но между мъже можем да си кажем нещата в лицето. Нали?

— Да.

— Значи си ги казваме. Самата смърт. Не вървяла като нас. Плъзгала се из гробището, съвсем изправена. Не бързала, стъпвала съвсем бавно.

— Племенникът ти пие ли?

— Не още. Туй, че спи с това момиче, още не го прави мъж. Не мога да ти кажа какво е правела Сянката. Кого е търсела. След това очаквахме някой да се сломи не в селото. Обаче не, нищо не се случи.

— Нищо друго ли не е видял?

— Къде ти, прибрал се е вкъщи моменталически. Постави се на негово място. Защо е дошла, беарнецо? Защо у нас?

— Нямам представа, Освалд.

— Кюрето казва, че това вече се е случвало през хиляда осемстотин и девета, а това е точно годината, когато ябълките не са дали плод. Клоните са били голи като ръката ми.

— Други последствия имало ли е? Освен ябълките.

Освалд хвърли поглед към Адамсберг.

— Робер казва, че и ти си виждал Сянката.

— Не съм я виждал, само съм мислил за нея. Тя е като воал, като мътен облак, особено когато съм в службата. Някой лекар би казал, че си внушавам. Или че предъвквам лош спомен.

— Докторите тия неща отказват да ги разберат.

— Може би не грешат. Може това да са само черни мисли. Които още не са излезли от главата ми, още си стоят там.

— Като рогата на елена, преди да пораснат.

— Точно така — каза Адамсберг и внезапно се усмихна.

Много му хареса тази идея с рогата, направо му разбулваше мистерията със Сянката. Тежка идея, вече оформена в съзнанието му, но все още не успяла да излезе навън. Нещо като раждане.

— Сещаш се за нея само в службата ти — замислено продължи Освалд. — Тук например не се сещаш за нея.

— Не се сещам.

— Значи нещо е влязло в службата ти — обясни Освалд и изигра сцената. — След това се е промъкнало в главата ти, защото ти си шефът. Логично е, като помислиш.

Освалд допи калвадоса си.

— Или защото си ти — додаде той. — Извиках малкия. Чака отвън.

Нямаше избор. Адамсберг последва Освалд в тъмното.

— Нямаш обувки — забеляза Освалд.

— Така ми е добре. Идеите могат да проникват и през ходилата.

— Ако беше така — поусмихна се Освалд, — сестра ми щеше да е бъкана с идеи.

— А не е ли?

— Да ти кажа право, добричка е като агънце, ама няма много зад челото. Въпреки че ми е сестра.

— А Гратиен?

— Той е друго нещо, метнал се е на баща си, а неговият ум беше остър като бръснач.

— Къде е баща му?

Освалд замълча и прибра антените си в черупката.

— Амеде е напуснал сестра ти, така ли? — настоя Адамсберг.

— Откъде знаеш името му?

— Пише го на снимката в кухнята.

— Амеде е мъртъв. Това беше отдавна. Тук не се говори за него.

— Защо? — пренебрегна предупреждението Адамсберг.

— Защо питаш?

— Човек никога не знае. Когато става дума за Сянката, разбираш ли? Не е зле да мислим за всичко.

— Може би — съгласи се Освалд.

— Моят съсед казва, че мъртвите не си отиват, ако не са свършили да живеят. Идват да досаждат на живите в продължение на векове.

— Искаш да кажеш, че Амеде не беше свършил да живее?

— Ти трябва да знаеш.

— Връщал се от една жена една нощ — неохотно разказа Освалд. — Влязъл да се изкъпе, за да не го усети сестра ми. И се удавил.

— Във ваната?

— Ъхъ. Прилошало му. А пък водата си е вода и във ваната, не е ли така? И ако главата ти е отдолу, все едно че си в блато. Ей това напълно побърка сестра ми.

— Имаше ли разследване?

— Ами да. Изтормозиха всички ни, цели седмици ни въртяха на шиш. Знаеш ги ченгетата.

— Подозираха ли сестра ти?

— Съсипаха я, бедната. Та тя не може да вдигне и щайга с ябълки. Как пък няма да удави мъжага като Амеде. Да не говорим, че беше луда по този глупак.

— Каза, че акълът му бил остър като бръснач.

— Ама май само ти, беарнецо, не разбираш, а?

— Обясни ми.

— Той не е бащата на момчето. Гратиен е роден преди това, от първия съпруг. Който също умря, ако искаш да знаеш. Две години след сватбата.

— Как се казваше той?

— Лотарингеца му викаха. Не беше оттук. Заби си един сърп в краката.

— Не е имала късмет сестра ти.

— Може да се каже. Затова тук никой не й се смее на маниите. Заслужила си ги е, щом я утешават.

— Разбира се, Освалд.

Нормандецът въздъхна с облекчение — бяха приключили с темата.

— Това, което ти разказах, не си длъжен да го разгласяваш. Тази история си остава в Опортюн. Забравена е, и толкоз.

— Никога нищо не разгласявам, Освалд.

— Ти не знаеш ли истории, които си остават в планините ти?

— Знам една, да. Но в момента точно напуска планините ми.

— Не е хубаво това — каза Освалд и поклати глава. — Започва като нещо съвсем мъничко, а после замязва на дракон, излязъл от пещерата си.

Племенникът на Освалд, чиито бузи бяха обсипани с лунички като бузите на вуйчо му, стоеше прегърбен пред Адамсберг. Не смееше да откаже да отговаря на парижкия комисар, но не му беше лесно. Със сведени към земята очи той разказа за нощта, когато бе видял Сянката, и разказът му не се отличаваше от този на Освалд.

— Каза ли на майка си?

— Да, разбира се.

— И тя искаше да кажеш и на мен?

— Да. След като дойдохте за концерта.

— Знаеш ли защо?

Момчето внезапно се затвори в себе си.

— Хората говорят глупости — каза то. — Майка ми си има разни идеи, разбираемо е, нали така? Факт е, че вие се заинтересувахте.

— Майка ти е права — каза Адамсберг, за да успокои младежа.

— Всеки се изразява както може — настоя Гратиен. — И никой начин не е по-добър от другите.

— Никой, вярно — потвърди Адамсберг. — Само още едно нещо, и повече няма да те безпокоя. Затвори очи. И ми кажи как изглеждам и как съм облечен.

— Наистина ли?

— Щом комисарят те моли — намеси се Освалд.

— Не сте висок — започна Гратиен плахо, — не по-висок от вуйчо ми. Кестеняв сте… Всичко ли трябва да кажа?

— Всичко, за което се сетиш.

— Не сте добре сресан, част от косата ви пада над очите, друга е пригладена назад. Голям нос, кафяви очи, черно платнено сако с много джобове, запретнати ръкави. Панталонът… също с черен, доста износен, освен това сте бос.

— Риза? Пуловер? Вратовръзка? Съсредоточи се. Гратиен поклати глава и стисна затворените си очи.

— Не — твърдо изрече той.

— Какво тогава?

— Сива фланелка.

— Отвори очи. Идеален свидетел си. Рядко се случва. Момчето се усмихна облекчено, доволно от успешно преминалия изпит.

— При това е тъмно — добави то гордо.

— Именно.

— Не ми ли вярвате? За Сянката?

— Подобни смътни спомени понякога се деформират впоследствие. Според теб какво правеше Сянката? Разхождаше ли се? Ей така, просто бродеше наоколо?

— Не.

— Гледаше нещо? Чакаше някого? Имаше среща?

— Не. Бих казал, че търсеше нещо, може би гроб, но без да бърза. Не ходеше бързо.

— Кое те уплаши?

— Начинът, по който ходеше, ръстът й. И онази сива материя. Още ме е страх.

— Опитай се да я забравиш, аз ще се заема с нея.

— Но какво може да се направи, ако това е смъртта?

— Ще видим — каза Адамсберг. — Ще се справим някак.

XXIV

Като се събуди, Веранк видя, че комисарят е вече готов. Новия бе спал зле, без да се съблича, мислено виждаше ту лозето, ту Високата ливада. Или едното, или другото. Баща му го вдигаше от земята, болеше го навсякъде. През ноември или през февруари? Преди късния гроздобер или след него? Не си спомняше ясно сцената, а и силна болка стягаше слепоочията му. Дължеше се или на тежкото вино в кръчмата на Аронкур, или на притеснителното смесване на спомените му.

— Прибираме се, Веранк. Не забравяйте да не влизате в банята с обувки. Тя ще страда.

Сестрата на Освалд им бе поднесла огромна закуска, от онези, които позволяват на орачите да издържат до пладне. Обратно на трагичния образ, който Адамсберг очакваше да види, Ерманс беше весела и приказлива, наистина мила и кротка като много агнета. Висока, по-скоро мършава жена, която се движеше предпазливо, сякаш учудена, че съществува. Говореше неща без особен смисъл, смесвайки ненужното с неадекватното, и можеше със сигурност да говори с часове. Това всъщност си беше истинско изкуство — думите й образуваха извънредно фина дантела, толкова фина, че сякаш се състоеше само от дупки.

— … да яде, преди да отиде на работа, всеки ден го казвам на Освалд — чуваше Адамсберг. — Работата изморява, да, като си помисля за цялата тази работа. Ами да, така е. И вие имате работа, разбира се, видях, че сте дошли с кола. Освалд има две коли, една за работата, трябва да мие камионетката. Тя много цапа, ама пак е работа. Яйцата не са много твърдо сварени. Гратиен не иска яйца, ами да, разбира се. Това си му е маниерът, и на другите също, не е лесно.

— Ерманс, кой ви посъветва да ми кажете? — предпазливо попита Адамсберг. — За нещото на гробището.

— Нали? Аз казах на Освалд. Ами да, така е, много по-добре е, след като не вреди, макар и да не помага, така е.

— Да, така е — каза Адамсберг, опитвайки се да се приспособи към завързания език на Ерманс. — Някой ви посъветва да ме видите, нали? Илер? Анжелбер? Ашил? Кюрето?

— Нали? Не може да се пазят тези мръсотии на гробището, после човек се пита, а аз му бях казала на Освалд, няма лошо. Да, разбира се.

— Тръгваме си, Ерманс — каза Адамсберг, като срещна погледа на Веранк, който му подсказваше, че няма смисъл.

Двамата мъже обуха обувките си навън, като се постараха да оставят след себе си стаята така чиста, че все едно не беше използвана. Зад вратата Адамсберг чуваше Ерманс, която продължаваше да си говори сама.

— Да, работата, разбира се, така е, работата. Не можеш да се предаваш.

— Хлопа й дъската — тъжно каза Веранк, докато си връзваше обувките. — Или така е родена, или й се е разхлопала по пътя.

— Мисля, че по пътя. И двамата й съпрузи са починали млади и един след друг. Но за това можем да говорим само тук, тъй като е забранено да се споменава извън Опортюн.

— Значи затова Илер намекваше, че Ерманс носи нещастие. Мъжете се боят да не умрат, ако се оженят за нея.

— Заподозрат ли ви веднъж, то е завинаги. Съмнението прониква в кожата ви като кърлеж. Изтръгвате кърлежа, ама краката му остават вътре и мърдат.

Малко нещо като паяка на Лусио, допълни наум Адамсберг.

— Вие познавате някои мъже тук. Според вас кой я е посъветвал да се срещне с вас?

— Не знам, Веранк. Може би никой. Сянката трябва да я е тревожила, явно заради сина й. Мисля, че от смъртта на Амеде насам се бои от жандармите като от огън. Чула е за мен от Освалд.

— Да не би хората да мислят, че е убила двамата си съпрузи?

— Едва ли го мислят, но си задават въпроси. Дали са убити чрез действие, или чрез мисъл. Дайте да минем през гробището, преди да си тръгнем.

— Какво ще търсим там?

— Ще се опитаме да разберем какво е направила Сянката на Освалд. Обещах на младежа да се заема с нея. Обаче Робер не говореше за Сянка, а за „нещо“, а Ерманс каза, че правела мръсотии на гробището. Или пък ще пробваме друго.

— Какво?

— Да разберем защо ме доведоха тук.

— Ако не бях взел колата — възрази Веранк, — нямаше да сте тук.

— Знам, лейтенант. Просто усещане.

Сянка, помисли Веранк.

— Изглежда, че Освалд е подарил кученце на сестра си — каза той. — И че то е умряло.

Адамсберг крачеше по затревените алеи на малкото гробище с по един комплект еленски рога във всяка ръка. Веранк му бе предложил да му помогне, като носи единия, но Робер бе уточнил, че не бива да се разделят. Адамсберг обиколи гробището, като внимаваше да не ги удря в надгробните плочи. Гробището беше бедно, зле поддържано, под чакъла бе израснала трева. Тук не всички имаха пари за плоча и имаше много гробове само с дървен кръст с името на покойника, изписано с бели букви. Върху гробовете на двамата съпрузи на Ерманс бяха положени тънки варовикови плочи, вече посивели и без цветя. Комисарят искаше да си тръгне, но, кой знае защо, се бавеше, подложил тила си на слабите лъчи на слънцето.

— Къде е видял силуета Гратиен? — попита Веранк.

— Ей там — посочи Адамсберг.

— Какво точно търсим?

— Не знам.

Веранк кимна, без да прояви раздразнение. Освен когато говореше за долината на Гав, лейтенантът не се дразнеше лесно и не губеше търпение току-така. Този отдалечен братовчед приличаше малко на комисаря по това, че със спокойна ведрост приемаше невероятното или трудното. И Веранк протягаше врат към леката топлина и се изкушаваше да постои възможно повече във влажната трева. Адамсберг тръгна да заобикаля малката църква, вглъбен в светлината на пролетта, която по детски се фукаше, като озаряваше до блясък плочите по покрива и влажния мрамор.

— Господин комисар — повика го Веранк.

Адамсберг се върна, без да бърза. Светлината се забавляваше с рижите оттенъци в косата на Веранк. Ако тази шарения не беше последствие от физическо страдание, Адамсберг би казал, че си я бива. Хубост, произлязла от злото.

— Не знаем какво търсим — каза Веранк, посочвайки един гроб, — но и тази жена там не е имала късмет. Починала е на трийсет и осем години, като Елизабет Шател.

Адамсберг огледа гроба, все още неулегнала четириъгълна купчина пръст, която очакваше плочата си. Започваше постепенно да разбира лейтенанта и да си дава сметка, че не го вика без причина.

— Чувате ли песента на земята? — попита Веранк. — И разбирате ли какво се казва в нея?

— Ако говорите за тревата върху гроба, виждам я. Виждам къси стъбла, виждам и дълги стъбла.

— Можем да си представим, но само ако искаме да си представим нещо, че късите стъбла са пораснали по-късно.

Двамата мъже замълчаха, питайки се дали искат или не искат да си представят нещо.

— Чакат ни в Париж — каза Веранк като на себе си.

— Можем да си представим — подхвана Адамсберг, — че тревата откъм горния край на гроба е засадена по-късно и затова стъблата й са по-къси. Образува нещо като кръг, а тази жена е нормандка, като Елизабет.

— Но ако си прекараме живота в обикаляне на гробища, сигурно ще открием милиарди стръкове трева с различна дължина.

— Сигурно. Но нищо не пречи да проверим дали под късите треви има трап, нали така?

— За тези странни знаци самичък преценете,

дали са от случайност или от смъртен грях.

Обаче пътя, които сега си изберете,

ще води към победа или, уви, към крах.

— По-добре да разберем веднага — каза Адамсберг и остави еленските рога на земята. — Ще предупредя Данглар, че ще се забавим.

XXV

Котаракът се разхождаше из Бригадата, преминавайки от коляно на коляно, от бюро на сержант към стол на лейтенант, така както човек прекосява река, стъпвайки по камъните, без да си мокри краката. В началото на живота си, когато бе не по-голям от юмрук, бе последвал Камий по улицата[7], после попадна под крилото на Адриен Данглар, който се видя принуден да го прибере в Бригадата. Защото котаракът се оказа неспособен да се оправя сам и напълно лишен от онази леко презрителна самостоятелност, придаваща величие на котешкия род. Макар и пълноценен мъжкар, той бе въплъщение на зависимостта и на постоянния сън. Пухчо, както го нарече Данглар, когато го приюти, бе пълна противоположност на животно тотем, подходящо за бригада от ченгета. Членовете на екипа се сменяха, за да се грижат за тази маса от козина, мекота и плахост, която изискваше да бъде придружавана, когато се хранеше, пиеше или пикаеше. А и си имаше предпочитания, като Ретанкур определено заемаше първото място. Пухчо прекарваше повечето време на две крачки от бюрото й, проснат върху хладния капак на една от копирните машини, която вече никой не можеше да използва, без да изкара акъла на животното. В отсъствието на любимата жена Пухчо се ориентираше към Данглар, после неизменно, без да променя реда, към Жюстен, Фроаси и — чудна работа — Ноел.

Данглар се смяташе за щастлив, когато котаракът приемаше да измине пеш двайсетте метра, които го деляха от паничката му. От три пъти веднъж животното се просваше по гръб и се налагаше да бъде пренасяно до мястото на храненето и изхождането в стаята с автомата за напитки. Този четвъртък Данглар държеше Пухчо под мишница и животното висеше като парцал от двете страни на ръката му, когато се обади Брезийон да търси Адамсберг.

— Къде е той? Мобилният му не отговаря. Или не го вдига.

— Нямам представа, господин дивизионен комисар. Сигурно има нещо спешно.

— Сигурно — изсмя се Брезийон.

Данглар остави котарака на пода, за да не се изплаши от гнева на дивизионния. Последствията от операцията в Монруж бяха раздразнили Брезийон и той бе наредил на комисаря да изостави тази следа, тъй като според психиатричните статистики осквернителите на гробове не бяха убийци.

— Не умеете да лъжете, майор Данглар. Кажете му, че в седемнайсет часа го искам на поста му. А трупът в Ренс?

— Случаят е решен, господин дивизионен комисар.

— А с избягалата медицинска сестра? Докъде я докарахте?

— Пуснали сме съобщения за издирване. За една седмица са я видели на двайсет различни места. Проверяваме, контролираме.

— Адамсберг контролира ли?

— Естествено.

— Така ли? От гробището в Опортюн, а?

Данглар изпи две глътки бяло вино и направи на котарака отрицателен знак. Бе очевидно, че Пухчо е склонен към алкохолизъм, трябваше да внимава. Единствените му пориви към самостоятелно преместване в пространството имаха за цел да открият скривалищата на Данглар. Неотдавна бе намерил едно от тях в котелното долу в мазето. Доказателство, че Пухчо съвсем не беше тъпчото, за какъвто го смятаха, и че притежаваше изключителен нюх. Само че Данглар не можеше да се похвали пред никого за постиженията му.

— Виждате, че е безсмислено да се опитвате да ме будалкате — продължи Брезийон.

— Не се опитвам — искрено отговори Данглар.

— Бригадата е тръгнала по наклонената плоскост. Адамсберг ви е повлякъл със себе си. Ако не знаете, което би ме учудило, ще ви кажа какви ги върши вашият шеф — върти се около един безобиден гроб на гъза на географията.

Че защо не? — каза си Данглар. Майорът повече от всички критикуваше ексцентричната склонност на комисаря към безцелно шляене, но го отбраняваше със зъби и нокти от всяка външна атака.

— И всичко това за какво? Заради някакъв местен малоумник, който видял сянка в ливадата.

Че защо не? — повтори си Данглар и изпи още една глътка.

— Ето с какво се занимава Адамсберг и ето какво контролира.

— Бригадата в Еврьо ли се оплака?

— Длъжни са, когато някой комисар излезе от релси. И си изпълняват задълженията. Искам го тук в седемнайсет часа с информация за медицинската сестра.

— Не мисля, че ще се затича — промърмори Данглар под носа си.

— А двата трупа в Шапел ги прехвърлете на „Наркотиците“. И го уведомете, майоре. Предполагам, че когато вие му се обаждате, вдига телефона.

Данглар допи чашата си, вдигна Пухчо от пода и първо се обади в бригадата в Еврьо.

— Дайте ми майора, спешен разговор с Париж.

Заровил пръсти в гъстата козина на котарака, Данглар нетърпеливо зачака.

— Майор Девалон? Вие ли сте казали на Брезийон, че Адамсберг е във вашия район?

— Когато Адамсберг се мотае наоколо, предпочитам да взема превантивни мерки. Кой се обажда?

— Майор Данглар. Майната ви, Девалон.

— По-добре си приберете шефа.

Данглар рязко затвори и котаракът ужасен извади ноктите си.

XXVI

— В седемнайсет часа? Ама да си гледа работата, Данглар.

— Той смята, че си я гледа, господин комисар. Елате си, че става горещо. Къде сте всъщност?

— Търсим един трап под тревата.

— Търсите? С кого сте?

— С Веранк.

— Прибирайте се. В Еврьо знаят, че им ровите из гробищата.

— Труповете от Шапел са наш случай.

— Отнеха ни го, господин комисар.

— Ясно, Данглар — каза Адамсберг след кратка пауза. — Разбирам.

Адамсберг прибра телефона си.

— Сменяме тактиката, Веранк. Времето ни притиска.

— Отказваме ли се?

— Не, викаме преводача.

Адамсберг и Веранк от половин час опипваха повърхността на земята, но не откриваха никакъв признак, че е копано. Слушалката отново вдигна старият Вандуслер, ще речеш, че той беше телефонистът на къщата.

— Победен?

— Не, Вандуслер, след като ти се обаждам.

— Кой ти трябва сега?

— Същият.

— Лош избор, той е на разкопки в Есон.

— Тогава ми дай номера му.

— Нищо не може да принуди Матиас да напусне разкопките.

— Да му се не знае, Вандуслер!

Старият Вандуслер не грешеше и Адамсберг разбра, че досажда на праисторика. Матиас не можеше да мръдне оттам, разкопаваше огнище от магдаленския период с обгорени камъни, еленови рога и други находки, които изброи, за да изясни ситуацията на Адамсберг.

— Кръгът на огнището е непокътнат, напълно запазен, използван е дванайсет хиляди години преди Христа. Какво можеш да ми предложиш в замяна?

— Друг кръг. Къси треви, които образуват голям кръг сред дългите треви върху един гроб. Ако не открием нищо, двата трупа преминават към „Наркотиците“. Виж сега, Матиас. Твоят кръг е вече отворен, може да почака. Моят не може.

Матиас не се интересуваше от анкетите на Адамсберг, също както и комисарят не разбираше палеолитните грижи на Матиас. Но двамата мъже бяха на едно мнение относно свидетелствата на земята.

— Кое те доведе до този гроб? — попита Матиас.

— Една млада жена, нормандка, като онази от Монруж, и една Сянка, наскоро минала през гробището.

— В Нормандия ли си?

— В Опортюн, в Йор.

— Глина и кремък — обобщи Матиас. — Достатъчно е отдолу да има малко кремък, за да израсне по-къса и рядка трева. Има ли кремък около теб? В основите на някой зид например?

— Да — отвърна Адамсберг, като отново се приближи до църквата.

— Огледай основата и ми опиши растителността.

— Тревата е по-гъста отколкото на гроба — каза Адамсберг.

— Какво друго има?

— Тръни, коприва, живовляк и растения, които не познавам.

— Добре. Иди пак на гроба. Какво виждаш в късата трева?

— Парички.

— Нищо друго?

— Малко детелина, две глухарчета.

— Добре — каза Матиас, след като помисли. — Търси ли ръб на яма?

— Да.

— И?

— И защо мислиш, че ти се обаждам?

Матиас погледна към магдаленското огнище в краката си.

— Идвам — каза той.

В кръчмата в Опортюн, която служеше също за бакалница и за склад за ябълково вино, позволиха на Адамсберг да положи рогата си на входа. Вече всички знаеха, че Адамсберг е беарнско ченге от Париж, коронясано от Анжелбер в Аронкур, но всъщност благородните трофеи, които носеше, му отваряха вратите по-широко, от която и да е препоръка. Съдържателят на кръчмата, един отдалечен братовчед на Освалд, обслужи двамата полицаи с подобаващо усърдие, както се полага на подобни скъпи гости.

— Матиас ще вземе влака след три часа от гарата „Сен Лазар“ и ще пристигне в Еврьо в четиринайсет и трийсет и четири.

— Междувременно ни трябва разрешение за ексхумация — каза Веранк. — Но не можем да поискаме без благословията на дивизионния. А Брезийон няма да ви остави случая. Май не ви обича, а?

— Брезийон не обича никого. Затова пък обича да дудне. Най-добре се разбира с хора като Мортие.

— Без неговото съгласие няма разрешение. Така че идването на Матиас е безсмислено.

— Поне ще узнаем дали е разкопаван гробът.

— Но след няколко часа ще ни пипнат дори ако действаме тайно. А ние не можем да действаме тайно, защото бригадата в Еврьо ни следи. Ха сме копнали, ха ни е скочила отгоре.

— Добро резюме, Веранк.

Лейтенантът сложи бучка захар в кафето си и сърдечно се усмихна с дясната страна на устата си.

— Има едно нещо, което можем да направим, ама е гадно — каза той.

— Нищо, кажете.

— Да заплашим Брезийон, че ако не вдигне блокадата. Ще разгласим какво е направил синът му преди четиринайсет години. Само аз знам истината.

— Гадно е.

— Да.

— Как си го представяте?

— Няма да изпълним заплахата, разбира се. Аз съм в много добри отношения с Ги, сина му, и нямам никакво намерение да му създавам неприятности, след като някога, когато беше момче, го измъкнах от батака.

— Би могло — каза Адамсберг и подпря бузата си с ръка. — Брезийон веднага ще клекне. Като всички, които се правят на много ербап, вътрешността му е мека. Принципът на ореха — чукате отгоре, и той се счупва. А я се опитайте да счупите меда.

— Прияде ми се мед — внезапно обяви Веранк.

Лейтенантът отиде до бара, поръча хляб и мед и се върна на масата.

— Има и друг начин — каза той. — Обаждам се на Ги, обяснявам му за какво става дума и искам от него да помоли баща си да ни остави да работим.

— Така ще стане ли?

— Мисля, че да.

Едно дете баща си ще убеди с готовност

да не разсича връзка с безсмислена суровост.

— Синът ви дължи услуга, доколкото разбирам.

— Ако не бях аз, днес нямаше да е ръководен кадър.

— Но тази услуга ще я направи на мен, а не на вас.

— Ще му кажа, че разследването е мое. Че ми дава възможност да покажа какво мога и че ако се справя, ще бъда повишен. Ги ще ми помогне.

Щастлив е, който може, щом знак дадат му дните,

товара на дълга си да смъкне от плещите.

— Не това исках да кажа. Всъщност вие ми правите услуга.

Веранк доста успешно топна филията си с мед в кафето. Ръцете на лейтенанта приличаха на тези от старите картини, та изглеждаха леко анахронични.

— Предполага се, че ви охранявам заедно с Ретанкур, не е ли така? — каза той.

— Това няма нищо общо.

— Има донякъде. Ако ангелът на смъртта е замесен в този случай, не можем да го оставим на Мортие.

— Освен следата от инжекцията нямаме никаква сериозна улика.

— Вчера ми направихте услуга. С Високата ливада.

— Да не би паметта ви да се е върнала?

— Не, по-скоро се обърка още повече. Но дори декорът да се окаже друг, петимата са си все същите.

— Така е, все същите са си.

Веранк поклати глава и дояде филията си.

— Да се обадя ли на Ги?

— Давайте.

Пет часа по-късно в центъра на зона, която Адамсберг временно бе оградил с колчета и канап, заети от кръчмаря, Матиас се въртеше гол до кръста около гроба като мечка, изтръгната от зимния си сън, за да помогне на две мечета да хванат плячката. Само дето русият гигант беше с двайсет години по-млад от другите двама, които доверчиво очакваха експертизата на човека, способен да чува песента на земята. Брезийон бе отстъпил безусловно. Гробището в Опортюн беше тяхно, както и Диала, Сламката и Монруж. Обширна територия, освободена от обаждането на Веранк. Веднага след това Адамсберг бе поискал от Данглар да им изпрати екип, който да копае и взима проби, както и два сака с тоалетни принадлежности и чисти дрехи. В Бригадата винаги имаше готов багаж, съдържащ всичко необходимо за оцеляването в случай на внезапно заминаване. Практично решение, но което не позволяваше да си избереш наследените дрехи.

Данглар би трябвало да е доволен от поражението, претърпяно от Брезийон, но не беше. Значението, което Новия сякаш придобиваше за комисаря, запалваше у него искри на остра ревност. Тежка проява на лош вкус според него, тъй като Данглар имаше амбицията да се подвизава високо над тези примитивни рефлекси. Но в момента се чувстваше унизен и раздразнен. Свикнал с неоспоримото си предимство пред всички останали в очите на Адамсберг, Данглар не си представяше, че ролята и мястото му биха могли да се променят — за него те бяха нещо като изградени за вечността темели. Появата на Новия като чели ги разклащаше. По тревожната житейска траектория на Данглар имаше две опорни точки, две поилки, две предпазни клапи — петте му деца, от една страна, и уважението на Адамсберг, от друга. Без да се смята утешителният факт, че ведростта на комисаря проникваше в съществуването му, макар и на капки. Данглар не възнамеряваше да изгуби привилегията си и качествата на Новия го притесняваха. Високата и деликатна интелигентност на Веранк, изразявана с мелодичния му глас, бликаща от хармоничните му черти и кривата му усмивка, можеше да оплете Адамсберг в мрежите си. На всичкото отгоре този тип успя да взриви защитните стени на Брезийон. Предишния ден Данглар мъдро бе решил да укрие информацията, която бе получил два дни по-рано. Сега, почувствал се наранен, той я извади от колчана си и я изстреля като стрела.

— Данглар — бе поискал Адамсберг, — изпратете екипа веднага, не мога дълго да задържам предисторика. Той си има огнище и кремък.

— Праисторика — поправи го Данглар.

— Повикайте и патоложката, но не преди обяд. Ще ни трябва на място, щом стигнем до ковчега. Да смята два часа и половина копане.

— Взимам Ламар и Есталер и тръгваме. След час и четирийсет минути ще бъдем в Опортюн.

— Стойте си там, капитане. Пак ще отваряме гроб и от вас няма да има никаква полза. Не ми трябва човек, който стои на петдесет метра от гроба. Имам нужда от хора, които да копаят и изнасят пръстта.

— Идвам с тях — каза Данглар без повече обяснения. — Имам и други новини. Поискахте да проуча четирима мъже.

— Не е спешно, капитане.

— Майоре.

Адамсберг въздъхна. Данглар обичаше да увърта, от деликатност, но понякога увърташе прекалено, от проклетия, и този сложен танц го уморяваше.

— Трябва да подготвя терена, Данглар — каза Адамсберг бързо, — да забивам колчета и да опъвам канап. Ще се чуем по-късно.

Адамсберг затвори телефона и го завъртя като пумпал на масата в кръчмата.

— Какво правя — изрече той повече на себе си, отколкото на Веранк — с двайсет и седем човешки същества на гърба, когато бих се чувствал точно толкова добре и дори хиляда пъти по-добре съвсем сам в планината, седнал на камък и с крака във водата?

Движения на хора, възбудата в душата

се сплитат и отминат към тръпнещ небосвод,

но не може никой смъртен да съди тук душата,

защото този бързей нарича се живот.

— Знам, Веранк. Ще ми се все пак да не я изпитваме непрекъснато тази възбуда. Двайсет и седем мъки заедно, които се срещат и се поздравяват като кораби в пренаселено пристанище. Би трябвало да има начин да минем над пяната.

— Уви, човек не може

на суша все да бъде — потъва най-накрая,

това се случва даже и с онзи от безкрая.

— Сега ще видим накъде ще посочи антената на телефона — каза Адамсберг и отново завъртя пумпала. — Към сушата или към безкрая — добави той и посочи най-напред вратата към улицата, после прозореца, който гледаше към полето.

— Към хората — отсъди Веранк още преди апаратът да спре да се върти.

— Към хората — потвърди Адамсберг, когато телефонът спря с насочена към вратата антена.

— Във всеки случай безкраят не е пуст. На ливадата има шест крави и един бик в съседната ливада. Това вещае неприятности, нали така?

Както в Монруж, Матиас беше клекнал до гроба и прекарваше големите си ръце по земята, опипваше я с пръсти, спираше, пак продължаваше, следвайки белезите, оставени в пръстта. Двайсет минути по-късно той очертаваше с мистрията обиколката на трап с диаметър метър и шейсет в горната част на гроба. Застанали около него, Адамсберг, Веранк и Данглар го наблюдаваха внимателно, докато Ламар и Есталер опъваха около района жълта пластмасова лента.

— Същата история — каза Матиас на Адамсберг и се изправи. — Оставям те, нататък ще се оправиш сам.

— Но само ти можеш да ни кажеш дали са копали същите хора. Можем да повредим краищата на ямата, като извадим ковчега.

— Можете — съгласи се Матиас. — Особено с тази глинеста почва, която ще полепне по дървото.

Матиас завърши огледа на извадената пръст в седемнайсет часа и трийсет минути, по залез-слънце. Според него и според следите, оставени от кирките, двама души бяха копали на смени, несъмнено същите като в Монруж.

— Единият замахва отвисоко и копае почти отвесно, копката на другия е по-полегата.

— Кога е било това? — попита патоложката, която се бе присъединила към групата преди половин час.

— Ако се съди по слягането на пръстта и височината на тревата, операцията е извършена преди около месец — обясни Матиас.

— Вероятно малко преди Монруж.

— А кога е погребана жената?

— Преди четири месеца — каза Адамсберг.

— Е, аз тръгвам — каза Матиас нетърпеливо.

— В какво състояние е ковчегът? — попита Жюстен.

— Капакът е разбит. Не съм гледал вътре.

Странен контраст, помисли Адамсберг — русият гигант отстъпва към колата, която ще го заведе в Еврьо, а Ариан облича гащеризона си и заема мястото му, без да прояви и капка притеснение. Не бяха донесли стълба и Ламар и Есталер помогнаха на патоложката да слезе в трапа. Дървото на ковчега няколко пъти пропука и мъжете отстъпиха, когато вонята достигна до тях.

— Бях ви казал да си сложите маски — каза Адамсберг.

— Запали прожекторите, Жан-Батист — разнесе се спокойният глас на лекарката, — и ми дай един фенер. На пръв поглед нищо не е докосвано, като при Елизабет Шател. Ще речеш, че са отваряли ковчезите само за да видят какво има вътре.

— Може да е някой последовател на Мопасан — промърмори Данглар, който бе залепил маската за носа си и гледаше да не се отдалечава много от другите.

— Тоест, капитане? — попита Адамсберг.

— Мопасан има един герой, който изгубил любимата си и не можел да понесе мисълта, че никога няма да види лицето й. Решил да й се полюбува за последен път и разкопал гроба й. Обаче лицето не приличало на онова, което бил обожавал. Въпреки това я прегърнал и от този миг нататък не парфюма на любовницата му, а мирисът на смъртта го придружавал навсякъде.

— Аха — каза Адамсберг. — Очарователно.

— Това е Мопасан.

— Но историята е измислена. И подобни истории се пишат, за да не се случат в живота.

— Абе, знае ли човек.

— Жан-Батист — повика го патоложката, — известно ли ти е от какво е починала?

— Не.

— Аз ще ти кажа. От счупване на черепа. Здраво са я ударили или пък нещо й е паднало на главата.

Адамсберг замислено се отдалечи. Злополука при Елизабет, тук също злополука. Или убийства. Комисарят беше озадачен. Да убиваш жени, за да разкопаваш гробовете им след три месеца, изглеждаше напълно налудничаво. Изчака Ариан да свърши работата си, седнал на влажната трева.

— Това е всичко — каза патоложката, докато я вадеха от ямата. — Нищо не са й взели, дори зъб. Имам чувството, че са копали по-скоро около горната част на главата. Възможно е да са искали да вземат кичур коса или око — добави тя спокойно. — Но след толкова време тя…

— Знам, Ариан — прекъсна я Адамсберг, — тя няма очи.

Данглар се отправи към църквата — неудържимо му се повдигаше. Укри се между два контрафорса и се насили да разгледа настилката пред входа — черен и червеникав кремък. Но приглушените гласове все пак достигаха до него.

— Ако на някого му трябва кичур коса, би могъл да го отреже преди погребението.

— Ако има достъп до трупа.

— Бих могъл да приема тази Мопасанова жар за един женски труп, но не и за два, Ариан. Можеш ли да видиш дали косата е пипана?

— Не — каза лекарката, сваляйки ръкавиците си. — Носела е косата си късо подстригана и няма следи от отрязване. Възможно с да си имаш работа с осквернителка фетишистка, така силно обсебена от манията си, че не се поколебава да наеме двама копачи, за да я задоволи. Могат да засипват, Жан-Батист, няма какво повече да видим.

Адамсберг се приближи до ямата и отново прочете името на покойната. Паскалин Вилмо. Молбата за информация относно причината за смъртта беше на път. Може би щеше да узнае повече от слуховете в селото още преди да получи официалните данни. Вдигна двата трофея, които бяха останали в тревата, и даде знак да заровят дупката.

— За какво ти е това? — попита Ариан учудено, докато сваляше гащеризона си.

— Това са еленови рога.

— Да, виждам. Но защо ги носиш със себе си?

— Защото не мога да ги оставя там, Ариан. Нито в кръчмата.

— Твоя работа — рече сговорчиво патоложката.

По очите на Адамсберг познаваше, че е отплувал надалеч и че няма смисъл да му задава въпроси.

XXVII

След като слухът изпълни мисията си, прескачайки от дърво на храст по пътя между Опортюн и Аронкур, Робер, Освалд и потвърдителят влязоха в кръчмето, където вечеряха полицаите. Горе-долу това очакваше и Адамсберг.

— Мътните да го вземат, каръкът ни преследва — каза Робер.

— По-скоро ни предшества — поправи го Адамсберг. — Седнете — додаде той и им направи място.

Този път сборището принадлежеше на Адамсберг и ролите неусетно се бяха разменили. Тримата нормандци дискретно поглеждаха към много хубавата жена, която смело се хранеше в края на масата, поемайки последователно глътка вино и глътка вода.

— Това е съдебната лекарка — обясни Адамсберг, за да не губят време в увъртания.

— Която работи с теб — уточни Робер.

— Която дойде да огледа трупа на Паскалин Вилмо.

Робер вирна брадичка в знак, че е разбрал и че не одобрява.

— Ти знаеше ли, че гробът е отварян? — попита го Адамсберг.

— Знаех само, че Гратиен е видял Сянката. Казваш, че ни предшестват.

— Във времето, Робер, от няколко месеца насам. Влачим се след събитията.

— Ама не изглежда да си се разбързал — каза Освалд.

Наведен над чинията си в другия край на масата, Веранк потвърди с кимване.

— Пази се от реката, която се разлива

под облаците бавни спокойна и ленива,

страхувай се, защото без войнствени искри

ще победи с упорство желязото дори.

— Какво си мърмори полурижият? — тихо попита Робер.

— Внимавай, Робер, не го наричай така.

— Добре — съгласи се Робер. — Но не разбирам какво казва.

— Че нямаме бърза работа.

— Не говори като другите твоят братовчед.

— Не говори, семейна черта му е.

— А, щом е семейна черта — каза Робер почтително.

— Се разбира от само себе си — прошепна потвърдителят.

— И не ми е братовчед — рече Адамсберг.

Нещо мъчеше Робер. Адамсберг ясно виждаше това по начина му да държи чашата в юмрука си и да помръдва челюстта си от ляво на дясно, все едно дъвче сено.

— Какво има, Робер?

— Дошъл си за Сянката на Освалд, а не за елена.

— Откъде знаеш? Двете се случиха едновременно.

— Не ме лъжи, беарнецо.

— Че ще си вземеш рогата ли?

Робер се поколеба.

— Дал съм ти ги, твои са. Но не ги разделяй. И не ги забравяй.

— Цял ден ги разнасям.

— Добре — заключи Робер, успокоен. — А каква е тази Сянка? Освалд твърди, че е смъртта.

— В известен смисъл — да.

— А иначе?

— Нещо или някой, който никак не ми харесва.

— Значи ти — прошепна Робер — дотичваш веднага щом някой кретен като Освалд ти каже, че е видял да минава Сянка. Или веднага щом нещастница като Ерманс, на която й хлопа дъската, поиска да говори с теб.

— Работата е там, че друг един кретен, пазач на гробището в Монруж, също е видял Сянка. И в него гробище някакъв ненормалник също е наел хора да му разкопаят гроб, за да отвори ковчега.

— Защо казваш, че е наел хора?

— Защото е платил на две момчета да копаят и двете момчета са мъртви.

— Че той не е ли могъл да копае сам?

— Той е жена, Робер.

Робер зяпна, после отпи от бялото си вино.

— Това не е човешко — каза Освалд. — Не мога да повярвам.

— Но се е случило, Освалд.

— А онзи, дето коли елени, също ли е жена?

— Какво общо има това? — попита Адамсберг.

Освалд размисли, забил нос в чашата си.

— Много неща се случват едновременно на едно и също място. Може да са свързани.

— Престъпниците си имат предпочитания, Освалд. Да убиеш елен и да разкопаеш гроб, са две различни неща.

— Иди разбери — каза потвърдителят.

— Тази Сянка същата ли е? — осмели се Освалд да зададе истински въпрос. — Тази, дето се плъзга, и тази, дето копае?

— Боя се, че да.

— Смяташ да направиш нещо — попита Освалд, без да пита.

— Да чуя от теб какво знаеш за Паскалин Вилмо.

— Виждахме я само в пазарните дни, но мога да ти кажа, че беше благочестива като Мадоната и че си отиде, без да се е възползвала от живота.

— Лошо е да умреш — каза Робер. — Обаче като не си живял, е още по-лошо.

И продължава да те сърби след шейсет и девет години, помисли Адамсберг.

— Как е починала?

— Не е много християнско, ама един камък от църквата й размазал главата, докато почиствала бурените около входа. Намерили са я по корем на земята с камъка отгоре й.

— Проведоха ли разследване?

— Дойдоха жандармите от Еврьо и казаха, че е нещастен случай.

— Иди разбери — каза потвърдителят.

— Какво, иди разбери?

— Дали не е божия работа.

— Не говори дивотии, Ашил. С тоя свят, дето е тръгнал на погибел, бог си има друга работа. Няма да седне да хвърля камъни по главата на Паскалин.

— Тя работеше ли нещо? — попита Адамсберг.

— Помагаше в обущарницата в Кодбек. Най-добре я познаваше кюрето. Тя вечно висеше в изповедалнята. Кюрето обслужва четиринайсет енории и идва тук в петъците на всеки две седмици. През тези дни точно в седем часа Паскалин цъфваше в църквата. А беше единствената жена в Опортюн, недокосвана от мъж. Да се чудиш какво е разправяла на кюрето.

— Къде ще служи утре?

— Никъде. Вече не служи.

— Починал?

— За тебе всички са починали — забеляза Робер.

— Не е починал, ама все едно че е — обясни Освалд. — Има депресия. Случило му се, когато бил на гости у касапина в Арбек, и го държи вече две години. Не си болен, ама си лягаш и не искаш да ставаш. И не можеш каза защо.

— Тъжна работа — потвърди Ашил.

— Баба ми на туй му викаше меланхолия — каза Робер. — Понякога това свършва в селското блато.

— Значи кюрето не иска да става?

— Изглежда, че е станал, но е съвсем променен. Обаче за него човек може да се досети защо. Щото му откраднаха мощите. Това го повали.

— Пазеше ги като зениците си — потвърди потвърдителят.

— Мощите на свети Йероним. Те му бяха гордостта в църквата в Менил. Пфу, три кокоши кости под стъклен звънец.

— Освалд, не оскърбявай бога, на маса сме.

— Не оскърбявам никого, Робер. Казвам само, че свети Йероним си беше примамка за магаретата. Ама на кюрето по-добре да му бяха извадили джигера.

— Може ли все пак да го посети човек?

— Нали ти казах, че го откраднаха.

— Имам предвид кюрето.

— А, нямам представа. Не сме му много близки с Робер. Кюретата са малко като ченгетата. Не можело туй, не можело онуй, квото и да правиш, все не са доволни.

Освалд щедро наля в чашите, сякаш за да покаже, че не се подчинява на изискванията на кюрето.

— Някои разправят, че кюрето се такова — подзе Робер тихо. — Някои разправят, че кюрето е мъж като другите.

— Така изглежда — глухо рече потвърдителят.

— Слухове? Или има доказателства?

— Че е мъж ли?

— Че се такова — търпеливо каза Адамсберг.

— Заради депресията е. Когато така се спихнеш без причина и не казваш защо, значи има жена.

— Точно — каза Ашил.

— Споменават ли името на жената? — попита Адамсберг.

— Знае ли човек — каза Робер уклончиво.

След което хвърли поглед на комисаря, после на Освалд, което може би означаваше, реши Адамсберг, че става дума за Ерманс. По време на този кратък обмен на реплики Веранк си мърмореше, отхапвайки от ябълковия си пай.

— Сам бог ми е свидетел, не битка несломима

аз водих с красотата на моята любима,

но с прелести чаровни тя моите гърди

като с кинжал прободе и тъй ме победи.

Мъжете от Бригадата станаха от масата. Прибираха се в Париж, докато Адамсберг, Веранк и Данглар оставаха в хотелчето в Аронкур. Във фоайето Данглар дръпна Адамсберг за ръкава.

— Оправи ли се с Веранк?

— Сключихме примирие. Имаме работа.

— Не искате ли да ви кажа какво научих за онези четиримата?

— Утре, Данглар — каза Адамсберг, откачайки от таблото ключа от стаята си. — Едва се държа на краката си.

— Добре — каза майорът и се отправи към дървеното стълбище. — В случай че все още ви интересува, двама от тях са мъртви. Остават трима.

Адамсберг закачи ключа на таблото.

— Капитане — каза той.

— Взимам бутилка и две чаши и идвам — рече Данглар.

XXVIII

Три сламени стола и малка дървена масичка оформяха нещо като приемна в единия ъгъл на фоайето. Данглар остави чашите, запали двете свещи в медния свещник и отвори бутилката.

— Налей ми символично — каза Адамсберг и подаде чашата си.

— Това е само ябълково вино.

Данглар наля на себе си реалистично и седна срещу комисаря.

— Седнете отсам, Данглар — каза Адамсберг и посочи стола от лявата си страна. — И говорете тихо. Не е нужно Веранк да ни чуе в стаята си горе. Кои са мъртви?

— Фернан Гаско и Жорж Тресен.

— Келчото и Дебелия — уточни Адамсберг, пощипвайки се по бузата. — Кога?

— Преди седем и преди три години. Гаско се удавил в басейна на един луксозен хотел близо до Алтиб. Тресен не успял да забогатее. Живуркал в една барака и един ден избухнала бутилка газ. Всичко станало на пепел.

Адамсберг опря краката си на ръба на съседния стол и обхвана коленете си с ръце.

— Защо казахте „остават трима“?

— Просто броя.

— Данглар, да не би сериозно да мислите, че Веранк е очистил Келчото и Дебелия?

— Мисля само, че след още три нещастни случаи, бандата от Калдез няма да съществува.

— Два нещастни случая не са невъзможни, нали?

— Не вярвате за Елизабет и Паскалин. Защо бихте вярвали за тези два?

— При двете жени имаме Сянка на картината и още доста общи елементи. И двете са от един край, и двете са благочестиви, и двете са девствени, и на двете гробовете са осквернени.

— А при Фернан и Жорж — едно и също село, една и съща банда, едно и също злодеяние.

— Какво е станало с другите двама? С Ролан и Пиеро?

— Ролан Сер е отворил кинкалерия в По, Пиер Ансено е горски пазач. Четиримата продължавали да се виждат редовно.

— Бандата беше много сплотена.

— Което значи, че Ролан и Пиер знаят, че Фернан и Жорж са станали жертви на злополука. Биха могли да предположат, че нещо не е както трябва, ако имат капка акъл в главите.

— Акълът не е техен патент.

— В такъв случай би трябвало да ги предупредим. За да внимават.

— Това би означавало да очерним Веранк, без да сме сигурни в нищо, Данглар.

— Или да изложим живота на другите двама на опасност, без да си мръднем пръста. Когато очистят следващия със заблуден куршум по време на лов или с откъртил се от скалата камък, може би ще съжалявате, че не сте чернили навреме.

— Защо сте толкова сигурен в себе си, капитане?

— Новия не е дошъл тук без причина.

— Очевидно.

— Дошъл е за вас.

— Така е.

— По този въпрос сме на едно мнение. Вие поискахте от мен да се осведомя за четиримата, вие пръв заподозряхте Веранк.

— В какво, Данглар?

— В намерение да ви види сметката.

— Или да провери нещо.

— Какво нещо?

— Нещо за петия.

— Този, с когото се занимавате лично.

— Именно.

Адамсберг замълча и побутна чашата си към бутилката.

— Символично — каза той.

— Естествено — потвърди Данглар и наля три пръсти.

— Петият, най-възрастният, не е участвал в нападението. По време на боя е стоял на пет метра оттам, в сянката на един орех. Изглеждал е така, сякаш е давал заповедите, сякаш е бил шефът. Човекът, който нарежда, но не си цапа ръцете лично, разбирате ли?

— Отлично.

— Там, където е бил, малкият Веранк не е могъл да различи лицето му.

— Откъде знаете?

— Знам, защото Веранк назова четирима от нападателите му, но не назова петия. Четиримата са прекарали четири години в поправителен дом, но петият се е измъкнал.

— И смятате, че Веранк е дошъл само за да разбере дали го познавате?

— Така смятам.

— Не. Когато ме помолихте да проверя онези имена, подозирахте друго нещо. Кое ви накара да си промените мнението?

Адамсберг мълчаливо топна бучка захар в чашата си с вино.

— Симпатичната му муцуна? Стиховете му? Не е трудно да стихоплетстваш.

— Не е и лесно. Според мен го бива.

— Според мен не.

— Говоря за ябълковото вино. Много сте раздразнителен, капитане. Раздразнителен и завистлив — флегматично добави Адамсберг и смачка бучката захар с пръст на дъното на чашата.

— Ама кое ви накара да си промените мнението, по дяволите? — повиши тон Данглар.

— По-тихо, капитане. Когато Ноел го обиди, Веранк искаше да реагира, но не можа. Не можа дори да му разбие мутрата, което би било най-малкото.

— И какво от това? Бил е под влияние на шока. Видяхте ли лицето му? Беше бял като тебешир. Личеше си, че страда.

— Да, спомнил си е хилядите обиди, които са му нанасяли в детството и в младостта. Веранк не само е имал шарена коса, ами е и куцал, след като конят го е прегазил. Освен това се е боял и от сянката си след нападението на полето.

— Мислех, че е било на лозето му.

— Не, объркал е двете места, след като е изгубил съзнание.

— Доказателство, че не е с всичкия си. Човек, който говори в додекаметър не е с всичкия си.

— Обикновено не проявявате нетолерантност, капитане.

— Намирате за нормално говоренето в стихове?

— Той не е виновен, това му е семейна черта.

Адамсберг побутна разтопената бучка захар с върха на показалеца си.

— Помислете, Данглар. Защо Веранк не разби мутрата на Ноел? Достатъчно як е, за да напердаши лейтенанта.

— Защото е нов, защото не успя да реагира, защото между двамата имаше маса.

— Защото е кротък човек. Този мъж никога не си е служил с юмруците си. Това не го интересува. Оставя по-буйните да го правят вместо него. И никого не е убил.

— Значи е дошъл само за да узнае името на петия нападател?

— Така мисля. И за да уведоми петия, че знае.

— Не съм сигурен, че сте прав.

— Нито пък аз. Да кажем, че се надявам.

— Какво да правим с другите двама? Няма ли да ги предупредим?

— Не още.

— А петия?

— Предполагам, че петият е достатъчно голям, за да се защитава сам.

Данглар се изправи несигурно. Гневът му срещу Брезийон, после срещу Девалон, после срещу Веранк, ужасът от перспективата да осквернят още един гроб и прекаленото количество вино му подкосяваха краката.

— Познавате ли петия? — попита той.

— Да — отвърна Адамсберг и отново потопи пръст в празната си чаша.

— И това сте били вие.

— Да, капитане.

Данглар поклати глава и каза „лека нощ“. Понякога човек е сигурен в нещо, но му е непоносимо да му го потвърдят. Адамсберг изчака да минат пет минути, после остави чашата си на бара и се качи по стълбите. Спря пред вратата на стаята на Веранк и почука. Лейтенантът четеше, седнал на леглото си.

— Имам една тъжна новина за вас, лейтенант.

Веранк вдигна поглед от книгата си.

— Слушам ви.

— Фернан Келчото и Дебелия Жорж, помните ли ги?

Веранк бързо притвори очи.

— Ами мъртви са. И двамата.

Лейтенантът кимна без коментар.

— Можете да ме попитате как са починали.

— Как са починали?

— Фернан се е удавил в един басейн, а Дебелия Жорж е изгорял жив в колибата си.

— Значи нещастни случаи.

— В известен смисъл съдбата ги е застигнала. Малко като в Расин, нали?

— Може би.

— Лека нощ, лейтенант.

Адамсберг затвори вратата и застана неподвижен в коридора. Чака почти десет минути, преди да чуе мелодичния глас на Веранк.

— До ужаса на гроба жестокостта отвежда.

Дали това злодейство, без капчица надежда,

или пък гръм от бога ги стори мъртъвци?

Адамсберг напъха ръце в джобовете си и тихо се отдалечи. Беше направил това, за да е спокоен Данглар. Но в стиховете на Веранк нямаше нищо спокойно. Отмъстителна омраза, война, предателство и смърт — това бе присъщо на Расин.

XXIX

— Ще действаме тактично — каза Адамсберг, докато паркираше пред дома на свещеника в Менил. — Няма да притискаме човек, който оплаква мощите на свети Йероним.

— Питам се — обади се Данглар — дали фактът, че църквата в Опортюн е хвърлила камък върху главата на една енорията, не е разстроил доброто кюре.

Викарият ги посрещна враждебно и ги отведе в гореща и мрачна стаичка, където, под един много нисък таван от греди, свещеникът на четиринайсет енории, облечен в цивилни дрехи, седеше приведен пред екрана на компютър. Стана, за да ги поздрави. Беше доста грозен, енергичен и червендалест мъж, който повече приличаше на отпускар, отколкото на поразен от депресия. Единият му клепач обаче мигаше самостоятелно, като буза на жаба, сигнализирайки, че смут трепти в душата му, би казал Веранк. За да го накара да ги приеме, Адамсберг бе изтъкнал кражбата на мощите.

— Не си представям, че парижката полиция ще дойде чак до Менил-Бошан заради една кражба на мощи — каза свещеникът, като стисна ръката на комисаря.

— Нито пък аз — призна Адамсберг.

— Още повече че вие ръководите Криминалната бригада, както разбрах. Укорявате ли ме в нещо?

Адамсберг беше доволен, че свещеникът не се изразява с херметичния и тъжно припяващ глас на църковните деятели — мелодичност, която пораждаше у него неустоима меланхолия още от времето на безкрайните литургии, които бе принуден да слуша като дете в малката ледена църква. Това беше един от редките моменти, когато безкомпромисната му и вечна майка си позволяваше да въздиша, бършейки очите си с кърпичка, и той съзираше в пристъп на притеснение една мъчителна близост, за която би предпочел да не знае. Но пак по време на тези литургии бе мечтал най-интензивно. Свещеникът им посочи една дълга дървена пейка, върху която тримата полицаи се подредиха като ученици в класната стая. Поради непредвидимото съдържание на саковете за спешни случаи Адамсберг и Веранк носеха бели ризи и двамата. Ризата на Адамсберг му беше голяма и ръкавите му падаха върху пръстите.

— Вашият викарий не ни пускаше — каза Адамсберг, навивайки ръкавите си. — Помислих си, че свети Йероним ще ни отвори вратите на дома ви.

— Викарият ме пази от чужди погледи — обясни кюрето, наблюдавайки една ранна муха, която летеше из стаята. — Не иска да ме виждат. Срам го е от мен и ме крие. Ако ви се пие нещо, в бюфета има. Аз не пия вече. Не знам защо, но това престана да ме забавлява.

Адамсберг задържа Данглар с предупредителен жест — беше едва девет часът сутринта. Кюрето вдигна глава към тях, учуден, че не чува въпроси. Той не беше нормандец и изглеждаше способен да говори открито, което в случая смущаваше тримата полицаи. Да обсъждаш тайните на един свещеник — за които се предполагаше, че са по-скоро деликатни, — бе далеч по-трудно, отколкото да си приказваш с лакти на масата с някой бандит. Адамсберг имаше чувството, че стъпва с подковани обувки по нежна морава.

— Викарият ви крие — повтори той, прилагайки нормандската хитрост с твърдението-съдържащо-въпрос.

Кюрето запали лулата си и проследи с поглед мухата, която преминаваше в бръснещ полет над клавиатурата му. Сви ръка във формата на кръгъл капак и удари по масата, но я изпусна.

— Не се опитвам да я убия — обясни той, — а да я уловя. Интересувам се любителски от честотата на трептенията, излъчвани от крилата на мухата. А тя е много по-голяма, когато мухата е хваната.

Издуха голям кръг пушек и ги изгледа, с ръка, все така свита като капсула.

— Идеята да изпадна в депресия е на моя викарий — подзе той. — Докато нещата се оправят. Изолира ме почти напълно по молба на властите от епархията. Не съм виждал никого от седмици, така че с удоволствие бих си поговорил, пък било то и с ченгета.

Адамсберг се поколеба пред загадката, подхвърлена безцеремонно от кюрето. Човекът явно имаше нужда да бъде чут и разбран. И защо не. Свещениците цял живот изслушваха притесненията на миряните, без да могат да се оплачат от своите. Комисарят имаше няколко хипотези — любовно разочарование, плътски угризения, загуба на мощи, вражеска църква в Опортюн.

— Загуба на призвание — предположи Данглар.

— Именно — каза кюрето и наведе глава към майора в знак на одобрение.

— Внезапна или постепенна?

— Има ли разлика? Внезапността на едно усещане е само завършек на скрита постепенност, която не сме забелязали.

Ръката на кюрето се спусна към мухата, която се измъкна между палеца и показалеца.

— Малко като рогата на елена, когато израстват от кожата — каза Адамсберг.

— Примерно. Ларвата на идеята се развива в скривалището си, после изведнъж се превръща в муха и отлита. Човек не губи призванието си изведнъж, както губи книга. Впрочем книгата винаги се намира, призванието — никога. Това доказва, че от доста време вече призванието е отслабвало без предупреждение и без много шум. Докато една сутрин всичко е свършило — през нощта границата е била премината, а вие дори не сте забелязали. Поглеждате навън, някаква жена минава на велосипед, ябълките са покрити със сняг, изпитвате лека погнуса и усещате, че светският живот ви зове.

— До вчера твърдо вярвах в призванието свое,

не мислех да напускам амвона си спокоен,

но всичко се разпръсна като стерилен прах

и расото захвърлих, и службата презрях.

— Нещо подобно, да.

— Всъщност не ви беше грижа за мощите, така ли? — Попита Адамсберг.

— А вие бихте искали да ме е грижа?

— Мислех си за размяна. Аз да намеря свети Йероним, а вие да ми кажете нещо за Паскалин Вилмо. Предполагам, че сделката не ви интересува.

— Кой знае? Моят предшественик, отец Ремон, си умираше за мощи, за тези от Менил и изобщо за всякакви фетиши. Аз не бях на неговата висота, но все пак научих едно друго. Заради него търся свети Йероним.

Кюрето се обърна, за да посочи библиотеката зад гърба си, както и една дебела книга, поставена върху аналой и покрита с капак от плексиглас. Старинният том неудържимо привличаше вниманието на Данглар.

— Всичко това ми е останало от него. Тази книга също, разбира се — почтително посочи той към аналоя. — Дадена била на отец Ремон от отец Ото, загинал при бомбардировките над Берлин. Това интересува ли ви? — добави той, като се обърна към Данглар, чийто поглед не се отделяше от книгата.

— Признавам, че да. Ако наистина е книгата, за която си мисля.

Кюрето се усмихна, подушил познавача. Дръпна няколко пъти от лулата си, удължавайки тишината, така както се подготвя излизането на сцената на някоя знаменитост.

— Това е De sanctis reliquis — каза той, предвкусвайки ефекта от съобщението си, — нецензурираното издание от хиляда шестстотин шейсет и трета година. Можете да го разгледате, но обръщайте страниците с щипката. Отворена е на най-прочутата си страница.

Кюрето избухна в странен смях, а Данглар веднага се запъти към аналоя. Повдигна стъклото и се наведе над книгата. Адамсберг го проследи с поглед — оттук нататък майорът нямаше да чуе и една дума от разговора им.

— Един от най-известните трудове за мощите — обясни свещеникът на комисаря доста нехайно. — Струва много повече, от която и да е кост на свети Йероним. Но не бих го продал, освен ако не е абсолютно необходимо.

— Значи все пак се интересувате от мощите.

— Симпатични са ми. Калвин е наричал търговците на мощи „продавачи на отпадъци“ и не е грешал. Но тези отпадъци придават пикантност на светите места и помагат на хората да се вглъбят. Трудно е да се вглъбиш в пуста зала. Тъй че не ме смущава това, че мощите на свети Йероним се състояха главно от овчи кости, дори имаше кост от свинска зурла. Това забавляваше отец Ремон, който издаваше тайната с едно присъщо само нему намигване единствено на силните духове, способни да понесат подобно прозаично разкритие.

— Как така? — учуди се Адамсберг. — Нима в свинската зурла има кост?

— Има — усмихна се кюрето. — Малка, елегантна, правилна кост. Прилича на двойно сърце. Малко хора знаят за нея, което обяснява защо присъства сред мощите от Менил. Смятат я за тайнствена кост и й придават голяма стойност. Също като на зъба на нарвала. Вселената на митовете ни снабдява с онова, за което човекът не знае.

— Нарочно ли оставихте животински кости сред мощите? — попита Веранк.

Мухата пак прелетя над тях, свещеникът вдигна ръка и сви длан като лъжица.

— Какво значение има? — отвърна той. — Човешките кости също не принадлежат на свети Йероним. Навремето мощите се продаваха като бонбони, предлагаше се какво ли не. Накрая свети Севастиан се оказа с четири ръце, света Ана с три глави, свети Йоан с шест показалеца и тъй нататък. В Менил не сме толкова амбициозни. Нашите овчи кости датират от края на XV век и това е вече достойно за уважение. Отпадък от човек или от животно, какво значение има всъщност?

— Излиза, че крадецът, обрал църквата, е задигнал останки от овчи бут — каза Веранк.

— Не, защото, представете си, той е отнесъл само човешките кости — долната част на пищял, един втори шиен прешлен и три ребра. Голям познавач или пък някой тукашен, който знае срамната тайна на мощите. Затова ги и търся — добави той и показа екрана на компютъра си. — Питам се какво е намислил.

— Да не би да смята да ги продаде?

Кюрето поклати глава.

— Следя предложенията в Интернет, но не намирам нищо за пищяла на свети Йероним. Такива неща вече не се продават. А вие какво търсите? Разправят, че сте изровили тялото на Паскалин. Жандармите вече проверяваха как е паднал камъкът. Случайност, общо взето. Паскалин не бе сторила зло никому и нямаше една стотинка.

Кюрето спусна ръка върху масата и този път мухата се озова в капана, като веднага започна усилено да бръмчи.

— Чувате ли? Това е отговорът й на стреса.

— Вярно — учтиво каза Веранк.

— Дали изпраща сигнал до себеподобните си? Или мобилизира необходимата й за бягство енергия? Или и насекомите изпитват емоции? Това е въпросът. Чували ли сте бръмченето на агонизираща муха?

Кюрето бе доближило ухо до ръката си и сякаш броеше колко хиляди трептения в секунда ще направят крилата на мухата.

— Не сме я изравяли — каза Адамсберг, опитвайки се да върне разговора към Паскалин. — Искаме да знаем защо някой си е дал труда да отваря ковчега и да отделя главата от тялото три месеца след смъртта й.

— Боже мили — прошепна кюрето и пусна мухата, която излетя право нагоре. — Това е светотатство.

— И с още една жена се е случило същото. Елизабет Шател от Вилбоск сюр Рил.

— Познавах я. Вилбоск е от моите енории. Но Елизабет е погребана в Монруж заради някаква семейна схизма.

— Точно там са отворили гроба й.

Свещеникът отблъсна монитора, после потърка лявото си око, за да спре разигралия се клепач. Адамсберг се запита дали, без да се смята загубата на призвание, човекът не бе изпаднал в истинска депресия, дали капризното му поведение не бе нейно следствие. Зает да разлиства своето съкровище с пинсетата, Данглар не му помагаше да канализира вниманието на домакина им.

— Доколкото знам — каза кюрето и вирна палеца и показалеца си, — оскверняването има две еднакво ужасяващи причини — или дива омраза, която се насочва към телата…

— Не — прекъсна го Адамсберг, — телата са непокътнати.

— Или дива любов, което, уви, не е много по-различно, с болезнена сексуална фиксация.

— Може би Паскалин и Елизабет са породили у някого страстна любов?

Кюрето сгъна показалеца си, отхвърляйки тази хипотеза.

— И двете бяха девствени и твърде устойчиви, повярвайте ми. Стоманена добродетел, която би обезсърчила всекиго.

Данглар наостри уши и се зачуди как да разбира това „повярвайте ми“. Срещна погледа на Адамсберг, който му направи знак да не се обажда. Кюрето отново потърка клепача си.

— Има мъже, които стоманените девици особено привличат — каза Адамсберг.

— Това несъмнено е предизвикателство — призна кюрето. — Подобна печалба винаги изглежда по-голяма, от която и да е друга. Но нито Елизабет, нито Паскалин са ми се оплаквали, че някой ги преследва.

— Идвали са много често. Какво толкова ви разказваха? — попита комисарят.

— Тайната на изповедта — каза кюрето и вдигна ръка. — Съжалявам.

— Което значи, че наистина са имали какво да кажат — намеси се Веранк.

— Всеки има какво да каже. Но това не означава, че казаното от него заслужава да бъде чуто и още по-малко, че гробът му трябва да бъде осквернен. Разбрах, че сте нощували у Ерманс. Нали я чухте? Тя няма никакви преживявания в общоприетия смисъл, но може да говори за тях цял ден.

— Знаете не по-зле от мен, отче — меко каза Адамсберг, — че при някои обстоятелства тайната на изповедта не е законов аргумент.

— Само в случай на убийство — възрази свещеникът.

— Мисля, че случаят е такъв.

Кюрето отново запали угасналата си лула. Чу се как Данглар обърна една плътна страница, докато все още разтревожената муха продължаваше паническия си полет и се удряше в стъклата на прозореца. Данглар знаеше, че комисарят разтяга разговора, за да разбие защитната стена на кюрето. Адамсберг умееше да преодолява този вид препятствия и да прониква в сърцето на чуждата съпротива коварно като течаща вода. От него би излязло забележителен свещеник, довереник, душеприказчик. Веранк на свой ред стана, заобиколи масата и отиде да види книгата, погълнала вниманието на Данглар. Майорът му я показа с неохотата на куче, споделящо кокала си. За светите мощи и за това как да се употребяват, за да укрепят телесното и душевното здраве, както и за лекарствата, които могат да се извлекат от тях и да се използват за удължаване на живота — издание, изчистено от старите грешки.

— Кое й е специалното на тази книга? — тихо попита Веранк.

— De reliquis е много известен труд — прошепна Данглар. — Датира от средата на XIV век. Църквата го осъдила, поради което веднага станал много популярен. Много жени са изгорели на кладите за това, че са го чели. Но това тук е изданието от хиляда шестстотин шейсет и трета година, което се смята за изключително ценно.

— Защо?

— Защото възстановява първоначалния текст с дяволския лек, забранен от Църквата. По-добре сам прочетете, Веранк.

Данглар се загледа в лейтенанта, който се мъчеше над отворената страница. Преведеният на френски текст беше ужасно неразбираем.

— Сложно е — каза Данглар с тънка усмивка на задоволство.

— Искате да кажете, че няма да разбера, а вие няма да ми обясните.

Данглар сви рамене.

— Преди това трябва да ви обясня други неща.

— Слушам ви.

— Ами по-добре ще е да си вървите, Веранк — прошепна Данглар. — Никой не може да улови Адамсберг. То е все едно да уловиш вятъра. Ако имате намерение да му създавате неприятности, първо ще си имате работа с мен.

— Не се съмнявам, майоре. Само че нямам никакви намерения.

— Децата са си деца. Вече не сте на възраст да се занимавате с разправиите им, той също. Останете и работете, или си вървете.

Веранк бързо затвори очи и се върна на мястото си на пейката. Разговорът с кюрето продължаваше, но Адамсберг изглеждаше разочарован.

— Нищо друго ли нямаше, нищичко? — настояваше комисарят.

— Нищо, освен този страх от хомосексуалността у Паскалин.

— Дали пък двете не са спали заедно?

— Двете не са спали с никого, нито с мъже, нито с жени.

— Да са ви говорили за елени?

— Не, никога. Защо?

— Освалд ми говореше за елени. Той смесва всичко.

— Освалд — и това не е тайна на изповедта — е доста особен. Не е да му хлопа дъската като на сестра му, но някак не може да погледне нещата отстрани, ако разбирате какво искам да кажа.

— А Ерманс? Посещаваше ли ви?

Предизвикателно или несъзнателно мухата отново се приближаваше към топлия монитор и отвличаше вниманието на свещеника.

— Идваше, но много отдавна, когато в селото се говореше, че носи нещастие. После си изгуби ума и повече не го намери.

Като призванието, каза си Адамсберг и се запита дали някой ден ей така ще види сняг по клоните и жена на велосипед и ще напусне Бригадата завинаги.

— Вече не идва, така ли?

— Не, защо, идва — каза кюрето и отново задебна мухата, която преминаваше от клавиш на клавиш. — Което ми напомня едно нещо. Беше преди шест или седем месеца. Паскалин имаше няколко котки. Някой беше пребил една от тях и я беше оставил цялата в кръв пред вратата й.

— Кой?

— Така и не се разбра. Детска работа вероятно, случва се във всички села. Бях забравил тази случка, но Паскалин много се разстрои. Освен че й беше мъчно за котката, но и се уплаши.

— Защо пък?

— Уплаши се някой да не я заподозре в хомосексуалност. Това й беше фиксидея, нали ви казах.

— Не виждам връзката — обади се Веранк.

— Има връзка — каза кюрето раздразнено. — Котката беше котарак и му бяха отрязали гениталиите.

— Прекалено жестоко за детска игра — намръщи се Данглар.

— И Елизабет ли имаше котки?

— Само една. Но нищо лошо не й се е случвало.

Тримата мъже мълчаливо потеглиха към Аронкур. Адамсберг шофираше със скоростта на кон, сякаш колата трябваше да се движи със същия забавен ритъм като мислите му.

— Какво мислите за него, капитане? — попита Адамсберг.

— Малко нервен, доста откачен, което е разбираемо, щом се е решил да промени живота си радикално. Но посещението си струваше труда.

— Заради книгата, разбира се. Тя какво представлява, списък на мощите?

— Не, това е най-големият трактат за употребата им. За светите мощи и за това как да се употребяват. Екземплярът на кюрето е в много добро състояние. Струва колкото четиригодишната ми заплата.

— Мощите са се употребявали?

— За какво ли не. Против разстройство, ухобол, треска, хемороиди, отпадналост, всякакви неразположения.

— Би трябвало да я препоръчаме на доктор Ромен — усмихна се Адамсберг. — Защо това издание е толкова ценно?

— Обясних на Веранк. Защото съдържа най-прочутото лекарство, което Църквата е цензурирала в продължение на векове. Впрочем доста неподходящо е за един свещеник да притежава тази книга. И да я остави отворена точно на тази страница. Явно дребно предизвикателство.

— В края на краищата за него е било най-лесно да открадне костите на Йероним. Лекарство за какво, Данглар? За да си намери изгубеното призвание? За да се освободи от дяволските изкушения?

— За да постигне вечен живот.

— На земята или на небето?

— На земята.

— Хайде, капитане, кажете ми рецептата.

— Да не мислите, че я помня? — изръмжа Данглар.

— Аз я помня — дискретно се обади Веранк.

— Слушам ви, лейтенант — каза Адамсберг, все така усмихнат. — Така може би ще ни стане ясно какво се върти в главата на кюрето.

— Добре — съгласи се Веранк неохотно, тъй като все още не разбираше кое у Адамсберг е проява на истински интерес и кое — на обикновено фантазиране. — Лек за удължаване на живота чрез качествата на мощите, отслабващи миазмите на смъртта, с най-истинските начини на употреба и без старите грешки.

— Това ли е всичко?

— Не, това е само заглавието.

— После става сложно — каза Данглар, изумен и оскърбен.

— Пет пъти идва времето на младостта, когато трябва да го обърнеш вън от обсега на неговата нишка, минава и заминава. Свети мощи ще стриеш на прах, ще вземеш три щипки, ще ги смесиш с мъжкия принцип, който не бива да се прегъва, с живото на девиците, отдясно, подправени по три в равни количества, ще ги счукаш с кръста, който живее във вечната гора, съседна в същото количество, държани на едно и също място от лъча на светеца във виното на годината, ще поставиш главата й на земята.

— Познавахте ли този текст, Веранк?

— Не, току-що го прочетох.

— Разбирате ли го?

— Не.

— И аз не.

— Става дума за вечния живот — намусено се обади Данглар. — Не е шега работа.

Половин час по-късно Адамсберг и двамата му подчинени товареха саковете си на колата и се готвеха да потеглят към Париж. Данглар мърмореше заради преградата за камина, без да се смятат рогата, които направо задръстваха задната седалка.

— Има само едно решение — рече Адамсберг. — Слагаме рогата отпред, а вие двамата сядате отзад.

— Най-добре ще е да оставим рогата тук.

— Шегувате се, капитане. Вие сте най-висок, затова ще шофирате, а ние с Веранк ще седнем отзад от двете страни на преградата: Ще се съберем.

Данглар изчака Веранк да се настани и дръпна Адамсберг настрани.

— Той лъже, господин комисар. Никой не може да запомни подобен текст. Никой.

— Той е свръхнадарен, нали ви казах. Никой не може и да стихоплетства като него.

— Едно е да измисляш, друго — да помниш. Той изрецитира проклетия текст с точност до запетайка. Лъже. Наизуст знаеше рецептата.

— И защо лъже, Данглар?

— Нямам идея. Но това е прокълната рецепта.

XXX

— Носела е сини обувки — обяви Ретанкур, като остави на бюрото на Адамсберг найлонов илик.

Адамсберг погледна плика, после лейтенанта. Ретанкур държеше котарака под мишница и Пухчо, увесил глава и крака, блажено се оставяше да го разнасят като парцал. Адамсберг не се надяваше на толкова бърз резултат. Честно казано, не се надяваше на никакъв резултат. Но ето че обувките на ангела на смъртта стояха на бюрото му, износени, изкривени — и сини.

— Няма никаква следа от боя по подметките — добави Ретанкур. — Но това е нормално, тъй като последните две години са били много носени.

— Разкажете ми — каза Адамсберг, като кацна на шведската табуретка, която специално бе избрал за кабинета си.

— Къщата е непродаваема и агенцията по недвижимите имоти не я поддържа. Никой не я е почиствал след ареста. Обаче беше празна. Нямаше нито мебели, нито посуда, нито дрехи.

— Тоест? Обир?

— Да. В квартала всички са знаели, че сестрата няма семейство и че вещите й са в много добро състояние. И постепенно са обрали всичко. Обиколих жилищата със самонастанили се семейства и един цигански табор. Освен обувките открих една блуза и едно одеяло, които са й принадлежали.

— Къде?

— В една каравана.

— Обитавана?

— Да. Но не ни трябва да знаем от кого, нали?

— Не ни трябва.

— Обещах на дамата да й заменя обувките. Тя няма друг чифт, има само терлици. Така че й липсват.

Адамсберг заклати краката си.

— Сестрата — промърмори той — е убивала старци с инжекции в продължение на четирийсет години. Станало й е истинска професия, традиция на полувековен живот. Защо изведнъж ще се насочи към окултното и ще наеме копачи, за да изравя девственици? Не разбирам, тази рязка промяна не с логична.

— Действията на сестрата поначало не са логични.

— Напротив, всяка лудост е логична, всяка лудост следва определена траектория.

— Може би престоят в затвора я е променил.

— Така предполага и патоложката.

— Защо казвате „девственици“?

— Защото и Паскалин, и Елизабет са били такива. И мисля, че това е важно за осквернителката. Сестрата също никога не е имала партньор.

— В такъв случай би трябвало отнякъде да е разбрала за Паскалин и Елизабет.

— Да, да е живяла в Горна Нормандия. На медицинските сестри се доверяват повече, отколкото самите те го желаят.

— Има ли следа от нея там?

— Не, няма никаква жертва в Запада, освен в Рен. Което нищо не значи. Тя непрекъснато се е местила от град на град, стояла е по няколко месеца, после е изчезвала като сянка.

— Какво е това? — попита Ретанкур, посочвайки еленовите рога, положени на пода в кабинета на Адамсберг.

— Трофеи. Една вечер ми ги предложиха и аз ги отрязах.

— Десетовръх все пак — оцени Ретанкур. — Защо ви ги предложиха?

— Защото ме помолиха да отида да ги видя и аз отидох. Но не съм сигурен дали ме повикаха заради елена. Казва се Големия рижавец.

— Кой?

— Той.

— Примамка? За да ви заведат на гробището в Опортюн?

— Може би.

Ретанкур повдигна едните рога, подържа ги, после внимателно ги остави.

— Не трябва да се разделят — каза тя. — Какво друго научихте там?

— Че в свинската зурла има кост.

Ретанкур пропусна новината покрай ушите си и нарами котарака.

— Прилича на двойно сърце — продължи Адамсберг. — Научих също, че можеш да лекуваш неразположението си със свети мощи, да си осигуриш вечен живот и че сред останките на свети Йероним е имало и овчи кости.

— Какво друго? — попита Ретанкур, която търпеливо чакаше да дойде истинската информация, онази, която би я заинтересувала.

— Че двамата мъже, които са разкопали гроба на Паскалин Вилмо, са може би Диала и Сламката. Че смъртта на Паскалин е причинена от паднал от църквата камък, че три месеца по-рано една от котките й е била убита, скопена и оставена пред вратата й.

Адамсберг внезапно вдигна ръка, уви крака около краката на табуретката и набра някакъв номер на телефона си.

— Освалд? Ти знаеше ли, че котката на Паскалин е била оставена окървавена пред вратата й?

— Нарцис ли? Всички в Опортюн знаеха. Той беше прочут котарак, заради теглото си. Тежеше над единайсет кила, за малко да спечели един регионален конкурс. Но това беше миналата година. Ерманс й даде нова котка. Ерманс обича котките, защото са чисти.

— Знаеш ли дали другите котки на Паскалин бяха мъжки?

— До една бяха женски, беарнецо. Има ли значение?

Една друга нормандска хитрина, бе забелязал Адамсберг, се състоеше в това да зададеш въпрос, като създадеш впечатление, че отговорът изобщо не те интересува. Точно както направи Освалд.

— Питах се защо този, който е убил Нарцис, си е дал труда да го скопи.

— Който ти е казал това, те е излъгал. Нарцис беше кастриран от доста време и по цял ден спеше. Единайсет кила не се качват току-така.

— Сигурен ли си?

— Разбира се, нали Ерманс избра некастриран котарак, за да си имат женските малки.

Адамсберг се намръщи и набра друг номер, докато Ретанкур ядосано прибираше плика с обувките. След дванайсет часа обикаляне бе изровила забележителна връзка между сестрата и труповете в Шапел, а комисарят не проявяваше никакъв интерес.

— Толкова ли са спешни ташаците на този котарак? — сухо попита тя.

Адамсберг й направи знак да седне, беше се свързал с кюрето от Менил.

— Освалд твърди, че Нарцис е бил кастриран. Значи няма как да са му отрязали гениталиите.

— С очите си го видях, господин комисар. Паскалин го донесе в църквата в една щайга, за да го благословя. Сума време се разправя с мен, когато й отказах. Котаракът беше удушен и гениталиите му представляваха кървава каша. Какво повече да ви кажа?

Адамсберг чу кратко шляпване и се запита дали кюрето не бе уловило муха.

— В такъв случай нищо не разбирам — каза той. — Всички в Опортюн са знаели, че Нарцис е кастриран.

— Явно този, който го е убил, не е знаел. Може да не е бил местен. И да не е обичал самците, ако мога да добавя към разследването ви тази гледна точка.

Адамсберг затвори телефона си и отново заклати крака, озадачен.

— И да не е обичал самците — повтори той на себе си. — Проблемът, Ретанкур, е, че дори хората, които не разбират от котки, знаят, че един сънлив единайсеткилограмов котарак непременно е кастриран.

— Не и Пухчо.

— Пухчо е феноменален случай, той не се брои. Въпросът си остава — защо убиецът на Нарцис е кастрирал кастриран котарак?

— Да бяхме се заели с убиеца на Диала.

— Точно това правим. Да си обсебен от гробове на девици и да кастрираш кастрирани котараци — не може да няма връзка. Само тази котка на Паскалин е била мъжка и само нея са убили. Сякаш са искали да премахнат всяко мъжко присъствие около Паскалин. Или може би да пречистят средата й. Да пречистят и гроба й, като сложат вътре някакъв невидим еликсир.

— Докато не знаем дали двете жени са били убити, ще действаме на тъмно. Нещастни случаи или убийства, убиец или осквернител — разликата е от земята до небето. Няма начин да разберем.

Адамсберг се свлече от табуретката и закрачи из стаята.

— Има начин — каза той, — ако ви се занимава.

— Какво трябва да направя?

— Да намерите камъка, който е счупил главата на Паскалин. Според хипотезата за нещастния случай той се е откъртил от стената на църквата. Според хипотезата за убийството е бил на земята и убиецът го е използвал, за да убие. Паднал камък или оръдие на убийство. Във втория случай камъкът би трябвало да носи следи от престоя си на въздух. Тялото е намерено до южната стена на църквата. Няма причина камък, зазидан в стената, да е обрасъл с мъх. Ако обаче е бил в тревата, би трябвало обърнатата му на север страна да е покрита с мъх. При този климат това е неизбежно и става бързо. А както познавам Девалон, съмнявам се да е търсил следи от мъх по камъка.

— Къде е този камък? — попита Ретанкур и вече готова да тръгва, остави котката на пода.

— В жандармерията в Еврьо или на сметището. Девалон е агресивен и не особено компетентен полицай, Ретанкур. Трябва да сте особено настойчива, за да стигнете до камъка. По-добре не го предупреждавайте. Способен е да го изхвърли някъде само за да ни направи напук. Особено ако се е издънил в това разследване.

Котаракът се разтревожи и измяука. Усещаше, че любимото му убежище е на път да го изостави. Три часа по-късно, когато лейтенант Ретанкур вече беше в Еврьо, Пухчо продължаваше упорито да страда, залепил нос за вратата на Бригадата, която преграждаше достъпа на малкото му телце до обсебилата съзнанието му изчезнала жена. Адамсберг насила занесе животното на Данглар.

— Капитане, тъй като имате влияние над тази твар, обяснете й, че Ретанкур ще се върне, дайте й чаша вино и въобще вижте там, направете нещо, за да престане да се жалва.

Адамсберг рязко млъкна.

— Да му се не знае — възкликна той и пусна Пухчо, който падна на пода и изстена.

— Какво? — попита Данглар, притеснен от отчаянието на животното, което скочи в скута му.

— Сега разбрах историята с Нарцис.

— Време беше — изръмжа майорът.

Точно в този момент се обади Ретанкур. Ясно се чу гласът й по мобилния и Адамсберг не можа да определи кой се заслуша по-внимателно — Данглар или котката.

— Девалон не ми разреши да видя камъка. Този тип не може да ни търпи, би употребил и груба сила, за да ни попречи.

— Трябва да има начин, Ретанкур.

— Не се безпокойте, камъкът е вече в багажника на колата ми. И е покрит с мъх от едната страна.

Данглар се запита дали начинът на Ретанкур не беше свързан с още по-груба сила от този на Девалон.

— Имам новина — каза Адамсберг. — Знам какво се е случило с Нарцис.

Ами да, помисли Данглар обезсърчено, всички го знаят от две хиляди години. Нарцис се е влюбил в отражението си във водата, опитал се е да го улови и се е удавил.

— Не са му отрязали ташаците, отрязали са му пишката — обясни Адамсберг.

— Хубаво — каза Ретанкур. — Докъде сме стигнали, господин комисар?

— До нещо абсолютно ужасно. Връщайте се бързо, лейтенант, котаракът не се чувства добре.

— Защото си тръгнах, без да го предупредя. Дайте да го чуя.

Адамсберг коленичи и завря слушалката в ухото на котката. Познаваше един овчар, който телефонираше на овцата водач, за да поддържа психологическото й равновесие, така че тези неща не го учудваха. Спомняше си дори името на овцата — Жорж Санд. Може би някой ден костите на Жорж щяха да станат част от нечии свети мощи. Проснат на гръб, котаракът слушаше Ретанкур, която му обясняваше, че ще се върне.

— Какво казва? — попита Данглар.

— Двете жени са били убити — каза Адамсберг и се изправи. — Съберете всички. Колоквиум след два часа.

— Убити? Само заради удоволствието да им отворят гробовете три месеца по-късно?

— Знам, Данглар, няма логика. Но да отрежеш пишката на котарак също не е особено логично.

— Напротив — възрази Данглар, който, винаги когато беше объркан, се оттегляше в храма на знанието, така както други се оттеглят в манастир. — Познавам зоолози, които го намираха за съвсем логично.

— Тоест режеха?

— Режеха.

— С каква цел?

— За да извадят костта. Има кост в пишката на котараците.

— Подигравате ли ми се, Данглар?

— Че защо? В свинската зурла как има!

XXXI

Адамсберг се спускаше към Сена, следвайки полета на чайките, които се рееха в далечината. Колкото и да вонеше през някои дни, реката на Париж бе неговото стичащо се убежище, мястото, където можеше най-добре да остави мислите си да носят на воля. Само тук ги освобождаваше, както се пуска ято птици, и те се разпиляваха в небето, лудуваха, понесени от вятъра, лекокрили и несериозни. Колкото и парадоксално да изглежда, да произвежда несериозни мисли бе приоритетната дейност на Адамсберг. Тя му бе особено необходима, когато прекалено много елементи задръстваха съзнанието му, трупаха се на компактни маси и сковаваха способностите му. В такива случаи не му оставаше друго, освен да си разцепи главата и да пусне всичко вкупом навън, на въздух. Това не изискваше никакво усилие сега, когато слизаше по стълбите към брега.

Сред всички тези мисли винаги имаше някоя по-непреклонна от другите, като онази чайка, която бдеше за доброто поведение на групата. Нещо като мисъл-началник, мисъл-ченге, която наблюдаваше другите и не им разрешаваше да престъпват границите на реалното. Комисарят потърси в небето коя чайка се бе самоназначила днес за жандарм. Бързо я забеляза — тъкмо смъмряше един младок, който се забавляваше да си играе на вятъра и забравяше задълженията си. После се спусна към друг непослушник, който летеше ниско над мръсната вода. Чайка-ченге, която не спираше да подвиква. Засега неговата самоназначила се мисъл-ченге бързо прелиташе през главата му, ту напред, ту назад, и чуруликаше: Ама наистина има кост в свинската зурла, наистина има кост в котешката пишка.

Тези нови знания много занимаваха Адамсберг, докато бродеше покрай реката, която днес бе тъмнозелена и развълнувана. Едва ли много хора знаеха, че в пишката на котарака има кост. Как ли се казваше тази кост? Нямаше представа. Каква й беше формата? Нямаше представа. Може би някаква странна форма, като на костта в свинската зурла. Така че онези, които я откриваха, сигурно се питаха къде да я поставят в гигантския пъзел на природата. На главата на някое животно? Може би я смятаха за свещена като зъба на нарвала, като рога, щръкнал на челото на ликорната? Човекът, извадил костта на Нарцис, трябва да е бил специалист, може да си е правил колекция, както други събират миди. А защо? Защо някои хора събират миди? Защото са красиви? Защото са редки? Защото им носят късмет? Усвоил урока, който сам бе предал на сина си, Адамсберг извади мобилния си телефон и се обади на Данглар.

— Капитане, на какво прилича костта от пишката на котарака? Хармонична ли е? Красива ли е?

— Не специално. Само е странна, като всички пенисни кости.

Всички пенисни кости? — повтори си Адамсберг, притеснен от мисълта, че анатомията на мъжа може също да му е убягнала. Чуваше как Данглар потропва по клавиатурата, вероятно пишейки доклада за експедицията в Опортюн. Явно не беше сега моментът да го разсейва.

— Мили боже — каза Данглар, — няма цял живот да говорим за проклетия котарак. Въпреки че се е казвал Нарцис.

— Само още няколко минути. Тази история ме изнервя.

— Обаче котките не ги изнервя. Дори им улеснява живота.

— Не за това питам. Защо казвате „всички пенисни кости“?

Данглар примирено се откъсна от екрана си. Чуваше крясъците на чайките и безпогрешно отгатваше къде се мотае комисарят и в какво състояние е — по-ветровито от времето покрай реката.

— Като всички пенисни кости на всички месоядни — уточни той, произнасяйки отчетливо думите, както отличникът говори на двойкаджията. — Всички месоядни имат такава кост — добави, за да влее окончателно информацията в главата на своя шеф. — Перконогите, семейство котки, семейство порови, семейство вивери и т.н.

— Стига, Данглар, не разбирам.

— Всички месоядни. Моржовете, генстите, язовците, белките, мечките, лъвовете…

— Но защо не съм го знаел? — попита Адамсберг, за пръв път шокиран от собственото си невежество. — И защо точно месоядните?

— Защото е така. Така е решила природата. А природата е справедлива, тя помага на месоядните. Те са рядко срещани и хвърлят много усилия, за да се възпроизвеждат и оцеляват.

— А кое й е странното на костта?

— Това, че е уникална, няма никаква симетрия, нито странична, нито осова. Костта е крива, леко засукана, без стави, и е назъбена в дисталната си част.

— Тоест?

— Тоест в края.

— Да смятам ли, че е странна като костта на свинската зурла?

— Щом желаете. Тъй като няма аналог в човешкото тяло, пенисната кост на морж или на мечка силно е озадачавала хората от Средновековието. Както озадачава вас.

— Защо на морж или мечка?

— Защото е голяма и се намира по-лесно. В гората, на брега на морето. Но за костта на котарака не са знаели. Котката е животно, което не се яде, затова скелетът й е по-малко познат.

— Обаче ядем свинско. А не знаем нищо за костта в свинската зурла.

— Защото е обвита с хрущяли.

— Смятате ли, капитане, че човекът, който е откраднал пенисната кост на Нарцис, си прави колекция?

— Нямам представа.

— Ще го кажа другояче. Смятате ли, че за някои хора тази кост може да представлява ценност?

В гласа на Данглар се промъкна съмнение или може би досада.

— Може и да представлява. Като всичко рядко и загадъчно. Някои хора събират камъчета в реките. Или режат рогата на елените. Не сме се отдалечили кой знае колко от мракобесието. Това е нашето величие и нашият провал.

— Не ви ли харесва камъчето, капитане?

— Не ми харесва, че сте избрали точно такова, с черна черта по средата.

— Заради тревожната бръчка, която прорязва челото ви.

— Ще се върнете ли за колоквиума?

— Виждате ли как се притеснявате? Разбира се, че ще се върна.

Адамсберг изкачи каменните стълби с ръце в джобовете. Данглар не грешеше. Какво всъщност бе имал предвид, когато събра тези камъчета? Каква стойност им отреждаше той, свободомислещият, отхвърлил всяко суеверие? Единствените мигове, в които се сещаше за някакъв бог, бяха, когато сам се чувстваше бог. Това му се случваше рядко — трябваше да е сам, а наоколо да вилнее буря, по възможност нощем. Тогава управляваше небето, насочваше мълнията, заливаше земята с пороен дъжд, пишеше музиката на потопа. Мимолетни кризи на екзалтация, вероятно израз на мъжка сила. Адамсберг рязко спря насред платното. Мъжка сила. Котаракът. Костта на зурлата. Мощите. Облакът на мислите му внезапно затули чайките в небето.

XXXII

Служителите на Бригадата подреждаха столовете в Съборната за колоквиума от осемнайсет часа, когато Адамсберг мълчаливо прекоси голямата зала, Данглар му хвърли бърз поглед и по светлината, озарила кожата му, се досети, че се е случило нещо важно.

— Какво става? — попита Веранк.

— Намерил е идея във въздуха — обясни Данглар. — При чайките. Нещо като курешка, която му пада от дървото, като плясък на криле между небето и земята.

Веранк възхитено кимна, което за миг разклати подозренията на Данглар. Впрочем майорът веднага се поправи — възхищението от врага не го прави по-малко враг, напротив. Майорът си оставаше убеден, че Веранк е открил у Адамсберг превъзходна плячка, забележителен противник, някогашен дребен шеф в сянката на ореха, сегашен шеф на Криминалната бригада.

Адамсберг откри събранието, като раздаде на всички особено мъчителните снимки от ексхумацията в Опортюн. Жестовете му бяха пестеливи и съсредоточени и всеки разбра, че в следствието е настъпил обрат. Рядко се случваше комисарят да свика събрание в края на деня.

— Липсваха ни жертвите, убиецът и мотивът. Имаме и трите.

Адамсберг прекара ръце по бузите си, чудейки се откъде да започне. Не умееше да подрежда думите си, не знаеше как се прави това. Майор Данглар винаги го подкрепяше във въпросното упражнение, донякъде като селския потвърдител, помагайки му да свързва отделните елементи и да взима по-острите завои.

— Жертвите — предложи Данглар.

— Смъртта на Елизабет Шател и Паскалин Вилмо не се дължи на нещастни случаи. И двете са били убити. Днес следобед Ретанкур донесе доказателството от жандармерията в Еврьо. Камъкът, който уж бил паднал от южната стена на църквата върху главата на Паскалин, е лежал в тревата поне два месеца. Едната му страна е покрита с тъмен мъх.

— И не е скочил сам от земята, за да удари жената — обясни Есталер, който слушаше много внимателно.

— Именно, сержант. Някой й е разбил главата с камъка. Което ни позволява да заключим, че колата на Елизабет е била саботирана и това е причината за катастрофата, отнела живота й.

— Девалон няма да се зарадва — забеляза Меркаде. — Това се нарича да прецакаш разследването.

Данглар се усмихна, докато гризеше молива си, доволен, че войнствената небрежност на Девалон го е изтикала право в неприятностите.

— Защо Девалон не е огледал камъка? — попита Воазне.

— Защото е тъп като задник. Според местното мнение — обясни Адамсберг. — И защото Паскалин Вилмо е нямала никаква причина да бъде убита.

— Как попаднахте на гроба й? — попита Морел.

— Случайно.

— Невъзможно.

— Наистина. Мисля, че умишлено ме насочиха към гробището в Опортюн. Убиецът ни показва откъде е минал, като в момента има голяма преднина.

— Защо?

— Нямам представа.

— Жертвите — напомни Данглар. — Паскалин и Елизабет.

— Били са горе-долу на една възраст. Живеели са скромно и без мъже, и двете са били девствени. Гробовете и на двете са били разкопани, ковчезите са били отворени, но труповете са непокътнати.

— Девствеността ли е мотивът за престъплението? — попита Ламар.

— Не, тя е критерият за избора на жертвите, не мотивът.

— Нещо не схващам — намръщи се Ламар. — Тя убива девственици, но целта й не е да убива девственици?

Прекъсването бе достатъчно да наруши концентрацията на Адамсберг, който направи знак на Данглар да поеме щафетата.

— Спомнете си заключенията на съдебната лекарка — каза майорът. — Диала и Сламката са били убити от жена, висока около метър и шейсет и два, обикновена на вид, перфекционистка, която умее да си служи със спринцовка и носи сини кожени обувки. Обувките са били лъснати и отдолу, което е вероятен знак за дисоциация на съзнанието или поне за желание да отдели себе си от земята на престъпленията си. Клер Ланжевен, сестрата ангел на смъртта, притежава всички тези характеристики.

Адамсберг беше разтворил бележника си, без да си отбелязва каквото и да било. Слушаше изложението и си мислеше, че от Данглар би излязъл по-добър шеф на Бригадата от него.

— Ретанкур донесе едни нейни обувки — добави Данглар. — От синя кожа. Това не е достатъчно, за да сме сигурни, но продължаваме да разследваме сестрата.

— Че то всичко все Ретанкур го носи — тихо забеляза Веранк.

— Преобразувала е енергията си — възхитено обясни Есталер.

— Ангелът на смъртта е химера — каза Мордан кисело. — На битпазара никой не я е виждал да разговаря с Диала или Сламката. Тя е невидима и неуловима.

— Точно така е действала през целия си живот — каза Адамсберг. — Като сянка.

— Не става — продължи Мордан, протягайки дългия си като на жерав врат от сивия пуловер. — Тази жена е убила трийсет и трима старци по един и същи начин, без нищо да промени. И изведнъж се превръща в друг вид откачалка, започва да търси девственици, да разравя гробове, да коли яки мъже. Не, не става. Не можеш да замениш квадрата с кръг, убийцата на стари хора с побъркана некрофилка. Независимо от сините обувки.

— Никак не става — одобри Адамсберг. — Освен ако някой силен трус не е отворил втори кратер във вулкана. В такъв случай лавата на лудостта ще се стече по другия склон по различен начин. Може престоят й в затвора да е изиграл ролята на трус или пък Алфа да е осъзнала съществуването на Омега.

— Знам кои са Алфа и Омега — живо го прекъсна Есталер. — Това са двете части на дисоциирания убиец, от двете страни на стената.

— Ангелът на смъртта е с дисоциирано съзнание. Арестуването може да е съборило вътрешната й стена. След такава катастрофа е възможна всякаква промяна в поведението.

— И все пак — упорстваше Мордан. — Това не обяснява за какво са й девственици и какво търси в гробовете им.

— Това е непристъпният връх — каза Адамсберг. — И за да го изкачим, трябва да тръгнем отдолу, където са останали някои скални отломки, върху които да стъпим. Паскалин е имала четири котки. Три месеца преди смъртта й едната е била убита. Единственият котарак в групата.

— Първа заплаха срещу Паскалин? — попита Жюстен.

— Не мисля. Убили са го, за да му вземат половите органи. И тъй като вече е бил кастриран, отрязали са му пениса. Данглар, кажете им за костта.

Майорът повтори историята с пенисната кост, с месоядните, перконогите, семейство порови и семейство вивери.

— Кой от вас знаеше това? — попита Адамсберг.

Вдигнаха се само ръцете на Воазне и Веранк.

— За Воазне разбирам, той е зоолог. Но вие, Веранк, откъде знаете?

— От дядо ми. Когато бил млад, в долината убили мечка. После разнасяли останките й от село в село. Дядо ми запазил пенисната кост. Казваше, че не трябва да я губим, нито да я продаваме, на никаква цена.

— Пазите ли я още?

— Да, вкъщи е.

— Знаете ли защо е държал на нея?

— Твърдеше, че тя крепи къщата и поддържа сговора в семейството.

— Колко е голяма пенисната кост на котката? — попита Мордан.

— Ей толкова — каза Данглар, като разтвори пръсти на два-три сантиметра.

— Туй не може да крепи къща — каза Жюстен.

— То е символично — обясни Мордан.

— Предполагам — каза Жюстен.

Адамсберг поклати глава, без да отметне косите, които падаха на челото му.

— Мисля, че тази кост има по-точно значение за човека, който я е взел. Мисля, че е свързана с принципа на мъжествеността.

— Но той е противоположен на принципа на девствеността — възрази Мордан.

— Всичко зависи от това какво търси — каза Воазне.

— Търси вечния живот — обясни Адамсберг. — Това е мотивът.

— Не разбирам — обади се Есталер след кратка пауза.

Този път това, което не разбираше Есталер, не бе ясно и за останалите.

— През същия период, когато е осакатена котката — каза Адамсберг, — са откраднати мощи от църквата в Менил на няколко километра от Опортюн и Вилньов. Освалд беше прав, това е прекалено много за една област. От мощите крадецът е взел четирите човешки кости на свети Йероним и е оставил костта от свинска зурла и овнешките кости.

— Бил е познавач — забеляза Данглар. — Не всеки би различил кост от свинска зурла.

— Свинята има кост в зурлата?

— Изглежда, Есталер.

— И не всеки знае, че котаракът има пенисна кост. Така че явно си имаме работа с познавачка.

— Не виждам връзката — каза Фроаси — между мощите, котката и гробовете. Освен че и в трите случая има кости.

— Което не е малко — рече Адамсберг. — Мощи на светец, мощи на самец, мощи на девици. В дома на свещеника в Менил, на две крачки от свети Йероним, има една много стара книга, изложена на погледите на всички, където трите елемента са включени в нещо като готварска рецепта.

— По-скоро лек, лекарство — поправи го Данглар.

— За какво? — попита Мордан.

— За постигане на вечен живот. В дома на свещеника книгата е отворена точно на страницата с тази рецепта. Той е много горд от притежанието си, предполагам, че го показва на всичките си гости. Както и предишният свещеник, отец Ремон. Рецептата сигурно е известна поне в трийсет енории околовръст и от поколения насам.

— А на други места?

— И на други места — каза Данглар. — Книгата е прочута, рецептата още повече. Става дума за De sanctis reliquis, изданието от хиляда шестстотин шейсет и трета година.

— Не съм чувал за него — каза Есталер.

Това, което Есталер не беше чувал, не бе стигнало до ушите и на останалите.

— Не бих искала да живея вечно — каза Ретанкур тихо.

— Не? — попита Веранк.

— Представи си, че ще живееш вечно. Няма да ти остава друго, освен да легнеш на земята и да се отегчаваш до смърт.

— Ликувайте, госпожо,

животът като лято отлита от света,

но е жесток по-жалко от къс на вечността.

— Може да се каже и така — съгласи се Ретанкур.

— Излиза, че си струва да се позагледаме в тази книга, така ли? — каза Мордан.

— Мисля, че да — потвърди Адамсберг. — Веранк е запомнил рецептата.

— За лекарството — уточни отново Данглар.

— Хайде, Веранк, кажете я, но бавно.

— Лек за удължаване на живота чрез качествата на мощите, отслабващи миазмите на смъртта, с най-истинските начини на употреба и без старите грешки.

— Това е заглавието — обясни Адамсберг. — Карайте нататък, лейтенант.

— Пет пъти идва времето на младостта, когато трябва да го обърнеш вън от обсега на неговата нишка, минава и заминава.

— Не разбирам — каза Есталер, този път с истинска паника в гласа.

— Никой не разбира — успокои го Адамсберг. — Мисля, че става дума за възрастта, когато трябва да погълнеш лекарството. Не когато си млад.

— Много е възможно — одобри Данглар. — Когато е дошло пет пъти времето на младостта. Тоест пет пъти по петнайсет години, ако изберем средната възраст, на която са се женили през късното средновековие на Запад. Което дава седемдесет и пет години.

— Сиреч точната днешна възраст на ангела на смъртта — бавно каза Адамсберг.

Замълчаха, после Фроаси грациозно вдигна ръка, за да вземе думата.

— Не може да се работи при тези условия. Нека продължим във Философите.

Преди още Адамсберг да каже каквото и да е, настъпи всеобщо раздвижване в посока към бирарията. Разговорът продължи чак когато всеки се настани удобно в нишата с витражите пред пълна чиния и пълна чаша.

— Достигането на съдбовната възраст от седемдесет и пет години — каза Мордан — може да е отворило втория й кратер.

— Сестрата — продължи Данглар — не може да се присъедини към групата на старците, които екзекутира. Тя вече не е обикновена смъртна. Би могло да се предположи, че е пожелала да се сдобие с вечен живот и да запази всемогъществото си.

— И да се подготви навреме — додаде Мордан. — Сиреч, на всяка цена да излезе от затвора, преди да навърши седемдесет и пет години, за да изпълни рецептата.

— За лекарството.

— Така може — обади се Ретанкур.

— Карайте нататък, Веранк — помоли Адамсберг.

— Свети мощи ще стриеш на прах, ще вземеш три щипки, ще ги смесиш с мъжкия принцип, който не бива да се прегъва, с живото на девиците, отдясно, подправени по три в равни количества, ще ги счукаш с кръста, който живее във вечната гора, съседна в същото количество, държани на едно и също място от лъча на светеца във виното на годината, ще поставиш главата й на земята.

— Нищо не разбрах — каза Ламар преди Есталер.

— Да караме по-бавно — каза Адамсберг. — Започнете отначало, Веранк, но на части.

— Свети мощи ще стриеш на прах, ще вземеш три щипки.

— Това е ясно — каза Данглар. — Три щипки стрити на прах кости на светец. Например на свети Йероним.

— … ще ги смесиш с мъжкия принцип, който не бива да се прегъва…

— Фалос — предложи Гардон.

— Който никога не се прегъва — допълни Жюстен.

— Например пенисна кост — потвърди Адамсберг. — Пенисната кост на котката. При това надарената с девет живота котка, която сама по себе си вече съдържа една малка вечност.

— Да — каза Данглар, който бързо си водеше бележки.

— … с живото на девиците, отдясно, подправени по три в равни количества…

— Внимание — каза Адамсберг, — задават се нашите девственици.

— Подправени? — попита Есталер. — Труповете на девиците са подправени?

— Не. „Подправени“, както се подправя ястие — обясни Данглар. — Това означава, че трябва да се вземе същото количество като на стритите свети мощи.

— Количество от какво, за бога?

— Там е въпросът — каза Адамсберг. — Какво значи „живото на девиците“?

— Кръвта?

— Половите органи?

— Сърцето?

— Според мен кръвта — каза Мордан. — Логично е, с оглед на вечния живот. Кръв на девица, смесена с мъжкия принцип, който я опложда, за да създаде вечност.

— Обаче кръв „отдясно“?

— От дясната страна — каза Данглар неясно.

— Откога съществува кръв от дясната и от лявата страна?

— Ха де — каза Данглар и доля чашите с вино.

Адамсберг бе подпрял брадичката си с ръце.

— Всичко това не се връзва с разкопаването на гробове — каза той. — Кръвта, половите органи, сърцето биха могли да бъдат взети от пресен труп на девица. А не това е станало. Докато да се източи кръв или да се извади жизнеспособен орган три месеца след смъртта, е очевидно невъзможно.

Данглар направи гримаса. Харесваше му интелектуалната насока на разговора, но съдържанието му го отвращаваше. Заради противния начин, по който се забъркваше лекарството, започваше да намразва забележителната антикварна находка De sanctis reliquis, която иначе високо бе оценил.

— Кое от останалото в гроба би могло да заинтересува нашия ангел? — подхвана Адамсберг.

— Ноктите, косите — предположи Жюстен.

— Заради тях не е трябвало да убива жените. Нокти и коси могат да се вземат и от живи хора.

— Остават костите — каза Ламар.

— Например тазовите кости — уточни Жюстен. — Мястото на плодовитостта. Което би допълнило „мъжкия принцип“.

— Би било добре. Жюстен, но само горната част на ковчега е била отворена и осквернителката не е взела нито костица.

— Задънена улица — каза Данглар. — Да видим останалата част от текста.

Веранк с готовност се подчини.

— … ще ги счукаш с кръста, който живее във вечната гора, съседна в същото количество…

— Това поне е ясно — каза Мордан. — Кръстът, който живее във вечната гора е Христовият кръст.

— Да — потвърди Данглар. — Останките от дървото на така наречения истински кръст се продават с хиляди като свети реликви и са повече, отколкото триста души биха могли да носят.

— Което може да е добра следа — каза Адамсберг. — Нека някой от вас да провери дали след бягството на сестрата са били откраднати реликви, съдържащи отломки от кръста.

— Аз ще го направя — записа си Меркаде.

Поради хиперсънливостта му често възлагаха на Меркаде да се рови в архивите. Работата на терен му беше почти невъзможна.

— Вижте и дали не е работила някъде около Менил и Бошан, може би не като Клариса Ланжевен, а под друго име, и може би отдавна. Вземете снимката й и им я покажете.

— Ще го направя — повтори Меркаде със същия ефимерен ентусиазъм.

— Клариса — прошепна Данглар на комисаря — не беше ли вашата кръвожадна монахиня? Сестрата се казва Клер.

Адамсберг отправи към Данглар разсеян и учуден поглед.

— Да — отвърна той. — Странно е, че ги смесих. Като две орехови ядки, затворени в една и съща черупка.

После направи знак на Веранк да продължи.

— … държани на едно и също място от лъча на светеца…

— И това е просто — каза Данглар уверено. — Става дума за географската област, която е определена от зоната на влияние на светите мощи. Единството на мястото ще сглоби различните съставки на лекарството.

— Нима светците имат радиус на действие? — попита Фроаси. — Като излъчватели?

— Никъде не го пише, но така се смята. Хората отиват на поклонение, защото са убедени, че колкото по-близо са до мощите на светеца, толкова по-силно е влиянието му.

— Значи съставките за рецептата трябва да се съберат недалеч от Менил — предположи Воазне.

— Логично е — каза Данглар. — В Средновековието съвместимостта на съставките е била решаваща за ефикасността на лекарството. Климатът също е бил важен за целителните свойства на отварите. Можем да смятаме за сигурно, че кост на нормандски светец по-лесно ще се комбинира с кост на нормандска девица и на котка от същия край.

— Добре — съгласи се Мордан. — После, Веранк?

— … във виното на годината, ще поставиш главата и на земята.

— Виното — каза Ламар — е, за да се преглъща по-лесно.

— Виното с кръвта.

— Христовата кръв. Кръгът се затваря.

— А защо „на годината“?

— Защото по онова време — обясни Данглар — виното не е отлежавало. Винаги е било „на годината“. Като нашето ново вино.

— Какво остава?

— … ще поставиш главата й на земята.

— Ще поставиш главата й на земята, тоест главата й ще падне на земята — каза Данглар.

— Тоест ще я победиш — обобщи Мордан. — Ще победиш смъртта, предполагам, ще отрежеш главата на смъртта.

— И значи — каза Мордан, преглеждайки бележките си — убийцата е събрала всички съставки — живо от девица, каквото и да е то, свети мощи, котешка кост. Липсва й само парче от кръста. След което трябва само да изчака да стане новото вино и да изгълта цяра.

При тези думи няколко чаши бяха гаврътнати, с което се сложи като че ли край на колоквиума. Но Адамсберг не помръдваше и никой не посмя да си тръгне. Не знаеха дали комисарят се готви за сън, така както бе подпрял бузата на ръката си, или възнамерява да закрие заседанието. Данглар тъкмо да го побутне с лакът, и той изплува на повърхността като гъба.

— Мисля, че ще има още една убита жена — каза той, без да вдига буза от ръката си.

— Мисля, че трябва да си поръчаме кафе.

XXXIII

— С живото на девиците, отдясно, подправени по три в равни количества — каза Адамсберг. — По три. Трябва да внимаваме с това.

— Това е дозировката — каза Мордан. — Три щипки стрити кости на светец, три щипки пенисна кост, три щипки дърво от кръст и три щипки от принципа на девицата.

— Едва ли е така, майоре. Вече разполагаме с две изровени девици. Каквото и да е искала да вземе, струва ми се, че една би била предостатъчна за трите му щипки. Освен това можело е да пише просто в равни количества. А е добавено по три.

— Три щипки.

— Не, три девици. Три щипки от три девици.

— Не бива да приемате всичко буквално. Този текст е хем рецепта, хем нещо като поема.

— Не — възрази Адамсберг. — Езикът може да е сложен, но не е поетичен. Това е просто стара книга с рецепти. Нищо друго.

— Точно така — потвърди Данглар, макар да бе леко шокиран от непочтителното отношение на комисаря към De sanctis reliquis. — Обикновен рецептурник. Целта му е не да обърква, а да бъде разбран.

— Е, целта не е постигната — каза Жюстен.

— Не съм съгласен — възрази Адамсберг. — Трябва просто да не се изпуска нито дума. В тази зловеща смес като във всяка готварска рецепта всяка дума е от значение. Подправени по три. Ето там е опасността. По този въпрос трябва да поработим.

— По кой? — попита Есталер.

— По въпроса за третата девственица.

— Много е възможно — вметна Данглар.

— Трябва да я потърсим — каза Адамсберг.

— Да? — обади се Меркаде и вдигна глава от тефтера си.

Лейтенант Меркаде си водеше сума ти бележки както всеки път, когато бе добре разбуден и наваксваше пропуснатото с видимо усърдие.

— Първо трябва да разберем дали някоя девственица от Горна Нормандия не е загинала наскоро при злополука.

— Колко голяма е зоната на действие на светеца? — попита Ретанкур.

— Най-добре да си определим един район с радиус от петдесетина километра около Менил и Бошан.

— Седем хиляди сто и петдесет квадратни километра — бързо изчисли Меркаде. — На каква възраст трябва да е жертвата?

— Символично — отвърна Данглар — можем да заложим на минимална възраст от двайсет и пет години. Това е възрастта на света Катерина, след която девойките се смятат за стари моми. Горната граница би могла да е четирийсет години. Оттам нататък и мъже, и жени са били смятани за старци.

— Прекалено голям диапазон — каза Адамсберг. — Нямаме толкова време. Нека като начало да се спрем някъде около възрастта на двете жертви — между трийсет и четирийсет години. Което ще ни даде колко жени горе-долу, Меркаде?

Оставиха лейтенанта мълчаливо да изчислява, заобиколен от чаши кафе, подправени по три. Жалко, каза си Адамсберг, че Меркаде непрекъснато заспива. Има забележителен ум, особено за цифри и списъци.

— По груба сметка бих казал между сто и двайсет и двеста и петдесет възможно девствени жени.

— Пак е много — каза Адамсберг, прехапвайки долната си устна. — Да намалим територията до радиус от двайсет километра около Менил. Какво получаваме?

— Между четирийсет и осемдесет жени — бързо каза Меркаде.

— И как ще ги открием тези четирийсет девици? — сухо попита Ретанкур. — Девствеността не е закононарушение, та да се впише в съдебното досие.

Девствена е, бегло помисли комисарят, хвърляйки поглед на дебелата си и красива подчинена. Ретанкур пазеше живота си в тайна, херметично затворен и недостъпен за всякакво проникване. Може би този разговор за недокоснатите от мъж жени й беше неприятен.

— Ще питаме свещениците — каза Адамсберг. — Започнете от кюрето в Менил. Побързайте. Ако трябва, ще работим извънредно.

— Господин комисар — обади се Гардон, — не е толкова спешно. Паскалин и Елизабет са били убити преди три и половина и четири месеца. Третата девица сигурно е вече мъртва.

— Не мисля — каза Адамсберг и вдигна поглед към тавана. — Заради новото вино, което е последната съставка на отварата. Виното, в което ще бъдат смесени всички останали, ще бъде готово през ноември.

— Или през октомври — уточни Данглар. — Някога са правили първото вино по-рано от днес.

— Хубаво — каза Мордан. — И после?

— Ако приемем това, което ни казва Данглар — подхвана Адамсберг, — става ясно, че трябва да се спазва хармонично равновесие, за да е ефикасно лекарството. Ако аз трябваше да го забъркам, щях да добавям съставките на равни интервали. Да речем, нещо като щафетно бягане.

— Това е задължително — каза Данглар, дъвчейки молива си. — Разнородното, неравномерното е средновековно проклятие. То носи нещастие. Каквато и да е линията, реална или абстрактна, тя никога не трябва да бъде прекъсвана. Всяко нещо следва да се развива по права линия и без сътресения.

— А убийството на котката и кражбата на мощите са извършени три месеца преди смъртта на Паскалин. И живото на девствениците е било взето три месеца след смъртта им. Три, като броя на щипките, три като броя на девиците, три като броя на месеците в един сезон. Следователно последното живо ще бъде взето три месеца преди новото вино или точно преди него. И девственицата ще бъде убита три месеца преди това.

Адамсберг замълча и няколко пъти преброи нещо на пръсти.

— Така че е много вероятно третата жена да е още жива и смъртта й да е планирана за неизвестна дата между април и юни. Сега сме двайсет и пети март.

След три месеца, след петнайсет дни или след седмица. Всеки мълчаливо преценяваше доколко спешна и доколко невъзможна е задачата. Защото дори да успееха да съставят списък на девствениците в района на Менил, как щяха да определят коя е избрана от ангела на смъртта? И как щяха да я защитят?

— Това все пак са само предположения — каза Воазне и потръпна, сякаш се събуждаше в края на филм, осъзнал, че всичко е било само измислица.

— Не разполагаме с друго — сви рамене Адамсберг.

Освен с полет на птица между небето и земята, помисли Данглар разтревожено.

XXXIV

Дългият колоквиум бе забавил Адамсберг, който взе колата, за да се прибере в ателието на Камий. Нямаше да разказва на Том историята за сестрата и за ужасната отвара. Вечен живот, помисли той, докато паркираше под дъжда. Всемогъщество. Рецептата от De sanctis reliquis изглеждаше смехотворна, истински майтап. Но този майтап подлудяваше човечеството още от първите му стъпки в космическата пустош, която хвърляше Данглар в паника. Смъртоносен майтап, в името, на който човеците бяха изградили вярванията си и неуморно се избиваха помежду си. През целия си живот сестрата всъщност бе търсила само това. Да избираш живот или смърт за другите, да разполагаш със съществуването им, означаваше да си богиня и да тъчеш платното на съдбата. Сега тъчеше своето. Тя, която бе властвала над живота на другите, не можеше да позволи на смъртта да я отнесе като някоя обикновена старица. Огромната й власт над живота и смъртта щеше да бъде използвана за собствена полза, щеше да я дари с безсмъртие, щеше да я постави на истинския й трон, откъдето да продължи съдбовното си дело. Бе станала на седемдесет и пет години, време беше — младостта бе преминала пет пъти. Време беше и тя знаеше това открай време. Жертвите й бяха предвидени отдавна, времето и начинът на екзекуцията — обмислени до най-малките подробности. Жената беше педантична, планът се изпълняваше стъпка по стъпка, без изненади. Беше изпреварила полицаите не с месеци, а с десет, ако не и с петнайсет години. Третата девица бе предварително осъдена. И Адамсберг не виждаше как той с двайсет и седем мъже, че и със сто, ще стопи преднината на Сянката.

Не, ще разкаже на Том как продължава историята на козирога.

Адамсберг изкачи седемте етажа и позвъни на вратата с десет минути закъснение.

— Ако се сетиш, сложи му капки в носа — каза Камий и му подаде шишенце.

— Разбира се, че ще се сетя — отвърна Адамсберг и пъхна шишенцето в джоба си. — Хайде върви. И хубаво да свириш.

— Добре.

Елементарен разговор между приятели. Адамсберг залепи Том на корема си и се изтегна на леглото.

— Спомняш ли си докъде бяхме стигнали? Спомняш ли си за милия козирог, който много обичал птичките, но не искал другият риж козирог да му досажда в неговия край на планината? Обаче другият все пак дошъл да му досажда. Приближил се, големите му рога изпълнили пространството и рекъл: „Ти се държа лошо с мен, когато бяхме малки, и сега ще съжаляваш, мой човек“. — „Това са глупости — отвърнал кестенявият козирог. — Това са приказки за малки деца. Прибирай се у вас и ме остави на мира“. Но рижият козирог не искал и да чуе. Защото бил дошъл от много далеч да отмъсти на кестенявия козирог.

Адамсберг замълча и детето показа с помръдване на крачето, че не спи.

— Тогава козирогът, който много бил пътувал, казал: „Нещастник такъв, ще ти отнема земята, ще ти отнема работата“. В този момент се появила една дива коза, която била чела всички книги на света, и казала на кестенявия козирог: „Внимавай с този тип, че вече е убил два козирога и ще види и на теб сметката“. — „Какви ги говориш — казал кестенявият козирог на мъдрата дива коза, — да не си се побъркала, ти просто ревнуваш“. Но кестенявият козирог не бил спокоен. Защото рижият бил много хитър, а и доста красив. Кестенявият решил да го затвори зад една преградка за камина и после да размисли сериозно. Речено-сторено. С преградката нямало проблеми. Обаче кестенявият имал един недостатък — не умеел да размишлява сериозно.

Детето натежа и Адамсберг разбра, че е заспало. Постави ръка на главата му, затвори очи и вдиша миризмата му на сапун, мляко, пот.

— Да не би майка ти да те парфюмира? — прошепна Адамсберг. — Това е тъпо, бебетата не се парфюмират.

Но не. Деликатната миризма не идваше от Том. Идваше от леглото. Адамсберг разшири ноздри в тъмното като кестенявия козирог. Познаваше този парфюм. И той не беше на Камий.

Полека стана и остави Том на леглото му. Заразхожда се из стаята и задуши. Успя да локализира миризмата — тя беше в леглото. Някой бе лежал там и бе оставил миризмата си.

Е и? — каза си той и запали лампата. — В колко легла на колко жени си лягал, преди Камий да ти стане другарче? Рязко вдигна чаршафите и ги заразглежда, сякаш като се запознае по-отблизо с натрапника, ще му стане по-леко. После седна на неоправеното легло и дълбоко пое дъх. Всичко това беше без значение. Един тип повече или по-малко — и какво от това? Нищо особено. Нямаше от какво да прави драма. Душевните вълнения ала Веранк не му подхождаха. Адамсберг знаеше, че са мимолетни, и изчакваше да преминат, за да се оттегли към личните си брегове, там, където нищо и никой не можеше да го застраши.

Грижливо опъна чаршафите, подпъхна ги под дюшека и изглади възглавниците с ръка, без да знае дали с този жест изличава натрапника или вече отминалия си гняв. Вдигна няколко косъма и ги разгледа на светлината на лампата. Къси косми, мъжки косми. Два черни и един риж. Рязко сви юмрук.

Задъхан закрачи от стена до стена, образите на Веранк се изливаха в главата му като кален поток, в който различаваше мутрата на лейтенанта — мълчалива, предизвикателна, стихоплетстваща, заинатена като беарнец. Данглар имаше право — планинецът беше опасен, бе привлякъл Камий за своята кауза. Бе дошъл да си отмъсти и бе започнал оттук, от това легло.

Томас проплака в съня си и Адамсберг постави ръка на главата му.

— Рижият козирог, момченцето ми — прошепна той. — Той нападнал и отвлякъл жената на кестенявия. Така била обявена войната, Том.

Адамсберг стоя неподвижен два часа, седнал до леглото на сина си. Когато Камий се върна, си тръгна бързо, не особено другарски, почти невъзпитано, и се гмурна в дъжда. Щом седна зад волана, още веднъж обмисли плана си. Каквото повикало, такова се обадило. Погледна часовниците си на светлината на лампичката и поклати глава. Утре в седемнайсет часа механизмът ще е задвижен.

XXXV

Лейтенант Елен Фроаси — безлична, мълчалива и кротка до незабележимост, с доста обикновено лице и изключително тяло — имаше три видими особености. От една страна, ядеше от сутрин до вечер, без да напълнява, от друга страна, рисуваше с водни бои — единствената известна на колегите й фантазия, която си позволяваше. На Адамсберг, който изпълваше цели бележници с рисунки по време на колоквиумите, му трябваше повече от година, за да се заинтересува от малките творби на Фроаси. През една нощ миналата пролет бе преровил шкафчето й за евентуална храна. Работното място на лейтенанта се смяташе от всички за склад за провизии, в който можеше да се намери голямо разнообразие от продукти — пресни и сушени плодове, бисквити, млечни произведения, зърнени култури, селски пастет, локуми, — винаги на тяхно разположение в случай на непредвиден глад. Фроаси знаеше за тези обири и овреме попълваше склада. Та, докато търсеше храна, Адамсберг попадна на албум с акварели с мрачни теми, самотни силуети и отчайващи пейзажи под потискащи небеса. Оттогава мълчаливо си разменяха рисунки, пъхнати в докладите. Третата особеност на Фроаси бе, че имаше завършено висше образование със специалност електроника и бе работила осем години в отдела за подслушване, показвайки чудеса от бързина и ефикасност.

Фроаси се присъедини към Адамсберг в седем часа сутринта, когато отваряха малкото кафене срещу Бирарията на философите. Заможната буржоазна бирария отваряше чак в девет часа, докато пролетарското кафене вдигаше решетките си още призори. Кроасаните току-що бяха пристигнали в един сандък, поставен на бара, и Фроаси се възползва, за да си поръча втора закуска.

— Операцията, предполагам, е нелегална — каза Фроаси.

— Това се разбира от само себе си.

Фроаси намусено топна кроасана си в кафето.

— Трябва да знам повече — рече тя.

— Фроаси, не мога да поема риска от съществуването на доносник в Бригадата.

— Какво би донасял и на кого?

— Това не мога да ви кажа. Ако греша, забравяме всичко и вие нямате нищо общо.

— Освен дето ще съм поставяла микрофони, без да знам защо. Веранк живее сам. Какво се надявате да чуете, като го подслушвате?

— Телефонните му разговори.

— И какво? Ако той крои каквото и да било, няма да го разправя по телефона.

— Ако крои нещо, то ще е изключително сериозно.

— Значи ще мълчи.

— Значи ще говори. Забравяте златното правило на тайната.

— Тоест? — попита Елен, обирайки с длан трохите от кроасана.

— Човек, който знае тайна, тайна толкова важна, че се е заклел в майка си никога да не я казва на никого, задължително я споделя с друг човек.

— Откъде идва това правило?

— От хората. Никой, с извънредно редки изключения, не успява да запази една тайна за себе си. Колкото по-сериозна е тайната, толкова повече важи правилото. Ето така излитат тайните от скривалищата си, Фроаси, и се предават от лице, което се заклева да мълчи, на лице, което се заклева да мълчи, и тъй нататък. Поне един човек знае тайната на Веранк, ако има такава. Той ще говори с този човек и точно този разговор искам да чуя.

И още нещо, помисли Адамсберг и се почувства виновен, че премята такава невинна девойка като Фроаси. Вчерашната му решимост не бе намаляла — достатъчно бе да си представи ръцете на Веранк върху Камий и още по-лошо, неизбежното им съчетаване, за да усети как цялото му същество се превръща в бойна машина. Изпитваше известни угризения по отношение на Фроаси, но щеше да го преживее.

— Тайната на Веранк — повтори Фроаси, като изсипа трохите в празната си чаша. — Това има ли връзка със стиховете, които измисля?

— Съвсем не.

— А с шарените му коси?

— С тях да — отсече Адамсберг, съзнаващ, че Фроаси няма да прекрачи прага на законността без малко чужда помощ.

— Наранили ли са го?

— Възможно е.

— И той си отмъщава?

— Възможно е.

— И отмъщението е смъртоносно?

— Нямам представа.

— Ясно — каза лейтенантът и отново прекара ръка по вече чистата маса, малко раздразнена, че вече няма какво да събира. — В крайна сметка се опитваме да го предпазим от самия него, така ли?

— Именно — потвърди Адамсберг, очарован, че Фроаси сама е открила добра причина да върши зло. — Разглобяваме механизма и всички са доволни.

— Да започваме — каза Фроаси, като извади бележник и химикалка. — Мишени? Цели?

Кротката и морална жена в миг изчезна и отстъпи мястото си на страховитата професионалистка.

— Достатъчно ще е да подслушвате мобилния му телефон. Ето ви номера.

Адамсберг бръкна в джоба си за листчето с номера на Веранк и напипа шишенцето, което му бе дала Камий. Не се бе сетил да сложи капки в носа на детето въпреки обещанието си.

— Поставете го на подслушване и прехвърлете приетия материал у дома.

— Длъжна съм първо да го прекарам през Бригадата.

— Къде ще е приемателят в Бригадата?

— В моя шкаф.

— Всички ровят в долапа ви, Фроаси.

— Говоря за другия, вляво от прозореца. Той е заключен.

— Значи първият е само за заблуда на противника. Какво държите в истинския?

— Локум, доставен направо от Ливан. Ще ви дам ключ.

— Добре. Ето ключовете от вкъщи. Монтирайте приемателя в спалнята, далеч от прозореца.

— Естествено.

— Трябва ми не само звук, а и екран, за да проследя придвижванията му.

— С широк обсег?

— Вероятно.

Да узнае дали Веранк ще заведе някъде Камий. За ден-два, в някое горско хотелче, където детето ще си играе на тревата около тях. А не, никога. Този беарнски мръсник няма да му открадне и Том.

— Важно ли е къде ходи?

— Решаващо.

— Тогава мобилният му не е достатъчен. Ще лепна Джи Пи Ес устройство под колата му. Да сложа ли и микрофон в колата?

— Няма да е зле. Колко време ще ви трябва?

— В седемнайсет часа ще съм готова.

XXXVI

В шестнайсет и четирийсет Фроаси довърши настройката на приемателното устройство в спалнята на Адамсберг. Добре чуваше гласа на Веранк въпреки гласовете и стъпките на колегите му, тътренето на столове и шумоленето на хартия.

Изчисти смущенията и думите на Веранк стигнаха до нея високи и ясни. Той говореше с Ретанкур и Жюстен. Фроаси се заслуша в лекия и приглушен глас на лейтенанта и намали още повече паразитния фонов шум. Веранк сядаше на бюрото си. Чу потракването на клавишите и после няколко думи, които той каза на себе си. Вече няма къде болката да приютя, Фроаси хвърли недоволен поглед към машинката, която безцеремонно изливаше грижите на Веранк в спалнята на Адамсберг. Имаше някакво посегателство в това следене на Веранк. Недостойна борба, каза си тя, докато затваряше вратата, в която напълно съзнателно се бе включила.

XXXVII

На четвърти април, понеделник, Данглар окачи на стената на Съборната зала карта на окръг Йор. Държеше в ръка списък на двайсет и седем жени, за които се предполагаше, че са девствени, между трийсет и четирийсет годишни, живеещи в радиус от двайсет километра около Менил и Бошан. Адресите им бяха установени и Жюстен ги отбелязваше с червени кабарчета.

— Трябваше да използваш бели кабари — каза Воазне.

— Я стига — сопна се Жюстен. — Откъде да ги взема?

Всички бяха уморени. Цяла седмица бяха ровили из архивите и обикаляли от кюре на кюре. Едно бе сигурно — никоя друга жена, отговаряща на критериите им, не бе намерила смъртта при нещастен случай през последните месеци. Значи третата девица беше жива. Тази увереност потискаше служителите от Бригадата не по-малко от съмнението в насоката, която комисарят бе дал на следствието. Поставяха под въпрос самата й основа — връзката между осквернените гробове и рецептата от De reliquis. Опозицията се бе разслоила на няколко пласта. Най-крайните смятаха, че обраслата с мъх страна на един камък не може да е доказателство за извършено убийство. Че видяна от определен ъгъл, постройката на Адамсберг беше нереална като сън, като химера, в която бяха повярвали по време на един по-особен колоквиум. Други, умерените, приемаха убийствата на Елизабет и Паскалин, признаваха, че би могло да имат нещо общо е осакатяването на котката и кражбата на мощите, но отказваха да ги свържат със средновековната рецепта. И дори малкото привърженици на теорията, включваща De reliquis, оспорваха тълкуването на текста. В него не се говореше за котки и мъжкият принцип спокойно би могъл да бъде например семенна течност от бик. Нищо не сочеше обратното, както и нищо не казваше изрично, че са необходими три девици, за да се забърка отварата. Може би две стигаха и те работеха залудо. Нищо не подсказваше също, че третата девица ще бъде убита от три до шест месеца преди новото вино. Версията на комисаря изглеждаше крайно невероятна и направо изсмукана от пръстите.

Постепенно, от ден на ден, в Бригадата се надигаше тих и неизказан бунт, към който, с течение на времето и с натрупаната умора, се присъединяваха все повече участници. Припомняха си грубото изгонване на Ноел, от когото нямаше новини. Изгонване, което изглеждаше неразбираемо, толкова неприятно се държеше Адамсберг с Новия, като гледаше да го избягва, доколкото бе възможно. Разправяха под сурдинка, че комисарят още не може да преглътне квебекската драма, нито скъсването си с Камий, нито смъртта на баща си, нито раждането на сина си и това го включваше в категорията на остаряващите. Сетиха се за камъчетата, поставени върху бюрата им, и един от полицаите изказа предположението, че Адамсберг е затънал в блатото на мистицизма и е увлякъл със себе си и следствието, и хората си.

Недоволството нямаше да задмине стадия на обикновеното мърморене, ако Адамсберг се държеше както обикновено. Но след колоквиума за Трите Девици комисарят бе станал недостъпен, издаваше сухи и мрачни нареждания и не стъпваше в Съборната. Все едно че сърцето му се бе вледенило. Бунтът възобнови битката между позитивистите и хвърчащите из облаците, като войските на последните все повече оредяваха, разгромени от високомерната студенина на Адамсберг.

Само преди два дни бе избухнала люта разправия, която още повече бе разширила бездната между антагонистите — спореха дали трябва, или не трябва да се откажат от тъпите мощи — и от цялата тази история с кости и отвари. Меркаде, Керноркян, Морел, Ламар, Гардон и, разбира се, Есталер затягаха редиците около комисаря, който не даваше вид, че се интересува от брожението в Бригадата. Данглар категорично ги подкрепяше, макар да бе от първите, усъмнили се в мнението на Адамсберг. Но изправен пред метежниците, той по-скоро би се оставил да го нарежат на парчета, отколкото да признае, че са прави, и пламенно защитаваше тезата на De reliquis, в която не вярваше. Веранк не вземаше позиция, задоволяваше се да си върши работата, като се опитваше да не привлича вниманието. В деня след колоквиума за Трите Девици между него и комисаря бе избухнала открита война и той не разбираше защо.

Странно, но Ретанкур, една от най-твърдите сред позитивистите в Бригадата, се отнасяше с безразличие към кавгата, така както претръпналият надзирател си върши работата през шумното междучасие. Съсредоточена, по-мълчалива от обикновено, Ретанкур изглеждаше погълната от проблем, известен само на нея. Дори не се бе появила в Бригадата днес. Заинтригуван от тази загадка, Данглар разпита Есталер, смятан за най-добрия специалист по многофункционалната богиня.

— Тя е преобразувала цялата си енергия — постави диагнозата си Есталер. — За нас не е оставила и трошица, само за котката.

— В какво я е преобразувала според вас?

— Не е в нещо административно, нито семейно, нито физическо. Нито техническо — изброи Есталер, опитвайки се да отметне излишното. — Мисля, че в нещо, как да кажа…

Есталер посочи челото си.

— Интелектуално — подсказа Данглар.

— Да — рече Есталер. — Тя размишлява. Нещо е привлякло вниманието й.

Всъщност Адамсберг прекрасно долавяше климата, който по негова вина се бе възцарил в Бригадата, и се опитваше да го контролира. Но историята с Веранк силно го бе разтърсила и той не успяваше да възстанови равновесието си. Подслушването не бе допринесло ни най-малко за установяването на истината относно войната между двете долини, нито относно смъртта на Фернан и Дебелия Жорж. Веранк се обаждаше само на някои свои роднини и приятелки, пред които не коментираше живота в Бригадата. Затова пък на два пъти Адамсберг бе проследил на живо съчетаването Веранк-Камий и се бе почувствал смазан от тежестта на двете тела, наранен от неблагоприличието на действителността, на чуждата действителност. И съжаляваше за това. Връзката на Веранк и Камий съвсем не му позволяваше да им влезе под кожата и да овладее положението. Напротив, тя го отхвърляше далеч встрани. В тази спалня той не съществуваше, онова пространство не бе негово. Бе влязъл в него пиратски и се налагаше да го напусне. Разочарованието, че едно недостъпно място принадлежи само на Камий и няма нищо общо с него, започваше постепенно да измества гнева му. Не му оставаше друго, освен да се върне на своя земя, да се върне с подбити крака и мръсни ръце — и изпълнен със спомени, които трябваше да изтласка. Бе вървял достатъчно, заслушан в птичата песен, за да знае, че е време да спре да обсажда стените на въображаема цел.

Поразведрен и сякаш започнал да се възстановява от дълга треска, той прекоси Съборната зала и се загледа в картата, която Жюстен попълваше в момента. При влизането му Веранк незабавно зае отбранителна поза.

— Двайсет и девет — каза Адамсберг, преброявайки червените кабарчета.

— Така няма да успеем — рече Данглар. — Трябва да въведем още един параметър, за да стесним кръга.

— Начина на живот — предложи Морел. — Тези, които живеят с родител, брат, леля са по-недостъпни за един убиец.

— Не е така — възрази Данглар, — Елизабет е била убита по пътя към работата си.

— Парчетата от кръста? Открихте ли нещо? — попита Адамсберг с нисък и дрезгав глас, сякаш бе кашлял в продължение на седмица.

— Нито едно в цяла Горна Нормандия — отвърна Меркаде. — И нито една кражба на парче през целия разглеждан период. За последен път са били откраднати част от мощите на свети Димитър Солунски преди петдесет и четири години.

— Ами ангелът на смъртта? Някакви следи от нея?

— Съществува една възможност — каза Гардон. — Но имаме само три свидетелства. Една медицинска сестра, която се грижи за болните по къщите им, се е настанила във Векини преди шест години. Това е на тринайсет километра от Менил, на североизток. Описанието е много неясно. Жена на шейсет-седемдесет години, дребна, спокойна, доста бъбрива. Може да е тя, може и да не е. Спомнят си за нея в Менил, Векини и Мелер. Работила е там около година.

— Значи достатъчно дълго, за да се сдобие с необходимата й информация. Знае ли се защо си е заминала?

— Не.

— Да зарежем това — каза Жюстен, който по време на бунта бе преминал в лагера на позитивистите.

— Кое да зарежем, лейтенант? — попита Адамсберг разсеяно.

— Всичко. Книгата, котката, третата девица, костите, всички тези глупости.

— Вече нямам нужда от хора за това разследване — каза Адамсберг и седна в средата на залата, в центъра на всички погледи. — Всички данни са събрани, не можем да направим повече нито чрез ровене в архивите, нито чрез обикаляне из селата.

— А как? — попита Гардон, все още изпълнен с надежда.

— Чрез мислене — подхвърли Есталер, като неблагоразумие се включи в битката.

— Ти ли, Есталер, ще мислиш? — попита Мордан.

— Който иска да не се занимава с това разследване, може да се смята за освободен — продължи Адамсберг със същия безразличен тон. — Още повече че трябват хора за смъртта на улица Мироменил и за боя на Алезия. И за масовото отравяне в старческия дом в Отьой. Закъснели сме с тези случаи.

— Мисля, че Жюстен е прав — каза Мордан с отмерен тон. — Мисля, че сме по грешна следа, господин комисар. Всъщност разполагаме само с една котка, осакатена от хлапета.

— С пенисната кост на една котка — възрази Керноркян.

— Аз лично не вярвам в третата девица — каза Мордан.

— Аз не вярвам и в първата — додаде Жюстен унило.

— О, мамка му — изруга Ламар. — Елизабет все пак е мъртва.

— Имам предвид Дева Мария.

— Аз тръгвам — каза Адамсберг, обличайки сакото си. — Обаче третата девица съществува някъде, пие си кафенцето някъде и аз няма да я оставя да умре.

— Какво кафенце? — попита Есталер, докато Адамсберг излизаше от Съборната зала.

— Никакво — обясни Мордан. — Иска да каже, че си живее живота.

XXXVIII

Франсин ненавиждаше старите неща от миналото, които й се струваха винаги мръсни и никога правилни. Чувстваше се спокойна само в стерилно чистия свят на аптеката, която поддържаше, чистеше, подреждаше. Не обичаше да се прибира в старата бащина къща, която беше винаги мръсна и никога правилна. Докато беше жив, Оноре Бидо държеше на нея, но сега, какво значение имаше? От две години насам Франсин кроеше планове за преместване — възнамеряваше да напусне стария селски дом и да се пренесе в нов апартамент в града. Смяташе да остави всичко — каните, изкривените тенджери, високите долапи, всичко.

Двайсет часа и трийсет минути. Най-хубавото време. Беше измила чиниите, после здраво завърза плика с боклук и го остави пред прага на къщата. Боклукът привлича рояци от насекоми, по-добре да не стои вътре през нощта. Огледа кухнята с безпокойство, все се страхуваше да не забележи някоя мишка, някое насекомо, пълзящо или летящо, паяк, ларва, сънливец — къщата гъмжеше от подобни мръсотии, които влизаха и излизаха без предупреждение и от които нямаше никакъв начин да се отърве, тъй като наоколо имаше поле, отгоре таван, отдолу мазе. Единственият бункер, който почти успяваше да предпази от набези, бе спалнята й. Месеци й трябваха, за да запуши камината, да замаже пукнатините в стената, да маджуниса прозореца, след което постави леглото си върху тухли. За да не влезе нещо в стаята през нощта, предпочиташе да не проветрява. Но нищо не можеше да направи срещу дървесиноядите, които нощем прояждаха старите греди. Всяка вечер Франсин оглеждаше дупчиците над главата си и със страх очакваше да се покаже глава на дървесинояд. Нямаше представа на какво приличаха тези бръмбари — на червеи? На стоножки? На ухолазки? И всяка сутрин отвратено изтупваше дървесния прах, паднал върху завивката й.

Наля си топло кафе в голяма чаша и добави една бучка захар и две капачки ром. Най-хубавото време. После отнесе чашата в спалнята си заедно с малката бутилка ром и изгледа два филма последователно. Колекцията й от осемстотин и дванайсет филма, надписани и разпределени по жанрове и теми, бе подредена в другата спалня, на баща й, и влагата рано или късно щеше да ги съсипе. Реши да напусне къщата в деня, когато, пет месеца след смъртта на баща й, един специалист по покривни конструкции я огледа и откри в мертеците седем дупки, пробити от бръмбара сечко. Седем. Огромни дупки, невъобразими, големи колкото кутре. Ако се заслушаш, можеш да ги чуеш как дълбаят, пошегува се специалистът.

Трябва да се напръска, постанови той тогава. Но като видя диаметъра на дупките, пробити от бръмбарите, Франсин взе решение. Ще се махне оттам. Понякога с погнуса се питаше на какво ли прилича главата на сечкото. На голям червей? Нещо като торен бръмбар с дрелка?

В един часа през нощта Франсин огледа дупките, направени от дървесиноядите, провери дали не са се разширили прекалено и загаси лампата с надеждата да не чуе сумтенето на таралежа отвън. Не обичаше този шум, приличаше й на човешко дишане в нощта. Обърна се по корем, покри главата си със завивката, като остави открити само ноздрите си. На трийсет и пет години си, а се държиш като дете, Франсин, й бе казал свещеникът. И какво от това? След два месеца вече няма да вижда нито къщата, нито кюрето на Отон. Дори през лятото нямаше да идва тук. През лятото ставаше още по-лошо, с онези едри нощни пеперуди, които влизаха — но откъде, боже мили? — и блъскаха противните си тела в абажурите, да не говорим за стършелите, мухите, осите, гризачите и кърлежите. Разправяха, че ларвите на кърлежите си издълбават малки отвори в кожата и снасят в тях яйцата си.

За да заспи, Франсин взе да брои колко дни й остават до заминаването на първи юни. Сто пъти й бяха казвали, че сключва лоша сделка, като заменя голямата си къща от осемнайсети век срещу двустаен апартамент с балкон в Еврьо. Но за Франсин това бе най-хубавата сделка в живота й. След два месеца щеше да е на сигурно място, в чист бял апартамент, с осемстотин и дванайсетте си филма, на шейсет метра от аптеката. Ще седи върху ново, облечено в синьо кресло, върху нов линолеум, пред телевизора, с кафе с ром в ръка, без никакви дървесинояди наоколо, които да й изкарват акъла. Само още два месеца. Ще има високо легло, отделено от стената, с лакирани стъпала към него. Ще си купи чаршафи в пастелни цветове, които ще са винаги чисти и никакви мухи няма да цвъкат отгоре им. Може и да се държи като дете, но ще се чувства добре, най-после. Франсин се сви под завивката и запуши уши с пръсти. Не искаше да чува таралежа.

XXXIX

Щом затвори вратата на къщата си, Адамсберг влезе под душа. Изми косата си, като силно търкаше, после се опря в облицованата с плочки стена и със затворени очи и отпуснати ръце се остави водата да го облива. Ако много се къпеш в реката, казваше майка му, ще избелееш, ще станеш бял като тебешир.

През съзнанието му премина образът на Ариан. Живителен. Добра идея, каза си той, докато спираше водата. Би могъл да я покани на вечеря, пък после ще види дали. Обърса се набързо, облече дрехите си върху все още влажната си кожа, мина покрай устройството, инсталирано до леглото му. Утре ще помоли Фроаси да изключи тази адска машинка и да отнесе заедно с жичките й проклетия беарнец с кривата усмивка. Сграбчи купчината дискове със записи на Веранк и се зае да ги чупи един по един, разпилявайки лъскавите им отломъци из цялата стая. После ги натика в найлонов плик, който здраво завърза. След което се нагълта със сардини, домати и сирене. Така почистен и зареден, реши в знак на добра воля да се обади на Камий и да се поинтересува от хремата на Том.

Даваше заето. Седна на ръба на леглото, задъвкал остатъка от хляба, и отново опита след десетина минути. Заето. Бъбри с Веранк може би. Подслушвателното устройство, което примигваше с червена лампичка, му предлагаше едно последно изкушение. Адамсберг рязко натисна копчето.

Нищо, освен шумът на телевизора. Увеличи звука. Веранк слушаше разговор за ревността — по ирония на съдбата, — докато чистеше гарсониерата си с прахосмукачката. Да слуша това предаване в дома си от телевизора на Веранк и в неговата непряка компания, му се стори опасно. В момента някакъв психиатър обясняваше причините и последствията от компулсивното чувство за притежание. Адамсберг се просна на леглото си и с облекчение констатира, че въпреки преживяното вълнение, не откриваше у себе си нито един от описаните симптоми.

Силният глас го стресна. Скочи от леглото с намерението да намали телевизора.

— Да не си посмял да мръднеш, боклук такъв.

Адамсберг направи три крачки към вратата, преди да осъзнае грешката си. Не телевизорът, а предавателят излъчваше някакъв филм от дома на Веранк. Сънено затърси копчето, но спря, когато чу гласа на лейтенанта, който отговаряше нещо. А гласът на Веранк бе твърде особен, за да излиза от телевизор. Адамсберг погледна часовниците си — почти два часът през нощта. Веранк имаше нощен гост.

— Имаш ли оръжие?

— Само служебното.

— Къде е?

— На стола.

— Ще го вземем, става ли?

— Това ли искате? Оръжие?

— Ти как мислиш?

— Нищо не мисля.

Адамсберг бързо набра номера на Бригадата.

— Морел, кой е с вас?

— Мордан.

— Бягайте у Веранк, въоръжено нападение. Двама са. Бързо, Морел, той е в опасност.

Адамсберг затвори и се обади на Данглар, докато завързваше обувките си с една ръка.

— Ами поразмърдай си мозъка, мой човек.

— Не се ли сещаш?

— Съжалявам, не ви познавам.

— Хайде, идвай. Ще ти припомним. Метни си нещо, че така не е прилично.

— Къде отиваме?

— На разходка. И ти ще караш. Накъдето ти кажем.

— Данглар? Двама типове са се вмъкнали у Веранк. Бягайте в Бригадата и поемете подслушването. Аз идвам.

— Какво подслушване?

— Мамка му! Подслушването на Веранк!

— Не му знам номера на мобилния. Как искате да организирам подслушване?

— Не ви карам да организирате подслушване, а да продължите да подслушвате. Машинката е в шкафа на Фроаси, в левия шкаф. Побързайте, за бога, и предупредете Ретанкур.

— Шкафът на Фроаси е заключен, господин комисар.

— Ами че вземете ключа от чекмеджето на бюрото ми, да му се не знае! — извика Адамсберг, слизайки надолу по стълбите.

— Добре — каза Данглар.

Имаше подслушване, имаше проникване в дома на Веранк и докато си обличаше ризата, Данглар изгаряше от нетърпение да разбере защо. Двайсет минути по-късно той включваше устройството, коленичил пред шкафа на Фроаси, когато чу забързани стъпки зад гърба си — Адамсберг пристигаше.

— Какво правят? Излязоха ли? — попита комисарят.

— Не още. Веранк ги размотава — първо се обличаше, сега си търси ключовете от колата.

— Неговата кола ли взимат?

— Да. Намери ключовете, ония вече ставаха…

— Тихо, Данглар.

Застанали на колене, двамата мъже сведоха чела над апарата.

— Не, мой човек. Телефонът ти остава тука. Не сме толкоз тъпи, колкото ни мислиш.

— Няма да вземат мобилния му — каза Данглар. — Отиде ни подслушването.

— Включете микрофона, бързо.

— Какъв микрофон?

— Микрофона в колата му, да му се не знае! Включете екрана, ще проследим Джи Пи Ес-а.

— В момента нищо не се чува. Трябва да са между апартамента и колата.

— Мордан? — повика Адамсберг. — На улицата са, близо до дома му.

— Още не сме стигнали, господин комисар. На кръстовището сме.

— Мамка му.

— Станала е катастрофа при Бастилията и има задръстване. Пуснали сме сирената, но не върши работа.

— Мордан, ще се качат в колата му заедно с него. Ще ги следвате чрез Джи Пи Ес.

— Нямам дължината на вълната му.

— Аз я имам. Ще ви насочвам. С коя кола сте?

— BEN 99.

— Пращам ви звука по радиостанцията.

— Какъв звук?

— Разговорът им в колата.

— Ясно.

— Вътре са — прошепна Данглар. — Тръгват на изток, към улица Белвил.

— Чувам ги — каза Мордан.

— Хич не мисли да викаш, боклук такъв. Закопчай си колана и си дръж ръцете на волана. Карай към околовръстното. Отиваме вън от града. Сещаш ли се?

Хич не мисли да викаш, боклук такъв. Адамсберг беше чувал тази фраза. Далеч, много далеч, на една висока ливада. Стисна зъби и постави ръка на рамото на Данглар.

— Господи, капитане, те ще го очистят.

— Кои те?

— Те. Ония от Калдез.

— Дай газ, Веранк, хайде, настъпи я. С полицейска кола можеш да превишиш скоростта, нали така? Тури й буркана, да си нямаме неприятности.

— Познаваме ли се?

— Престани да се правиш на интересен, няма да се разправяме цяла нощ, боклук такъв.

— Боклук такъв, само това знаят — изръмжа Данглар.

— Тихо, Данглар. Мордан, пътуват по южното околовръстно. Сложили са буркана, това би трябвало да ви ориентира.

— Да, чух.

— … нан и Дебелия Жорж. Сега сещаш ли се? Или си забравил, че си им видял сметката?

— Сещам се.

— Е, време беше, мой човек. Трябва ли да ти се представяме?

— Не. Вие сте другите гадни мръсници от Калдез, Ролан и Пиеро. И не съм убил ония копелета Фернан и Дебелия Жорж.

— Няма да се измъкнеш така, Веранк. Казах, че не сме толкоз тъпи, колкото ни мислиш. Излизай от магистралата, отиваме в Сен Дени. Убил си ги и още как. С Ролан не смятаме да си въртим палците, докато ни очистиш.

— Не съм ги убил.

— Хич недей да спориш. Имаме си източници, така че не се опитвай да ни противоречиш. Завий и млъквай.

— Мордан, минават на север от базиликата.

— Караме право към базиликата.

— На север, Мордан, на север от базиликата.

Все още коленичил пред апарата, Адамсберг бе захапал юмрука си.

— Ще ги пипнем — механично каза Данглар.

— Бързи са, капитане. Убиват още преди да осъзнаят какво правят. Мамка му, право на запад, Мордан! Насочват се към строителната зона.

— Ясно, господин комисар. Виждам буркана. На двеста и петдесет метра.

— Пригответе се. Сигурно ще го свалят на някой обект. Излязат ли от колата, вече нищо няма да чувам.

Адамсберг отново захапа юмрука си.

— Къде е Ретанкур, Данглар?

— Няма я. Не си е вкъщи.

— Отивам в Сен Дени. Следете Джи Пи Ес-а, включете и моята кола на подслушване.

Адамсберг тичешком напусна Бригадата, докато Данглар се опитваше да разгъне схванатите си крака. Без да изпуска екрана от поглед, той, куцукайки, привлече един стол до шкафчето. Кръвта биеше в главата му и му причиняваше ужасно главоболие. Той, Данглар, щеше да убие Веранк, все едно че сам е натиснал спусъка. Той, който взе самотното решение да предупреди Ролан и Пиеро да се пазят, като ги информира за убийството на двамата им приятели. Не спомена името на Веранк, но дори и тъпанари като Пиеро и Ролан биха се сетили, без много да размишляват. Нито за миг не му хрумна, че двамата мъже ще рискуват да се отърват от Веранк. Истинският тъпанар в цялата работа беше той, Данглар. И истинският боклук. Една жалка ревност бе блокирала мисленето му и го бе тласнала към смъртоносно решение. Светещата точка на екрана замръзна на място и Данглар подскочи.

— Мордан, те спират. На улица Екруел са. Все още са в колата. Не се показвайте.

— Спираме на четирийсет метра от тях и продължаваме пеш.

— Този път няма да те боли. Пиеро, изтрий отпечатъците от таратайката. Никой няма да се сети какво си правил в Сен Дени, никой няма да разбере защо си умрял тук на строежа. И повече никой няма да чуе за теб, Веранк, нито за шарената ти коса. А ако викаш, си мъртъв на секундата.

С надута сирена Адамсберг караше като бесен по околовръстния път. Мили боже, бъдете така добър. Смилете се. Обаче не вярваше в бог. Тогава нека е третата девица. Неговата. Пощадете Веранк. Бъдете така добра. Смилете се. Данглар трябва да е бил. Не виждаше кой друг. Данглар бе сметнал за необходимо да предупреди последните от бандата от Калдез, за да им спаси живота. Без да му каже. Без да ги познава. Той можеше да му обясни, че Ролан и Пиеро няма да се укрият в очакване на опасността. Че на всяка цена ще действат, незабавно, слепешката.

— Мордан?

— На строежа са. Влизаме. Сбиха се, господин комисар. Веранк удари единия с лакът в корема и той е на колене. Сега става. Не е изпуснал пищова си. Другият е хванал Веранк.

— Стреляйте, Мордан.

— Прекалено далече е, прекалено тъмно е. Да стрелям ли във въздуха?

— Не, майоре, при първия изстрел и те ще стрелят. Приближете се. Ролан обича да говори, обича да се фука. Това ще го забави. На дванайсет метра запалете фенера и стреляйте.

Адамсберг излезе от околовръстното. Ако само не беше разказвал онази тъпа история на Данглар. Но и той бе направил като всички останали — разказал бе тайната си на едно лице. И то се бе оказало в повече.

— С какъв кеф бих те очистил горе на високата ливада. Но не съм толкова тъп, Веранк, няма да помогна на ченгетата да разберат. Ами шефа ти? Попита ли го какво е правил там? Ще ти се да научиш, а? Разсмиваш ме, Веранк, винаги си ме разсмивал.

— Тринайсет метра — каза Мордан.

— Давайте, майоре. В краката.

Адамсберг чу три изстрела по радиостанцията. Влизаше в Сен Дени със сто и трийсет километра в час.

Ролан се бе свлякъл, ударен зад коляното, Пиеро се завъртя на пети и насочи оръжието си към Мордан. Ролан стреля и улучи Веранк в бедрото. Морел удари Пиеро в рамото.

— И двамата са извън строя, господин комисар. Единият е ранен в рамото, другият в коляното. Веранк е ударен в бедрото. Всичко е под контрол.

— Данглар, изпратете две линейки.

— Вече пътуват — отвърна Данглар с едва доловим глас. — От болницата „Биша“.

Пет минути по-късно Адамсберг навлизаше в калния терен на строежа. Мордан и Морел бяха изтеглили тримата ранени на сухо и ги бяха поставили върху ламарини.

— Лошо е ранен — каза Адамсберг, като се наведе над Веранк. — Много кърви. Дайте ми ризата си, Мордан, да се опитаме да го превържем. Морел, заемете се с Ролан, по-високия, сложете му някаква шина на крака.

Адамсберг разкъса панталона на Веранк и превърза раната с ризата, която здраво стегна около бедрото.

— Това поне ще го свести — каза Морел.

— Да, предполагам. Чувате ли ме, Веранк? Стиснете ми ръката, ако ме чувате.

Адамсберг повтори три пъти фразата, преди да усети, че пръстите на лейтенанта се свиват.

— Добре, Веранк, сега отворете очи — каза Адамсберг, като го потупваше по бузите. — Хайде. Отворете очи. Кажете „да“, ако ме чувате.

— Да.

— Кажете още нещо.

Веранк съвсем отвори очи. Погледна Морел, после Адамсберг. В очите му се четеше неразбиране, сякаш очакваше да види баща си, който щеше да го отведе в болницата в По.

— Дойдоха — каза той, — момчетата от Калдез.

— Да, Ролан и Пиеро.

— В параклиса на Камалес по скалистия път. Дойдоха на Високата ливада.

— В Сен Дени сме — намеси се Морел неспокойно. — На улица Екруел.

— Не се притеснявайте, Морел — каза Адамсберг, — той говори на мен. После, Веранк — продължи комисарят, разтърсвайки рамото му. — Високата ливада, нали? Там беше, нали? Спомнихте ли си?

— Да.

— Бяха четирима. А къде беше петият?

— Стоеше прав под дървото. Той беше шефът.

— Да — изсмя се Пиеро. — Шефът.

Адамсберг се отдалечи от Веранк и се приближи до другите двама, проснати с белезници на китките на два метра от него.

— Пак се срещаме, а?

— Това учудва ли те?

— Как пък да не ме учудва. Ти винаги си се мотал в краката ни.

— Кажи му истината за Високата ливада. На Веранк. Кажи му какво правех под дървото.

— Че той го знае. Иначе нямаше да е тук.

— Винаги си бил жалък мръсник, Ролан. Това е истината.

Адамсберг видя сините светлини на линейките да осветяват оградата на строежа. Санитарите натовариха ранените на носилки.

— Мордан, аз отивам с Веранк. Вие придружете другите двама. Дръжте ги под око.

— Господин комисар, нямам риза.

— Вземете ризата на Морел. Морел, закарайте колата в Бригадата.

Преди да тръгнат линейките, Адамсберг се обади на Елен Фроаси.

— Фроаси, съжалявам, че ви вдигам от леглото. Демонтирайте машинките първо в Бригадата, после у дома. След това идете в Сен Дени, на улица Екруел. Там е колата на Веранк. Почистете и нея.

— Не може ли да почака няколко часа?

— Нямаше да ви се обаждам в три и двайсет сутринта, ако можеше да чака дори една минута. Искам всичко да изчезне.

XL

Хирургът влезе в чакалнята и се огледа за комисаря, който очакваше новини за тримата ранени пациенти.

— Къде е той?

— Там — каза анестезиологът, посочвайки дребния брюнет, който дълбоко спеше, проснат върху два стола и подложил под главата си сгънатото си сако.

— Ясно — каза хирургът и разтърси Адамсберг за рамото.

Комисарят се изправи, опъна гърба си, разтърка лицето си, прекара ръце през косата си. Направи си тоалета, рече си хирургът, който също не бе имал време да се обръсне.

— И тримата са добре. Коляното ще има нужда от рехабилитация, но капачката не е засегната. Рамото няма проблеми, ще е тип-топ след два дни. Бедрото е имало късмет, куршумът е минал близо до артерия, без да я засегне. Има температура, говори в рими.

— А куршумите? — попита Адамсберг, разтърсвайки сакото си. — Да не са се смесили?

— Всеки си е в кутийката с етикет, върху който е отбелязан номерът на леглото. Как стана това?

— При разбиване на банкомат.

— Аха — разочаровано каза хирургът. — Парите управляват света.

— Къде е коляното?

— Стая 435, заедно с рамото.

— А бедрото?

— Стая 441. Какво му се е случило?

— Коляното стреля по него.

— Не, имам предвид косата му.

— Естествена е. Така де, сполетяла го е естествена злополука.

— Аз това го наричам интрадермично нарушение на кератина. Твърде рядко, дори изключително рядко явление. Искате ли кафе? Нещо да закусите? Малко сме бледи.

— Ще потърся кафемашина — каза Адамсберг и стана от стола.

— Кафето от кафемашината е чиста пикня. Елате с мен. Ще уредя въпроса.

Лекарите винаги имаха последната дума и Адамсберг послушно последва човека в бяло. Ще хапнем, ще пийнем, ще се почувстваме по-добре. Леко залитайки, Адамсберг се сети за третата девица. Беше пладне, време за обяд. Няма от какво да се боим, всичко е наред.

Комисарят влезе в стаята на Веранк в часа за хранене. Чаша бульон и кофичка кисело мляко бяха поставени на коленете му, към които лейтенантът бе отправил меланхоличен поглед.

— Ще трябва да го изядем — каза Адамсберг, сядайки до леглото. — Нямаме избор.

Веранк кимна и взе лъжицата.

— Като ровим из старите спомени, се подлагаме на риск, Веранк, всички.

Веранк вдигна лъжицата, после я остави, загледан в чашата с бульона.

— Уви, жестока орис душата ми разделя.

Човекът, който моите убийци победи,

би трябвало да хваля по божата повеля,

но този мой спасител ми носи куп беди.

— Да, там е проблемът. Но аз не искам нищо от вас, Веранк. И не съм в много по-просто от вашето положение. Спасявам живота на човек, който може да съсипе моя.

— Как така?

— Защото ми отнехте най-скъпото.

Веранк се изправи на лакът, намръщи се, устата му се изкриви.

— Репутацията ви ли? Не съм се докосвал до нея.

— Но се докоснахте до жена ми. Седмия етаж, срещу стълбището.

Веранк се отпусна върху възглавницата с отворена уста.

— Че аз откъде да знам — каза той тихо.

— Така е. Човек не може да знае всичко, не забравяйте това.

— То стана като в онази история — рече Веранк след кратка пауза.

— Коя история?

— За царя, който изпратил на война и на сигурна смърт един от генералите си, в чиято жена бил влюбен.

— Не разбрах — честно си призна Адамсберг. — Уморен съм. Кой в кого бил влюбен?

— Имало едно време един цар — подхвана Веранк.

— Тъй.

— Който бил влюбен в жената на един човек.

— Тъй.

— Царят изпратил човека на война.

— Тъй.

— Човекът загинал.

— Тъй.

— И царят му взел жената.

— А, това не съм аз.

Лейтенантът се загледа в ръцете си, съсредоточен, далечен.

— Но бихте могли да го направите.

Онази нощ бе случай, избран от боговете

живота си от мерзък човек да отървете.

Оставаше тъй малко до сетния му миг

на този ваш съперник, на този зъл мръсник.

— Добре де — каза Адамсберг.

— Каква ли чудна мисъл ви хрумна под звездите,

та този груб нахалник от гибел да спасите?

Адамсберг уморено сви рамене.

— Следили сте ме, нали? — попита Веранк. — Заради нея?

— Да.

— Познахте ли ги на улицата?

— Да, когато ви накараха да се качите в колата — излъга Адамсберг, премълчавайки за микрофоните.

— Ясно.

— Ще трябва някак да се разбираме, лейтенант.

Адамсберг стана и затвори вратата.

— Ще пуснем Ролан и Пиеро. Не сме ги нито виждали, нито чували. Няма да пазим вратата и те ще се изнижат при първия удобен случай.

— Правите им подарък? — хладно се усмихна Веранк.

— Не на тях, на нас, лейтенант. Ако ги задържим, ще има обвинение и процес, съгласен ли сте?

— Надявам се, че ще има процес. И присъда.

— Те ще се защитават, Веранк. Адвокатът им ще пледира законна самоотбрана.

— От къде на къде? Те ми влязоха в къщата.

— Твърдейки, че сте убили Фернан Келчото и Дебелия Жорж и че се готвите и тях да убиете.

— Никого не съм убивал — сухо отвърна Веранк.

— И аз не съм ви нападал на Високата ливада — също така студено каза Адамсберг.

— Не ви вярвам.

— Никой от двама ни не вярва на другия. И никой от двама ни няма доказателство за това, което твърди, освен думата на другия. Съдебните заседатели също няма да имат причина да ви вярват. Ролан и Пиеро ще се измъкнат, повярвайте ми, а вие ще имате само неприятности.

— Не — рязко каза Веранк. — Без доказателства няма присъда.

— Но ще ви излезе име, лейтенант, и ще плъзнат слухове. Убил ли ги е онези двамата, не е ли? Подозрението ще ви се лепне като кърлеж и дълго ще ви смуче кръвта. На седемдесет години още ще се почесвате, дори да не ви осъдят.

Веранк помълча, после каза:

— Разбирам. Но ви нямам доверие. Вие какво печелите? Може би искате да ги пуснете, за да им позволите отново да ме нападнат?

— Дотам ли стигнахте, Веранк? Мислите, че аз съм ви ги изпратил онази нощ? Че затова се оказах близо до дома ви?

— Принуден съм да го мисля.

— А защо тогава ви спасих?

— За да не събудите подозрение при второто нападение, което ще е успешно.

През стаята прелетя една медицинска сестра, която остави на нощното шкафче две хапчета.

— Обезболяващи — каза тя. — Гълтаме ги заедно с храната, държим се разумно.

— Ще трябва да ги глътнем — каза и Адамсберг, като подаде хапчетата на лейтенанта. — С малко бульон.

Веранк се подчини и Адамсберг постави чашата на подноса.

— Логично е — рече комисарят, седна отново и опъна крака. — Но не е вярно. Случва се лъжата да е по-логична от истината.

— Ами кажете ми я истината.

— Имам лична причина да искам да избягат. Не съм ви следил, лейтенант, подслушвах ви. Подслушвах мобилния ви телефон и поставих Джи Пи Ес и микрофон в колата ви.

— Сериозно?

— Да. И бих предпочел това да не се разчува. Ако започне разследване, всичко ще излезе наяве, включително и подслушването.

— Кой ще пропее?

— Тази, която монтира апаратурата по мое нареждане, Елен Фроаси. Тя ми се довери и ми се подчини. Смяташе, че действа във ваш интерес. Тя е принципен човек, ще си каже всичко.

— Ясно — каза Веранк. — Значи и двамата ще спечелим.

— Именно.

— Обаче не е толкова лесно да избягат. Не могат да излязат от болницата, без да неутрализират някой и друг полицай. Би било твърде съмнително. Ще ви заподозрат или пък ще ви обвинят в професионална грешка.

— Ще неутрализират някой и друг полицай. Имам двама предани млади хора, които ще свидетелстват, че задържаните са ги съборили на земята.

— Есталер?

— Да. И Ламар.

— Освен това ще трябва Ролан и Пиеро да се опитат да избягат. Те едва ли имат представа, че е възможно да напуснат болницата. Може до изхода да има ченгета.

— Ще се опитат и ще я напуснат, защото аз ще ги помоля.

— И те ще се съгласят?

— Естествено.

— А кой казва, че няма отново да ме нападнат?

— Аз казвам.

— И до ден-днешен ли ги командвате, господин комисар?

Адамсберг стана и заобиколи леглото. Хвърли поглед на листа с температурата — 38,8°.

— Ще поговорим за всичко това по-късно, Веранк, когато сме способни да се изслушваме, когато температурата ще е спаднала.

XLI

Три врати след вратата на Веранк, в стая 435, Ролан и Пиеро люто спореха с комисаря. Веранк се бе примъкнал до прага и слушаше, прималял от болка.

— Блъфираш — казваше Ролан.

— По-добре ми благодари, че ти давам възможност да се измъкнеш оттук. Иначе не ти мърдат десет години най-малко и три за Пиеро. Когато стреляш по ченге, плащаш повече. Не ти го прощават.

— Рижият искаше да ни очисти — каза Пиеро. — Беше законна самоотбрана.

— Доста предварителна — уточни Адамсберг. — А и нямаш доказателства, Пиеро.

— Не го слушай, Пиеро — рече Ролан. — Рижият ще лежи в пандиза за убийство и намерение за убийство, а ние ще получим тлъста сумичка обезщетение.

— Изобщо няма да стане така — каза Адамсберг. — Ще се разкарате оттука и ще си затваряте устата.

— Защо? — попита Пиеро. — И за чий ще ни пуснеш да си ходим?

— Това е моя работа. Вие се разкарвате надалече, ама много надалече, и повече да не съм ви видял. Само това искам от вас.

— Защо? — повтори Пиеро.

— Защото, ако не се разкарате, ще кажа името на някогашния ви поръчител. И не мисля, че ще е много доволен да му направите тази реклама след трийсет и четири години.

— Какъв поръчител? — попита Пиеро, искрено учуден.

— Питай Ролан.

— Не го слушай — каза Ролан, — говори глупости.

— Заместник-кметът, който отговаряше за строителството и лозарството. Познаваш го, Пиеро. Днес е шеф на едно от най-големите строителни предприятия. Същият, който даде на бандата сума ти пари, за да пребият малкия Веранк. Та като излязохте от поправителния дом, Ролан отвори железарията, а Фернан тръгна да пътува.

— Но аз не съм взел и стотинка! — извика Пиеро.

— Нито ти, нито Дебелия Жорж. Ролан и Фернан прибраха всичко.

— Мръсник — изсъска Пиеро.

— Млъквай, боклук такъв — отвърна Ролан.

— Кажи, че не е вярно — настоя Пиеро.

— Не може — каза Адамсберг. — Защото е вярно. Заместник-кметът беше хвърлил око на лозето на Веранк де Билк. Беше решил да го купи и заплашваше бащата Веранк, че ще прибегне до крути мерки, ако не му го продаде. Обаче Веранк си държеше на винцето. Тогава онзи организира нападението срещу момчето с надеждата, че страхът ще накара бащата да отстъпи.

— Лъжеш — каза Ролан. — Няма откъде да знаеш всичко това.

— Не би трябвало да го знам. След като ти се закле на онзи мръсник, че ще пазиш всичко в тайна. Но човек винаги споделя тайната си с едно лице, Ролан. И ти си я споделил с брат си. Брат ти е казал на приятелката си. Приятелката на братовчедка си. Братовчедката на приятеля си. Който ми беше брат.

— Ти си най-обикновен гадняр, Ролан — каза Пиеро.

— Точно така, Пиеро — потвърди Адамсберг. — Предполагам ти е ясно, че ако не ми се подчините, ако само косъм падне от главата на Веранк, ще кажа името на заместник-кмета. Който и на двамата ще ви види сметката. Кое избирате?

— Махаме се оттук — изръмжа Ролан.

— Чудесно. Не удряйте много силно двамата сержанти, които пазят пред вратата ви. Те са в течение. Да бъде правдоподобно, нищо повече.

В коридора Веранк забърза към стаята си и успя да стигне до вратата точно когато Адамсберг излизаше от стая 435. Изтощен се хвърли на леглото си. Навремето така и не разбра защо в крайна сметка баща му се съгласи да продаде лозето.

XLII

— Тогава именно мъдрият козел извършил огромна глупост, от ревност, въпреки че бил чел всички книги на света. Повикал два големи вълка, които за нещастие били тъпи и зли като кучета. Пазете се от рижия козирог, казал им той, той може да ви набоде на рогата си. Обаче вълците, вместо да се пазят, се нахвърлили върху рижия козирог. И понеже били много гладни, направо го изгълтали и вече никой нищо не чул за него. Кестенявият козирог продължил да си живее живота на спокойствие с мармотите и катериците. И с жена си козичката. Само че не, Том, не така се развили нещата, защото животът е много по-сложен и акълът на козирозите също. Кестенявият козирог се хвърлил върху вълците, макар и с известно закъснение, и им разбил зъбите. Двата звяра си плюли на петите и повече не се видели. Рижият козирог бил ухапан по бедрото и кестенявият бил принуден да го лекува. Не можел да го остави да умре, нали така, Том? В това време козичката се била скрила. Не искала да избира между рижия и кестенявия, не й било приятно. Тогава двамата козирози седнали в креслата, запали по една лула и обсъдили нещата. Ама за нищо и никакво се удряли с рогата, защото единият мислел, че е прав и че другият греши, а другият смятал, че казва истината, а първият лъже.

Детето постави пръстче върху окото на баща си.

— Да, Том, трудно е. Напомня малко за opus spicatum с неговите камъни, които вървят ту насам, ту натам. Та тогава дошла третата девица, която спокойно си живеела в една бърлога заедно с няколко песчанки. Тя се хранела с глухарчета и живовляк и треперела от страх, откакто едно дърво паднало и за малко да я премаже. Третата девица била мъничка, пиела много кафе и не умеела да се пази от злите горски духове. Затова била дошла да моли за помощ. Но някои от козлите се разсърдили, те твърдели, че Третата девица не съществува и че няма на кого да се притичват на помощ. Кестенявият козирог казал „добре, толкова по въпроса“. Виж, Том, ще опитам още веднъж.

Адамсберг набра номера на Данглар.

— Капитане, пак за образованието на малкия. Имало някога един цар.

— Тъй.

— Който бил влюбен в жената на един от генералите си.

— Хубаво.

— Царят изпратил генерала на война, като знаел, че го изпраща на смърт.

— Тъй.

— Данглар, как се е казвал този цар?

— Давид — отвърна Данглар с безизразен глас. — А генералът, когото пожертвал, се казвал Урий. Давид се оженил за вдовицата му, която станала царица Вирсавия, бъдещата майка на цар Соломон.

— Виждаш ли, Том, колко е просто — каза Адамсберг на сина си, който бе залепнал за корема му.

— За мен ли казвате това, господин комисар? — попита Данглар.

Адамсберг осъзна, че гласът на майора бе все така безжизнен.

— Ако смятате, че съм изпратил Веранк на смърт — продължи Данглар, — сте напълно прав. Бих могъл да твърдя, че не съм го желал, бих могъл да се закълна, че не ми е хрумвало, че го пращам на смърт. И? И какво от това? Кой ще знае дали не съм го желал, без да знам?

— Капитане, не ви ли се струва, че достатъчно се притесняваме от това, което наистина мислим, за да ни е грижа и за онова, което бихме мислили, ако го бяхме помислили?

— Не ми се — промълви Данглар.

— Данглар, той не е мъртъв. Никой не е мъртъв. Освен може би вие, който сте на път да предадете богу дух в собствената си дневна.

— В кухнята съм.

— Данглар?

Никакъв отговор.

— Данглар, вземете една бутилка и елате при мен. Сам съм с Том. Света Клариса излезе да се поразходи. С кожаря, предполагам.

Комисарят затвори, за да не позволи на майора да откаже. Том, каза той, спомняш ли си за мъдрия козел, който бил чел много книги? И който направил една огромна глупост? Е, вътре в главата му било такава джунгла, че нощем се изгубвал в гъсталака. Понякога и денем се изгубвал. И нито мъдростта, нито знанията можели да му помогнат да намери пътя. Тогава се налагало другите козли да му хвърлят едно въже и да го изтеглят.

Адамсберг внезапно вдигна глава към тавана на стаята. Горе се чуваше някакво тихо чегъртане. Излизаше, че Клариса не е отишла да се разхожда с кожаря.

— Няма нищо, Том. Птиче, или вятърът, или някой парцал, който мете пода.

За да почисти гъсталака в главата на Данглар, Адамсберг запали един хубав огън. За пръв път палеше камината, която теглеше добре — пламъкът беше висок и ясен и не опушваше стаята. Ето така трябваше да изгори Въпроса без отговор за цар Давид, който задръстваше главата на колегата му, като разпръскваше съмнението из цялата й вместимост. Щом влезе, Данглар се настани близо до огъня и до Адамсберг, който малко по малко, съчка по съчка, превръщаше притеснението му в пепел. В същото време и без да споделя с Данглар, Адамсберг изгаряше и последните парченца от гнева си към Веранк. Това, че отново видя двамата грубияни от Калдез в действие и отново чу дивашкия глас на Ролан, извади миналото от забвението му и върна на варварското нападение от Високата ливада целия му зверски колорит. Сцената отново се разгръщаше пред погледа му, непокътната, яростна. Момчето на земята, с рамене, притиснати от ръцете на Фернан, Ролан, който се приближава със счупена бутилка в ръка, да не си посмял да мръднеш, боклук такъв. Ужасът на малкия Веранк, окървавената му коса, ударът в корема, неописуемата болка. И той, младият Адамсберг, застанал неподвижно под дървото. Би дал много да не бе изживявал всичко това, да не го сърби на точно определено място този трийсет и четири годишен недовършен спомен. Да изгори без остатък в пламъците на огъня трийсет и четири годишната мъка на Веранк. И ако Камий, помисли си той, може да я понамали, като го вземе в обятията си, нека го направи. При условие че проклетият беарнец не му превземе земята. Адамсберг хвърли едно дърво в огъня и се поусмихна. Земята, която делеше с Камий, бе непревземаема, нямаше защо да се тревожи.

Към полунощ Данглар довършваше бутилката си вече спокоен за цар Давид и умиротворен от ведростта, която се излъчваше от Адамсберг.

— Добре гори този огън — каза той.

— Да. Това е една от причините да се нанеса в тази къща. Спомняте ли си огнището у старата Клемантин[8]? Прекарал съм до него цели нощи. Запалвах някоя съчка и рисувах пламтящи кръгове в тъмното. Ето така.

Адамсберг загаси лампата, пъхна едно клонче в пламъците и се залови да рисува осмици и кръгчета в полумрака.

— Красиво е — каза Данглар.

— Да. Красиво и обсебващо.

Адамсберг подаде клончето на Данглар, подпря крака на тухлената основа на камината и отблъсна стола си назад.

— Отказвам се от третата девица, Данглар. Никой не вярва в нея, никой не я иска. И нямам представа как бих могъл да я открия. Оставям я на съдбата й и на кафето й.

— Не смятам — каза Данглар, леко духайки края на клончето, за да го разпали.

— Не?

— Не. Мисля, че няма да се откажете от нея. Нито пък аз ще се откажа. Мисля, че ще продължите да я търсите. Независимо от мнението на другите.

— Вярвате ли, че съществува? И че е в опасност?

Данглар изрисува няколко осмици във въздуха.

— Хипотезата De reliquis е неуловима като видение — каза той. — Държи се само на едно тънко конче, но това конче съществува. И свързва разнородните елементи на случая. Дори историята с лъснатите подметки и с дисоциацията.

— Как така? — попита Адамсберг и си взе клончето.

— При всички средновековни заклинания са рисували на земята кръг. В центъра му танцувала жена, която призовавала дявола. Рисуването на кръг било начин да се отдели това парче земя от останалата част от света. Нашата убийца действа на своето собствено парче земя, в своя собствен кръг.

— Ретанкур отказа да влезе в кръга — кисело каза Адамсберг.

— Не знам къде е Ретанкур — намръщи се Данглар. — Днес не е идвала в Бригадата. А вкъщи телефонът й дава свободно.

— Обадихте ли се у братята й? — попита Адамсберг разтревожено.

— И у братята, и у родителите, и у двете приятелки, за които съм чувал. Никой не я е виждал. Не е предупредила, че ще отсъства. В Бригадата не знаят нищо.

— По какъв случай работеше?

— По убийството в Мироменил с Мордан и Гардон.

— Прослушахте ли телефонния й секретар?

— Да, нищо особено.

— Да липсва някоя кола?

— Не.

Адамсберг хвърли клончето в огъня и се изправи. Скръсти ръце и закрачи из стаята.

— Вдигайте тревога, капитане.

XLIII

Новината за изчезването на лейтенант Виолет Ретанкур се стовари върху Бригадата като катастрофирал самолет и смаза всеки опит за бунт. В глухата паника, която започваше да обзема екипа, всеки си даваше сметка, че отсъствието на пълния рус лейтенант лишава постройката от една от главните й колони. Отчаянието на котката, свита на кълбо между стената и фотокопирната машина, горе-долу даваше представа за общото настроение с тази разлика, че хората бяха разпространили снимката й и продължаваха да търсят из болниците и полицейските управления на страната.

Майор Данглар, едва съвзел се от моралната си криза, наречена „цар Давид“, и изтерзан от обичайния си песимизъм, най-безсрамно се бе приютил в избата и седнал на един пластмасов стол до високия котел, се наливаше с бяло вино, без да се крие. В другия край на сградата Есталер се бе качил в залата с автомата за напитки и подобно на Пухчо лежеше, свит на кълбо, върху дунапреновите възглавници на лейтенант Меркаде.

Младата и стеснителна телефонистка Бетина, наскоро назначена да обслужва телефонната централа, прекоси потъналата в траур Съборна, където ехтеше само звънът на телефоните и се чуваха едни и същи отделни думи — да, не, благодаря, че се обадихте. В един ъгъл Мордан тихо разговаряше с Жюстен. Бетина леко почука на вратата на Адамсберг. Кацнал върху високата табуретка, комисарят седеше неподвижно, загледан в пода. Девойката въздъхна. Адамсберг спешно трябваше да си почине няколко часа.

— Господин комисар — каза тя, като дискретно седна, — кога смятате, че е изчезнала лейтенант Ретанкур?

— Не дойде в понеделник, Бетина, само това знаем. Но е могла да изчезне и в събота или неделя и дори в петък вечер. От три или от пет дни.

— В петък следобед тя пушеше цигара в приемната с новия лейтенант, онзи с хубавите двуцветни коси. Чух я да казва, че ще си тръгне по-рано, защото щяла да посети някого.

— Да посети или да се срещне с някого?

— Има ли разлика?

— Да. Помислете, Бетина.

— Мисля, че говореше за посещение.

— Още нещо чухте ли?

— Не. Двамата тръгнаха към голямата зала и повече нищо не чух.

— Благодаря — каза Адамсберг и признателно кимна.

— Трябва да поспите, господин комисар. Майка ми казва, че ако човек не спи, то е, все едно че мелницата мели собствения си камък.

— На мое място Ретанкур не би спала. Би ме търсила денонощно, ако трябва цяла година, без да яде и без да спи, докато ме намери. И би ме намерила.

Адамсберг бавно облече сакото си.

— Ако някой ме търси, Бетина, в болницата „Биша“ съм.

— Нека някой ви закара. Така ще можете да поспите двайсет минути в колата. Майка ми казва, че дрямката му е майката.

— Всички колеги я търсят, Бетина. Имат си достатъчно работа.

— Не и аз — каза Бетина. — Аз ще ви закарам.

Веранк правеше първите си предпазливи стъпки в коридора, подкрепян от една медицинска сестра.

— Оправяме се — обясни сестрата. — Тази сутрин температурата ни е поспаднала.

— Прибираме се в стаята — каза Адамсберг и хвана лейтенанта за другата ръка. — Как е бедрото? — попита той, щом Веранк си легна.

— Добре. По-добре от вас — каза Веранк, поразен от изтощения вид на Адамсберг. — Какво става?

— Изчезнала е. Виолет. От три или от пет дни. Никъде я няма, не дава признаци за живот. Не е заминала, защото нищо не е взела със себе си. Носела е само сако и малката си раничка.

— Тъмносинята.

— Да.

— Бетина ми каза, че в петък сте разговаряли с нея в приемната. Виолет е споменала, че трябва да посети някого и ще си тръгне по-рано.

Веранк смръщи вежди.

— Че ще посети някого? На мен ли го е казала? Но аз не познавам приятелите на Ретанкур.

— Казала ви го е и после двамата сте отишли в Съборната. Мислете, лейтенант, вие сте може би последният човек, който я е виждал. Пушели сте цигара.

— Да — спомни си Веранк. — Беше обещала на доктор Ромен да мине да го види. Ходела почти веднъж седмично, така ми каза. За да се опита да го поразсее. Разправяла му как върви разследването, показвала му снимки, колкото да не се откъсва съвсем от работата.

— Какви снимки?

— Снимки на мъртъвци, господин комисар. Какви други?

— Ясно, Веранк, разбирам.

— Разочарован сте.

— Ще ида все пак да се видя с Ромен. Но той съвсем се е скапал с неговите неразположения. Ако е имало нещо, което да се забележи или разбере, той ще реагира последен.

Адамсберг се отпусна в мекото болнично кресло. Когато сестрата донесе подноса с вечерята, Веранк сложи пръст на устните си. Комисарят спеше вече час.

— Да не го ли будим? — прошепна сестрата.

— Едва стоеше на краката си. Да му дадем още два часа.

Докато оглеждаше храната върху подноса, Веранк се обади в Бригадата.

— Кой е на телефона? — попита той.

— Гардон — отвърна сержантът. — Вие ли сте, Веранк?

— Няма ли го Данглар?

— Тук е, но почти не функционира. Ретанкур изчезна, лейтенант.

— Знам, в течение съм. Трябва ми номера на доктор Ромен.

— Ей сега ще ви го дам. Смятахме да ви посетим утре. Имате ли нужда от нещо?

— От храна, сержант.

— Идеално, тъкмо идва Фроаси.

Поне една добра новина, каза си Веранк, докато набираше номера на доктора. Отговори му един много отнесен глас. Веранк не го познаваше, но Ромен несъмнено бе неразположен.

— Комисарят Адамсберг ще ви посети в двайсет и един часа, докторе. Помоли ме да ви предупредя.

— Добре — каза Ромен, на когото очевидно му беше все тая.

Малко след двайсет часа Адамсберг отвори очи.

— Да му се не знае — каза той, — защо сте ме оставили да спя, Веранк?

— Дори Ретанкур щеше да ви остави да спите. Победата спохожда задрямалия само.

XLIV

Доктор Ромен мъчително бавно отвори вратата и все така мъчително бавно се върна в креслото си. Приличаше на човек, който кара ски по равен терен.

— Не ме питай как съм, Адамсберг, ще ме нервираш. Ще пиеш ли нещо?

— Едно кафе.

— Ама си го направи сам, аз нямам кураж.

— Ще ми правиш ли компания в кухнята?

Ромен въздъхна и довлече ските си до кухнята.

— Искаш ли и ти? — попита Адамсберг.

— Може, нищо не ми разваля съня, мога да спя двайсет часа на ден. Не е зле, а? Дори не ми остава време да скучая, човече.

— Като лъва. Знаеш ли, че лъвът спи двайсет часа в денонощие?

— Когато е неразположен ли?

— Не, винаги, такава му е природата. Това не му пречи да бъде царят на животните.

— Детрониран цар. Ти ми намери заместник, Адамсберг.

— Нямах избор.

— Вярно — каза Ромен и затвори очи.

— Лекарствата не ти ли помагат? — попита комисарят, разглеждайки купчината кутийки на масата.

— Това са тонизиращи хапчета. Държат ме буден четвърт час, колкото да разбера кой ден сме. Кой ден сме?

Лекарят говореше завалено, като се препъваше на съгласните, сякаш някакъв прът бе поставен в копелетата на изговора му.

— Четвъртък. А в петък вечерта, преди шест дни, те е посетила Виолет Ретанкур. Спомняш ли си?

— Не съм си изгубил паметта, изгубил съм си енергията. И вкуса към всичко.

— Но Ретанкур ти носи неща, които все пак ти доставят удоволствие. Снимки на трупове.

— Вярно — усмихна се Ромен. — Много е мила.

— Знае какво би ти харесало — каза Адамсберг и побутна чашата с кафе към лекаря.

— Изглеждаш капнал, човече — рече докторът и постави диагнозата. — Физическо и психическо изтощение.

— Енергията може и да си си изгубил, но тренинга не си. Водя едно ужасяващо разследване, което ми се изплъзва между пръстите, имам на разположение една сянка, която ми ходи по петите, една монахиня вкъщи и един нов лейтенант, който се яде отвътре в очакване да си разчисти сметките с мен. Прекарах цялата нощ в опити да го измъкна от едно разчистване на сметки. На другия ден се оказа, че единствената, която не ми е на разположение, е Ретанкур.

— Мигар и тя е неразположена?

— Изчезнала е, Ромен.

— Разбрах, човече.

— Каза ли ти нещо по-особено миналия петък? Което да ни помогне да я открием? Да е споделяла някой свой проблем?

— Не е. Не виждам какъв проблем би могъл да смути Ретанкур и сега си мисля, че можех да я помоля да се погрижи за мен, досега да ме е излекувала. Не, човече, говорихме за работата. Така де, правехме се, че говорим. Аз след половин час го откъртвам.

— Тя каза ли ти за медицинската сестра? За ангела на смъртта?

— Да, разправи ми. И за осквернените гробове също. Тя често ми идва на гости. Златно момиче е, да знаеш. Дори ми остави няколко комплекта снимки, да се занимавам де.

Ромен протегна немощна ръка към отрупаната с какво ли не кухненска маса и измъкна куп снимки, които побутна към Адамсберг. Цветни снимки голям формат, които бяха увековечили лицата на Сламката и Диала, подробности от раните на гърлата им, следите от убождания по ръцете, както и двата трупа от Монруж и Опортюн. Адамсберг направи гримаса при вида на последните и ги тикна най-отдолу.

— Както виждаш, качествени снимки. Ретанкур ме глези. Голяма гнус е този случай — добави лекарят, потупвайки купчината снимки.

— Имам представа, Ромен.

— Тия методични откачалки са направо неуловими. Поне докато не им схванеш идеята. И понеже това е откачена идея, иди я схващай.

— Това ли каза на Ретанкур? Обезсърчи ли я?

— Не бих рискувал да обезсърча твоя лейтенант.

Очите на Ромен взеха да клепат и Адамсберг побърза да му налее още кафе.

— Дай ми и две хапчета. Жълтата и червената кутийка.

Адамсберг изсипа две капсули в ръката му и лекарят ги изгълта.

— Та докъде бяхме стигнали? — попита Ромен.

— Какво си казал на Ретанкур последния път.

— Какво съм казал… Ами че убийцата е напълно побъркана и изключително опасна.

— И ти ли смяташ, че е жена?

— Естествено. Ариан няма грешка. Можеш да й вярваш със затворени очи.

— Аз обаче знам каква е откачената идея на убийцата, Ромен. Тя иска абсолютна власт, божествено могъщество, вечен живот. Ретанкур не ти ли каза?

— Каза ми, дори ми прочете оная стара рецепта. Точно така е — каза Ромен и отново потупа по купчината снимки. — Живото на девиците, прав си.

— Живото на девиците — промълви Адамсберг. — Не може да ти е говорила за него, това е единственото нещо, което не разбрахме.

— Не си ли го разбрал? — попита изумено Ромен, който като че ли започваше да се посъвзема. — Но то е очевидно. Направо ще ти извади очите.

— Остави очите ми на мира за малко и ми кажи за живото.

— Но какво да ти кажа, дървена главо? Живото е това, което остава живо дори след смъртта, това, което не се поддава на смъртта и дори на старостта. Косъмът, по дяволите. Когато човек порасне, единственото, което продължава да расте и си е все новичко, е косата.

— Освен ако не оплешивееш.

— Жените не оплешивяват, тъпако. Косата и ноктите. Впрочем и косата, и ноктите са съставени от кератин. Твоето живо на девиците са косите. Защото в гроба само те устояват на пораженията на смъртта. Те са антисмърт, контрасмърт, противосмърт. Не е кой знае каква философия. Слушаш ли ме, Адамсберг, или и теб те налегна неразположението?

— Слушам те — сащисано каза Адамсберг. — Умно, Ромен, и повече от вероятно.

— Повече от вероятно? Майтапиш ли се? Повече от сигурно е. Ей го там, на снимката, мамка му.

Ромен награби купчината снимки, после широко се прозя и си разтърка очите.

— Пусни студената вода и намокри парцала. И ми разтрий главата.

— Парцалът е съвършено гнусен.

— През оная работа ми е, Адамсберг. Хайде, действай.

Адамсберг се подчини и намокри главата на Ромен, като търкаше здравата, както се разтрива кон. Лицето на Ромен се зачерви.

— Как е сега?

— Става. Сипи ми и останалото кафе и ми подай снимката.

— Коя снимка?

— На първата жена, Елизабет Шател. И донеси лупата, на бюрото ми е.

Адамсберг постави лупата и снимката с трупа на Елизабет пред очите на лекаря.

— Ето тук — посочи Ромен дясното слепоочие върху черепа на Елизабет. — Отрязали са й кичур коса.

— Сигурен ли си?

— Нямам и сянка съмнение.

— Живото на девиците — каза Адамсберг, взрян в снимката. — Тази ненормалница ги е убила, за да им вземе косата.

— Която е устояла на смъртта. В дясната страна на черепа, забележи. Спомняш ли си текста?

— С живото на девиците, отдясно, подправени по три в равни количества.

— Отдясно, защото отляво е страната на мрака. Дясната страна е на светлината. Дясната ръка води живота. Схващаш ли, човече?

Адамсберг мълчаливо кимна.

— Ариан се беше сетила за косата — каза той.

— Ти май харесваш Ариан.

— Кой ти каза?

— Русият ти лейтенант.

— Защо Ариан не е забелязала, че косата е отрязана?

Ромен доволно се засмя.

— Защото само аз мога да забележа такова нещо. Ариан си я бива, обаче баща й не е бил бръснар. А моят беше. От него съм се научил да познавам кога косата е прясно подстригана. Краищата са различни — равни и прави. Не ги ли виждаш? Ей тука?

— Не.

— Защото баща ти не е бил бръснар.

— Вярно.

— Ариан има и друго оправдание. Предполагам, че Елизабет Шател не се е грижила много за външността си. Греша ли?

— Не грешиш. Не е носила нито бижута, нито грим.

— Нито е ходила на фризьор. Сама си е подрязвала косата, както дойде. Когато някой кичур е започвал да й пада в очите, просто е щраквала с ножиците. Затова прическата й е доста безредна, забелязваш ли? Дълги кичури, средни, къси. В тази аматьорска бъркотия е нямало как Ариан да забележи, че косата е подрязвана.

— Освен това работехме на прожектори.

— Освен това. Виж, при Паскалин не си личи.

— Всичко това обясни ли го на Ретанкур в петък?

— Естествено.

— И какво каза тя?

— Нищо. Замисли се, като теб. Не мисля, че това променя много нещо в разследването ти.

— Освен дето сега знаем защо разравя гробовете. И защо ще убие още една девица.

— Мислиш ли?

— Мисля. По три. Това е броят на жените.

— Възможно е. Знаеш ли вече коя ще е третата?

— Не.

— Тогава търси жена с хубави коси. Елизабет и Паскалин са имали много качествени коси. Заведи ме в леглото, приятелю. Не мога повече.

— Извинявай, Ромен — каза Адамсберг и рязко стана.

— Няма нищо. Ако между старите рецепти намериш някоя против неразположение, свиркай.

— Непременно — обеща Адамсберг, докато водеше доктора към леглото му.

Ромен обърна глава, озадачен от тона на комисаря.

— Сериозно ли говориш?

— Напълно.

XLV

Изчезването на Ретанкур, нощното кафе, погълнато у Ромен, нежната прегръдка на Камий и Веранк, живото на девиците, свирепата физиономия на Ролан разстроиха съня на Адамсберг. Между две стреснати пробуждания бе сънувал, че единият от двата козирога — но кой, рижият? Кестенявият? — е паднал от скалата и се е пребил. Събуди се недоспал и схванат. После, в Бригадата, спонтанно започна още от сутринта неформален колоквиум, нещо като погребална сесия. Полицаите седяха на столовете си, превити под тежестта на тревогата си.

— Никой от нас не го каза, но всички го знаем — каза Адамсберг. — Ретанкур не се е изгубила, не е в болница и не страда от амнезия. Тя е в ръцете на лудата. Преди да изчезне, е била у Ромен, където е научила нещо, което ние не знаехме — че живото на девиците е косата им и че убийцата е разровила гробовете, за да отреже част от тази материя, която устоява на разлагането. В дясната част на черепите, която е по-положителна от лявата. Можем да предположим, че когато си е тръгвала, Ретанкур се е сетила за нещо, което я е отвело право у убийцата. Или което е обезпокоило ангела на смъртта достатъчно, за да отвлече Ретанкур.

Адамсберг избра думата „отвлече“, която бе по-неясна и оптимистична от „убие“.

— Покрай „живото“ — обобщи Мордан — Ретанкур е разбрала нещо, което ние все още не разбираме.

— Точно от това се боя. Къде е отишла след Ромен и какво е направила, за да разтревожи убийцата?

— Единственият изход е да открием какво е разбрала — каза Меркаде, почесвайки се по челото.

Настъпи унило мълчание, някои от присъстващите обърнаха обнадеждени погледи към Адамсберг.

— Аз не съм Ретанкур — каза той, като поклати глава в знак на отрицание. — Не мога да разсъждавам като нея. И никой от вас не може. Дори да ни поставят под хипноза, дори да изпаднем в каталепсия или в кома, пак не можем да й влезем под кожата.

Представата за кожа отпрати мисълта на Адамсберг към земите на Квебек и към спасителния допир до кожата на внушителния лейтенант. Споменът го изпълни с тъга. Ретанкур, неговият стълб. Бе изгубил своя стълб. Вдигна рязко глава към неподвижните си колеги.

— Впрочем не — каза той полугласно. — Един от нас може да й влезе под кожата. И да разбере къде е.

Адамсберг се изправи, все още неуверен в себе си, но лицето му вече се озаряваше от приглушена светлина.

— Котаракът — каза той. — Къде е котаракът?

— Зад копирната машина — отвърна Жюстен.

— Побързайте — развълнувано изрече Адамсберг и тръгна от стол на стол, като разтърсваше полицаите, все едно че будеше войниците от залитащата си армия. — Такива глупаци сме. Такъв глупак съм. Пухчо ще ни отведе при Ретанкур.

— Пухчо ли? — каза Керноркян. — Тази апатична дрипа?

— Пухчо — защити го Адамсберг — е апатична дрипа, която обича Ретанкур. Пухчо живее с надеждата да я намери. Пухчо е животно. Има си ноздри, мустаци, голям колкото кайсия мозък и памет, в която са складирани сто хиляди миризми.

— Сто хиляди ли? — скептично каза Ламар. — Пухчо помни сто хиляди миризми?

— Абсолютно. И дори да му е останала само една, то тя ще е миризмата на Ретанкур.

— Ето го котарака — каза Жюстен и при вида на животното, преметнато като пешкирче през ръката на лейтенанта, съмнението изпълни до дъно полицейските души.

Но Адамсберг, който почти тичаше из Съборната, не се отказваше от идеята си и вече организираше хората си.

— Фроаси, поставете микрофонче на врата на котарака. Още не сте прибрали материала, нали?

— Не, господин комисар.

— Ами хайде тогава. Действайте, Фроаси. Жюстен, осигурете две коли и два мотоциклета, настроени на същата честота. Мордан, уведомете префектурата. Да ни изпратят един хеликоптер в двора. Воазне и Морел, преместете колите, за да има къде да кацне. Лекар с нас, линейка отзад.

Адамсберг погледна часовниците си.

— След час трябва да сме тръгнали. Аз, Данглар и Фроаси — в хеликоптера. Два екипа в колите — Керноркян и Мордан, Жюстен и Воазне. Вземете си нещо за ядене, няма да спираме по пътя. Двама на мотори — Ламар и Есталер. Къде е Есталер?

— Горе — каза Ламар, посочвайки тавана.

— Свалете го — нареди Адамсберг, сякаш ставаше дума за пакет.

В Бригадата се възцари суматоха. Кратки заповеди, нервни реплики, забързани стъпки по стълбите превръщаха работното място на комисаря и колегите му в бойно поле преди решителния щурм. Тежко дишане, сумтене, трополене, заглушавани от ръмженето на четиринайсетте коли, които изкарваха една по една от големия двор, за да направят място за хеликоптера. Старото дървено стълбище, което водеше до първия етаж, бе известно с една своя аномалия — стъпалото на завоя бе с два сантиметра по-късо от другите, та в началото полицаите редовно падаха, преди да се приспособят към тази особеност. Но тази сутрин в бързината и нетърпението си Морел и Керноркян все пак успяха да стъпят накриво.

— Ама какво правят горе? — попита Адамсберг, като чу тупурдията на етажа.

— Падат по стълбите — отвърна Мордан. — Хеликоптерът каца след четвърт час, Есталер слиза.

— Ял ли е?

— От вчера насам не. Спал е там.

— Нахранете го. Изровете нещо от долапа на Фроаси.

— Защо ви е Есталер?

— Защото е специалист по Ретанкур, малко като котарака.

— Есталер беше прав — потвърди Данглар. — Че е търсила нещо, нещо интелектуално.

Младият сержант се приближаваше към групата леко разтреперан. Адамсберг постави ръка на рамото му.

— Вече е мъртва — каза Есталер с безжизнен глас. — Няма начин да не е мъртва.

— Не би имало начин за нормалните хора. Но Виолет не е нормална.

— Обаче е смъртна.

Адамсберг прехапа устни.

— Защо ни е хеликоптер? — попита Есталер.

— Защото Пухчо няма да се движи по улиците. Той ще минава покрай сградите, през дворовете, ще пресича пътищата, полетата и горите. Няма да можем да го следваме с колите.

— Тя е далеч — каза Есталер. — Вече не я усещам. Пухчо няма да може да измине такова разстояние. Той няма мускули. Ще умре по пътя.

— Вървете да хапнете, сержант. В състояние ли сте да карате мотор?

— Да.

— Хубаво. Нахранете и котарака. Натъпчете го.

— Има и друга възможност — каза Есталер безизразно. — Не е сигурно, че Виолет е разбрала нещо. Не е сигурно, че лудата я е отвлякла, за да й попречи да проговори.

— А защо?

— Мисля, че тя е девствена — промълви сержантът.

— И аз мисля така, Есталер.

— И е на трийсет и пет години, и е родена в Нормандия. И има хубави коси. Мисля, че тя може да е третата девица.

— Защо тя? — попита Адамсберг, който вече се досещаше за отговора.

— За да ни накаже. Като отвлича Виолет, убийцата си доставя…

Есталер се запъна и наведе глава.

— … необходимото й вещество — довърши Адамсберг. — И заедно с това ни пронизва право в сърцето.

Морел, който разтриваше удареното си от падането по стълбите коляно, пръв си запуши ушите, когато хеликоптерът прелетя над покрива на Бригадата. Полицаите се подредиха до прозорците с притиснати до слепоочията пръсти, за да гледат как се приземява голямата синьо-сива машина, която бавно се спускаше на двора. Данглар се приближи до комисаря.

— Предпочитам да бъда в кола — каза той смутено. — Няма да съм ви полезен в хеликоптера, ще ми стане лошо. Дори в асансьор ми става лошо.

— Сменете се с Мордан, капитане. Екипите с колите готови ли са?

— Да. Морел чака знак от вас, за да пусне котарака.

— Ами ако просто отиде да се изпикае зад ъгъла? — попита Жюстен. — Това му е съвсем в стила.

— Ще си върне стила, като си върне Ретанкур — заяви Адамсберг.

— Съжалявам — каза Воазне след кратко колебание, — но ако Ретанкур е вече мъртва, котаракът ще я намери ли по миризмата?

Адамсберг стисна юмруци.

— Съжалявам — повтори Воазне. — Но това е важно.

— Ще я намери по дрехите, Жюстен.

— Воазне — механично го поправи Воазне.

— Дрехите й дълго време ще запазят миризмата й.

— Вярно.

— Може би наистина тя е третата девица. Може би затова са ни я отвлекли.

— И аз така си помислих.

Воазне замълча, после добави:

— В такъв случай можете да спрете разследването в Горна Нормандия.

— Вече е спряно.

Мордан и Фроаси се доближиха до Адамсберг — бяха готови за път. Морел бе прегърнал Пухчо.

— Нали няма да повреди излъчвателя с ноктите си, Фроаси?

— Няма. Обезопасила съм го.

— Морел, бъдете готов. Щом хеликоптерът набере височина, пускайте котарака. И щом котаракът потегли нанякъде, давайте знак на колите.

Морел се загледа след колегите, които се отдалечиха от него и минаха приведени под перката на хеликоптера. Машината се залюля и се заиздига. Морел остави Пухчо на земята, за да си предпази ушите от воя на излитащия хеликоптер, и животното се разпльока на плочите като малка космата локва. „Пускайте котарака“, бе наредил Адамсберг с тона, с който би казал „Пускайте бомбата“. Лейтенантът със съмнение погледна към животинката, вдигна я и я понесе към външната врата. Това, което държеше в ръце, не беше точно бойна ракета.

XLVI

Франсин не ставаше преди единайсет часа. Обичаше дълго да лежи будна под завивките сутрин, когато всички нощни гадини се бяха прибрали в дупките си.

Но тази нощ я бе обезпокоил някакъв шум, добре си спомняше. Отметна стария юрган — и от него щеше да се отърве с всичките му кърлежи, които сигурно бъкаха под жълтата коприна — и огледа спалнята. Веднага разбра какво се е случило. Циментът, който запушваше фугата под прозореца, бе паднал и се бе разбил на няколко парчета. Дневната светлина проникваше между стената и дървената рамка.

Франсин стана и отиде да огледа щетите по-отблизо. Сега не само трябваше да запуши проклетата дупка, но и се налагаше да размисли. Да разбере защо и как е паднал циментът. Дали някое животно не бе натискало с муцуната си стената отвън, опитвайки се да влезе с взлом? И ако да, какво животно? Глиган?

Франсин седна на леглото със свити под себе си крака и насълзени очи. Щеше да е идеално да може да се настани в някой хотел, докато апартаментът й стане готов. Но си беше направила сметката и установила, че това би й излязло твърде скъпо.

Франсин обърса очите си и обу пантофите си. Бе издържала трийсет и седем години в тази противна къща, щеше да издържи още два месеца. Нямаше избор. Щеше да чака и да брои дните. След малко, каза си тя, за да се ободри, ще бъде в аптеката. А довечера, след като запуши всички дупки под прозореца, ще се качи на леглото си с кафето с ром и ще изгледа някой филм.

XLVII

В хеликоптера, който висеше над покрива на Бригадата, Адамсберг сдържаше дъха си. Червената точка на предавателя на котарака ясно се виждаше на екрана, обаче не помръдваше и на милиметър.

— По дяволите — процеди Фроаси през зъби.

Адамсберг вдигна радиотелефона.

— Морел? Пуснахте ли го?

— Да, господин комисар. Седнал е на тротоара. Извървя четири метра вдясно от вратата и си остана там. Гледа как минават колите.

Адамсберг пусна микрофона на коленете си и прехапа устни.

— Размърда се — внезапно обяви пилотът Бастиен, обемист мъж, който управляваше машината с виртуозното изкуство на пианист.

Комисарят се наведе към екрана и се взря в червената точка, която наистина започваше бавно да се движи.

— Отправя се към авеню Итали. Следвайте го, Бастиен. Морел, дайте знак на колите.

В десет и десет хеликоптерът пое на юг, огромно животно, полетяло по петите на един кръгъл и мек котарак, почти негоден за живот на открито.

— Завива на югозапад, май ще пресече околовръстното — каза Бастиен. — А на околовръстното има задръстване.

Нека да пресече благополучно, нека да не го сгазят, бързо се помоли Адамсберг неизвестно на кого сега, когато бе изгубил от поглед третата девица.

— Мина — каза Бастиен. — Навлезе в зоната. Разбърза се, почти тича.

Адамсберг хвърли леко възхитен поглед към Мордан и Фроаси, които се навеждаха над рамото му, за да проследят придвижването на точката.

— Почти тича — повтори той, сякаш за да убеди сам себе си, че това невероятно събитие наистина се е случило.

— Не, спря — каза Бастиен.

— Котките не могат да тичат дълго — обясни Фроаси. — Ще спринтира от време на време, после ще си почива.

— Пак потегли. С умерена скорост.

— Колко?

— Около два-три километра в час. Отправил се е към Фонтене-о-роз.

— Колите, насочете се към Д-77, Фонтене-о-роз, все на югозапад.

— Колко е часът? — попита Данглар, включвайки се в междуградския път 77.

— Единайсет и четвърт — отвърна Керноркян. — Може просто да търси майка си.

— Кой?

— Пухчо.

— Възрастните котки не помнят майките си. Хич не им е до майките.

— Искам да кажа, че Пухчо е тръгнал кой знае къде. Може да ни отведе в Лапония.

— Не се е насочил натам.

— Добре де — каза Керноркян, — искам да кажа…

— Знам — пресече го Данглар. — Искаш да кажеш, че не знаем къде отива проклетата котка, че не знаем дали изобщо търси Ретанкур, че не знаем дали Ретанкур не е мъртва. Обаче нямаме друг избор, да му се не види.

— Посока Со — обяви Адамсберг по радиото. — Към Д-67 по Д-75.

— Забавя ход — каза Бастиен. — Спира. Почива си.

— Ако Ретанкур е в Нарбон — изръмжа Мордан, — има да се возим.

— Стига де, Мордан — каза Адамсберг. — Не знаем дали е в Нарбон.

— Пардон — извини се Мордан. — Това е от нерви.

— Знам, майоре, Фроаси, да имате нещо за ядене?

Лейтенант Фроаси зарови в черния си сак.

— Какво предпочитате? Сладко, солено?

— Какво солено имате?

— Пастет — отгатна Мордан.

— Може.

— Продължава да спи — каза Бастиен.

В кабината на хеликоптера, който описваше кръгове в небето, бдейки над съня на котарака, Фроаси приготви сандвичи с пастет от гъши дроб със зелен пипер. После всички мълчаливо задъвкаха възможно най-бавно, за да запълнят времето. Докато имаха нещо да правят, всичко бе възможно.

— Пак хукна — каза Бастиен.

Здраво стиснал кормилото на мотоциклета, Есталер слушаше указанията по радиостанцията с усещането, че е попаднал в някакъв ужасяващ трилър. Но упорството, с което котаракът напредваше към своята неизвестна цел, го насърчаваше повече от всяка логическа мисъл. Пухчо вървеше, без да си задава въпроси и без да унива, пресичаше индустриални зони, трънаци, ливади, железопътни линии. Есталер искрено му се възхищаваше. От шест часа вече пътуваха, бяха изминали осемнайсет километра. Колите се движеха бавно, дълго изчакваха на отбивките, преди да се отправят към указаните от борда на хеликоптера точки, следвайки котарака възможно най-отблизо.

— Тръгвайте — казваше Адамсберг на колите. — Палезо. Д-988. Насочил се е към Политехниката, южния квартал.

— Смята да се образова — предположи Данглар и запали мотора.

— В главата на Пухчо няма капка мозък — отсече Керноркян.

— Ще видим.

— Както е тръгнало, можем да спрем в най-близката кръчма.

— Не — каза Данглар, чиято глава все още тежеше от бялото вино, изгълтано предишния ден в мазето. — Аз или пия като звяр, или изобщо не пия. Мразя дажбите. Днес не пия.

— Имам чувството, че Пухчо пие — каза Керноркян.

— Показва известна склонност — потвърди Данглар. — Ще трябва да го наблюдаваме.

— Ако не пукне по пътя.

Данглар хвърли поглед на бордовия часовник. Шестнайсет часът и четирийсет минути. Времето едва се влачеше и действаше на нервите на всички.

— Зареждаме в Орсе и се връщаме — обяви гласът на Бастиен по радиото.

Хеликоптерът набра скорост и остави зад себе си червената точка. Адамсберг изпита краткото усещане, че е предал Пухчо.

В седемнайсет и трийсет, след седем часа ходене, котаракът все така упорито вървеше на югозапад, като на всеки двайсет минути си почиваше. Кавалкадата от автомобили послушно го следваше. В двайсет и петнайсет преминаха през Форж-ле-Бен по Д-97.

— Ще капне — каза Керноркян, който подхранваше песимизма на Данглар. — Изминал е трийсет и пет километра.

— Млък! Засега продължава да върви.

В двайсет и трийсет и пет, вече по тъмно, Адамсберг се обади по радиото.

— Спря. Междуселски път 12 между Шардониер и Базош, на два километра и половина от Форж. Северната страна на пътя. Пак тръгна. Върти се на място.

— Ще капне — каза Керноркян.

— Стига де — извика Данглар.

— Колебае се — обади се Бастиен.

— Може би ще пренощува там — предположи Мордан.

— Не — каза Бастиен, — търси нещо. Ще се приближа.

Машината се спусна стотина метра по-надолу и се завъртя над неподвижния котарак.

— Хангар — каза Адамсберг, посочвайки дълги покриви от вълниста ламарина.

— Автомобилно гробище — уточни Фроаси. — Бивше.

Адамсберг стисна коляното си. Фроаси му подаде ментов бонбон, който той задъвка, без да задава въпроси.

— Аха — рече Бастиен. — Там вътре трябва да има цяла глутница псета и котарака го е хванало шубето. Но мисля, че иска да отиде точно там. Осем котки съм имал.

— Автомобилно гробище — обяви Адамсберг по радиото. — Минете по междуселския 8 след кръстовището с 6. Кацаме.

— Хубаво — каза Жюстен и натисна газта. — Прегрупиране.

Залепени за хеликоптера в една нива, оставена на угар, Бастиен, деветимата полицаи и лекарят оглеждаха в нощта зоната на стария хангар, автомобилните скелети и диворасляците, избуяли между тях. Кучетата бяха усетили натрапниците и се приближаваха, като свирепо лаеха.

— Три или четири са — реши Воазне. — Едрички.

— Може би заради тях Пухчо не помръдва — каза Фроаси. — Не знае как да преодолее препятствието.

— Неутрализираме псетата и следим котарака — обяви Адамсберг. — Не го приближавайте прекалено, не отвличайте вниманието му.

— Държи се доста странно — каза Фроаси, която бе огледала нивата с бинокъла си за нощно виждане и забелязала Пухчо на четирийсет метра от тях.

— Страх ме е от кучета — каза Керноркян.

— Стойте отзад, лейтенант, и не стреляйте. С приклада по главата.

Три внушителни кучета, които преживяваха в огромната сграда в полудиво състояние, се нахвърлиха с вой върху полицаите още преди те да стигнат до вратите на хангара. Керноркян отстъпи към топлия търбух на хеликоптера и към успокояващата маса на дебелия Бастиен, който пушеше, облегнат на машината, докато полицаите се справяха с животните. Адамсберг огледа хангара, мътните и потрошени прозорци, ръждясалите метални врати. Фроаси направи крачка напред.

— Не се приближавайте на повече от десет метра — каза Адамсберг. — Изчакайте котарака пръв да тръгне.

Пухчо, изцапан до уши с черна пръст, със сплъстена козина, душеше едно от проснатите на земята кучета. После си облиза лапата и се зае с тоалета си, сякаш нямаше никаква друга работа.

— Какви ги върши? — попита Воазне, насочвайки към котарака фенера си.

— Може да му е влязъл трън в лапата — рече докторът, търпелив и съвършено плешив мъж.

— И на мен ми е влязъл — каза Жюстен, показвайки сръфаната си от едно от кучетата ръка. — Обаче не спирам да бачкам.

— Това е животно, Жюстен — каза Адамсберг.

Пухчо почисти лапата си, после другата и се отправи към хангара, като внезапно ускори ход за десети път през този ден. Адамсберг стисна юмрука си с ръка.

— Тя е там — каза той. — Четирима души отзад, другите с мен. Докторе, следвайте ни.

— Доктор Лавоазие — уточни лекарят. — Лавоазие като Лавоазие, нали го знаете?

Адамсберг му хвърли празен поглед. Не знаеше кой е Лавоазие и не му дремеше.

XLVIII

Всеки от двете групи вървеше мълчаливо в сянката на сградата, фенерите осветяваха разнебитени маси, струпани гуми, купчини парцали. Зданието явно бе изоставено поне от десет години, но още вонеше на изгорен каучук и дизелово гориво.

— Той знае къде отива — каза Адамсберг, като освети кръглите следи, оставени от Пухчо в напластения прах.

С наведена глава и затаен дъх комисарят вървеше по следите на лапите съвсем бавно и никой от полицаите не се опитваше да го задмине. След единайсет часа преследване, когато целта вече беше близо, никой не проявяваше нетърпение. Адамсберг стъпваше предпазливо, като в кал, като на всяка крачка с мъка отлепяше от пода скованите си крака. Срещнаха се с втория екип пред един дълъг черен коридор, осветен само от лунната светлина, която проникваше от малко прозорче на тавана. Котаракът бе спрял пред една врата на десет метра от тях. Адамсберг освети с фенера бляскавите му очи. Седем дни и седем нощи бе прекарала Ретанкур тук, в това затънтено място, дало убежище на три подивели кучета.

Комисарят тежко закрачи по коридора, извървя няколко метра и се обърна. Никой от хората му не го последва, всички се бяха скупчили на входа, замръзнала група, която нямаше сили да поеме по последната права.

Нито пък аз, каза си Адамсберг. Но не можеха да останат там, залепени за стената, и да изоставят Ретанкур само защото не се чувстваха способни да погледнат мъртвото й тяло. Комисарят спря пред желязната врата. Котаракът душеше пода, напълно пренебрегнал миризмата на екскременти, която се разнасяше наоколо. Адамсберг пое дъх, постави пръсти върху резето и дръпна. После насила приведе глава, за да се принуди да види това, което трябваше да види — тялото на Ретанкур, проснато на пода в тъмния килер, заобиколено от ръждясали сечива и метални бидони. Гледаше я, без да мърда, и сълзите се стичаха по бузите му. Струваше му се, че за първи път плаче за някой друг, освен за брат си Рафаел и за Камий. Ретанкур, неговият стълб, лежеше на земята, поразен от гръм. Беше я осветил и забелязал изцапаното с прах лице, вече посинелите нокти на ръката, отворената уста, русите коси, по които пълзеше паяк.

Отстъпи към почернелите тухли на стената, а в това време котаракът безцеремонно скочи върху тялото на Ретанкур и се излегна върху мръсните й дрехи. Миризмата, помисли Адамсберг. Той усещаше само вонята на дизел, на моторно масло, урина и изпражнения. Миризми, издавани от машини и животни, но не и от разлагащ се труп. Направи две крачки към тялото и коленичи на лепкавия цимент. Освети застиналото изцапано лице на Ретанкур и видя само неподвижността на смъртта, отворените уста, които не реагираха на пипалата на паяка. Протегна ръка и я постави на челото й.

— Докторе — промълви и направи знак с ръка.

— Вика ви, докторе — каза Мордан, без да помръдне.

— Лавоазие като Лавоазие, нали го знаете?

— Вика ви — повтори Жюстен.

Все така коленичил, Адамсберг се отдръпна, за да направи място на лекаря.

— Мъртва е — каза той. — И не е мъртва.

— Едното или другото, господин комисар — възрази Лавоазие и отвори куфарчето си. — Нищо не виждам.

— Фенери — нареди Адамсберг.

Групата постепенно се приближаваше, Мордан и Данглар вървяха най-отпред с фенерите си.

— Още е топла — каза лекарят, след като провери пулса й. — Починала е преди по-малко от час. Няма пулс.

— Жива е — обяви Адамсберг.

— Момент, приятелю, по-спокойно — каза лекарят и извади огледало, което постави пред устата на Ретанкур.

— Така — добави той след няколко дълги секунди. — Донесете носилката, диша. Не знам как го прави, но диша. Пара летално състояние, никога през живота си не съм виждал такова нещо.

— Какво нещо? — попита Адамсберг. — Какво й е?

— Метаболичните функции са сведени до минимум — каза лекарят, продължавайки прегледа. — Крака и ръце леденостудени, кръвообращението забавено, червата празни, очите обърнати.

Лекарят вдигна ръкавите на пуловера и огледа ръцете.

— Дори в горния си край са изстинали.

— Кома?

— Не. Летаргия отвъд жизнения праг. Може да умре всеки миг, с всичко, което са й инжектирали.

— Какво по-точно? — попита Адамсберг, който бе сграбчил с две ръце дебелата ръка на Ретанкур.

— Доколкото мога да преценя, доза успокоителни, способна да убие десет коня. Интравенозно.

— Спринцовката — процеди през зъби Воазне.

— Преди това са я зашеметили — каза лекарят, ровейки в косата й. — Възможна е черепна травма. Вързали са я здраво за глезените и китките, въжето се е впило в кожата й. Мисля, че тук са й инжектирали отровата. Би трябвало да е умряла час след това. Но ако съдя по дехидратацията, тя е така от шест-седем дни. Това не е нормално, признавам, че нищо не разбирам.

— Тя не е нормална, докторе.

— Лавоазие като Лавоазие — механично каза лекарят. — Видях, господин комисар, но ръстът и теглото й нямат нищо общо. Не знам как организмът й е успял да пребори отровата, глада и студа.

Санитарите поставиха носилката на земята и се опитаха да прехвърлят Ретанкур върху нея.

— Полека — каза Лавоазие. — Не я карайте да диша прекалено силно, това може да я убие. Прекарайте под тялото й ремъци и я издърпайте сантиметър по сантиметър. Пуснете я, приятелю — добави той, поглеждайки Адамсберг.

Адамсберг пусна ръката на Ретанкур и изведе хората си в коридора.

— Преобразуване на енергията — изрецитира Есталер, следейки с поглед бавното преместване на обемистото тяло. — Преобразила е енергията си и я е насочила срещу нашествието на невролептиците.

— Нищо чудно — каза Мордан. — Но никога няма да узнаем как го прави.

— Качете носилката в хеликоптера — нареди Лавоазие. — Така ще спечелим време.

— Къде ще я заведем? — попита Жюстен.

— В Дурдан.

— Керноркян и Воазне, намерете хотел за всички ни — разпореди Адамсберг. — Утре ще огледаме хангара. Не може да няма някакви следи в тази лепкава прах.

— В коридора нямаше — каза Керноркян. — Само от лапите на котарака.

— Защото са дошли от другата страна. Ламар и Жюстен да останат тук да пазят, докато не дойде екип от Дурдан да ги смени.

— Къде е котаракът? — попита Есталер.

— На носилката. Вземете го, сержант.

— В Дурдан има един много добър ресторант — спокойно изрече Фроаси. — „Розата на ветровете“. Греди и свещи, специалитети от морски дарове, страхотна изба, бар и прочее. Но е скъпо, естествено.

Мъжете се обърнаха към дискретната си колежка, поразени както обикновено от способността й да мисли само за ядене, дори когато една от тях агонизираше. Навън бученето на хеликоптера оповестяваше скорошното излитане на Ретанкур. Лекарят мислеше, че тя няма да оцелее, Адамсберг бе прочел това в очите му.

Адамсберг огледа изтощените лица, осветени в бяло от фенерите. Нелепата перспектива за луксозна вечеря в изискан ресторант им изглеждаше колкото недостъпна, толкова и желана, останала в някакъв друг живот, мимолетно убежище, в което кулинарното изкуство бе в състояние да отложи ужаса.

— Добре, Фроаси — каза той. — Да се срещнем в „Розата на ветровете“. Елате, докторе, отиваме с Ретанкур.

— Лавоазие, като Лавоазие, нали го знаете?

XLIX

Веранк не беше дошъл в Париж, за да се занимава с проблемите на Бригадата. Но в девет и половина вечерта, след като отдавна бе погълнал болничната вечеря, той все още не успяваше да се съсредоточи във филма. Раздразнен, лейтенантът взе дистанционното и изключи телевизора. Повдигна крака си и седна на ръба на леглото, после взе патерицата и бавно се отправи към телефона, монтиран на стената в коридора.

— Майор Данглар? Веранк дьо Билк. Нещо ново?

— Намерихме я, на трийсет и осем километра от Париж. Котаракът ни заведе.

— Не разбирам.

— Ами котаракът си искаше Ретанкур.

— Много хубаво — каза Веранк, усещайки, че майорът е съвсем изнервен.

— Тя е между живота и смъртта, ние сме на пътя за Дурдан. В пара летална летаргия.

— Опитайте се да бъдете по-ясен, майоре. Трябва да знам.

Защо пък? — запита се Данглар.

Веранк изслуша изложението на майора, което беше много по-неорганизирано от обикновено, после затвори телефона. Постави ръка върху раната на бедрото си, за да види дали го боли, и си представи Адамсберг наведен над Ретанкур в отчаян опит да изтегли устойчивия си лейтенант към живота.

Тя, дето ви изтръгна от болката тогава,

днес виждате на прага на бездна да застава.

Но нека безнадеждност ума не замъглява,

защото бог отгоре със свойствена проява

обидите забрави и милост обещава,

на който я избави от нейната забрава.

— Още ли не спим? Не сме много разумни — каза сестрата, като го хвана за ръката и го поведе към стаята.

L

Стиснал юмруци, Адамсберг стоеше прав до леглото на Ретанкур и все още не я виждаше да диша. Не забелязваше никаква промяна, въпреки че лекарите я бяха инжектирали, почистили, изпомпали, а сестрите измили, подстригали и опощили гъмжащите й от бълхи коси. Кучетата, естествено. Според екрана над леглото Ретанкур все пак показваше някакви слаби признаци на живот, но Адамсберг предпочиташе да не гледа в него от страх да не види как зелената линия внезапно става равна.

Лекарят дръпна Адамсберг за ръката и го отдалечи от леглото.

— Вървете при другите, идете да хапнете, мислете за нещо друго. Тук не можете вече нищо да направите, господин комисар. Тя трябва да си почива.

— Тя не си почива, докторе. Тя умира.

Лекарят отклони погледа си.

— Няма голяма надежда — призна той. — Наркотикът, новаксон в голяма доза, е парализирал целия организъм. Нервната система е вън от строя, сърцето устоява неизвестно как. Направо не разбирам защо още е жива. Но дори да я спасим, господин комисар, не съм сигурен, че ще възстанови умствените си способности. Кръвта почти не оросява мозъка. Съдба, какво да се прави.

— Преди седмица — каза Адамсберг, който с мъка разтваряше челюстите си — спасих един човек, чиято съдба беше да умре. Няма съдба. Щом е издържала досега, ще издържи докрай. Ще видите, докторе, този случай ще влезе в учебниците.

— Идете при другите. Тя може да изкара още дни в това състояние. Ако има нещо ново, ще ви се обадя.

— Не може ли всичко да се извади, почисти и сложи отново?

— Не, не може.

— Извинете, докторе — каза Адамсберг, върна се при леглото и прокара пръсти през късите коси на Ретанкур.

— Пак ще дойда, Виолет — обеща той.

Така Ретанкур казваше на котарака винаги когато си тръгваше, за да не се безпокои, докато я няма.

Бурното и глупаво веселие, което цареше в ресторанта, напомняше повече за компания, празнуваща нечий рожден ден, отколкото за група потънали в скръб полицаи. Адамсберг ги погледа от вратата на салона — на светлината на свещите всички изглеждаха измамно красиви. Бяха опрели лакти на бялата покривка, отпиваха от чашите си и си разменяха шеги. Чудесно, толкова по-добре, на това се бе надявал, на тази отсрочка, от която те се възползваха без задръжки със съзнанието, че ще бъде кратка. Боеше се идването му да не наруши крехката радост, през която тревогата прозираше като през стъкло. Насили се да се усмихне и се приближи до масата.

— По-добре е — каза, докато сядаше. — Ще ми дадете ли една чиния?

Дори на него, чиято мисъл оставаше вкопчена в тялото на Ретанкур, вечерята, виното и смеховете му се отразиха сравнително добре. Адамсберг никак не умееше да участва в колективно хранене, още по-малко в празнуване, изобщо не го биваше в размяната на реплики и шеги. Също като козел, загледан в преминаващия с голяма скорост влак в долината, той присъстваше като чужд и сговорчив слушател на несвързаните разговори на колегите си. В такива моменти Фроаси даваше най-доброто от себе си, може би подпомагана от обилната храна, като най-изненадващо проявяваше остроумие — способност, в която никой в Бригадата не би я заподозрял. Адамсберг се оставяше на течението и почти не откъсваше поглед от мобилния си телефон. Който иззвъня в двайсет и три и четирийсет.

— Отива си — обяви доктор Лавоазие. — Ще направим пълно кръвопреливане, това ни е последната надежда. Само че тя е от група А отрицателна, а резервите ни се изчерпиха вчера за един пострадал от автомобилна катастрофа.

— Донори нямате ли, докторе?

— Само един, а трябват трима. Другите двама са във ваканция. Великденски празници са, господин комисар, половината град се е изнесъл нанякъде. Много съжалявам. Докато намерим донори от други центрове, ще бъде твърде късно.

При вида на разстроеното лице на Адамсберг на масата бе настъпила дълбока тишина. Комисарят напусна салона тичешком, незабавно последван от Есталер. Младежът се върна след секунди и се тръшна на стола.

— Спешно преливане на кръв — каза той. — Група А отрицателна, обаче нямат донори.

Адамсберг се втурна запотен в бялата зала, където взимаха кръв от единствения в Дордон донор с А отрицателна. Струваше му се, че дните на Ретанкур са окончателно свършили.

— Група 0 — каза той на лекаря, сваляйки сакото си.

— Чудесно, вие сте следващият.

— Пил съм две чаши вино.

— Няма значение, в нейното състояние…

Четвърт час по-късно с изтръпнала от турникета ръка Адамсберг усещаше как кръвта му се стича към тялото на Ретанкур. Легнал по гръб до нея, той се взираше в лицето й и се опитваше да долови знак, че се завръща към живота. Нека да. Направете, така че. Но колкото и да се съсредоточаваше и да се молеше на третата девица, нямаше да даде повече кръв, от който и да е друг. А лекарят беше казал трима. Трима донори. Като трите девици. Трима. Трима.

Започваше да му се вие свят, напоследък почти не ядеше. Приемаше световъртежа без неудоволствие, усещайки, че губи нишката на мисълта си. Насилваше се да гледа в лицето на Ретанкур, при което забеляза, че корените на косите й бяха по-руси от кичурите на тила й. Никога преди не си бе давал сметка, че Ретанкур боядисва косите си в по-тъмно русо от естествения им цвят. Намери това за странно. Явно зле познаваше Ретанкур.

— Добре ли сте? — попита лекарят. — Не ви ли се вие свят?

Адамсберг завъртя отрицателно глава и се върна към шемета на мислите си. Светлорусо и венецианско русо в косите на Ретанкур, в живото на девицата. Значи лейтенантът, мъчително изчисли той, се беше боядисала през декември или през януари, след като светлите коси бяха пораснали два-три сантиметра. Що за идея насред зима и защо не бе забелязал нищо. Бе загубил баща си, но това нямаше нищо общо. Стори му се, че устните на Ретанкур помръднаха, но не виждаше много добре, може би лейтенантът искаше да му каже нещо, да му разправи за това живо, което растеше на главата й, което й излизаше от черепа като рогата на козирога. Господи, живото. Чу някъде далеч гласа на лекаря.

— Стоп — казваше гласът на доктор Лавоазие или бог знае на кого. — Не можем да му вземем повече, ако не искаме да имаме двама мъртъвци вместо един.

Във фоайето на болницата един мъж разпитваше жената на рецепцията.

— Виолет Ретанкур? Къде е настанена?

— Не можете да я видите.

— От група 0 съм, универсален дарител.

— В реанимацията е — каза жената и веднага стана. — Ще ви заведа.

Адамсберг си говореше сам, докато му сваляха турникета. Вдигнаха го, дадоха му да пие подсладена вода, направиха му инжекция в другата ръка. Вратата на стаята се отвори, един едрогабаритен тип, облечен в кожа, влезе почти тичешком.

— Лейтенант Ноел — каза едрогабаритният. — Група 0.

LI

Пред фасадата на болничния център, в контраст с унилата вселена от паваж и бетон, имаше миниатюрна градинка, която сякаш казваше, че понякога все пак ни е необходимо и някое цвете. По време на посещенията си Адамсберг бе забелязал този растителен компромис от петнайсет квадратни метра, който се състоеше от две скамейки и пет сандъчета с цветя около малък фонтан. Беше два часът през нощта и комисарят, нахранен и натъпкан със захар, се вслушваше в ромоленето на водата, този благотворен звук, който средновековните монаси бяха използвали заради отморяващите му качества. След като и Ноел даде кръв, двамата мъже застанаха от двете страни на леглото и се втренчиха в масивната Ретанкур така, сякаш наблюдаваха рискован химически експеримент.

— О, мамка му, хайде, дундо — казваше Ноел. — Направи едно усилие.

Раздразнен, неспособен да стои на едно място и да не коментира, той се придвижваше от единия до другия край на леглото, разтриваше краката на Ретанкур, за да ги стопли, после минаваше към ръцете й, проверяваше системата, масажираше главата й.

— Няма полза от това — каза накрая лекарят отегчено.

На екрана сърдечният ритъм се ускори.

— Хайде, дундо, стегни се — повтори Ноел за десети път.

— Остава само да се надяваме — каза Лавоазие с грубата откровеност на лекарите, — че когато се събуди, няма да е пълен идиот.

Ретанкур поотвори очи и отправи към тавана син и празен поглед.

— Как й е малкото име? — попита Лавоазие.

— Виолет — отвърна Адамсберг.

— Като цветето — потвърди Ноел.

Лавоазие седна на ръба на леглото, обърна лицето на Ретанкур към себе си и хвана ръката й.

— Виолет ли се казвате? — попита той. — Ако да, мигнете с клепачи.

— Хайде, дундо — насърчи я Ноел.

— Не й подсказвайте, Ноел — каза Адамсберг.

— Това няма нищо общо с подсказването — възрази Лавоазие раздразнено. — Тя трябва да схване въпроса. Мълчете, да ви се не види, оставете я да се съсредоточи. Виолет ли се казвате?

Минаха десетина секунди, преди Ретанкур недвусмислено да мигне с клепачи.

— Разбира — зарадва се Лавоазие.

— Естествено, че разбира — каза Ноел. — Не може ли да й зададете по-труден въпрос, докторе?

— Това си е труден въпрос, когато се връщаш от оня свят.

— Мисля, че пречим — каза Адамсберг.

Лейтенант Ноел не беше способен като Адамсберг да слуша шума на водата. Комисарят го гледаше как крачи из градинката, където двамата полицаи се бяха разположили като в малък цирк, осветени от монтирани във фонтана сини лампи.

— Кой ви каза, лейтенант?

— Есталер ми се обади от ресторанта. Известно му беше, че съм универсален донор. Нали го знаете как помни лични подробности. Дали слагаме захар в кафето си, коя кръвна група сме. Разкажете ми, господин комисар, много съм изтървал.

Адамсберг разказа накратко по свой начин и доста безредно какво се бе случило, докато Ноел бе летял с чайките. Кой знае защо лейтенантът, по принцип известен с първобитния си позитивизъм, поиска два пъти да чуе рецептата от De sanctis reliquis и не се съгласи с намерението на Адамсберг да се откаже от третата девица, като при това не направи никакъв шеговит коментар нито за пенисната кост на котарака, нито за живото на девиците.

— Не можем да оставим това момиче на произвола на спринцовката, без да си мръднем малкия пръст.

— Може би съм сбъркал, като си мислех, че третата девица вече е избрана — каза Адамсберг.

— Защо мислите така?

— Защото убийцата като че ли в крайна сметка се е насочила към Ретанкур.

— Но това не би имало смисъл — каза Ноел и спря да обикаля.

— Защо? Тя отговаря на изискванията на рецептата.

Ноел изгледа Адамсберг в тъмното.

— Обаче в такъв случай, господин комисар, Ретанкур трябва да е девствена.

— Ами аз мисля, че е.

— Аз не.

— Вие ще сте единственият, който смята така.

— Аз не смятам, аз знам. Не е девствена. Ни най-малко.

Ноел седна на скамейката, доволен от себе си, докато Адамсберг поемаше щафетата на обикалянето в кръг из градинката.

— Ретанкур едва ли ви се доверява — каза той.

— Когато хората се карат, те си разказват много неща. Тя не е девствена, това е положението.

— Значи третата девица съществува. Някъде другаде. И Ретанкур наистина е разбрала нещо, което ние не сме разбрали.

— И преди да узнаем какво, ще изтече много вода.

— Един месец ще й трябва, за да възстанови формата си, според Ларибоазие.

— Лавоазие — поправи го Ноел. — Един месец за нормален човек, седмица за Ретанкур. Особено ми става, като си помисля, че моята и вашата кръв циркулират в тялото й.

— И кръвта на третия донор.

— С какво се занимава третият донор?

— Отглежда волове, доколкото разбрах.

— Кой знае какво ще даде тази смесица — замислено изрече Ноел.

В студеното легло на хотела Адамсберг не можеше да затвори очи, без да се види проснат с турникет на ръката до Ретанкур и отново да се оплете в шеметните мисли, които преминаваха през главата му, докато даваше кръв. Боядисаната коса на Ретанкур, живото на девиците, рогата на козирога. Вътре в тази бъркотия звучеше някаква аларма, която не искаше да замлъкне. Нещо свързано с кръвта, която преминаваше от него в нея, задвижваше сърцето на лейтенанта и я изтръгваше от смъртта. Това очевидно имаше нещо общо с косите на девицата. Но каква пък роля играеше козирогът? Което му припомни, че рогата всъщност са много сгъстени коси, а косите много прозирни рога. Коси и рога бяха едно и също. И какво от това? Ще трябва да помисли по въпроса утре.

LII

Звънът на църковните камбани събуди Адамсберг по обед. Ще си проспиш живота, казваше майка му. Обади се в болницата и изслуша доклада на Лавоазие — беше оптимистичен.

— Говори ли? — попита Адамсберг.

— Спи дълбоко — отвърна лекарят. — И ще продължи да спи доста време. Припомням ви, че има и черепна травма.

— Ретанкур говори на сън.

— Да, промърморва нещо от време на време. Нищо съзнателно, нито особено разбираемо. Не се притеснявайте.

— Не се притеснявам, докторе. Просто бих искал да знам какво промърморва.

— Все едно и също. Едни много известни стихове.

Стихове? Да не би Ретанкур да сънува Веранк? Или Веранк заразява всички по пътя си? И сваля жените една подир друга?

— Какви стихове? — недоволно попита Адамсберг.

— Онези от Корней, които всички знаем наизуст. Щом римлянинът сетен умре, от мен сразен, от щастие ще ида при господ в този ден.

Двата единствени стиха, които и Адамсберг знаеше наизуст.

— Това не й е в стила — каза той. — Наистина ли това казва?

— Ако знаехте какви неща говорят хората под влияние на невролептици или на упойка, щяхте направо да паднете. Чувал съм девственици да плещят невероятни мръсотии.

— Тя плещи мръсотии?

— Не, както ви казах, тя рецитира Корней. В това няма нищо чудно. Обикновено става дума за спомени от детството, които изплуват на повърхността на паметта. Главно спомени от училище. Преговаря си уроците. Имах един министър, който беше три месеца в кома и все си повтаряше таблицата за умножение. Добре я бе запаметил.

Докато слушаше лекаря, Адамсберг втренчено гледаше една малка картина, закачена на стената срещу леглото му, на която бе изобразена горска сцена — сърна със сърнето си в гъсталака.

— Днес се прибирам в Париж — казваше лекарят. — Тя може да пътува, така че я взимам със себе си в линейката. Ако искате да се свържете с нас, вечерта ще бъдем в болницата „Сен Венсан дьо Пол“.

— Защо я отвеждате с вас?

— Никъде не я пускам без мен, господин комисар. Тя е феномен.

Адамсберг затвори телефона, все още загледан в картината. Те бяха там, живото на девиците и кръстът във вечната гора. Дълго съзерцава сърната със сърнето, като хипнотизиран, опитвайки се да улови липсващия досега елемент. В зурлата на прасето има кост. В пениса на котарака има кост. Не, не грешеше, колкото и невъзможно да изглеждаше, в сърцето на елена също имаше кост. Кост във формата на кръст, която щеше да го заведе направо при третата девица.

LIII

Екипът работеше в хангара от десет часа сутринта, подпомаган от двама криминолози и един фотограф от бригадата в Дурдан. Ламар и Воазне оглеждаха покрайнините на зоната за следи от гуми в угарта. Мордан и Данглар си бяха разделили хангара наполовина, на Жюстен се бе паднал килерът, в който бе затворена Ретанкур. Адамсберг се присъедини към тях, когато започваха да обядват, седнали насред полето, огряно от едно напълно приемливо априлско слънце. Тъкмо вадеха от чантите си сандвичи, плодове, бири и термоси, а Фроаси ги организираше. В хангара нямаше столове, та бяха насядали върху автомобилни гуми и оформили любопитен кръгъл салон в тревата. Котаракът, комуто бяха забранили достъпа до линейката с Ретанкур, се бе свил в краката на Данглар.

— Колата е навлязла в нивата оттук — обясни Воазне с пълна уста, сочейки една точка по междуселския път. — Убийцата е паркирала пред страничната врата в края на хангара, след като е изманеврирала, за да обърне багажника към входа. Навсякъде е буренясало, никъде не са останали следи от стъпки. Но ако се съди по измачканата трева, били са с фургон. Не мисля, че старата разполага с такъв автомобил. Сигурно го е наела. Не е изключено да открием следите й в специализираните агенции за даване на коли под наем. Възрастна жена, която наема фургон, едва ли е често срещано явление.

Адамсберг седеше в хладната трева, кръстосал крака, а Фроаси бе поставила до него обилен обяд.

— Добре организирано пренасяне на тялото — подхвана Мордан, който, чучнал върху една гума, наистина приличаше на чапла в гнездото си. — Старата е осигурила болнична количка или я е наела заедно с фургона. Следите показват, че фургонът е имал сваляща се платформа, по която е трябвало само да се плъзне тялото към количката. После е избутала количката до килера за инструменти.

— Има ли следи от колелетата?

— Да, през цялото фоайе. Там е обезвредила кучетата с месо, натъпкано с новаксон. После следите завиват и продължават през коридора. Отчасти са покрити от следите, оставени на връщане.

— А следи от стъпки?

— Това ще ви хареса — каза Ламар с усмивката на хлапе, което си е скрило подаръка, за да си увеличи удоволствието. — Не е било лесно да вземе завоя, трябвало е да натисне дръжките на количката, за да я завърти, и се е наложило да се опре на пръстите на краката си. Представяте ли си движението?

— Да.

— А циментовият под е грапав.

— Да.

— И на това място са останали следи.

— От синя боя за обувки — каза Адамсберг.

— Именно.

— Изолирана от земята на престъпленията си — бавно изрече комисарят, — но оставила следите си. Никой не може да остане напълно невидим. Ще го хванат по синята му сянка.

— Отпечатъците никъде не са цели. Не можем да определим номера на обувките. Но вероятно става дума за дамски обувки, здрави, с нисък ток.

— Остава килерът. Там са й били новаксон, преди да я затворят вътре.

— Нищо ли не открихте в килера?

Жюстен замълча, после каза:

— Открихме. Спринцовката.

— Шегувате се, лейтенант. Оставила е спринцовката си?

— Точно така. Оставила я е на пода без никакъв отпечатък, разбира се.

— Значи сега се подписва? — каза Адамсберг и стана, сякаш сестрата го предизвикваше открито.

— Така мислим.

Комисарят направи няколко крачки по угарта, с ръце на гърба.

— Много добре — заключи той. — Прекрачила е прага. Въобразява си, че е непобедима, и ни го съобщава.

— Има логика — каза Керноркян — за човек, който ще погълне вечния живот.

— Но не и преди да хване третата девица — уточни Адамсберг.

Есталер обиколи насядалите мъже и сипа кафе в протегнатите им чашки. Необичайното място и липсата на мляко не му позволяваха да проведе церемонията правилно.

— Ще я хване преди нас — каза Мордан.

— Не се знае — възрази Адамсберг.

Върна се в кръга и седна по турски в центъра му.

— Живото на девиците — каза той — не е косата на мъртвата.

— Ромен разреши този проблем — рече Мордан. — Лудата наистина е рязала кичури коса.

— Рязала е, за да си отвори пътя.

— Към кое?

— Към истинската коса на смъртта. Към косата, пораснала след смъртта.

— Естествено — възкликна Данглар. — Живото. Онова, което расте и живее дори след смъртта.

— Затова е трябвало да се върне и да изрови жертвите си след няколко месеца — каза Адамсберг. — Трябвало е живото да има достатъчно време, за да порасне. Това взима тя, двата или трите сантиметра коса, пораснала от корените в гроба. Въпросното живо е повече от емблема на вечния живот. То е проява на жизнената устойчивост, на онова, което отказва да спре след смъртта.

— Отврат — каза Ноел, с което изрази общото усещане.

Фроаси прибираше храната, до която вече никой не се докосваше.

— С какво всичко това ще ни помогне да открием третата девица? — попита тя.

— След като сме разбрали това, Фроаси, ще схванем и логичното продължение… ще ги счукаш с кръста, който живее във вечната гора, съседна в същото количество.

— По този въпрос мисля, че се разбрахме — каза Мордан. — Става дума за дървото на светия кръст.

— Не — каза Адамсберг. — Не е това. И този пасаж като всичко останало трябва да се разбира буквално. Христовият кръст не живее в Христовия кръст, в това няма никакъв смисъл.

Седнал на чорчик върху гумата си, Данглар присви очи разтревожено.

— В рецептата се казва — продължи Адамсберг, — че кръстът живее.

— Ето това няма смисъл — каза Мордан.

— Кръст, който живее в тяло, символизиращо вечността — обяви Адамсберг, отчетливо произнасяйки думите.

— В Средновековието — прошепна Данглар — животното, което е символизирало вечността, е бил еленът.

Адамсберг, който до този момент не беше съвсем сигурен в себе си, се усмихна на заместника си.

— И защо, капитане?

— Защото рогата на мъжкарите са насочени към небето. Защото рогата умират, падат, но всяка година отново порастват като листата на дърветата с едно преимущество — стават все по-могъщи. Поразително явление, което са свързвали с виталността на животното. Смятали са го за символ на вечния живот, който винаги започва отново и става все по-мощен, по подобие на еленовите рога. Понякога са го изобразявали с Христос на челото, така нареченият кръстоносен елен.

— Чиито рога израстват от черепа — каза Адамсберг. — Като косите.

Комисарят прекара ръка по младата трева.

— За тази вечна гора става дума. В която живее еленът с вечните рога. Кръстът е кръстът на елена. Той е от кост като рогата — неунищожима материя.

— Не ми се струва еленовите рога да приличат на кръст — каза Фроаси.

— Не приличат — кимна Адамсберг. — Мисля, че кръстът е другаде. Мисля, че трябва да търсим тайна кост, като костта на котарака. Във вътрешната пенисна кост е съсредоточен мъжкият принцип. Трябва да открием нещо подобно у елена. Кост във формата на кръст, която ще олицетворява принципа на вечност, символизиран от елена. Кост, която живее.

Адамсберг огледа хората си, очаквайки отговорите им.

— Не се сещам — сви рамене Воазне.

— Мисля — каза Адамсберг, — че ще открием тази кост в сърцето на елена. Сърцето е символ на живота. Кръст, който живее, кръст от кост в сърцето на елена, който живее във вечната гора.

Воазне обърна глава към Адамсберг.

— Чудесно, господин комисар — каза той. — Проблемът е, че в сърцето на елена няма кост. Нито на елена, нито на който и да е друг. Нито кръстовидна, нито продълговата, нито квадратна.

— Трябва все пак да има, Воазне.

— Защо?

— Защото миналия месец в гората край Бретийи, после в гората в Опортюн два елена са били убити и оставени на земята. Непокътнати. Само сърцето им е било изтръгнато и разрязано. Това е било извършено от една и съща ръка, на едно и също място, в района на светеца, близо до двете пожертвани жени. Застрелял ги е нашият ангел на смъртта.

— Звучи добре — каза Ламар.

— Елените са били разрязани след смъртта им на определено място на тялото. Точно това е станало и с котарака Нарцис. Един вид, били са оперирани с точно определена цел, за да вземат от тях нещо точно определено. Какво ли? Кръстът, който живее. Следователно този кръст е в сърцето на елена, по един или друг начин.

— Невъзможно — каза Данглар, поклащайки глава. — Щяхме да знаем.

— Не знаехме за костта на котарака — забеляза Керноркян. — Нито за зурлата на прасето.

— Но аз знаех — каза Воазне. — Както знам, че в сърцето на елена няма кост.

— Съжалявам, лейтенант, трябва да има.

Чу се мърморене, някои направиха недоверчиви физиономии, докато Адамсберг се изправяше, за да се разкърши. Позитивистите никак не бяха убедени, че реалността трябва да се съобразява с шантавите идеи на комисаря дотолкова, че да натика кост в сърцето на елена.

— Обратното е, господин комисар — настоя Воазне. — Няма кост в сърцето на елена и се налага да приемем тази истина.

— Воазне, трябва да има, иначе нещата губят смисъл. Ако има, ни остава само да не пропуснем следващия убит елен. Третата девица, избрана от сестрата, ще бъде някъде наоколо. Кръстът в сърцето трябва да е възможно най-близо до живото на девицата. Съседна в същото количество. Това не означава „прибавена“ в същото количество, а сочи мястото.

— Съседна — каза Данглар — означава „която седи със“, „която е поставена до“.

— Благодаря, Данглар. Естествено е девицата да живее до елена. Като се съчетаят женската и мъжката същност, се създава живот, а в нашия случай вечен живот. Когато видим сърцето на следващия елен, ще имаме името на девицата, едно от имената от вашия списък.

— Добре — съгласи се Жюстен. — Сега какво? Да наблюдаваме горите ли?

— Други го правят вместо нас.

LIV

Адамсберг изчака под дъжда да забият камбаните на църквата в Аронкур и бутна вратата на кръчмата. Тази неделя вечер мъжката компания беше в пълен състав и тъкмо пиеха първата чаша.

— Беарнецо — каза Робер, без да покаже никакво учудване, — ще пийнеш ли с нас?

Един бърз поглед към Анжелбер потвърди, че планинецът е винаги добре дошъл, въпреки че преди три седмици бе разровил един гроб в Опортюн. Както и предишния път му направиха място от лявата страна на стареца и му дадоха чаша.

— Много си се бъхтил — обяви Анжелбер, наливайки в чашата бяло вино.

— Да, имах неприятности, полицейски неприятности.

— Такъв е животът — каза Анжелбер. — Робер е покривчия и си има покривчийски неприятности. Илер има касапски неприятности, Освалд земеделски, а аз старчески. Не са по-малки, можеш да ми вярваш. Пий една чаша.

Адамсберг се подчини и каза:

— Знам защо са били убити двете жени и знам защо са отваряли гробовете им.

— Значи си доволен.

— Не съвсем — каза Адамсберг и направи гримаса. — Убийцата е ужасно същество и още не е свършила работата си.

— Но ще я свърши — предположи Освалд.

— Мислиш, че така ще направи — потвърди Ашил.

— Да, ще я свърши — каза Адамсберг. — Ще я свърши, като убие още една, трета девица. Тръгнал съм да търся девицата. И имам нужда от помощ.

Адамсберг видя как всички лица се обърнаха към него, изненадани от подобно не особено уместно изискване.

— Не искам да те обиждам, беарнецо — каза Анжелбер, — но това си с твоята работа.

— Не е нашата — потвърди Ашил.

— Вашата е. Защото става дума за същата жена, която е убила елените ви.

— Аз казах ли ви! — обади се Освалд.

— Откъде знаеш? — попита Илер.

— Това си е неговата работа — прекъсна го Анжелбер. — Щом казва, че знае, значи знае, и толкова.

— Точно — съгласи се Ашил.

— С всяка от двете жертви е била свързана смъртта на един елен — подзе Адамсберг. — По-скоро сърцето на един елен.

— От какъв зор, иди разбери — попита, без да пита Робер.

— За да вземе костта, която е вътре, кост във формата на кръст — обясни Адамсберг, решен да играе вабанк.

— Много е възможно — каза Освалд. — И Херманс мислеше така. Херманс има една кост.

— В сърцето ли? — попита Ашил учудено.

— В чекмеджето на бюфета. Кост от сърцето на елен.

— Трябва да си съвсем превъртял, за да ходиш за еленов кръст — каза Анжелбер. — Това са неща от едно време.

— Обаче някои френски крале са ги колекционирали — рече Робер. — За здраве.

— Това казвам и аз, било е едно време. Сега вече не го правят.

Адамсберг допи чашата си за свое собствено здраве, отбелязвайки вътрешно съвсем реалното съществуване на кръстовидна кост в еленовите сърца.

— И ти знаеш защо убиецът взима кръста — попита, без да пита Робер.

— Казах ти, че е жена.

— Да де. Но знаеш защо.

— За да смеси кръста с коси на девица.

— Ясно — каза Освалд. — Откачена. За какво й е това, иди разбери.

— За да забърка отвара и да живее вечно.

— Не думай — възкликна Илер.

— От една страна, туй не е лошо — забеляза Анжелбер. — Но от друга е спорно.

— Кое му е спорното?

— Представяш ли си, моето момче, какво би било, ако живееше вечно? Какво щеше да правиш по цял ден? Не можем да се наливаме с бяло вино сто хиляди години, не е ли така?

— Множко е, вярно — отбеляза Ашил.

— Ще убие следващата жена — продължи Адамсберг, — след като убие следващия елен. Или обратното. Нямам идея. Но нямам друг избор, освен да вървя по следите на кръстовидната кост. Бих искал да ми съобщите, когато убият още един елен.

Настана гробно мълчание, гъсто и осезаемо мълчание, каквото могат да създадат и изтърпят само нормандците. Анжелбер за втори път напълни чашите, почуквайки по ръба им с гърлото на бутилката.

— Че те вече го убиха — каза Робер.

Отново настъпи тишина и всеки отпи от чашата си, освен Адамсберг, който изумено гледаше Робер.

— Кога? — попита той.

— Няма и седмица.

— Защо не ми се обадихте?

— Ти беше изгубил интерес — каза Робер намръщено. — Мислеше само за сянката на Освалд.

— Къде стана това?

— В Боск де Турел.

— Убит като другите?

— Съвсем като другите. Със сърцето оставено встрани.

— Кои са най-близките села?

— Кампенил, Троамар и Лувло. По-нататък имаш Лонжне от едната страна и Куси от другата. Можеш да избираш.

— Никоя жена ли не е претърпяла злополука оттогава?

— Никоя.

Адамсберг въздъхна и отпи от чашата си.

— Само старата Ивон дето падна на стария мост — каза Илер.

— И умря?

— Ти всички ще ги погребеш — рече Робер. — Счупи си бедрената кост.

— Можеш ли да ме заведеш утре?

— Да видиш Ивон?

— Да видя елена.

— Вече го погребаха.

— У кого са рогата?

— У никого. Бяха му паднали.

— Бих искал да огледам мястото.

— Би могло — каза Робер и протегна чашата си за трети, последен път. — Къде ще спиш? В хотела или у Ерманс?

— По-добре да спи в хотела — тихо каза Освалд.

— По-добре — потвърди потвърдителят.

И никой не обясни защо вече не можеше да се спи у сестрата на Освалд.

LV

Докато полицаите проучваха областта около Боск де Турел, Адамсберг обиколи болниците. Посети Веранк, който куцукаше в „Биша“, и Ретанкур, която спеше в „Сен Венсен дьо Пол“. Веранк щяха да го изписват на другия ден, а сънят на Ретанкур започваше да става по-естествен. Възстановява се с пълна скорост, бе казал Лавоазие, който не спираше да си води бележки за случая с поливалентната богиня. След като се осведоми за състоянието на лейтенанта и научи за кръста на елена, Веранк изказа мнение, което Адамсберг предъвкваше, докато се връщаше пеш в Бригадата.

Една, чрез свойта сила, от гроба си изскача,

а слабостта на друга я тласка към палача.

По-бързо, че еленът ранен е днес, човече,

и девата опасност сега преследва вече.

— Франсин Бидо, трийсет и пет години — каза Меркаде, подавайки фиша й на Адамсберг. — Живее в Кланси, двеста жители, на седем километра от Боск де Турел. Другите две възможни жени са на четиринайсет и деветнайсет километра. И трите са близо до голямата кестенова гора, в която се въдят елени. Франсин живее сама, къщата й е изолирана, намира се на повече от осемстотин метра от съседните. Оградата на двора й може да се преодолее с един скок. Самата къща е стара, дървените й врати са тънки, ключалките могат да се разбият с поглед.

— Добре — каза Адамсберг. — Работи ли? Има ли кола?

— На половин работен ден е, чисти една аптека в Еврьо, където отива с кола всеки ден, освен в неделя. Възможно е да бъде нападната у дома си между деветнайсет часа и тринайсет часа на другия ден, когато напуска къщата.

— Сигурни ли сме, че е девствена?

— Според кюрето в Отон — да. Истинско „ангелче“ според него. Хубавка, простодушна, леко малоумна според някои други. Кюрето обаче смята, че си е напълно с ума. Просто всичко я плаши, особено животните. Била отгледана от баща си, вдовец, който много я тормозел. Починал преди две години.

— Има един проблем — каза Воазне, чиято позитивистка нагласа бе рухнала, след като Адамсберг отгатна съществуването на кост в сърцето на елена, прилагайки съмнителния метод на хвърченето из облаците. — Девалон е разбрал, че сме в Кланси, и е узнал защо. Откакто проспа убийствата на Елизабет и Паскалин, е в неизгодна позиция. Сега иска неговата бригада да поеме наблюдението на Франсин Бидо.

— Толкова по-добре — каза Адамсберг. — Важното е Франсин да е в безопасност. Обадете му се, Данглар. Нека изпрати трима души, които да осигуряват охраната и на смени от седем часа вечерта до един на обед на другия ден без прекъсване. Да са въоръжени. И да започнат още днес. Охранителят трябва да е в къщата, по възможност в стаята й. Някой да изпрати в Еврьо снимката на медицинската сестра. Кой проверява агенциите за коли под наем?

— Аз — каза Жюстен. — Заедно с Ламар и Фроаси. В Ил дьо Франс до момента не сме открили нищо. Никой от служителите не си спомня жена на седемдесет и пет години, наела фургон. Сигурни са.

— Синята следа в хангара?

— Наистина е от боя за обувки.

— Днес следобед Ретанкур е проговорила — каза Есталер. — Но не е говорила дълго.

Всички погледи се насочиха към него.

— За поезия ли е говорила? — попита Адамсберг.

— За обувки е говорила. Казала е, че трябва да се изпратят обувки в караваната.

Полицаите размениха озадачени погледи.

— Не е много в ред дундата — каза Ноел.

— В ред е, Ноел. Обещала е на жената от караваната да й замени сините обувки с други. Ламар, уредете този въпрос, адреса ще намерите в книжата на Ретанкур.

— След всичко преживяно точно това ли е намерила да ни каже? — възмути се Керноркян.

— Такава си е — примирено въздъхна Жюстен. — Нищо друго ли не каза?

— Каза. Добави: без значение. Кажи му, че са без значение.

— На кого?

Есталер посочи Адамсберг с брадичка.

— Естествено — каза Воазне.

— Кои? — промърмори Адамсберг. — Кои са без значение?

— Не е в ред — разтревожено повтори Ноел.

LVI

За първи път в живота си и вече от двайсет и два дни Франсин не се завиваше презглава. Заспиваше с отвита глава, спокойно положена върху възглавницата, и така й бе безкрайно по-лесно, отколкото да се задушава под завивката, залепила нос до оставената дупчица. Освен това проверяваше отгоре-отгоре дупките, направени от дървесиноядите, без да ги брои и без да се мъчи да си представи как ли биха изглеждали гадните насекоми.

Полицейското наблюдение й бе дошло като дар божи. Трима мъже се сменяха и я охраняваха всяка нощ и всяка сутрин, докато не тръгне за работа. Можеше ли да мечтае за нещо по-хубаво? Не питаше защо държат да я пазят от страх любопитството й да не раздразни полицаите и те да се откажат от прекрасната си идея. Доколкото бе разбрала, напоследък обирите били зачестили и, кажи-речи, всички самотни жени от областта били охранявани от жандарми — нещо, което Франсин не намираше за странно. Други на нейно място биха протестирали, но не и тя, която всяка вечер приготвяше за дежурния жандарм вечеря с много по-голямо усърдие, отколкото бе правила това за баща си.

Мълвата за изисканите вечери — и за чара на Франсин — бе плъзнала из Бригадата в Еврьо и за свое учудване Девалон без никаква трудност намираше доброволци да пазят Франсин Бидо. На Девалон ни най-малко не му пукаше за мъглявото разследване на Адамсберг, което за него се състоеше от купчина нелепости. Но не можеше да става и дума този тип, след като бе взривил разследването му по случаите с Елизабет Шател и Паскалин Вилмон заради три стръка мъх върху един камък, да нахлуе в територията му. Неговите хора щяха да охраняват къщата, в която нямаше да стъпи кракът на нито един човек на Адамсберг. Адамсберг бе имал нахалството да изиска жандармите да пазят жената будни, но той нямаше намерение да оголва екипа си заради такава глупост. Затова изпращаше хората си у Франсин след нормалния им работен ден със задачата да хапнат и да спят без угризения.

През нощта на 3 май, в три и трийсет и пет сутринта, в стаите на Франсин и на сержант Гримал работеха само дървесиноядите, които, ни най-малко не смущавани от присъствието на въоръжен човек, поглъщаха своята хилядна от милиметъра частица дърво. Дървесиноядите не реагираха на изскърцването на вратата на кухнята, защото са глухи. Легнал в спалнята на покойния баща, завит с пурпурен юрган, Гримал седна в тъмнината, неспособен да анализира разбудилия го шум, нито да си спомни къде бе оставил оръжието си — вдясно или вляво от леглото, на скрина или на пода. Опипа нощното шкафче, прекоси стаята по фланелка и гащета, влезе в стаята на Франсин и видя сива и дълга сянка, ненормално тиха и бавна, която дори не спря да се придвижва, когато вратата се отвори. Сянката не вървеше по обикновения начин, тя се плъзгаше и сякаш се препъваше, приближавайки се към него с несигурна, но неумолима походка. Гримал успя да разтърси Франсин, без да знае дали иска да я спаси или да я помоли за помощ.

— Сянката, Франсин! Ставай! Бягай!

Франсин изкрещя и ужасеният Гримал се хвърли към сивия силует, за да прикрие бягството на младата жена. Девалон не му бе казал, че може да бъде нападнат, и с последната си мисъл жандармът прокле шефа си. Да вървят в ада и той, и призракът му.

LVII

Адамсберг прие обаждането от бригадата в Еврьо в осем и двайсет сутринта в малкото мърляво кафене, което конкурираше все още непробудената Бирария на философите. Комисарят пиеше кафе в компанията на Фроаси, която, както обикновено, закусваше за втори път. Сержант Морен, пристигнал, за да поеме дежурството в Кланси, току-що бе открил тялото на колегата си Гримал, пронизано от два куршума в гърдите, като единия бе засегнал сърцето. Адамсберг замръзна, после шумно остави чашката в чинийката.

— А девицата? — попита той.

— Изчезнала е. Изглежда е имала време да се измъкне през прозореца на стаята в дъното. Издирват я.

Гласът на човека трепереше от сподавени ридания. Гримал беше на четирийсет и две години и винаги бе предпочитал да си подрязва живия плет с ножица, отколкото да се заяжда с хората.

— Оръжието му? — попита Адамсберг. — Стрелял ли е?

— Бил е в леглото, господин комисар. Спял е. Оръжието му беше оставено на скрина в спалнята, дори не е успял да го вземе.

— Не е възможно — прошепна Адамсберг. — Бях поискал охраната да е седнала, облечена, будна, оръжието да е заредено.

— На Девалон му беше все тая, господин комисар. Изпращаше ни там след работа. Не можехме да стоим будни.

— Кажете на шефа си, че ще гори в ада.

— Ще гори, господин комисар.

Два часа по-късно, стиснал зъби, Адамсберг влизаше с екипа си в къщата на Франсин. Бяха открили младата жена, обляна в сълзи, с изранени крака, скрита в плевнята на съседите между два наръча слама. Сив силует, полюшващ се като пламък на свещ — само това бе видяла. И ръката на жандарма, който я бе изтеглил от леглото и избутал към задната стая. Вече тичала към пътя, когато прокънтели двата изстрела.

Комисарят постави ръка върху студеното чело на Гримал, коленичил до главата му, за да не стъпи в локвата кръв до тялото. После набра един номер и чу заспал глас в слушалката.

— Ариан, знам, че още няма единайсет, но имам нужда от теб.

— Къде си?

— В Кланси, в Нормандия. Пътят за Биж, номер 4. Побързай. Няма да пипаме нищо, докато не дойдеш.

— Какви са тия? Криминолози? — попита Девалон, кимайки към малката група, която заобикаляше Адамсберг. — И кого викате? — добави той, посочвайки телефона.

— Викам моята патоложка, майоре. И ви съветвам да не възразявате.

— Вървете на майната си, Адамсберг. Става дума за един от хората ми.

— Един от хората ви, когото сте изпратили на смърт.

Адамсберг погледна към двамата жандарми, които ескортираха Девалон, и прочете по лицата им одобрение.

— Пазете тялото на колегата ви — каза им той. — Никой да не се приближава до него, докато не дойде патоложката.

— Не можете да заповядвате на сержантите ми. Парижаните нямат работа тук.

— Аз не съм парижанин. И вие вече нямате сержанти.

Адамсберг излезе, без повече да се интересува от съдбата на Девалон.

Докъде стигнахте?

— Нещата се изясняват — отвърна Данглар. — Убийцата е прескочила северната ограда, прекосила е петдесетте метра затревена площ до вратата на лятната кухня, най-паянтовата.

— Тревата не е висока, няма следи.

— Има само върху каменната ограда. Като я е прескачала, буца пръст е паднала от обувките й.

— После? — попита Адамсберг, след което седна и се облакъти на масата, като почти легна отгоре й.

— Разбила е вратата, преминала е през лятната кухня, после през кухнята и е влязла в спалнята ето през тази врата. И тук няма следи, нито прашинка върху плочите. Гримал е дошъл от спалнята в дъното, нападението е извършено до леглото на Франсин. Застрелян е от упор.

Девалон напусна къщата, но отказа да остави местопрестъплението на Адамсберг. Крачеше вбесен по пътя в очакване да пристигне патоложката, твърдо решен да възложи аутопсията на своя съдебен лекар. Видя колата, която доста рязко спря пред старата дървена порта, после вратата се отвори, отвътре излезе жена и се обърна към него. Разпозна в жената Ариан Лагард и това го довърши. Отстъпи и кимна, без дума да каже.

— От упор — потвърди Ариан, — между три и половина и четири и половина сутринта. Двете тела са били вкопчени едно в друго, когато е стреляно. Той не е имал време да се бори истински. И ми се струва, че много се е уплашил, още е изписано на лицето му. Затова пък — каза тя, като седна до Адамсберг — убийцата е запазила хладнокръвие, успяла е да се подпише.

— Била му е инжекция?

— Да. В лявата ръка. Дупчицата е почти невидима. Ще проверя, но мисля, че както и при Диала и Сламката, става дума за фалшива инжекция, без във вената да се вкарва каквото и да било.

— Фабричната й марка — каза Данглар.

— Някаква идея за ръста й?

— Ще трябва да изчисля траекторията на куршумите. Но на пръв поглед мога да кажа, че не е висока. И оръжието не е от голям калибър. Дискретно и смъртоносно.

Мордан и Ламар излязоха от спалнята.

— Точно така е, господин комисар — каза Мордан. — По време на борбата са се притискали един о друг. Гримал е бил бос и не е оставил никаква следа. Тя — да. Едва видима е, но има лека следа от синя боя.

— Сигурен ли сте, Мордан?

— Не бих я забелязал, ако не я търсех, но е явна, когато очакваш да я видиш. Елате сам да се уверите. Вземете лупата. По тези стари плочи не е лесно да се види каквото и да било.

На допълнителното осветление, осигурено му от Мордан, Адамсберг, с долепено до лупата око, разгледа върху керамичната плоча синята, дълга пет-шест сантиметра следа. Малко по-ярка боя се забелязваше там, където се съединяваха две плочки, а една друга, по-тънка синя следа, можеше да се различи на съседната плочка. Адамсберг мълчаливо се върна в трапезарията. Изглеждаше озадачен. Взе да отваря наред долапи и бюфети, после отиде в кухнята, където намери кутия с боя за обувки и парцал.

— Есталер — каза той, — вземете това. Идете до северната ограда, точно там, откъдето е минала. Изтъркайте хубаво с боя подметките си и се върнете тук.

— Но боята е кафява.

— Няма значение, Есталер. Хайде, действайте.

След пет минути Есталер влизаше през вратата на кухнята.

— Стоп, сержант. Свалете си обувките и ми ги дайте.

Адамсберг огледа подметките на светлината, която проникваше през малкото прозорче, пъхна ръката си в едната обувка, натисна я на плочите и я завъртя. Разгледа плочата с лупата, после извърши същата операция с другата обувка.

— Нищо — каза той. — Мократа трева е измила боята. Останали са следи върху подметката, но недостатъчно, за да се отбележат на плочите. Можете да се обуете, Есталер.

Адамсберг се върна в трапезарията и седна, заобиколен от тримата си колеги и Ариан. Пръстите му галеха мушамата на масата, сякаш опитвайки се да оберат невидимото.

— Не става — каза той. — Прекалено е.

— Прекалено много боя? — попита Ариан. — Това ли искаш да кажеш?

— Да. Прекалено много, направо невъзможно много. И все пак това е нейната боя. Само че не е от нейните обувки.

— Мислите, че се разписва? — попита Мордан намръщено. — Като със спринцовката? Като умишлено оставя боя? За да покаже, че е минала оттук?

— За да ни поведе по следата. За да ни насочи.

— Докато се изгубим — каза патоложката, притворила очи.

— Именно, Ариан. Както са правели морските разбойници, като са палели фалшиви фарове, за да заблудят корабите и да ги разбият в скалите. Това е фалшив фар, който ни води не където трябва.

— Фар, който непрекъснато ни насочва към старата медицинска сестра — каза Ариан.

— Да. И точно това е искала да каже Ретанкур: „Кажи му, че са без значение“. Сините обувки. Те са без значение.

— Как е тя? — попита Ариан.

— Оправя се доста бързо. Достатъчно бързо, за да ни каже, че са без значение.

— Обувките и всичко останало — каза Ариан.

— Да, следите от убождане, скалпелът, синята боя. Хубав паспорт, но фалшив. Истинска измама. От седмици ни разиграват като кукли на конци. И аз, и ние, направо търчахме към светлината, която размахваха под носа ни.

Ариан скръсти ръце и сведе брадичка. Не бе успяла да се гримира, но Адамсберг я намираше за още по-хубава.

— Грешката е моя — каза тя. — Аз казах, че може би е с дисоциирано съзнание.

— Обаче аз реших, че е сестрата.

— Не — настоя Ариан. — Аз се увлякох. Добавих какви ли не второстепенни елементи — и психологически, и психически.

— Защото убиецът отлично познава психологическите и психическите качества на жените. Защото всичко е било подготвено, за да ни въведе в заблуждение, Ариан. И ако убиецът е направил всичко, за да ни насочи към жена, значи, че убиецът е мъж. Мъж, който се с възползвал от бягството на Клер Ланжевен, за да я хвърли на лъвовете. Мъж, който е знаел, че ще реагирам на хипотезата за старата медицинска сестра. Само че не е тя. И точно по тази причина убийствата по нищо не съответстват на психологията на ангела на смъртта. Ти сама го каза, Ариан, вечерта след Монруж. Не е имало втори кратер във вулкана. Това е друг вулкан.

— В такъв случай е много добре извършено — каза патоложката с въздишка. — Раните на Диала и Сламката сочат дребен на ръст нападател. Но, разбира се, винаги е възможно да се имитира. Среден на ръст мъж е могъл спокойно да вкара спринцовката от по-ниска позиция, така че да създаде погрешно впечатление. Стига да разбира от тези неща.

— Спринцовката в хангара вече беше в повече — каза Адамсберг. — Трябваше да се сетя още тогава.

— Мъж — обади се обезсърчено Данглар. — Значи започваме отначало. Съвсем отначало.

— Няма да е необходимо, Данглар.

Адамсберг видя да минава в очите на заместника му бърза и организирана мисъл, после лека тъга. Комисарят му кимна одобрително. Данглар знаеше. Като него.

LVIII

В спрялата кола Адамсберг и Данглар гледаха как чистачките помитат поройния дъжд, който се изливаше върху стъклото. Адамсберг обичаше равномерния шум, издаван от чистачките, борбата им срещу потопа.

— Мисля, че сме на едно мнение, капитане — каза той.

— Майоре — унило го поправи Данглар.

— За да тръгнем със сигурност по следите на сестрата, е трябвало убиецът да знае много за мен. Да знае, че аз съм я арестувал и че бягството й е важно за мен. Трябвало е също да може да проследи разследването стъпка по стъпка. Да е наясно, че търсим сини обувки и следи от боядисани подметки. Да е информиран за плановете на Ретанкур. Да иска да ме погуби. Той всичко ни достави, Данглар — спринцовката, обувките, скалпела, боята. Забележителна манипулация, Данглар, извършена от качествен ум, от изключително умел човек.

— От човек от Бригадата.

— Да — тъжно каза Адамсберг, отпускайки се назад на седалката си. — От наш колега, планински козирог.

— Какъв козирог?

— Никакъв, Данглар.

— Не ми се ще да вярвам.

— Не вярвахме и че в свинската зурла има кост. Също както и в Бригадата има кост, Данглар. Забита в сърцето й.

Дъждът валеше по-слабо и Адамсберг намали скоростта на чистачките.

— Казах ви, че лъже — подхвана Данглар. — Никой не би могъл да запомни онзи текст от De reliquis, без да го знае отпреди. Той знаеше рецептата наизуст.

— Тогава защо ни я каза?

— За да ни провокира. Мисли се за непобедим.

— Пребитото дете — промълви Адамсберг. — Изгубеното лозе, бедността, годините на унижения. Аз го познавах, Данглар. Помня нахлупената до носа барета, под която криеше косите си, накуцващия крак, сведеното чело. Помня как ходеше приведен и се правеше, че не чува подигравките на другите.

— Още изпитвате съчувствие.

— Още.

— Но към детето. То ви трогва. Когато е пораснало, се е превърнало в извратен възрастен. И обръща съдбата, като я насочва срещу вас, някогашния дребен шеф, отговорен за трагедията му. Обръща колелото на съдбата. Ваш ред е да паднете, негов ред — да заеме мястото на суверена. Превърнал се е в това, за което декламира по цял ден — в герой на Расин, отнесен от бурята на омразата и амбицията, герой, който организира излизането на сцената на чуждата смърт и собствената си коронация. Вие от самото начало знаехте защо е тук — за да си отмъсти за битката между двете долини.

— Да, знаех.

— И изпълни плана си действие по действие, като ви заблуди и насочи по грешен път цялото следствие. Вече извърши седем убийства — Фернан, Дебелия Жорж, Елизабет, Паскалин, Диала, Сламката, Гримал. И почти уби Ретанкур. А сега ще убие и третата девица.

— Няма, Франсин е на сигурно място.

— Така си мислим. Но този човек е силен като кон. Ще убие Франсин, после ще очисти и вас. Той ви мрази.

Адамсберг отвори прозореца и протегна ръка навън с отворена длан, за да улови дъжда.

— Това ви натъжава — каза Данглар.

— Малко.

— Но знаете, че е така.

— Когато Робер ме извика за втория елен, бях уморен и не ми пукаше за нищо. Веранк ми предложи да ме закара дотам. И на гробището в Опортюн пак Веранк ми показа гроба на Паскалин с ниската трева. Той ме подтикна да отворя гроба и ме насърчи да продължа в Монруж. И той уреди Брезийон да отстъпи и да ме остави да продължа разследването. Та да знае какво правя и да ме обърква.

— И той ти отне Камий — тихо каза Данглар. — Високо отмъщение, достойно за герой на Расин.

— Откъде знаете това, Данглар? — попита Адамсберг и сви юмрука си под дъжда.

— От подслушвателното устройство в долапа на Фроаси. Трябваше да превъртя лентата, за да хвана звука. Казал ви бях какъв е. Интелигентен, силен, опасен.

— На мен ми харесваше.

— Затова ли не мърдаме от Кланси и седим в тази спряла кола? Вместо да караме към Париж?

— Не, капитане, а защото нямаме никакво материално доказателство. Съдията ще го пусне след двайсет и четири часа. Веранк ще му разкаже за войната между двете долини и ще заяви, че аз се опитвам да го унищожа по лични причини. За да не узнае никога кой е бил петият под дървото.

— Естествено — призна Данглар. — С това ви държи.

— Освен това още не съм разбрал какво ми е казала Ретанкур.

— Аз пък се питам как Пухчо успя да изгълта трийсет и осем километра — каза Данглар и се замисли над този пореден Въпрос без отговор.

— Любовта прави чудеса, Данглар. Възможно е също котаракът да е научил много неща от Виолет. Да си пести енергията, за да я хвърли цялата в една-единствена мисия, като разбива всички препятствия по пътя си.

— Тя беше в един екип с Веранк. Затова е разбрала преди нас това, което ние не разбирахме. Той е знаел, че тя ще отиде у Ромен. Чакал я е да излезе от дома му. Тя намираше, че е красив, и го е последвала, въпреки всичко. Това е единственият път в живота й, когато е проявила глупост.

— Любовта си има и своите недостатъци, Данглар.

— И дори Виолет не е застрахована. Заради една усмивка, заради звука на гласа му.

— Държа да разбера какво е искала да ми каже — настоя Адамсберг и прибра в колата мократа си ръка. — Според вас, капитане, какво ще направи тя, когато проговори?

— Ще говори с вас.

— За да ми каже какво?

— Истината. И какво е направила. Казала е нещо за обувки и че те нямат значение. Значи е казала, че не е сестрата.

— Това, Данглар, не е първото нещо, което е казала, а второто.

— Преди това не е казала нищо разбираемо. Само е цитирала онзи стих от Корней.

— А кой всъщност произнася тези думи?

— Камий в „Хораций“.

— Виждате ли, Данглар, това е доказателство. Ретанкур не е преговаряла гимназиалните си уроци, а ми е изпратила послание чрез героиня, наречена Камий. А аз не го разбирам.

— Защото не е ясно. Ретанкур още не е била на себе си. Думите й могат да се тълкуват както се тълкуват сънищата.

Данглар се замисли.

— Около Камий — каза той — има братя врагове. Тя обича единия, който иска да убие другия. Около истинската Камий е същото. Братовчеди врагове. Вие и Веранк. Но Веранк представлява Расин. А кой е бил големият съперник и враг на Расин? Корней.

— Сериозно?

— Съвсем. Успехът на Расин е детронирал стария драматург. Двамата са се мразили. Ретанкур избира Корней и посочва врага му Расин. Расин, тоест Веранк. Затова е говорила в стихове, за да се сетите за Веранк.

— И аз си го помислих. Питах се дали не си мечтае за него, дали не я е заразил.

Адамсберг вдигна прозореца и закопча колана си.

— Нека най-напред аз се видя с него — каза той и завъртя ключа.

LIX

Оздравяващият Веранк седеше на леглото си по шорти, облегнат на две възглавници, сгънал единия си крак и опънал другия. Гледаше Адамсберг, който крачеше напред-назад из стаята със скръстени ръце.

— Трудно ли ви е да стоите прав? — попита Адамсберг.

Дърпа ме, пари ми, нищо повече.

— Можете ли да вървите, да карате?

— Мисля, че да.

— Добре.

— Кажете, господине, защото виждам аз

отблясъци на тайна да светят върху вас.

— Именно, Веранк. Престъпникът, който е убил Елизабет, Паскалин, Диала, Сламката, сержант Гримал, който е отворил гробовете, който за малко не уби Ретанкур, който закла три елена и една котка и окраде мощите, не е жена. Мъж е.

— Това интуиция ли е? Или имате нови елементи?

— Какво разбирате под „елементи“?

— Доказателства.

— Не още. Но ми е известно, че този човек е знаел много за ангела на смъртта, за да ни прати по следите й, да насочи кораба на разследването право към скалите, докато той спокойно действа другаде.

Веранк присви очи и протегна ръка към пакета си с цигари.

— Разследването се проваля, жените умират — продължи Адамсберг — и аз заедно с тях. Хубаво отмъщение за убиеца. Може ли? — добави той и посочи пакета с цигари.

Веранк му подаде пакета и запали двете цигари. Адамсберг проследи движението на ръката му. Никакво треперене, никаква емоция.

— И този човек — каза Адамсберг — работи в Бригадата.

Веранк прекара ръка в тигровите си коси, издуха дима и вдигна към Адамсберг изумен поглед.

— Но нямам нито едно сериозно доказателство срещу него. Като с вързани ръце съм. Какво ще кажете, Веранк?

Лейтенантът изтръска цигарата си в шепа и Адамсберг му поднесе пепелник.

— Докато с всички сили го търсим надалече

по планини, морета и до безкрая вече,

сред нас е той, а ние глупаци сме, човече.

— Именно. Каква победа, а? Интелигентен мъж, способен да манипулира двайсет и седем глупаци.

— Не мислите все пак за Ноел, нали? Не го познавам много, но не съм съгласен. Той е нападателен, но не би нападнал никого.

Адамсберг поклати глава.

— За кого мислите в такъв случай?

— Мисля за това, което каза Ретанкур, когато дойде в съзнание.

— Да не би да говорите за двата стиха от „Хораций“? — усмихна се Веранк.

— Откъде знаете, че ги е цитирала?

— Питах Лавоазие как е. Той ми каза.

— Много сте внимателен за новопостъпил.

— С Ретанкур сме в един екип.

— Мисля, че с малкото сили, с които разполага, Ретанкур е направила каквото е могла, за да ми посочи убиеца.

— Нима го проумяхте?

И тайнствения смисъл в словата й прозряхте?

И истинската тежест на думите разбрахте?

— Вие намерихте ли го този смисъл, Веранк?

— Не — отвърна Веранк и отново изтръска цигарата си. — Какво смятате да правите, господин комисар?

— Нещо доста банално. Смятам да изчакам убиеца там, където съм сигурен, че ще дойде. Нещата се ускоряват, той знае, че Ретанкур се възстановява бързо и ще проговори, че не му остава много време, седмица или по-малко. Че трябва на всяка цена да изпълни рецептата, преди да са му отрязали пътя. Затова ще му предложим Франсин без видима охрана.

— Класика в жанра — изкоментира Веранк.

— В състезанието, лейтенант, няма нищо оригинално. Двама жокеи яздят един до друг по една писта и печели по-бързият. Това е всичко. И все пак от хиляди години хиляди жокеи продължават да се надбягват. Е, и при нас е същото. Той бяга, аз бягам. Не е нужно да изобретявам каквото и да било, трябва само да стигна преди него.

— Но убиецът сигурно подозира, че ще му устроят подобен капан.

— Разбира се. Но въпреки това се надбягва, защото и той като мен няма избор. И той като мен не се опитва да бъде оригинален, а да спечели състезанието. И колкото по-прост е капанът, толкова по-лесно убиецът ще падне в него.

— Защо?

— Защото и той като вас мисли, че му готвя нещо особено умно.

— Хубаво — съгласи се Веранк. — Значи избирате най-простия метод и връщате Франсин в дома й с дискретна охрана.

— Не. Никой здравомислещ човек не би допуснал, че Франсин ще се прибере доброволно в къщата си.

— Къде ще я настаните тогава? В някой хотел в Еврьо? И после уж случайно ще изтече информация?

— Не, ще избера място, което смятам за сигурно и тайно, но за което убиецът лесно може да се сети, ако има акъл за пет пари. А той има за доста повече.

Веранк се замисли.

— Място, което познавате — започна той да разсъждава на висок глас. — Място, което няма да уплаши Франсин, а ченгетата ще могат да я охраняват, без да се афишират.

— Примерно.

— Хотелчето в Аронкур.

— Виждате, че не е трудно. В Аронкур, където е започнало всичко и където Франсин ще бъде охранявана от Робер и Освалд. Те се забелязват много по-малко от ченгетата. Ченгетата винаги ги разпознават.

Веранк изгледа Адамсберг със съмнение.

— Дори ченге, което се е изсулило от планината, без да си даде труда да си закопчае ризата и да разсее мъглата в очите си?

— Да, дори мен, Веранк. И знаете ли защо? Знаете ли защо един човек, седнал в кафенето пред бирата си, не прилича на ченге, седнало в кафенето пред бирата си? Защото ченгето работи, а другият не. Защото другият мисли, мечтае, представя си. Докато ченгето наблюдава. Затова погледът на другия е насочен навътре, а погледът на ченгето навън. И тази насоченост на погледа се забелязва повече от значка. Така че никакво ченге в хотелчето.

— Добре измислено — отбеляза Веранк и загаси цигарата си.

— Надявам се — каза Адамсберг и стана.

— За какво точно дойдохте, господин комисар?

— Да ви попитам дали някоя нова подробност не ви е дошла на ум, откакто си спомнихте истинското място на Високата ливада.

— Само една.

— Каква?

— Петият младеж стоеше в сянката на ореха прав и наблюдаваше какво правят другите.

— Добре.

— Беше скръстил ръце на гърба си.

— И?

— И се питам какво държеше в ръката си, какво криеше зад себе си. Може би някакво оръжие.

— Горещо. Продължавайте да мислите, лейтенант.

Веранк погледа как комисарят си взима сакото, на което кой знае защо само единият ръкав беше мокър, как излиза и затваря вратата. Затвори очи и се усмихна.

Залъгвате ме нещо, но виждам по лъжата,

че сочите пътека, напълно непозната.

LX

Свита в един ъгъл на килера за бельо, Сянката чакаше да стихнат вечерните шумове. Скоро щеше да дойде следващата смяна, сестрите щяха да обиколят стаите, да изхвърлят подлогите, да изгасят лампите, после да се приберат в нощните си убежища. Да се влезе в болницата „Сен Венсан дьо Пол“ беше точно толкова лесно, колкото бе предвидено. Никаква подозрителност, никакви въпроси, нито дори от лейтенанта на етажа, който заспиваше на всеки половин час и който мило каза „Добър вечер“ и направи знак, че всичко е наред. Тъпият сънливец, по-добре не можеше и да бъде, бе приел с благодарност чаша кафе с две разтворени сънотворни вътре, което осигуряваше на Сянката спокойствие до разсъмване. Когато хората ви имат доверие, всичко става просто. След малко дебеланата нямаше вече да може да каже и дума, време беше да си затвори устата веднъж завинаги. Непредвидената издръжливост на Ретанкур се оказа мръсен номер. Както и тъпите стихове от Корней, които бе избъбрила, но от които за късмет ченгетата не бяха разбрали нищо, дори ученият Данглар и още по-малко празноглавият Адамсберг. Виж, Ретанкур беше опасна, колкото хитра, толкова и могъща. Но тази вечер дозата новаксон щеше да е двойна и като се има предвид състоянието й, щеше да пукне, без да създава проблеми.

Сянката се усмихна при мисълта за Адамсберг, който по това време организираше безсмисления си капан в хотела в Аронкур. Глупав капан, който ще се захлопне след него и ще го направи за смях. В скръбта, която ще последва смъртта на дебеланата, ще може лесно да се приближи до проклетата девственица, която в последния миг бе избягнала участта си. Малоумница, охранявана като скъпоценна ваза. Ето в това сгреши. Бе невъобразимо някой да отгатне, че съществува кръст в сърцето на елена. Бе невъобразимо невежият и недоразвит ум на Адамсберг да открие връзката между елените и девиците, между котката на Паскалин и De reliquis. Но по силата на някакво проклятие това се случи и Адамсберг локализира третата девица по-бързо от предвиденото. Лош късмет бе и ерудицията на майор Данглар, който подтикна комисаря да прегледа книгата на кюрето и дори разпозна ценното издание от хиляда шестстотин шейсет и трета година. Точно такива ченгета бе решила съдбата да постави по пътя към безсмъртието.

Впрочем това бяха препятствия без последствия, тъй като смъртта на Франсин бе само въпрос на седмици, имаше достатъчно време. През есента отварата ще е готова — нито времето, нито враговете можеха да го предотвратят.

Дежурните готвачки напускаха кухнята на етажа, сестрите минаваха от стая на стая и пожелаваха лека нощ, хайде сега, да бъдем послушни и да спим. Още час трябваше да изчака да заспят и страдащите от безсъние. В единайсет часа дебеланата няма да е жива.

LXI

Адамсберг си мислеше, че е заложил детински прост капан, и бе доста доволен от себе си. Класика, разбира се, но сигурна, съчетана с лек закачлив ефект, на който можеше да се разчита. Седнал зад вратата на стаята, той чакаше вече втора поредна нощ. На три метра вляво от него бе застанал Адриен Данглар, който отлично се справяше с нападенията, колкото и невероятно да изглеждаше това. По време на акция мекото му тяло се разтягаше като каучук. Тази вечер Данглар носеше особено елегантен костюм. Бронираната жилетка му пречеше, но Адамсберг бе настоял да си я сложи. От дясната страна на комисаря стоеше Есталер, който виждаше ненормално добре на тъмно, също като Пухчо.

— Няма да стане — обади се Данглар, чийто песимизъм винаги нарастваше в тъмнината.

— Ще стане — за четвърти път го увери Адамсберг.

— Но това е смешно — Аронкур, хотела. Много е грубо, няма да повярва.

— Ще повярва. Млъкнете сега, Данглар. Есталер, внимавайте. Дишате много шумно.

— Извинявам се — каза Есталер. — Алергичен съм към пролетния полен.

— Изсекнете се хубаво и повече не мърдайте.

Адамсберг се изправи за последен път и дръпна пердето още десет сантиметра. Тъмнината трябваше да е съвършена. Убиецът щеше да е напълно безшумен, както го бяха описали Франсин и пазачът на гробището в Монруж. Нямаше да чуят стъпките му, за да се подготвят предварително. Трябваше да го видят, преди той да ги види. Трябваше тъмнината в ъглите да е особено плътна. Адамсберг седна и стисна в ръка електрическия прекъсвач. Щеше да го натисне само веднъж, веднага щом убиецът влезе на два метра навътре в стаята. После Есталер ще блокира изхода, а Данглар ще го държи на мушка. Чудесно. Погледът му се спря на леглото, където тази, която пазеха, спокойно спеше.

Докато Франсин си почиваше, добре охранявана в хотелчето в Аронкур, на трийсет и шест километра оттам, в „Сен Венсан дьо Пол“ Сянката погледна часовника си. В двайсет и два часа и петдесет и пет минути тя безшумно отвори вратата на килера. Тръгна бавно със спринцовка в дясната ръка, следейки номерата на стаите. Двеста двайсет и седма, стаята на Ретанкур, останала незаключена за през нощта, охранявана от сънливеца. Сянката го заобиколи, без Меркаде да помръдне. В средата на стаята масивното тяло на лейтенанта се очертаваше съвсем ясно под завивките, ръката й висеше покрай леглото и сякаш се предлагаше.

LXII

Адамсберг пръв я забеляза, без сърцето му да се разтупти. Натисна с палец прекъсвача. Есталер препречи вратата, Данглар насочи пистолета в гърба й. Сянката не извика, нито проговори, докато Есталер й закопчаваше белезниците. Адамсберг отиде до леглото и прекара пръсти през косите на Ретанкур.

— Хайде — каза той.

Данглар и Есталер измъкнаха плячката си вън от стаята, а Адамсберг загаси лампата на излизане. Пред болницата бяха паркирани две коли на Бригадата.

— Изчакайте ме в кабинета ми — нареди Адамсберг. — Няма да се бавя.

В полунощ Адамсберг почука на вратата на доктор Ромен. Пет минути по-късно лекарят му отвори, блед и рошав.

— Ти си напълно побъркан — каза Ромен. — Какво искаш?

Лекарят едва стоеше на краката си и Адамсберг го издърпа заедно със ските му до кухнята, където го сложи да седне на същото място като през нощта на живото на девицата.

— Спомняш ли си какво ми поиска?

— Нищо не съм ти искал — измънка замаяният Ромен.

— Поиска да ти намеря някоя стара рецепта срещу неразположение. И аз ти обещах да ти намеря.

Ромен примигна и облегна натежалата си глава на ръката си.

— Какво си ми намерил? Птичи курешки? Свинска жлъчка? Или ще изкормиш някоя кокошка и ще я поставиш още топла на главата ми? Знам ги аз старите рецепти.

— И какво мислиш за тях?

— За такава ли идиотщина ме събуди? — възмути се Ромен и протегна несръчна ръка към кутийката с тонизиращи хапчета.

— Изслушай ме — каза Адамсберг и задържа ръката му.

— Тогава ме полей със студена вода.

Адамсберг го поля със студена вода и разтри главата му с един мръсен парцал. После заотваря чекмеджетата, докато намери найлонов плик за боклук, който разкъса и разстла между двамата.

— Ето го твоето неразположение — каза той, поставяйки ръката си на масата.

— В плика?

— Съвсем си оглупял.

— Знам.

— Ето го тук — каза Адамсберг и показа една от кутийките с жълти и червени капсули, след което я пусна в плика.

— Остави ми хапчетата.

— Няма.

Адамсберг стана и отвори всички кутии, които намери наоколо.

— Това какво е? — попита той.

— Гавелон.

— Виждам. Но за какво е?

— За стомах. Винаги съм го взимал.

Адамсберг направи купчинка от няколко кутийки гавелон, после втора с друго лекарство, енержил, после ги изсипа в плика.

— Много ли такива си изгълтал?

— Колкото можах. Остави ми хапчетата, де.

— Твоите хапчета, Ромен, са твоето неразположение. То е вътре в тях.

— Но аз знам какво представлява гавелонът.

— Но не знаеш какво има вътре в него.

— Гавелон, човече, какво друго.

— Не, има отвратителна смес от птичи курешки, свинска жлъчка и топла заклана кокошка. Ще ги дадем за анализ.

— Съвсем си оглупял, Адамсберг.

— Чуй ме добре, опитай се да се съсредоточиш — каза Адамсберг и отново го хвана за китката. — Ти имаш прекрасни приятели, Ромен. И приятелки, като Ретанкур. Които се грижат за теб и ти спестяват доста неща, нали? Защото не ходиш сам до аптеката, не е ли така?

— Така е.

— Посещават те всяка седмица и ти носят лекарствата, нали?

— Да.

Адамсберг завърза найлоновия плик и го остави на пода.

— Ще ги отнесеш ли?

— Да. А ти ще пиеш вода и ще пикаеш колкото можеш. След седмица ще можеш да стоиш на краката си. Не се безпокой за гавелона и енержила, аз лично ще ти ги нося. Истински. Защото в твоите лекарства има най-гадна свинска жлъчка. Или неразположение, както предпочиташ.

— Не знаеш какво приказваш, Адамсберг. Не знаеш кой ми ги носи.

— Напротив. Една твоя добра позната, която много уважаваш.

— Откъде знаеш?

— Защото в този момент познатата ти е в кабинета ми с белезници на китките. Защото е убила осем души.

— Шегуваш ли се, бе човек? — каза Ромен след кратко мълчание. — За едно и също лице ли говорим?

— За един голям ум с глава на раменете. И за един от най-опасните убийци. За Ариан Лагард, най-знаменитата патоложка на Франция.

— Сам виждаш, че не си в ред.

— Тя е дисоциирана, Ромен.

Адамсберг повдигна лекаря и го поведе към леглото му.

— Вземи парцала — каза Ромен. — Може да потрябва.

— Добре.

Ромен седна върху завивките с колкото заспало, толкова и уплашено изражение и започна да си спомня едно по едно посещенията на Ариан Лагард.

— Познаваме се открай време — каза той. — Не ти вярвам, приятелю, не е искала да ме убие.

— Не е. Просто е трябвало да те извади от строя, за да може да заеме мястото ти, докато си свърши работата.

— Коя работа?

— Аутопсията на собствените й жертви. За да ни каже само това, което желае. За да твърди, че ги убива жена, висока метър и шейсет и два, за да ме запрати по следите на медицинската сестра. Да не спомене, че косите на Елизабет и Паскалин са били отрязани до корен. Ти ме излъга, Ромен.

— Да, приятелю.

— Каза ми, че Ариан е направила груба професионална грешка, като не е забелязала отрязаните кичури. Но с казаното ти всъщност натопи приятелката си. А с премълчаното възпрепятства следствието. Преди да вземеш решение, си искал да си сигурен в себе си, затова си поискал от Ретанкур да увеличи снимките на Елизабет.

— Да.

— Ретанкур се е запитала защо и е разгледала снимките с други очи. Забелязала е следата от дясната страна на черепа, но не е могла да определи от какво е. Това я е тормозело и е дошла да те попита. Какво си търсел ти, какво си видял? Видял си една малка част от черепа скалпирана. Но не си го казал. Решил си да ни помогнеш, доколкото можеш, но без да навредиш на Ариан. Даде ни информация, но леко видоизменена. Спомена за отрязани, а не за обръснати коси. В края на краищата какво значение би могло да има това за разследването? Все са коси. Затова пък така оправда Ариан. Като заяви, че само ти можеш да се сетиш за такова нещо. Историята ти за прясно отрязаните коси, по-равни и прави по краищата, беше измислена.

— От начало до край.

— Няма начин да забележиш на снимка подобни подробности. Баща ти наистина ли е бил фризьор?

— Не, беше лекар. Отрязани или обръснати коси, с какво това би променило хода на разследването? Не исках да създавам неприятности на Ариан пет години преди пенсионирането й. Мислех, че просто е сгрешила.

— Но Ретанкур се е запитала как Ариан Лагард, най-опитната патоложка в страната, е могла да пропусне подобно нещо. Струвало й се е невъзможно да не го е забелязала, след като ти си го видял на снимка. От което е заключила, че Ариан просто не е искала да ни каже. А защо? След като си е тръгнала оттук, тя е отишла да види Ариан в моргата. Разпитала я е и Ариан е видяла, че става опасно. Закарала я е в хангара с фургон на моргата.

— Полей ме пак с вода.

Адамсберг намокри парцала със студена вода и силно разтърка главата на Ромен.

— Има нещо, което не пасва — каза Ромен, с глава под парцала.

— Какво нещо? — попита Адамсберг, като спря да разтрива.

— Неразположението ми е отпреди Ариан да заеме поста ми в Париж. Тя беше още в Лил. Как ще обясниш това?

— Дошла е в Париж, влязла е в дома ти и е заменила лекарствата ти със свои.

— Гавелона.

— Да, инжектирала е в капсулите с гавелон съставена от нея смес. Ариан винаги е обожавала да прави смеси, нали знаеш? След това е трябвало само да изчака в Лил, докато станеш напълно нетрудоспособен.

— Тя ли ти каза? Че ме е упойвала?

— Тя още не е казала нито дума.

— Тогава? Откъде можеш да си сигурен?

— Сигурен съм, защото това бе първото нещо, което Ретанкур се опита да ми каже — Щом римлянинът сетен умре, от мен сразен, от щастие ще ида при господ в този ден. Избрала е тези стихове не заради Камий или Корней, а заради теб. Мислела е за теб, за твоите въздишки и неразположения. Ти си римлянинът[9], изтощен от една жена.

— Защо Ретанкур е говорила в стихове?

— Заради Новия, Веранк, с когото са в един екип. Той влияе на хората, особено на нея. И защото е плувала в облаците на невролептиците, които са я върнали в ученическите години. Лавоазие твърди, че един от пациентите му три месеца наред си е преговарял таблицата за умножение.

— Не виждам връзката. Лавоазие е бил химик и е бил гилотиниран през хиляда седемстотин деветдесет и трета година. Разтрий ме пак.

— Говоря ти за лекаря, който ни придружи в Дурдан — обясни Адамсберг, като отново разтърка главата на Ромен.

— Лавоазие ли се казва? Като Лавоазие? — попита Ромен глухо изпод парцала.

— Да. Щом разбрахме, че Ретанкур е искала да ни говори за теб и да ни каже, че жена е причина за въздишките ти, останалото само си се намести. Нито аз, нито Брезийон бяхме искали Ариан да те замества. Тя сама го е пожелала. Защо? За слава? Слава не й липсва.

— За да води разследването — каза Ромен и излезе изпод парцала с изправени върху темето коси.

— И за да ме провали. Бях я унизил някога, много отдавна. Тя нищо не забравя, нищо не прощава.

— Ти ли ще проведеш разпита?

— Аз.

— Вземи и мен.

Ромен не бе имал сила да излезе от дома си от месеци. Адамсберг се съмняваше, че ще може да слезе от третия етаж, за да стигне до колата.

— Вземи ме — настоя Ромен. — Тя ми беше приятелка. Трябва да видя, за да повярвам.

— Добре — съгласи се Адамсберг и подхвана Ромен под мишниците. — Дръж се за мен. Ако заспиш в Бригадата, имаме едни дунапренови възглавници. Меркаде ги донесе.

— Той да не би да гълта капсули с птичи курешки?

LXIII

Ариан се държеше по най-странния начин, който Адамсберг бе виждал у арестуван. Седеше срещу бюрото му, но бе обърнала стола си на сто и осемдесет градуса, сякаш предпочиташе да говори на стената, като при това го правеше съвсем естествено. Адамсберг застана пред стената, за да бъде с лице към нея, но тя отново завъртя стола си, този път под прав ъгъл, така че да гледа към вратата. От нейна страна това не беше нито проява на страх, нито зла воля, нито предизвикателство. Просто така както един магнит отблъсква друг магнит, приближаването на комисаря я караше да се завърта в друга посока. Точно като играчката на сестра му, когато беше дете — балерина, която започваше да се върти, щом приближаха към нея едно огледалце. След години бе разбрал, че магнитите бяха скрити в поставката на балерината и зад огледалцето. Излизаше, че Ариан е балерината, а той — огледалото. Отразяваща повърхност, която тя инстинктивно избягваше, за да не види образа на Омега в очите на Адамсберг. И комисарят бе принуден непрекъснато да обикаля из стаята, докато Ариан, несъзнаваща движението му, говореше с празното.

Бе също така очевидно, че не разбира в какво я упрекват. Но не задаваше въпроси, нито се бунтуваше, седеше си кротко и сговорчиво, сякаш някаква друга част от личността й знаеше точно какво става и го приемаше временно като обикновена превратност на съдбата, която щеше да бъде овладяна. Адамсберг бе успял да прочете няколко глави от книгата й и разпознаваше в това едновременно конфликтно и пасивно поведение смущаващите симптоми на дисоциираното съзнание. Разцепление на съществото, което Ариан познаваше така добре, че бе прекарала години в изучаването му, без да си дава сметка, че в основата на изследването й стои собственият й случай. От разпита, провеждан от полицай, Алфа не разбираше нищо, а Омега мълчеше, оставаше скрита и предпазлива и се опитваше да намери изход.

Адамсберг предполагаше, че Ариан, станала заложница на неизбродимата си гордост, която не й бе позволила да прости дори обидата с дванайсетте плъха, не бе понесла предизвикателството на санитарката, отвела мъжа й пред очите на всички. Или някое друго предизвикателство. Един ден вулканът бе изригнал, освобождавайки с гръм и трясък избликналата лава от несдържана ярост и отмъстителност. За чийто смъртоносен ефект Ариан патоложката не знаеше нищо. Година по-късно санитарката бе станала жертва на нещастен случай в планината, но съпругът не се бе върнал. Той си бе намерил нова спътница, на свой ред загинала в железопътна катастрофа. Убийство след убийство, Ариан вече се приближаваше до заветната цел — да стане по-могъща от всички жени на света. Да се сдобие с вечно превъзходство, което да й спести противните попълзновения на себеподобните й. В сърцето на това състезание се криеше безмилостна омраза към другите, която никой никога нямаше да разбере, освен ако Омега не проговореше.

Но Ариан се бе измъчвала в продължение на десет години, тъй като в рецептата от De reliquis ясно се казваше: Пет пъти идва времето на младостта, когато трябва да го преобърнеш, вън от обсега на неговата нишка, минава и заминава.

По този въпрос Адамсберг и хората му бяха направили груба грешка в изчисленията — бяха умножили по пет петнайсетгодишната възраст, така че получените седемдесет и пет години да съответстват на възрастта на медицинската сестра. Само че по времето, когато са преписвали на ръка De reliquis, петнайсет години са били зряла възраст, когато момичето вече е ставало майка, а момчето е яздело кон. Времето на младостта е свършвало на дванайсет години и моментът, в който е трябвало да се преобърне ходът на смъртта и да се излезе извън обсега на косата й, е настъпвал на шейсет години. Ариан е била пред прага на шейсетте години, когато е започнала да извършва тъй отдавна планираните убийства.

Адамсберг започна официалното записване на разпита на задържаната за предумишлени убийства и опити за убийства Ариан Лагард в един и двайсет през нощта, на 6 май, в присъствието на полицаите Данглар, Мордан, Веранк, Есталер и на доктор Ромен.

— Какво става, Жан-Батист? — питаше Ариан, мило загледана в стената.

— Прочитам ти обвинителния акт в първата му редакция — меко обясни Адамсберг.

Тя знаеше всичко и не знаеше нищо и му бе трудно да издържа погледа й, когато го срещнеше, толкова беше дружелюбен и високомерен, изпълнен с разбиране и злоба, така яростна бе борбата между Алфа и Омега. Неосъзнат поглед, който объркваше събеседниците й и ги запращаше към собствената им лудост, към непоносимата идея, че може би и зад собствените им стени се крият незнайни чудовища, готови да отворят кратера на непознат вулкан. Адамсберг прочете дългия списък на престъпленията й, като се опитваше да долови трепване, да разбере дали някое от тях няма да предизвика някаква реакция, някое издайническо изражение върху царственото лице на Ариан. Но Омега бе прекалено опитна, за да се разкрие. Иззад непрозрачната преграда, която бе издигнала пред себе си, тя слушаше и се усмихваше в сянката. И единствено тази малко изкуствена и механична усмивка говореше за скритото й съществуване.

… за убийствата на Пание Жанин, двайсет и три годишна, и на Беладан Кристиян, двайсет и четири годишна, любовници на Лагард Шарл Андре, ваш съпруг; за това, че сте насърчили и организирали бягството от затвора във Фрайбург, Германия, на Ланжевен Клер, седемдесет и пет годишна; за убийството на Карлщайн Ото, петдесет и шест годишен, надзирател в затвора във Фрайбург; за убийствата на Шател Елизабет, трийсет и шест годишна, служителка в туристическа агенция, на Вилмо Паскалин, трийсет и осем годишна, помощничка в обущарница, на Диала Тунде, двайсет и четири годишен, безработен, на Сламен Дидие, двайсет и две годишен, безработен; за опит за убийство на Ретанкур Виолет, трийсет и пет годишна, лейтенант от полицията; за убийството на Гримал Жил, четирийсет и две години, сержант от жандармерията; за опит за убийство на Бидо Франсин, трийсет и пет годишна, чистачка в аптека; за втори опит за убийство пред свидетели на Ретанкур Виолет; за оскверняване на телата на Шател Елизабет и Вилмо Паскалин.

Адамсберг остави листа. Осем убийства, три опита за убийство, два осквернени трупа.

— За осакатяването на Нарцис, котарак, единайсетгодишен — прошепна той, — за изкормянето на Големия рижавец, десетовръх рогач, и на двама от безименните му другари. Слушаш ли ме, Ариан?

— Просто те питам какво правиш.

— Винаги си ми се сърдила, нали? Никога не ми прости, че опровергах резултатите ти по случая Юбер Сандрен.

— Я гледай. Що за идея фикс.

— Когато си подготвяла плана си, си избрала именно моята Бригада. Да победиш и смъртта, и мен — това си искала.

— Командироваха ме в Бригадата.

— Защото имаше вакантно място, което си поискала. Извадила си доктор Ромен от строя, като си го принудила да яде птичи курешки.

— Птичи курешки ли? — тихо попита Есталер.

Данглар разтвори ръце в знак на неведение. Ариан извади цигара от чантата си и Веранк й поднесе огънче.

— Докато ми е разрешено да пуша — нежно каза тя на стената, — можеш да говориш, каквото си искаш. Бяха ме предупредили за теб. Ти не си нормален. Майка ти е била права — вятърът преминава през ушите ти.

— Остави майка ми на мира, Ариан — твърдо каза Адамсберг. — С Данглар и Есталер те видяхме да влизаш в двайсет и три часа в стаята на Ретанкур със спринцовка с новаксон в ръка. Какво мислиш по този въпрос?

Адамсберг за пореден път застана пред стената и Ариан веднага се обърна към бюрото му.

— По-добре попитай Ромен — каза тя. — Според него в спринцовката имаше отлична противоотрова, която трябваше да неутрализира новаксона и да я вдигне на крака. Вие с Лавоазие се противопоставихте, уж че лекарството било още в експериментален стадий. Аз само направих услуга на Ромен. Трябваше, тъй като той нямаше сили сам да отиде до болницата. Не можех да отгатна, че Ретанкур и Ромен имат връзка. Нито че тя го е дрогирала, за да разполага с него както пожелае. Непрекъснато висеше в дома му, беше се вкопчила в него като пиявица. Предполагам, че той е схванал каква вреда му нанася тя и се е възползвал от случая, за да се отърве от нея. При нейното състояние смъртта й щеше да бъде приписана на интоксикацията.

— Господи, Ариан — извика Ромен, опитвайки се да стане.

— Остави, приятелю — каза Адамсберг и се запъти към стола си, при което Ариан се завъртя в обратната посока.

Адамсберг разтвори бележника си, облегна се назад и започна да скицира. Ариан беше силна, много силна. Пред съдията версията й можеше да бъде убедителна. Кой би поставил под съмнение думата на знаменитата патоложка и би повярвал на скромния и неадекватен доктор Ромен?

— Познавала си добре сестрата — подзе той. — Често си я разпитвала заради книгата си. Знаела си кой я е арестувал. Трябвало ти е съвсем малко, за да ме изпратиш по следите й. При условие че е вън от затвора, разбира се. Убила си пазача и си измъкнала сестрата, като си я облякла в лекарска престилка. Ето те после тук, в сърцето на разследването, в компанията на една податлива изкупителна жертва. Оставало ти е само да дозабъркаш сместа, да довършиш най-грандиозния си коктейл.

— Не харесваш коктейлите ми — снизходително каза тя.

— Не особено. Преписа ли рецептата, Ариан? Или я знаеш наизуст от дете?

— Коя рецепта? Коя от всичките?

— Знаеш ли, че в свинската зурла има кост?

— Да — учудено каза Ариан.

— Знаеш, разбира се, след като не си я взела от мощите на свети Йероним, както не си взела и овчата кост. Отдавна знаеш за тези мощи, както и за De reliquis. А знаеш ли, че има кост в пениса на котарака?

— Не, признавам, че не.

— И кост във формата на кръст в сърцето на елена?

— И това не.

Адамсберг направи още един опит — отиде до вратата. Патоложката спокойно се обърна към Данглар и Веранк и се загледа през тях.

— Когато си разбрала, че Ретанкур се възстановява бързо, не си имала много време, за да й затвориш устата.

— Тя е забележителен случай. Изглежда, че доктор Лавоазие не иска да ти я върне. Поне така разправят из „Сен Венсан дьо Пол“.

— Откъде знаеш какво се разправя из болницата?

— Занаятът ми е такъв, Жан-Батист. Малко хора сме в тази среда.

Мобилният на Адамсберг иззвъня. Ламар и Морел претърсваха апартамента, който патоложката бе наела в Париж.

— Открихме обувките — каза Ламар. — Бежови сандали, които се завързват високо над глезена, с дебели поне десет сантиметра подметки.

— Да, сега носи същите, само че черни.

— Тези тук бяха прибрани до едно дълго палто от сива вълна, грижливо сгънато. Но по подметките няма боя.

— Естествено, Ламар. Боята е част от измамата, която трябваше да ни прати по следите на сестрата. А лекарства?

— Засега нищо, господин комисар.

— Какво правят у дома? — попита Ариан, леко шокирана.

— Претърсват — отвърна Адамсберг и прибра мобилния в джоба си. Намерили са другия ти чифт сандали.

— Къде?

— На площадката, при електромерите, далеч от погледа на Алфа.

— Защо смяташ, че бих си прибрала вещите на такова място? Не са мои.

Нито едно сериозно доказателство, помисли Адамсберг. И с личност като Лагард щеше да му трябва далеч повече от посещението й в „Сен Венсан дьо Пол“. Оставаше им само слабата вероятност на признанието, на рухването на личността, както би казала самата Ариан. Адамсберг разтърка очите си.

— Защо носиш такива обувки? Не са ли ти неудобни с тези дебели подметки?

— Издължават силуета. Не разбираш от силуети, Жан-Батист.

— Разбирам от това, което ти ми обясни. Дисоциираният се изолира от земята на престъпленията си. С подобни подметки се движиш доста по-високо от земята, малко като на кокили, нали? И изглеждаш по-висока. Гробищният пазач в Монруж и племенникът на Освалд са те видели като сива и дълга сянка през нощите, когато си ходила да локализираш гробовете. Франсин също. Но тези обувки затрудняват ходенето. Принудена си да влачиш краката си, оттам и тази бавна, плъзгаща се и несигурна походка, която ни описаха и тримата.

Адамсберг се умори да обикаля и седна на бюрото си, приемайки да говори на дясното рамо на недостъпната балерина.

— Кое ме заведе в Аронкур? — каза той. — Съвпадение? Предопределение? Съдба? Не, ти си съдбата. Ти уреди да поканят Камий. Тя така и не разбра защо оркестърът от Лийдс я кани да свири с тях. По този начин привлече и мен. Оттук нататък можеше да ме насочваш, накъдето пожелаеш, да следиш събитията и да играеш ролята на случайността. Да помолиш Ерманс да ме извика, за да огледам гробището в Опортюн. После да поискаш от нея да не ме приема повече в дома си, за да не се раздрънка. Жена като теб може да върти бедната Ерманс на пръста си. Освен това ти познаваш този край, където си прекарала младостта си. Бившето кюре на Менил, отец Ремон, ти е втори братовчед. Осиновителите ти са те отгледали в Екалар, на четири километра от мощите на свети Йероним. И старият свещеник толкова се е занимавал с теб, толкова ти е чел от старите си книги и ти е позволявал да си играеш с мощите на светията, че наоколо тайно са говорели, че си му дъщеря, „дъщеря на греха“. Спомняш ли си стария свещеник?

— Той беше приятел на семейството — каза патоложката и се усмихна на детството си и на стената, — досадник, който ми беше дошъл до гуша с магиите си. Но го обичах.

— Той интересуваше ли се от рецептата в De reliquis?

— Мисля, че се интересуваше само от нея. И от мен. Беше си наумил да я изпълни. Стара откачалка, имаше си своите мании. Много особен човек. Например имаше си една пенисна кост.

— Кюрето ли? — изумено попита Есталер.

— Беше я взел от котарака на викария — почти се засмя Ариан. — После затърси еленови кости.

— Какви кости?

— От сърцето.

— Ти каза, че не си чувала за такава кост.

— Аз не, но той да.

— И намери ли? Изпълнихте ли рецептата?

— Не. Вторият елен го разкъса. Проби му корема и го уби.

— И ти реши да продължиш без него?

— Кое да продължа?

— Да забъркаш коктейла.

— Кой коктейл? Гребирата ли? Виолината ли?

Кръгът се затвори, помисли Адамсберг и нарисува осмица на листа си, както бе правил с тлеещата съчка. Настана дълго мълчание.

— Тези, които твърдят, че Ремон ми е баща, са тъпанари — неочаквано каза Ариан. — Ходиш ли във Флоренция?

— Не, ходя в планината.

— Е, ако отидеш, ще видиш две червени създания, покрити с люспи, гнойни пъпки, тестиси и увиснали цицки.

— Да, защо не?

— Няма „защо не“, Жан-Батист. Ще ги видиш, и толкова.

— Е и? Какво ще се случи, като ги видя?

— Нищо няма да се случи. Те са нарисувани на една картина от Фра Анджелико. Не възнамеряваш да спориш с картина, нали?

— Не.

— Това са родителите ми.

Ариан нерешително се усмихна на стената.

— Така че престани да ми досаждаш с тях, ако обичаш.

— Дори не съм ги споменавал.

— Те са там, остави ги там.

Адамсберг погледна към Данглар, който му обясни чрез многобройни знаци и мимики, че Фра Анджелико наистина съществува, че на картините му наистина има създания, покрити с гнойни пъпки, но че нищо не сочи, че художникът е рисувал родителите на Ариан, още повече че е живял през петнайсети век.

— А за Опортюн спомняш ли си? — подзе Адамсберг. — Познаваш жителите му до един. За теб е лесно да проникнеш в гробището, минавайки покрай впечатлителния Гратиен, който стои на пътя всеки петък в полунощ. Лесно ти е да се досетиш, че Гратиен ще сподели с майка си за срещата ви, а майка му ще сподели с Освалд. Лесно ти е да се оправиш с Ерманс. Заведе ме там, където искаше, пилотираше ме като автомат покрай труповете, които сееше по пътя си и които аз после откривах и предоставях на компетентната ти аутопсия. Но не предвиди, че новият свещеник ще ни покаже De reliquis, нито че книгата ще заинтересува Данглар. Но какво от това всъщност? Твоята драма, Ариан, е, че Веранк запомни текста — Веранк е гений, необичаен, непредвидим, но истински. И че Паскалин е занесла осакатения си котарак в църквата, за да го благословят. Необичаен, непредвидим жест, но истински. И че Ретанкур успя да пребори новаксона. Необичайна, непредвидима издръжливост. И че смъртта на елените обезпокои местните хора. И че Робер със своята необичайна мъка ме заведе при тялото на Големия рижавец. И че сърцето на животното се запечата в паметта ми и че отнесох рогата му. Необичайната природа на човешките същества, техният индивидуален блясък, тяхната самобитност и непредвидимите й последствия не те интересуваха, ти дори не подозираше за съществуването им. Ти обичаш само мъртвите. А живите? Какво са живите? Дреболии, множество незначителни твари, пренебрежима човешка маса. И точно защото я пренебрегна, Ариан, ти се провали.

Адамсберг се протегна и затвори очи. Съзнаваше, че не може да преодолее недоверчивото мълчание на Ариан. Думите им се разминаваха като два успоредно движещи се влака, чиито пътища никъде не се пресичат.

— Разкажи ми за съпруга си — подзе той, като се облакъти на бюрото. — Какво става с него?

— С Шарл? — попита Ариан и вдигна вежди. — От години не съм го виждала. И колкото по-малко го виждам, толкова по-добре се чувствам.

— Сигурна ли си?

— Съвършено сигурна. Шарл е загубеняк, който мисли само как да чука санитарките. Добре знаеш това.

— Но не си се омъжила повторно, след като той те напусна. Не си ли имала приятели?

— За чий ти е да знаеш?

Единствената пукнатина в бронята на Ариан. Гласът й отслабваше, речникът й загрубяваше. Омега полекичка се изкатерваше върху стената.

— Изглежда, че Шарл все още те обича.

— Я гледай. И това не би ме учудило от страна на този гадняр.

— Изглежда започва да осъзнава, че санитарките нямат стойност.

— Естествено. Надявам се, че не ме сравняваш с тези свини, Жан-Батист.

Есталер се наведе към Данглар.

— Дали има кост и в зурлата на шопара? — шепнешком попита той.

— Предполагам, че да — отвърна Данглар и му направи знак, че ще му обясни по-късно.

— Изглежда, че Шарл ще се върне при теб — продължи Адамсберг. — Така разправят в Лил.

— Я гледай.

— Но не те ли е страх, че ще си твърде стара, когато се върне?

Ариан се позасмя.

— Остаряването, Жан-Батист, е извратен проект, излязъл от порочното въображение на бог. Колко години ми даваш? Шейсет?

— Не, съвсем не — спонтанно се обади Есталер.

— Млъкни — скастри го Данглар.

— Виждаш ли? Дори за младия човек е ясно.

— Кое?

Ариан запали цигара, възстановявайки чрез дима преградата, която я делеше от Омега.

— Ти си идвала вкъщи малко преди да се преместя, за да огледаш обстановката и да отключиш вратата на тавана. През онази нощ здравата си уплашила мъдрия Лусио Веласко. Какво си носила на лицето си? Маска? Чорап?

— Кой е Лусио Веласко?

— Испанският ми съсед. През отключената врата на тавана си можела да влизаш, когато пожелаеш. И идваше понякога нощем, правеше едно кръгче горе и си тръгваше.

Ариан изтръска пепелта на пода.

— Чувал си стъпки горе?

— Да.

— Тя е, Жан-Батист. Клер Ланжевен. Тя те търси.

— Да, това искаше да ни накараш да повярваме. Аз трябваше да говоря за тези нощни посещения, да подхранвам мита за медицинската сестра, която броди наоколо и се готви да удари. И тя наистина щеше да удари чрез твоята ръка, със спринцовка или със скалпел. Знаеш ли защо не се впечатлих? Не, не знаеш.

— А би трябвало. Тя е опасна, предупредих те.

— Ами, виждаш ли, Ариан, вече имах един призрак вкъщи. Света Клариса. Виждаш ли колко е смешно.

— Убита от един кожар през хиляда седемстотин седемдесет и първа година — допълни Данглар.

— С юмруци — додаде Адамсберг. — Не губи нишката, Ариан, няма как да знаеш всичко. Е, аз мислех, че Клариса ходи на тавана. Или по-скоро, че старият Лусио е тръгнал на обиколка. И той има собствено излъчване, и то какво. Той много се безпокоеше, когато малкият Том спеше при мен. Но не е бил той. Ти си се разхождала горе.

— Тя се е разхождала.

— Никога няма да проговориш, нали, Ариан? От името на Омега?

— Никой не говори от името на Омега. Мислех, че си чел книгата ми.

— У някои дисоциирани, и това си написала, може да се отвори пролука.

— Само у несъвършените.

Адамсберг продължи да разпитва патоложката до среднощ. Бяха сложили Ромен да си легне в залата с апаратите и Есталер на едно походно легло. Данглар и Веранк подкрепяха комисаря чрез кръстосания огън на въпросите си. Уморената Ариан си оставаше Алфа, без да се противи на безкрайния разпит и без нито да признава, нито да отрича съществуването на Омега.

В четири и четирийсет сутринта Веранк стана и накуцвайки, отиде да донесе четири кафета.

— Моето кафе го пия с капка бадемов сироп — мило обясни Ариан, без да се обръща към масата.

— Нямаме — каза Веранк. — Тук не може да се правят коктейли.

— Жалко.

— Не знам дали ще имат бадемов сироп в затвора — промълви Данглар. — Там кафето е като помия за кучета, а храната им е буламач за плъхове. С всякакви гнусотии хранят затворниците.

— Защо ми говорите за затвор? — попита Ариан, обърната с гръб към тях.

Адамсберг затвори очи и мислено помоли третата девица да му се притече на помощ. Но в този час третата девица спеше в един модерен хотел в Еврьо с чисти сини чаршафи и си нямаше представа за трудностите на своя спасител. Веранк изпи кафето си и остави чашата с обезсърчен жест.

— Началник, стига вече.

Чрез смелост и чрез хитрост при битките навред

превзехте цитадели и крепости безчет,

но на провал стената тук днеска ви обрича,

ще издържи, защото тя лудост се нарича.

— Съгласен съм, Веранк — каза Адамсберг, без да отваря очи. — Отведете я. Нея и стената й, и коктейлите й, и омразата й. Не искам да ги виждам вече.

— Ямб — отбеляза Веранк. — Не искам да ги виждам вече. Не е зле.

Ариан рязко затвори запалката си и Адамсберг отвори очи.

— Трябва да мина през къщи, Жан-Батист. Не знам какво правиш и защо, но достатъчно дълго съм в занаята, за да отгатна. Предварителен арест, нали така? Ще отида да си взема някои неща.

— Ще ти донесат всичко, от което имаш нужда.

— Не. Сама ще си го взема. Не искам ченгетата ти да ми пипат облеклото.

За първи път погледът на Ариан, който Адамсберг виждаше в профил, стана твърд и напрегнат. Тя самата би поставила диагнозата — Омега се готвеше да излезе на повърхността. Защото Омега имаше да свърши още нещо, нещо жизненоважно.

— Само ще те придружават, докато си стягаш багажа. Нищо няма да пипат.

— Не искам да са с мен, искам да съм сама. Багажът е нещо лично, интимно. Ако смяташ, че ще избягам, сложи десет задника пред вратата ми.

Десет задника. Омега приближаваше. Адамсберг дебнеше профила на Ариан, веждата й, устната й, брадичката й и проследяваше по тях появата на новите й мисли.

В затвора няма да има бадемов сироп, само кафе като за кучета. В затвора няма да има коктейли, нито с бира, нито с ментовка, нито със сладко вино, нито с нищо. Няма да я има и свещената отвара. А тя беше почти готова, липсваше само живото на третата девица и младото вино. Можеше да мине и без вино. В края на краищата то служеше само за разтворител. Водата би свършила същата работа. Но липсваше третото живо, а без него не можеше да става и дума за вечност. И все пак съставките бяха почти събрани и биха могли да осигурят някаква по-голяма продължителност на живота. Колко години? Век? Два? Десет? Колкото да си излежи присъдата и да продължи. Но и съставките ги нямаше. И точно този страх, че никога няма да изпие пък макар и несъвършената отвара, я караше да стиска цигарата между зъбите си. Между нея и трудно придобитото й съкровище заставаше кохорта от ченгета.

А това съкровище беше и единственото доказателство за убийствата. Ариан нищо нямаше да признае. Само отрязаните коси на Паскалин и Елизабет, котешката, човешката и еленовата кост можеха да покажат, че Ариан е следвала мрачния път, указан в De reliquis. Да си ги вземе, беше решаващо както за нея, така и за комисаря. Без тях той нямаше начин да поддържа обвинението. Безпочвени твърдения на хвърчащ из облаците, щеше да каже съдията, насърчен от Брезийон. Доктор Лагард беше толкова прочута, че нишките, събрани от Адамсберг, нямаше да се сплетат в достатъчно здраво въже.

— Значи съставките са у вас — каза Адамсберг, без да изпуска от очи опънатото лице на лекарката. — В скривалище, несъмнено недостъпно за обикновените жестове на Алфа. Ти ги искаш и аз ги искам. Но аз ще ги взема. Ще търся колкото е необходимо, ще разглобя сградата, ако трябва, но ще ги намеря.

— Както искаш — сви рамене Ариан и изпусна дима, отново безразлична и спокойна. — Имам нужда да отида до тоалетната.

— Веранк, Мордан, придружете я. Гледайте да не я изтървете.

Ариан излезе от кабинета, като вървеше бавно на високите си обувки, охранявана от двамата полицаи. Адамсберг я проследи с поглед, обезпокоен от това бързо обръщане на сто и осемдесет градуса, от удоволствието, с което дърпаше от цигарата си. Усмихваш се, Ариан. Отнемам ти съкровището, а ти се усмихваш.

Познавам тази усмивка. Същата като в онова кафене в Хавър, когато хвърли бирата ми. Същата като, когато ме убеди да преследвам сестрата. Усмивката на победителя, отправена към бъдещия победен. Ще ти взема проклетия цяр, а ти се усмихваш.

Адамсберг скочи от стола си и дръпна Данглар след себе си.

LXIV

Данглар тичаше след комисаря, без да разбира защо, сънен, със схванати крака, право към вратата на тоалетната, охранявана от Веранк и Мордан.

— Хайде, майоре — нареди Адамсберг. — Вратата!

— Но как… — започна Мордан.

— Разбийте вратата, да му се не знае! Веранк!

Вратата на тоалетната се предаде след три напъна на Веранк и комисаря. Козлите нападат, има време да помисли Адамсберг, преди да хване Ариан за ръката и да й отнеме бурканчето от кафяво стъкло, което стискаше в шепа. Патоложката изпищя. И по този дълъг, свиреп и пронизителен писък Адамсберг си даде сметка за истинската природа на Омега. Повече никога нямаше да я съзре. Ариан изгуби съзнание и когато пет минути по-късно дойде на себе си в килията, където я пренесоха, Алфа отново бе взела надмощие, спокойна и интелигентна.

— Бурканчето беше в чантата й — каза Адамсберг, като втренчено гледаше стъкления съд. — Сипала е вода от чешмата, за да разтвори съставките. Щяла е да изпие сместа.

Вдигна ръка и внимателно разгледа на светлината на лампата гъстата течност в буркана. Полицаите се взираха в него така, сякаш съзерцаваха свещения граал.

— Тя е умна — каза Адамсберг. — Но не успява да овладее хитрата си усмивчица, победоносната усмивчица на Омега. Усмихна се, когато се увери, че ще търся сместа в дома й. Значи бурканът бе другаде. У нея, естествено.

— Защо не го взехте от чантата й? — попита Мордан. — Беше рисковано, вратата на тоалетната е солидна.

— Защото не се сетих по-рано, Мордан, чисто и просто. Ще прибера буркана в касата. Вие тръгвайте.

След половин час Адамсберг завъртя два пъти ключа в ключалката на къщата си. Внимателно извади кафявия буркан от джоба си и го постави в средата на масата. После изля една малка бутилчица с ром в мивката, изплакна я, тикна фуния в гърлото й и изсипа вътре половината от буркана. Утре кафявият буркан щеше да отиде в лабораторията, вътре бе останала достатъчно течност за изследване. Никой не бе видял през опушеното стъкло докъде е пълен бурканът и никой нямаше да узнае, че е отлял една част.

Утре ще отиде да види Ариан в килията й. Дискретно ще й даде бутилчицата. Така патоложката ще прекара спокойни дни в затвора, сигурна, че ще живее достатъчно дълго, за да довърши делото си. Ще изгълта тази гнусотия веднага щом комисарят си обърне гърба и ще заспи като заситен демон.

А защо, запита се Адамсберг и като стана, прибра буркана и бутилката в джобовете на сакото си, защо толкова държи Ариан да си живее спокойно? След като крясъкът й още отекваше в ушите му, изпълнен с безумие и жестокост? Защото малко я беше обичал, малко я беше желал? Дори не затова.

Приближи се до прозореца и се загледа в нощната градина. Старият Лусио пикаеше под леската. Адамсберг изчака малко и се присъедини към него. Лусио гледаше облачното небе и се почесваше.

— Защо не спиш, омбре? — попита той. — Свърши ли си работата?

— Почти.

— Трудно се оказа, а?

— Аха.

— Тия мъже — въздъхна Лусио. — И тия жени.

Старецът се отправи към живия плет, откъдето се върна с две бутилки бира, които отвори със зъби.

— Няма да кажеш на Мария, нали? — каза той и подаде едната на Адамсберг. — Жените все се кахърят. То е, защото обичат работата да е добре свършена, разбираш ли? Докато мъжете могат да карат през пръсти, да я претупат или да я зарежат. А жената, разбираш ли, може да върви подир идеята си дни наред, месеци дори, без една бира да обърне.

— Днес арестувах една жена точно преди да довърши работата си.

— Голяма ли беше работата?

— Гигантска. Приготвяше дяволска отвара, която искаше на всяка цена да изгълта. И си казах, че в края на краищата по-добре е да я изгълта. Та горе-долу да си довърши работата.

Лусио допи бутилката си и я хвърли през зида.

— Правилно, омбре.

Старият тръгна да се прибира и Адамсберг се изпика под леската. Правилно, омбре. Иначе убоденото ще я сърби до края на дните й.

LXV

— Ето тук, Веранк, ще свършим с тази история — каза Адамсберг, като спря под високия орех.

На втория ден след арестуването на Ариан Лагард и при перспективата за скандала, който щеше да избухне по този повод, Адамсберг бе изпитал неотложна необходимост да си топне краката в Гав. Затова взе два билета за По, за себе си и за Веранк, без дори да го пита иска ли. Така стигнаха в долината на Осо и Адамсберг поведе колегата си по скалистия път към параклиса на Камалес. Сега двамата бяха излезли на Високата ливада. Замаяният Веранк оглеждаше полето, върховете на планината. Досега не се бе връщал на тази ливада.

— След като вече сме се освободили от Сянката, можем да поседим под сянката на ореха. Но не много дълго, знаем, че е фатална. Колкото да приключим с онова ужилване. Седнете, Веранк.

— Там, където бях ли?

— Например.

Веранк измина още пет метра и седна по турски в тревата.

— Петото момче под дървото, виждате ли го?

— Да.

— Кое е?

— Вие сте.

— Аз съм. На тринайсет години. Кой съм аз?

— Шеф на бандата от село Калдез.

— Точно. Какво правя?

— Стоите прав. Наблюдавате сцената, без да се намесвате. Скръстил сте ръце зад гърба си.

— Защо?

— Сигурно криете някакво оръжие, сопа или нещо друго, знам ли.

— Онзи ден видяхте Ариан, когато влезе в кабинета ми. Държеше ръцете си на гърба. Носеше ли оръжие?

— Това е различно. Тя беше с белезници.

— Което е отлична причина да държите ръцете си на гърба. Бях вързан, Веранк, като коза за въжето си. Ръцете ми бяха завързани за дървото. Надявам се, разбирате защо не съм се намесил.

Веранк няколко пъти прекара ръка по тревата.

— Разкажете ми.

Адамсберг опря гръб в стъблото на ореха, опъна крака, вдигна ръце към слънцето.

— Имаше две враждуващи банди в Калдез. Долната банда, предвождана от Фернан Келчото, и Горната банда, командвана от мен и брат ми. Битки, вражди, заговори, с такива неща се занимавахме. Детски игри, докато към Долната банда не се присъединиха Ролан и няколко други и не я превърнаха в армия от малки мръсници. Ролан възнамеряваше да смаже Горната банда и да наложи контрол над цялото село. Гангстерска война в малък мащаб. Противяхме се, доколкото можехме. Аз най-много го дразнех. В деня на експедицията срещу вас Фернан и Дебелия Жорж дойдоха при мен. „Идваш с нас на театър, боклук“. Така ми каза. „Ще си отваряш зъркелите и ще си затваряш плювалника. Щото, ако ни издъниш, ще ти се случи същото“. Замъкнаха ме на Високата ливада и ме завързаха за дървото. После отидоха при параклиса да те чакат. Ти винаги минаваше оттам на връщане от училище. Нахвърлиха се отгоре ти и знаеш какво стана по-нататък.

Адамсберг осъзна, че без да се усети, бе минал на „ти“. Децата не си говорят на „ви“. Сега тук, на Високата ливада, двамата бяха деца.

— Ъхъ — каза Веранк и направи не особено убедена гримаса.

Зад версията нова май нищо скрито няма,

но кой ще ми докаже, че тя не е измама?

— Бях успял да измъкна ножа си от задния джоб. И се опитвах като във филмите да срежа въжето. Само че ние не живеем във филм, Веранк. Във филм Ариан щеше да си признае. В реалността стената й устоява на натиска. Въжето устояваше и аз напразно се мъчех да го прережа. По едно време изпуснах ножа. Когато ти изгуби съзнание, те бързо ме отвързаха и ме повлякоха по скалистия път. Дълго време не смеех да се върна на Високата ливада, за да си взема ножа. Когато все пак отидох, тревата бе пораснала, зимата бе минала. Търсих го, но не го намерих.

— Това лошо ли е?

— Не, Веранк. Но ако историята ми е вярна, има някакъв шанс ножът да се е забил в земята. Песента на земята, Веранк, спомняте ли си? Затова донесох кирката. Ще потърсите ножа. Би трябвало да е отворен, както когато го изпуснах. На дръжката от полирано дърво бях издълбал инициалите си — ЖБА.

— Защо да не търсим и двамата?

— Защото се съмнявате прекалено, Веранк. Можете да ме обвините, че съм го пуснал на земята, докато копая. Не, аз ще стоя встрани с ръце в джобовете и ще ви гледам. Така и ние ще отворим един гроб, за да открием живото на спомена. Но не мисля, че е потънал на повече от петнайсет сантиметра.

— Може да не е там — каза Веранк. — Може някой да го е намерил три дни по-късно и да го е прибрал.

— Щяхме да знаем. Спомнете си, че ченгетата търсеха името на петото момче. Ако бяха намерили ножа с инициалите ми, щях да загазя. Но те така и не узнаха кое е петото момче, а аз не си отворих устата. Нищо не можех да докажа. Така че ако историята ми е вярна, сега, след трийсет и четири години, ножът ще е още тук. Никога не бих оставил доброволно ножа си. Щом не съм го взел, значи не съм могъл. Защото бях вързан.

Веранк се поколеба, после стана и вдигна кирката, докато Адамсберг се оттегляше на няколко метра встрани. Почвата беше твърда и лейтенантът копа близо час под ореха, като педантично разчупваше буците пръст. После Адамсберг го видя да оставя кирката, да вдига някакъв предмет и да го почиства.

— Намери ли го? — попита той и се приближи. — Чете ли се нещо?

— ЖБА — каза Веранк и продължи да чисти дръжката с палеца си.

После безмълвно подаде ножа на Адамсберг. Ръждясало острие и потъмняла дръжка, запълнени с пръст, но напълно четливи инициали. Адамсберг го повъртя в ръцете си. Ножът, проклетият нож, който не бе успял да среже въжето, който не му бе помогнал да измъкне окървавеното дете от ръцете на Ролан.

— Ако го искаш, подарявам ти го — каза Адамсберг и го подаде на лейтенанта, като внимателно го държеше за острието. — Този мъжки принцип, символ на нашата обща безпомощност през онзи ден.

Веранк кимна и пое ножа.

— Дължиш ми десет сантима — додаде Адамсберг.

— За кое?

— Такава е традицията. Когато подаряваш остър предмет някому, той ти дължи десет сантима заради риска от порязване. Ще ми е неприятно, ако ти се случи нещо лошо по моя вина. Ти взимаш ножа, аз взимам монетата.

LXVI

Във влака на връщане Веранк се сети за още нещо.

— Когато си дисоцииран — каза той мрачно, — не знаеш какво правиш, нали? Нямаш никакъв спомен?

— Да, по принцип, и според Ариан. Никога няма да узнаем дали не е разигравала комедия, за да не си признае, или наистина има дисоциирано съзнание. Ако такова нещо съществува изобщо.

— Ако съществува — каза Веранк и се усмихна накриво, — възможно ли е да съм убил Фернан и Дебелия Жорж и да не си спомням?

— Не, Веранк.

— Защо сте толкова сигурен?

— Защото проверих. Знам точно къде сте били от пътните ви листове в Тарб и Невер, където сте работили по време на убийствата. В деня на убийството на Фернан сте били в Лондон. В деня на убийството на Дебелия Жорж сте били в ареста.

— Така ли?

— Да, за обида на висшестоящ. Какво ви беше направил?

— Как се казваше?

— Плейел. Плейел като пианото, нали го знаете?

— Да — спомни си Веранк. — Той е от рода на Девалон. Имахме един случай с корумпиран политик и вместо да си гледа работата, той се поддаде на натиска на правителството, представи фалшиви документи на процеса и оневини подсъдимия. Аз му посветих едни съвсем безобидни стихове, които обаче не му харесаха.

— Помните ли ги?

— Не.

Адамсберг извади бележника си и го разлисти.

— Ето — каза той.

— Властимащата наглост Темида ослепява

и шефът полицейски с прислужник приравнява.

Тираните, които жонглират със смъртта,

републиката бледа захвърлят в пропастта.

В резултат — петнайсет дни в ареста.

— Къде ги намерихте? — усмихна се Веранк.

— Бяха прикачени към протокола. Стихове, които днес ви спасяват от обвинение в убийството на Дебелия Жорж. Никого не сте убили, Веранк.

Лейтенантът бързо затвори очи и отпусна рамене.

— Не ми дадохте десетте сантима — каза Адамсберг и протегна ръка. — Толкова работих за вас.

Веранк постави една медна монета в ръката на Адамсберг.

— Благодаря — кимна Адамсберг и я прибра в джоба си. — Кога ще оставите Камий?

Веранк извърна глава.

— Хубаво — каза Адамсберг, опря глава на прозореца на купето и тутакси заспа.

LXVII

Данглар се бе възползвал от преждевременното възкръсване на Ретанкур, за да обяви почивка под егидата на третата девица, след като донесе от мазето част от резервите си. Полегнал в свивката на могъщата ръка на Ретанкур, само котаракът запази спокойствие в последвалата суматоха.

Адамсберг бавно прекоси залата — усещаше се неспособен да се нагоди към колективната радост. Както обикновено. Пое пътем чашата, която му подаде Есталер, извади мобилния си телефон и набра номера на Робер. В кръчмата в Аронкур пиеха втората чаша.

— Беарнецът е — информира Робер сбирката от мъже, като закри слушалката с ръка. — Казва, че полицейските му неприятности са приключили и ще пие една чаша, мислейки за нас.

Анжелбер обмисли отговора си.

— Кажи му, че нямаме нищо против.

— Казва, че е намерил две кости на свети Йероним в един апартамент, в кутия за инструменти — додаде Робер, като отново запуши телефона. — И че ще дойде да ги остави при мощите в Менил. Защото не знае какво да ги прави.

— Че и ние не знаем — каза Освалд.

— Казва, че трябва все пак да предупредим кюрето.

— Има нещо такова — каза Илер. — Освалд може и да не знае, ама кюрето може и да знае. Кюрето и то си има неприятности, неприятности на кюре, нали така? Трябва да се проявява разбиране.

— Кажи му, че сме съгласни — отсече Анжелбер. — Кога идва?

— В събота.

Робер отпуши слушалката и съсредоточено предаде отговора на старейшината.

— Казва, че е извадил камъчета от реката си и че и тях ще донесе, ако нямаме нищо против.

— Че за какъв дявол са ни?

— Имам чувството, че то е малко като рогата на Големия рижавец. Въпрос на чест един вид. Подарък за подарък.

Лицата нерешително се обърнаха към Анжелбер.

— Ако откажем — каза Анжелбер, — ще бъде обида.

— Естествено — потвърди Ашил.

— Кажи му, че приемаме.

Облегнат на една от стените, Веранк наблюдаваше колегите си, към които тази вечер се бе присъединил и доктор Ромен, също възкръснал, и доктор Лавоазие, който следваше Ретанкур по петите. Адамсберг полека се движеше насам-натам, ту присъстващ, ту отсъстващ, като примигваща светлина на фар. От ударите, понесени докато преследваше сянката на Ариан, по лицето му все още имаше тъмни следи. Три часа беше газил във водите на Гав, за да събира камъчета, преди да се качи във влака с Веранк.

Комисарят измъкна някаква смачкана хартийка от задния си джоб и направи знак на Данглар да се приближи. Данглар познаваше тази поза и тази усмивка и отиде при Адамсберг, изпълнен с подозрение.

— Веранк би казал, че съдбата се забавлява, като ни крои странни номера. Нали знаете, че съдбата най я бива в иронията и че точно по това може да се познае?

— Изглежда, че Веранк си отива?

— Да, връща се в планината си. Ще размишлява с крака в реката и с коси на вятъра дали да се върне при нас, или да не се върне при нас. Още не е решил.

Адамсберг подаде на Данглар смачканата хартийка.

— Получих това тази сутрин.

— Нищо не разбирам — каза Данглар, след като я разгледа.

— Нормално, на полски е. Казва ни, че медицинската сестра е починала, капитане. При нещастен случай. Прегазила я е кола във Варшава. Размачкана като палачинка от шофьор, който преминал на червено и не могъл да различи пътното платно от тротоара. При това се знае кой я е сгазил.

— Поляк.

— Да. Но не кой да е поляк.

— Пиян поляк.

— Със сигурност. Какво още?

— Не се сещам.

— Стар поляк. Поляк на деветдесет и две години. Убийцата на старци убита от старец.

Данглар се замисли.

— И това наистина ви забавлява?

— Много, Данглар.

Веранк виждаше как Адамсберг разтърсва Данглар за рамото, как Лавоазие изпива с поглед Ретанкур, как Ромен бърза да навакса, как Есталер търчи нагоре-надолу с чашите, а Ноел се хвали, че е дарил кръв. Всичко това не го засягаше. Не бе дошъл тук да се интересува от хората. Бе дошъл, за да приключи с косите си. И бе приключил.

Войнико, всичко свърши, приключвай вече ти

със драмата и тръгвай след своите мечти.

Каква ли тъмна мъка насам те тегли много,

та ти не щеш да тръгваш, не щеш да кажеш сбогом?

Да, каква? Веранк дръпна от цигарата си и видя как Адамсберг си тръгва, дискретен и въздушен, стиснал във всяка ръка по едни еленови рога.

О, богове небесни,

не се сърдете вие, че в този труден ден

от тяхната човечност и аз съм възхитен.

Адамсберг се прибираше пеш по тъмните улици. Нямаше да каже на Том за жестоката Ариан, дума да не става, че щеше да позволи ужасът да нахлуе в главата на детето толкова рано. Между другото дисоциирани козли не съществуват в природата. Само хората като че ли биват сполетявани от това бедствие. А рогата растат от черепите на козлите точно както от черепите на елените. Това козлите го могат. А хората не го могат. Така че по-добре да се придържа към козлите.

Тогава мъдрият козел, който много бил чел, разбрал грешката си. Но рижият козирог никога не узнал, че кестенявият го е мислел за мръсник. Рижият козирог също разбрал грешката си и признал, че кестенявият не е мръсник. Добре, казал кестенявият, дай ми десет сантима.

В малката градинка Адамсберг остави рогата на земята, за да извади ключовете си. От нощта изникна Лусио и застана до него под леската.

— Как е, омбре?

Лусио се плъзна към живия плет, без да дочака отговора, върна се с две бири и ги отвори със зъби. Транзисторът пукаше в джоба му.

— Какво стана с жената? — попита той, подавайки една бутилка на комисаря. Онази, дето не си беше свършила работата. Даде ли й отварата?

— Да.

— И тя изпи ли я?

— Да.

— Това е добре.

Лусио изпи няколко глътки, преди да посочи земята с бастуна си.

— Какво носиш?

— Един десетовръх от Нормандия.

— Живи ли или паднали?

— Живи.

— Това е добре — отново одобри Лусио. — Но не ги разделяй.

— Знам.

— Знаеш и още нещо.

— Да, Лусио. Сянката си отиде. Умря, изчезна, изпари се.

Старецът мълчаливо почукваше с бутилката по зъбите си. Хвърли поглед към къщата на комисаря, после попита:

— Как стана това?

— Ха сети се.

— Казват, че само старец може да й види сметката.

— Точно това е станало.

— Разкажи ми.

— Случило се е във Варшава.

— Оня ден привечер?

— Да, защо?

— Продължавай.

— Един поляк на деветдесет и две години. Прегазил я е. Лусио се замисли и потърка бутилката в устните си.

— Ей така — каза той и удари във въздуха с единствения си юмрук.

— Ей така — потвърди Адамсберг.

— Като кожаря с юмруците си.

Адамсберг се усмихна и вдигна от земята еленовите рога.

— Именно — потвърди той.

1

Тук и по-нататък стиховете са в превод на Атанас Сугарев. — Б.пр.

2

Виж „Ветровете на Нептун“, ИК „Колибри“, 2005. — Б.пр.

3

Виж „Ветровете на Нептун“. ИК „Колибри“, 2005. — Б.пр.

4

Виж „Ветровете на Нептун“, ИК „Колибри“, 2006. — Б.пр.

5

Виж „Бягай и не бързай да се връщаш“, ИК „Колибри“, 2005. — Б.пр.

6

Виж „Ветровете на Нептун“, ИК „Колибри“, 2006. — Б.пр.

7

Виж „Бягай и не бързай да се връщаш“, ИК „Колибри“, 2005. — Б.пр.

8

Виж „Ветровете на Нептун“, ИК „Колибри“, 2006. — Б.пр.

9

На френски името Ромен (Romain) означава и римлянин. — Б.пр.

Content

Фред Варгас
Във вечната гора
Комисар Адамсберг #6

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII

XXXIX

XL

XLI

XLII

XLIII

XLIV

XLV

XLVI

XLVII

XLVIII

XLIX

L

LI

LII

LIII

LIV

LV

LVI

LVII

LVIII

LIX

LX

LXI

LXII

LXIII

LXIV

LXV

LXVI

LXVII

1