Торо Генри Дэвид

Волден, або Життя в лісах

Генрі Девід Торо

Волден, або Життя в лісах

Серія перекладів «Філософія» виходить за підтримки Павла Гайдая і фонду «Міжвухами»

Видання, з якого зроблено переклад: Henry D. Thoreau. Walden (A Fully Annotated Edition). Walden / Ed. by Jeffrey S. Cramer. — Yale University Press: New Haven and London, 2004

Переклад з англійської: Ярослава Стріха

Куратор проєкту: Тарас Лютий

Наукове редагування: Вадим Менжулін

Редагування: Богдана Романцова

Коректура: Ніка Чулаєвська

Дизайн та верстка: Ірина Мамаєва

Генрі Девід Торо

Волден, або Життя в лісах; переклад Я. Стріхи. — К.: Темпора, 2020. — 432 с.

ISBN 978-617-569-461-9

На обкладинці використано ілюстрацію Тетяни Богуславської

ISBN 978-617-569-461-9

© Ярослава Стріха, переклад, 2020

© Вадим Менжулін. передмова, 2020

© Переклад українською БФ «Міжвухами», 2020

© Темпора, 2020

Зміст

Передмова. Виживуть тільки відлюдники? Вадим Менжулін • 7

Господарка • 53

Де я жив і для чого я жив • 146

Читання • 167

Звуки • 181

Самота • 201

Відвідувачі • 213

Бобове поле • 230

Містечко • 245

Ставки • 253

Бейкерова ферма • 284

Вищі закони • 294

Дикі сусіди • 309

Домашнє тепло • 325

Колишні мешканці й зимові гості • 345

Зимові тварини • 362

Ставок узимку • 374

Весна • 392

Висновки • 415

Передмова. Виживуть тільки відлюдники?

Вадим Менжулін

«Виживуть тільки коханці» — під такою назвою у травні 2014-го в українському кінопрокаті з'явилася стрічка відомого американського режисера Джима Джармуша[1]. На відміну від його ж «Мерця», цей фільм у нас не став культовим, але його назва, здається, прижилася й навіть перетворилася на своєрідний мем.

Здавалось◦би, у назві Джармушевої стрічки 2019-го можна знайти ще більше приводів для оптимізму. Там «не помирають» не тільки коханці, а й навіть мертві (кінокартина «Мертві не помирають»). Однак цього разу краще б помирали. Контекст подій такий: експлуатація природних ресурсів спричиняє екологічну катастрофу світових масштабів. Через це в невеличкому американському містечку, де раніше панувало тихе й розмірене провінційне життя, настає справжній кінець світу. Від господарів тікають домашні тварини, кудись зникають птахи, а з могил постають мертві, які атакують живих та перетворюють їх на зомбі. З цим лихом ведуть відчайдушну боротьбу двоє полісменів, але й вони врешті-решт гинуть. Не виживає ніхто, крім Боба — чоловіка, що давно втратив бажання жити серед людей та оселився в лісі за містом. В останні хвилини фільму саме звідти він спостерігає за завершенням бійні. Міркуючи про апріорну зомбованість усіх мешканців світу, в якому панує суцільний консюмеризм, цей відлюдник промовляє похмурі слова з великого американського роману про фатальне полювання людей на одного з найбільших представників природного світу. Йдеться про фрагмент із «Мобі Діка» Германа Мелвіла, де сказано про те, «…наскільки заражене наше земне повітря… несказанними стражданнями безлічі смертних, вивільненими разом з їхнім останнім подихом»[2].

Загалом тематику фільму «Мертві не помирають» особливо несподіваною не назвеш. Зростання напруги між цивілізацією та природою, шкідливість сучасного виробництва та споживання і, як результат, неминуче покарання у вигляді всесвітньої екологічної катастрофи (наприклад, внаслідок глобального потепління) — дуже популярні зараз теми. Їм присвячують статті й книжки, документальні та художні фільми, наукові конференції та дослідницькі проекти, громадські акції, політичні ініціативи, законодавчі акти. Разом з тим ідею, що вижити зможе лише відлюдник, який оселиться в лісі, більшість, думаю, все ж таки трактуватиме як художнє перебільшення.

Не так багато нового під сонцем: ще в середині позаминулого століття у США вийшла книжка, яку можна сприйняти (і за промовчанням дуже часто сприймають) майже так — як художнє або художньо-філософське перебільшення. Йдеться про історію власного усамітнення, опубліковану 1854 року під назвою «Волден, або Життя в лісах», тоді ще мало кому відомого літератора з Нової Англії на ім'я Генрі Торо[3]. Зараз це вже класика.

«Волден» та його автора обов'язково слід згадати, коли йдеться про основні досягнення американської думки XIX століття. Проте поза межами самих США, де є розвинена традиція вшанування власної культурної спадщини, до уважного читання цього твору доходить нечасто. «Волден» (як і спадщина Торо загалом) дещо губиться на «нічийній території» між fiction та non-fiction, літературою та філософією. Основне послання «Волдену» часто бачать виключно у створенні культу природи та розриві з цивілізацією, але й це нерідко сприймають, як уже зазначалося, як художнє або художньо-філософське перебільшення. Проте буває й так, що деякі елементи складних філософських розмислів Торо, зокрема і його любов до природи, розуміють буквально. Тоді вони перетворюються на доволі пласкі (а іноді й небезпечні) соціально-політичні гасла. Аби не потрапити в такі пастки, до творчості та постаті Торо варто придивитися уважніше. Там можна знайти ще чимало цікавого.

Генрі Девід Торо (Henry David Thoreau[4]) народився 12 липня 1817 року в невеличкому американському місті Конкорд, що в штаті Масачусетс, приблизно на вісімнадцять миль північно-західніше від його столиці Бостона. Взагалі-то, батьки нарекли сина Девідом Генрі, а не Генрі Девідом. Рішення поміняти імена місцями він ухвалив сам у 20-річному віці. Це був символічний жест, що підсилив інший рішучий крок: щойно розпочавши кар'єру вчителя в конкордській публічній школі, молодий Торо вирішив її припинити на знак протесту проти обов'язкової для тих часів виховальної процедури — хлосту учнів. Це відбулося невдовзі після закінчення Гарвардського коледжу, де Торо вчився з 1833 до 1837 року. Та й у коледжі він теж приймав далеко не все. Наприклад, вважав не дуже корисними лекційні заняття й віддавав перевагу самоосвіті в тиші бібліотеки. Його тодішні ескапістські мотиви добре відбиває фраза, з якої 22 жовтня 1837 року він розпочав записи у своєму приватному «Журналі» («Journal»), що його автор вів майже до кінця життя[5]: «Аби бути самотнім, я вважаю, слід втекти від теперішнього. — Я уникаю самого себе»[6].

Однак у тодішній Новій Англії, окрім репресивної педагогіки і нецікавих, відірваних від життя лекцій гарвардських професорів[7], все ж таки було й щось таке, від чого тікати не захотілось. У 1838 році, майже одразу після згаданого звільнення з публічної школи, Торо відкрив у рідному місті маленьку приватну школу[8] й увійшов до «Трансценденталістського клубу» — інтелектуального руху, найвпливовішою фігурою в якому був інший уродженець і мешканець того ж Конкорда Ральф Волдо Емерсон[9].

Ідейний та особистий зв'язок, що встановився між Торо та Емерсоном, мав величезне значення і для кожного з них, і для розвитку всього руху американських трансценденталістів. На думку впливового американського філософа кінця XX — початку XXI століття Стенлі Кейвела, саме Торо судилося стати бездоганним інтерпретатором Емерсона[10], а літературознавець Гарольд Блум вважав, що Торо став «одним із головних Емерсонових творінь»[11]. Ба більше, за життя Торо і ще довго після його смерті, аж до XX століття, його сприймали передусім як одного з послідовників Емерсона. Так, згодом він перетворився на цілком самодостатню фігуру[12], однак для того, щоб належним чином оцінити значення розмислів Торо, треба також уточнити, ким був Емерсон і якого ґатунку трансценденталізм розвивався за його активною участю в Америці.

У наших широтах добре відомо, що Ральф Волдо Емерсон — один із видатних чи навіть найвидатніший американський мислитель XIX століття. Час від часу про нього згадують у вітчизняній історико-філософській літературі. Зокрема у праці Тараса Лютого «Ніцше. Самоперевершення» доволі детально простежено вплив розмислів Емерсона, передусім його концептів «довіри до себе» чи «опори на себе» (self-reliance), на еволюцію поглядів генія континентальної (європейської) філософії Фридриха Ніцше[13]. Визнано також, що Емерсонів трансценденталізм можна розглядати як передвістя прагматизму — самобутньої філософської традиції, що розвинулася в Америці на межі XIX та XX століть. У праці вітчизняної дослідниці Ніни Поліщук «Філософія прагматизму» є окремий підрозділ «Романтичний трансценденталізм Р. В. Емерсона», де розглянуто вплив останнього не тільки на таких класиків прагматизму, як Вільям Джеймс і Джон Д'юї, а й безпосередньо на відомих неопрагматистів новітніх часів, як-от Ричард Рорті та Корнел Вест[14].

Разом з тим окремих філософських досліджень, які були б присвячені не тільки впливам Емерсона на інших мислителів, а й аналізу його багатої спадщини, у нас поки немає. Бракує уваги також і до американського трансценденталізму загалом. На тлі таких шляхів розвитку думки, як континентальний трансценденталізм, що був започаткований ще у XVIII столітті Імануїлом Кантом, та традиції аналітичної філософії, експортованої в Америку з Європи у XX столітті, американський трансценденталізм XIX століття ледь не зникає з поля зору вітчизняних філософів та істориків філософії. Майже не враховано, що йдеться про видатне явище в духовній історії Америки, значення якого відчувається й донині. Великою мірою саме завдяки таким романтично налаштованим новоанглійським трансценденталістам, як Емерсон і його однодумці, на землях, де на початку XVII століття оселилися перші американські колоністи і довгий час домінував ригористичний пуританізм, зародилася сучасна плюралістична й різнобарвна, емансипована й релігійно толерантна, дбайлива до природи і сприятлива для розвитку наук і мистецтв, життєлюбна й адогматична Америка.

Ставлення до американського трансценденталізму, що домінує в Україні в пострадянські часи, мало чим відрізняється від сформованого ще за часів СРСР. Навіть Нікіта Покровський, один із небагатьох радянських та пострадянських дослідників та шанувальників ранньої американської філософії, з готовністю визнавав численні фахові слабкості конкордських мислителів. Зокрема, він наголошував, що Емерсон та його послідовники «не прагнули сказати нове слово в системотворній академічній філософії»[15]. Філософська освіта самого Торо, за словами Покровського, виявилася доволі сумбурною й фрагментарною: «…досить детальне ознайомлення з вочевидь другорядними авторами поєднувалося у нього з ігноруванням філософських творів великих мислителів»[16]. На думку Покровського, це було цілком природно — як з огляду на загальний низький рівень філософської освіти в тодішній Америці, так і з урахуванням того, що самі представники американського трансценденталізму, хоч і шанували своїх старших німецьких колег (Канта, Фіхте й Шелінґа), «не заглиблювалися в детальний аналіз гносеологічних і онтологічних доктрин німецьких філософів. Вони прагнули сприйняти сам дух німецького ідеалізму, засвоїти насамперед його образно-художній, а не понятійно-філософський бік. Тому при знайомстві з німецьким класичним ідеалізмом американські трансценденталісти в більшості випадків задовольнялися даними, отриманими з „других рук“»[17].

У післямові до академічного видання російського перекладу «Волдену» інший радянський дослідник у дуже схожій тональності стверджував, що «найменування трансценденталісти дали гуртку його критики, що висміювали надмірну абстрактність прагнень („за межами чуттєвого пізнання“) і дещо пишномовну літературну манеру членів гуртка. Ті, однак, залишили за собою цю назву, але вклали в неї інший, гуманістичний сенс, спрямований проти вульгарно-буржуазного, утилітарно-практичного підходу до дійсності»[18].

Зрозуміло, що такі зверхньо-поблажливі зауваження відваджували й нині відваджують багатьох потенційних читачів Емерсона та його однодумців від серйозного філософського осмислення їхньої спадщини. У випадку з Торо це ставлення дає про себе знати ще більшою мірою. Як про філософа про нього в Україні ледь згадують. Основним джерелом уявлень щодо Торо була й залишається вже цитована вище невеличка книжка Покровського, що з'явилася ще 1983 року в серії малоформатних науково-популярних видань «Мислителі минулого» («Мыслители прошлого»[19]). Втім, і в Америці філософський статус Торової спадщини лишається дещо проблематичним. Наприклад, відомий американський біограф і теоретик біографічного жанру Леон Едель свого часу взагалі заявив, що як мислитель Торо поступається Емерсону, а як художник — іншому відомому конкордському трансценденталісту письменнику Натаніелеві Готорну[20].

Не таємниця також, що на формування поглядів Торо, як і багатьох інших трансценденталістів, дуже вплинули такі позаакадемічні мислителі-літератори, як Вільям Вордсворт, Семюел Тейлор Колридж та Томас Карлайл. Особисто для Торо велике значення мала антична література. Він знав грецьку й латину, захоплювався Гомером, перекладав Есхіла. Разом з тим більше любив східну філософію, ніж західну.

Одним із найдорогоцінніших подарунків, отриманих за життя, Торо вважав сорокачотиритомне зібрання творів східної релігійної філософії. У 1844-му в трансценденталістському журналі «Циферблат» («The Dial») був опублікований перший у США переклад буддистської «Сутри лотоса», зроблений Торо з французького варіанта. У «Волдені» є цитати з перекладів Конфуція, також із французького варіанта. Перша Торова книжка («Тиждень на річках Конкорд та Мерімак»[21]), на перший погляд, була просто описом подорожі на човні разом з братом. Однак у цьому тексті йшлося про заглиблення у власну свідомість у пошуках трансцендентальних засад людського буття, причому автор звернувся до індуїстської символіки (сім розділів відповідали не тільки дням тижня, а й рівням медитації). У цьому ж творі Торо порівняв філософію з поезією та фактично віддав перевагу останній, заявивши, що «поет використовує результати науки й філософії та узагальнює їхні найширші дедуктивні висновки»[22]. У щоденниковому записі, зробленому кілька років по тому (26 січня 1852 р.), він висловився з цього приводу ще відвертіше: «Поезія передбачає всю істину. Філософія виражає її частину»[23]. Однак, на думку Торо, ні філософія, ні навіть поезія не могли дорівнятися до звичайних спостережень за самою природою. Наприклад, у своєму вірші «Літній дощ» Торо заявив, що дуже цінує Гомера, але готовий про нього забути заради спостереження за змаганням мурах[24].

Отже, відмінність від академічної філософії, зокрема від представників континентального трансценденталізму, мала місце. Але між останніми та їхніми американськими послідовниками загалом і Торо зокрема не пролягала прірва. Наприклад, один із перших американських трансценденталістів о. Фредерик Генрі Гедж, який у 1836-му, власне, й заснував у Масачусетсі відповідний клуб, у юності навчався в Німеччині й повернувся звідти з добрим знанням трансцендентальної філософії Канта. Розгорнуте обґрунтування історико-філософської значущості американського трансценденталізму, зокрема філософії Торо й Емерсона, можна знайти у вже згадуваного Стенлі Кейвела. Цей славетний гарвардський професор побачив у назві «трансценденталісти» не відлуння іронії критиків або неприйняття «вульгарно-буржуазного, утилітарно-практичного підходу до дійсності», а відверте визнання Емерсоном та його однодумцями свого глибокого ідейного зв'язку з філософією Канта та його вченням про те, що «людина живе у двох світах, в одному з яких вона вільна, а в другому підпорядкована закономірності; і що ідея розуму є ідеєю, до якої слід прагнути»[25]. Не поверховим, а фаховим та плідним вважає Кейвел і зв'язок між філософськими поглядами Канта й Торо. На його думку, останній цілком коректно сприйняв Кантову ідею про те, що для пізнання об'єкта потрібні трансцендентальні (апріорні) передумови, однак переосмислив її творчо, вирішивши, що ці апріорні передумови пізнаються не апріорно, а експериментальним шляхом, або ж, як сказав◦би Геґель, історично. Розвиваючи цю думку, Кейвел стверджує, що «Волден» можна розглядати як відповідь на виклик філософського скептицизму, причому не тільки у теоретико-пізнавальній площині. Йдеться про «відновлення об'єкта у тій формі, в якій ця проблема залишилась від Канта й була підхоплена німецькими ідеалістами та поетами-романтиками, а саме — як відновлення речі в собі й особливо стосунків між суб'єктом пізнання та його об'єктом»[26].

Кейвел визнає, що Торо творив у «дофілософський період», коли в американській культурі «філософія та література й теологія (а також політика й економіка) ще не були відокремлені одна від одної». Однак, на відміну від згаданих радянських авторів, Кейвел бачить у цьому істотну перевагу. Як відомо, професіоналізація американської філософії відбулася через різке протиставлення аналітичної традиції, зорієнтованої на строгу науковість, континентальній думці, значно ближчій до літератури зокрема й мистецтва загалом. Бувши плодом часів, коли цього протиставлення ще не існувало, філософування Торо (так само, як і Емерсона) дозволяє говорити про фундаментальну єдність світової філософської думки[27]. Згідно з Кейвелом, у тому, якої форми набуває філософія в рамках американського трансценденталізму XIX століття, можна побачити передчуття властивого аналітичній традиції XX століття[28] визнання ролі розмовної мови (ordinary language) у філософуванні[29]. Разом з тим єдність філософії з літературою, абсолютно непохитна для Торо й Емерсона, згодом стане візитівкою такої ключової фігури континентальної традиції, як Мартин Гайдеґер. У цьому світлі особливого значення набуває, на думку Кейвела, і той факт, що Гайдеґер захоплювався іншим «філософом-літератором» — Ніцше, а останній — Емерсоном[30].

Є ще один важливий аргумент на користь того, що філософування Торо є мостом між різними філософськими традиціями й епохами. В античності неодмінною і навіть визначальною рисою філософії вважалося те, наскільки думки філософа корелюють з його життям. Натомість у новітні часи протиставлення особистих і теоретичних аспектів філософії стало однією з ознак її професіоналізації. Ця тенденція проявляється як у Європі, так і в Америці, однак по-різному. Попри те, що від деяких провідних представників континентальної традиції (зокрема того ж Гайдеґера) нерідко лунали доволі гучні антибіографічні заяви, в ній майже завжди знаходилися прихильники єдності філософських ідей та біографій мислителів. Що ж стосується аналітичної філософії, вона довгий час мала вигляд справжнього бастіону антибіографізму, і лише наприкінці XX століття в ній розпочалися процеси, які можна кваліфікувати як біографічний поворот[31]. Але Генрі Торо ще на перших сторінках «Волдену» твердив: «У наші дні існують професори філософії, а справжніх філософів немає. Жити з неї похвально, бо колись похвально було жити нею. Бути філософом — це не просто думати мудрі думки чи навіть засновувати школи, а й любити мудрість і жити відповідно до її приписів: життям простим, незалежним, щедрим і заснованим на довірі. Відповідати на життєві запитання не лише теоретично, а й практично». Власне, «Волден» і є викладом саме такої філософії, здійсненим від першої особи, у підкреслено автобіографічній формі[32]. Така любов до мудрості нерозривно пов'язана з життям того, хто філософує, однак не передбачає відтворення біографії автора зі стовідсотковою точністю[33]. Не потребувала вона й визнання з боку тодішніх професійних філософів. Торова любов до мудрості є не строго теоретичною й фаховою, а духовно піднесеною і щирою, поетично виразною, глибинно символічною і навіть містично-пантеїстичною.

Враховуючи сказане, не дивно, що модерна професіоналізована науково-академічна філософія не поспішала й не поспішає включати «Волден» до власного канону. З другого боку, й Емерсон, якому судилося пережити свого учня, у присвяченому йому нарисі дещо згустив барви, заявивши, що навіть фермери, які наймали Торо як землеміра, відзначали його професійну вправність[34], тоді як «жоден коледж ніколи не пропонував йому диплом або професорську посаду; жодна академія не зробила його своїм секретарем-кореспондентом (corresponding secretary), дослідником (discoverer) або хоча б своїм членом»[35]. Насправді повного неприйняття Торо не було. Наприклад, ще в 1850-му Торо обрали членом Бостонського товариства натуральної історії. Він також співпрацював з гарвардським природознавцем Луї Агасі, збираючи на його замовлення представників рідкісних видів тварин. Насправді Торо сам уникав повної афіліації з академічним світом, віддаючи перевагу статусу натураліста-аматора[36]. Наприклад, він вирішив відмовитися від пропозиції стати членом Асоціації розвитку науки. Його справжнім коледжем стало невеличке коло друзів та однодумців, академією — місцевість, де він народився та помер, a magnum opus — книжка про те, як він спробував реалізувати свою філософію на практиці, власноруч побудувавши на березі лісового ставка Волден[37] хатинку й самостійно проживши там, на відстані двох миль від Конкорда й однієї милі від найближчого людського житла, близько двох років. Однак, як вже було зазначено, не слід поспішно стверджувати, що цей твір лише маніфестує культ природи й закликає до розриву з цивілізацією.

Безпосередньо за часів життя Торо, на тлі швидкого прогресу технологій і промисловості, природу все частіше сприймали як сировину для цивілізації, що стрімко розвивається. Однак наприкінці 1960-х — на початку 1970-х років ідея повернення до природи й фігура автора «Волдену» захопили багатьох представників покоління бітників та гіпі. Бувало, що Торове життя на природі перетворювалося на свого роду товарний знак, під яким суспільству пропонували геть інші проєкти[38]. Однак враховуючи те, якого розвитку набули екологічні рухи останнім часом, не можна не визнати, що позиція Торо щодо природи була справді пророчою. Зокрема йому належала така грандіозна й згодом реалізована ініціатива, як створення в кожному американському штаті свого природного заповідника.

Абсолютно новаторською для XIX та й для більшої частини XX ст. була також Торова позиція проти негуманного ставлення до тварин, що його відверто демонструвало сучасне йому природознавство[39]. Хоч мислитель і не був строгим вегетаріанцем, його аргументи проти вживання м'яса[40] сприяли збереженню життя тварин. Отже, можна і навіть доречно шанувати Торо як одного з перших борців за збереження природи та здорового способу життя. Не дивно, наприклад, що станом на осінь 2019-го левову частину статті про Торо в українському сегменті Вікіпедії складає розділ «Генрі Торо як ідеолог охорони природи»[41]. Символічно також, що одним із девізів впливової природоохоронної організації (Sierra Club) стала фраза з його есею «Піші прогулянки»: «Збереження світу — у Дикій Природі»[42].

Варто, однак, зважати й на те, що деякі прояви Торової симпатії до дикої природи чимало кого із сучасних борців за її збереження можуть здивувати чи навіть шокувати. Так, скажімо, у квітні 1844-го Торо та його приятель шкільних років, проводячи час на околицях Конкорда, не встежили за розпаленим ними багаттям, через що сталася величезна лісова пожежа. Ба більше, Торо відмовився брати участь у гасінні (чим викликав обурення інших містян), а згодом ще й написав у своєму «Журналі», що «це був славний спектакль, і я був єдиний, хто ним насолоджувався»[43]. Окрім тою, визнаючи важливу роль, що її Торо відіграв у приверненні уваги до негативних наслідків індустріально-технологічного поступу, не слід вдаватися й в іншу крайність — приписувати йому однозначно антицивілізаційну настанову.

Повністю порвати із сучасною цивілізацією й оголосити їй війну спробував інший випускник Гарварду — терорист Теодор Качинський, відомий також як Унабомбер[44]. Останній свого часу раптово перервав блискучу наукову кар'єру, оселився в лісі й почав розсилати бандеролі з бомбами науковцям та бізнесменам, чия діяльність здавалася йому особливо небезпечною для природи — зокрема тим, хто був пов'язаний із розвитком авіації. Зараз в інтернеті можна знайти чимало публікацій, в яких наполегливо проводять паралелі між світоглядами Торо й Качинського. Трапляються навіть статті в наукових журналах на цю тему[45]. Однак є принаймні одна, але геть принципова відмінність: Торо нікому не розсилав бомб. Він вбачав у технічному прогресі не тільки недоліки, а й переваги, якими радо користався. Наприклад, філософ із задоволенням визнавав, що завдяки розвитку залізничного сполучення отримав можливість частіше відвідувати бібліотеку своєї alma mater[46].

Правда також і те, що Торо був дуже уважним натуралістом-спостерігачем і глибоко досліджував флору й фауну всіх територій, куди потрапляв. Він справді був «самопризначеним інспектором хуртовин та злив» (самоназва, яку бачимо у «Волдені») і «бакалавром природи» (цим титулом його нагородив Емерсон). Саме з природою було пов'язане і його перше знайомство з трансценденталізмом.

На початку 1837 року, бувши ще студентом у Гарварді, Торо прочитав і захопився одним із ключових текстів цієї традиції — есеєм «Природа» Емерсона, опублікованим у 1836-му. Згодом, бездоганно опанувавши розмаїті мовні регістри, Торо створив чимало натхненних поетичних описів природних явищ та станів. Не випадково, що перша біографія Торо, опублікована 1873 року його знайомим, поетом-трансценденталістом Вільямом Елері Ченінґом, мала назву «Торо, поет-натураліст»[47].

Однак натуралізм, констатацією якого нерідко обмежуються, характеризуючи філософію Торо, насправді мав також і виразний трансцендентальний вимір. Справжнім приводом для Торового поетичного захоплення була все ж не природа як така, а спільне для трансценденталістів переконання, що через неї відкривається дещо більше. Віртуозне володіння мовою допомагало йому, вловлюючи найрізноманітніші аспекти життя комах та птахів, тварин, рослин і водойм, перебіг пір року, описувати їх у неповторній, найдотичнішій до природної формі. Завдяки витонченій грі слів, несподіваним метафорам та парадоксальним поворотам думки Торо вдавалося зображувати природу як складний символічний код, розшифровування якого дозволяє трансцендувати його за межі чуттєвого досвіду та помічати майже в кожному з описуваних феноменів прояв того, що Емерсон називав Над-душею (Over-Soul). Або, як твердив останній, Торо «співвідносив кожен дрібний факт із космічними законами»[48].

Цю природно-духовну діалектику Торо бачив і в самому собі: «Я відчував, та й відчуваю донині, як і більшість людей, потяг і до вищого чи, як його називають, духовного життя, і до примітивного, вульгарного й дикого — і шаную обидва»[49]. Натуралізм у нього органічно поєднувався з релігійністю, а остання — з доволі рішучою критикою офіційних релігійних інститутів. З одного боку, як зазначив Емерсон, мало хто так добре знався на природі, як Торо, і ні в кого це знання не перетворювалося в такий масштабний і настільки релігійний синтез[50]. З другого боку, категорично не сприймаючи зведення релігійного життя до формальної обрядовості, Торо відмовився сплачувати податок на проведення служб, що їх вважав абсолютно непотрібними, і вийшов з-під опіки офіційної церкви. Крім того, його релігійно-космічне сприйняття природи як маніфестації духовної першооснови мало й індивідуально-споглядальний вимір. Оскільки кожну окрему людську душу трансценденталісти розглядали як частину світової Над-душі, вивчення природи врешті слугувало реалізації давньої Сократової вимоги «пізнай себе». Завдяки цьому можна було «стати Колумбом для цілих нових континентів і світів усередині себе»[51].

За аналогією, можна ствердити, що притаманний Торо локалізм був одночасно й глобалізмом. З одного боку, Торо був дуже сильно прив'язаний до невеличкого клаптика землі — як суто фізично і юридично, так і екзистенційно та метафізично. Він не тільки провів більшу частину життя або в самому Конкорді, або неподалік від нього, а й повсякчас оспівував рідну місцевість у своїх різноманітних творах[52]. Космополітичний Генрі Джеймс[53] навіть казав, що Торо «гірший від провінціала» — він «містечковий»[54]. Однак, з другого боку, у своїх локальних, ніби суто «краєзнавчих» описах Торо міг легко переноситися у найвіддаленіші часи й місця: у давню Грецію, на Британські острови або й на берег індійського Гангу. Річ у тім, що насправді, як влучно помітив Емерсон, для Торо «не існувало такої речі, як розмір. Ставок був маленьким океаном; Атлантика — великим Волденським ставком»[55]. У цій «домашній космографії», яку розвивав Торо, як і у «вченому незнанні» Ніколая Кузанського[56] абсолютний мінімум цілком природно міг стати абсолютним максимумом.

Що ж стосується відлюдництва, опису якого ніби тільки й присвячено «Волден», і тут насправді багато смислових шарів, єдність яких можна усвідомити лише через зіткнення протилежностей. У вже згадуваній книжці радянських часів стверджувалося, що в середині 1840-х, розпочинаючи свій «волденський експеримент», Торо прийшов «до утвердження ідеалу ескапізму, відходу від дійсності»[57]. Для такого відходу справді були причини: у 1842-му помер Торів старший брат Джон, який завжди був для нього духовним союзником та великим авторитетом, водночас єдності в межах трансценденталістського руху ставало дедалі менше[58]. Інший радянський дослідник, стверджуючи, що Торо була властива «надмірна ідеалізація відлюдництва на лоні природи і настільки ж упереджена критика всіх форм спільного життя людей», водночас визнавав, що зазначені риси не слід розглядати як «програмову заяву»[59].

Насправді «затворництво» Торо мало обмежений характер, як у смисловому, так і в часовому вимірі. По-перше, будуючи оселю для усамітнення, Торо насправді робив це не лише для себе. Як і перші американські поселенці, він намагався побудувати «місто на пагорбі», життя в якому перетвориться на публічну демонстрацію істинності його поглядів. Цю інтенцію можна розгледіти вже у першому реченні «Волдену»: автор повідомляє, що розташував своє житло «за милю від найближчого сусіда», тобто, як зазначає Кейвел, «на достатній відстані, щоб його можна було ясно бачити»[60]. Цілком у дусі трансценденталістської філософії Торо хотів стати для краян «героєм», який зможе показати їм переваги свого особливого мистецтва життя[61]. По-друге, в Торовій хатинці нерідко бували гості. У «Волдені» є окремий розділ «Відвідувачі», де, зокрема, сказано: «Що ж до людей, то від них ніде не дінешся. Коли я мешкав у лісі, до мене приходило більше відвідувачів, ніж у будь-який інший період мого життя». По-третє, запроваджена Торо демонстрація усамітнення мала початок і кінець. Життя в лісі розпочалося 4 липня 1845-го (тобто, що дуже символічно, у День незалежності США[62]) і тривало — з численними перервами — до 6 вересня 1847-го, тобто близько двох років. Як сказав автор «Волдену» в прикінцевому розділі, «на те, щоб полишити ліси, я мав не менш вагомі причини, ніж для того, щоб там оселитися».

Ба більше, ще за волденських часів з Торо трапилася подія, через яку він раптом перетворився із запеклого індивідуаліста на активного громадського діяча. 23 липня 1846 року, під час чергового відвідування Конкорда, «волденський відлюдник» був заарештований за несплату виборчого податку[63]. Він провів у міській в'язниці лише одну ніч, але її цілком вистачило для рішучої зміни у світогляді: Торо усвідомив, що державі, яка змушує громадян підтримувати своїми податками такі злочинні речі, як, скажімо, загарбницькі війни, слід чинити опір.

У подальші роки це міркування було висвітлено в його численних виступах та публікаціях, зокрема й написаному 1849 року есеї про опір насильницьким діям влади. Останній вже після смерті Торо, отримавши назву «Громадянська непокора» («Civil Disobedience»), приніс йому світову славу. Саме цей невеличкий текст «волденського відлюдника» став настановою для багатьох борців за свободу, зокрема й таких видатних духовних та політичних революціонерів новітньої історії, як Магатма Ґанді та Мартин Лютер Кінґ-молодший[64].

У 1850-ті, коли в США загострилася тема рабства, Торо став одним із провідних аболіціоністів, який сприяв цьому руху не тільки словом, а й сміливими діями: всупереч нормам закону, він допомагав рабам-утікачам на шляху до Канади. Справжнім маніфестом боротьби проти рабовласництва стала промова «Рабство в Масачусетсі» («Slavery in Massachusetts»), виголошена Торо 1854-го, тобто того ж року, якого він завершив роботу над «Волденом» і передав рукопис до видавництва.

У другій половині 1850-х Торо залишався активним громадсько-політичним діячем. У цьому плані важливою віхою в його житті стало знайомство з одним із лідерів аболіціоністського руху Джоном Бравном, яке відбулося в 1857-му в Конкорді. У жовтні-листопаді 1859-го, коли очолене останнім антирабовласницьке повстання у Гарперс-Фері (штат Вірджинія) зазнало поразки від урядових військ, а сам Бравн був заарештований та постав перед трибуналом, Торо, прекрасно знаючи, що смертний вирок неминучий, все ж кілька разів публічно виголосив «Благання за капітана Джона Бравна» («А◦Plea for Captain John Brown») на мітингах у різних містах Масачусетсу. Невдовзі після страти Бравна Торо не тільки й далі виголошував промови на його підтримку[65], а й особисто допоміг врятувати від поліції та переправити до Канади іншого учасника повстання у Гарперс-Фері Френсиса Меріама.

Безпосередньо під час описаних подій Торо був так захоплений діяльністю Бравна, що навіть був готовий визнати його не тільки борцем проти рабовласництва, а «передусім трансценденталістом»[66]. Проте насправді «передусім трансценденталістом», тобто споглядачем природи й власної душі, а не громадсько-політичним дієвцем виявився він сам.

В останні роки життя (1860–1862), коли в США відбулися доленосні президентські вибори, на яких переміг Авраам Лінкольн, і розпочалася Громадянська війна, Торо майже забув про півтора десятиліття громадсько-політичної активності й знову повернувся до осягнення таємниць природи. Есей про зміну поколінь дерев у лісі, написаний на основі доповіді «Спадкоємність лісових дерев» («The Succession of Forest Trees»), виголошеної Topo у вересні 1860 року перед членами Сільськогосподарського товариства графства Мідлсекс штату Масачусетс, вважається його найкращою науково-природничою публікацією. А◦у вірші «Незалежність» («Independence»), написаному ще на початку 1840-х років, але потім неодноразово зміненому й повністю опублікованому тільки після його смерті, мислитель розповів, що більш громадським і вільнішим за будь-який громадсько-політичний стан було його власне життя. Політика не могла ані дати йому щось, ані забрати, адже завдяки дарованій Богом душі Торо-поет відчував себе абсолютно вільним і здатним обійтися в усьому без жодної сторонньої допомоги[67].

Біографія та спадщина Торо ніби сплетені із суперечностей чи навіть хамелеонських самозаперечень. Дивовижне поєднання актуальної громадсько-політичної та суспільно-економічної проблематики з індивідуально-споглядальним релігійно-містичним натуралізмом знаходимо й у головному проекті усього його життя — волденському експерименті. З одного боку, до життя за містом його штовхало глибоке незадоволення суспільством і бажання подолати його вади шляхом розбудови принципово іншого життя — і це поєднувало Торо з багатьма трансценденталістами. З другого боку, він також відмовився й від тієї форми заперечення соціальної організації життя, яка припала до душі багатьом його товаришам. Йдеться про створення у 1841-му неподалік від Бостона Інституту сільського господарства та освіти на фермі Брук (Brook Farm Institute of Agriculture and Education) — самоврядної земельної колонії, в основу якої було покладено ідеали ранньохристиянського комунізму та утопічного соціалізму. Від пропозиції взяти участь у цьому проекті Торо категорично відмовився. З його точки зору, намагання подолати наявні соціальні обмеження шляхом створення іншої соціальної формації було помилкою. Відповідно до принципів трансценденталізму, не тільки в природі, а й у душі кожної людини приховано зв'язок із божественною світовою Над-душею. Прихильник трансценденталізму мусить віднайти цей зв'язок і сягнути втраченої єдності з істинним світовим благом. Отже, по-справжньому трансценденталістським шляхом вдосконалення життя є шлях індивідуального самовдосконалення на лоні природи. Опора на соціальні зв'язки з іншими людьми, нехай і лише в межах комуни однодумців, була б порушенням такої фундаментальної вимоги філософії Емерсона, як довіра до себе.

Якщо міркувати про волденський експеримент у суто соціально-економічних категоріях, то нічого, крім повернення до натурального господарства, він не приніс. Однак насправді йшлося про реалізацію геть іншого завдання: «Я вирушив у ліси, бо прагнув жити свідомо, мати перед очима лише найважливіші життєві факти й вивчати всі уроки, які мені дає життя, аби не зрозуміти при порозі смерті, що я гаразд і не жив». У цьому зосередженні на собі комусь може привидітися жест жадібного злодюжки та симулянта, який не хотів нічим ділитися з іншими й намагався залишити все собі. Таку гадку знаходимо, наприклад, в есеї відомого британського письменника Роберта Луїса Стивенсона, присвяченому характеру й судженням Торо[68]. У Гарольда Блума щодо Торо натрапляємо також на вираз «американський Нарцис»[69]. Однак насправді йшлося зовсім не про жадібність і нарцисизм, а про відтворення славетного філософського сократично-картезіансько-кантіанського жесту — звільнення від вантажу непевних гадок, забобонів і пошук істинної основи для будь-яких подальших міркувань та дій шляхом критичного самопізнання[70]. Торо завжди знаходив сили для самоіронії, самокритики та навіть самозаперечення.

Його улюбленою порою року була весна, а часом доби — ранок[71]. Найвищою міркою для філософії він вважав кукурікання півня, що сам, поки всі ще сплять, прокидається і закликає до нового дня[72]. «Волден» і був таким могутнім кукуріканням філософського півня, який закликав сучасників та нащадків не застрягати у старому й чужому, а зазирнути в себе і знайти там невичерпний ресурс для справді свого й нового. Навіть саму цю пісню Торо не поспішав визнавати завершеною: від початку волденського експерименту (1845 р.) і до публікації його результатів (1854 р.) минуло майже десять років, за які автор встиг радикально змінити рукопис сім разів.

Восени 1861-го стан здоров'я Торо, який вже давно хворів на туберкульоз, значно погіршився, і 6 травня 1862 року він помер. Упродовж останніх місяців життя філософа тексти, над якими він уже не міг працювати самостійно, допомагала завершити його сестра Софія.

На кладовищі «Сонна лощина» у Конкорді, де поховані також інші славетні американські трансценденталісти, зокрема Емерсон та Готорн, на місце, де спочиває тіло автора «Волдену», вказує спільний пам'ятник для всієї родини Торо[73], а також розташований на віддалі маленький камінчик із коротким надписом «Генрі». Поруч із ним на знак пам'яті та вияву поваги іноді кладуть ще щось: крихітні камінчики, монетки, гілки, шишки тощо. Головний твір Генрі Торо асоціюється з відлюдництвом, але викладений у ньому досвід і нині залишається живим для багатьох людей: «…якщо впевнено простувати до своєї мрії й намагатися жити саме тим життям, яке собі уявляв, здобуваєш успіх, якого за звичайних обставин не очікуєш». Всупереч поширеному образу США як держави, в основі якої лежить загальний меркантилізм[74], досвід Торо є не тільки нагадуванням про засновану ще першими поселенцями країну індивідів, сповнених чималої духовної відваги й сили, а й одним із найважливіших кроків у напрямку створення Америки, здатної до постійного творчого самооновлення. І в цьому плані мав рацію Емерсон, сказавши, що «не існувало ще справжнішого американця, ніж Торо»[75].

Міркуючи, як слід читати класичну літературу, Торо зазначив: «Книжки потрібно читати так само зосереджено і вдумливо, як їх писали». Це повною мірою стосується і «Волдену» — перлини духовної зосередженості й філософської вдумливості, яка нарешті з'явилася в українському перекладі й, хочеться сподіватися, залишиться об'єктом не менш зосередженого й вдумливого читання для багатьох поколінь наших краян.

Волден, або життя в лісах

Господарка

Коли я писав сі сторінки, чи пак більшість із них, я мешкав самотою в лісах, за милю від найближчого сусіда, у хатині, що її збудував сам на березі Волденського ставка, що в Конкорді, штат Масачусетс, і заробляв собі на життя виключно трудом власних рук. Я прожив там два роки й два місяці. Тепер я знову тимчасово повернувся в цивілізоване життя.

Я не став◦би надуживати увагою читальників, просторікуючи про свої здобутки, якби не доскіпливі запитання краян про мій триб життя — хтось інший міг◦би назвати їх недоречними, але мені вони анітрохи не видаються такими, адже, зважаючи на обставини, ці запитання цілком природні й доречні. Мене питали, що я їв; чи не було мені самотньо; чи не було мені страшно тощо. Іншим цікаво було почути, яку частку свого доходу я призначив на доброчинність; тих, хто має велику родину, цікавило, скількох бідних дітлахів я підтримую. Тож попрошу тих із моїх читальників, кому я не надто цікавий, подарувати мені цю спробу відповісти на частину запитань у книжці. У більшості книжок автор оминає займенник «я» чи першу особу, але я їх збережу. Ми часто забуваємо, що, зрештою, мова завжди ведеться від першої особи, тож усі автори — егоїсти, і різниця полягає тільки в тому, чи вони це приховують. Не випадало б говорити стільки про себе, якби я знав когось іншого так само добре. На жаль, обмеженість досвіду прирікає мене саме на цей предмет оповіді. Ба більше, я й сам вимагаю від кожного письменника, від найвидатнішого до послідущого, щоб він щиро й чесно розповідав про власне життя, а не лише переповідав, що чув про життя інших; розповідав так, як розповідав◦би своєму родичеві з далеких країв; адже якщо він жив чесно, це, напевно, було в якихось чужинських землях. Певно, сі сторінки адресовані передовсім бідним студентам. Що ж до решти моїх читачів, то най візьмуть звідси те, що стосується їхнього життя. Той, кому цей сюртук не до міри, най не розтягує швів, намагаючись його нап'ясти, — най краще стане у пригоді тому, на кого сяде як улитий.

Я волію писати не про китайців чи мешканців Сандвічевих островів, а про тебе: того, хто читає ці рядки і мешкає, либонь, у Новій Англії; про твої умови життя, особливо зовнішній стан та обставини на цім світі й у цім місті, і чи те становище конче мусить бути таке злиденне, як нині, і чи не можна його поліпшити. Я сходив увесь Конкорд, і хай◦би де я був — у крамниці, установі чи на луках, — мені здавалося, що мешканці його несуть покуту в тисячі чудернацьких способів. Я чув про брамінів, які підставляють тіло чотирьом багаттям і дивляться у вічі сонцю; яких підвішують над багаттям головою донизу; які вдивляються в небеса через плече, «доки їхня шия не перестає повертатися у природне положення, тож крізь скручене горло у шлунок можуть потрапити самі лише рідини»[76]; чи на все життя припинають себе до дерева; чи пересуваються, міряючи своїм тілом, наче тая гусінь, довжину величезних імперій; чи стоять на одній нозі на стовпі; проте навіть ця свідома покута не приголомшує й не дивує мене так, як сцени, свідком яких стаю щоднини. Дванадцять подвигів Геракла маліють проти трудів, які поклали на себе мої сусіди, адже тих чинів було тільки дванадцять, і то скінченних, а я ж бо ніколи не бачив, щоб мої краяни йшли спочивати, вбивши чи спіймавши чудовисько або вчинивши подвиг. Немає в них вірного Іолая, що припалює залізом шию гідри, тож де нашій гідрі стинають одну голову, одразу виростає дві інші.

Я знаю юнаків із містечка, яким випало нещастя успадкувати ферму, дім, хлів, худобу й реманент — а позбутися їх значно складніше, ніж набути. Най◦би вони краще народилися посеред голого поля, най◦би їх вигодувала вовчиця: тоді вони яснішим поглядом дивилися б на поле, де змушені трудитися. Хто уярмив їх при землі? За що вони мусять пожирати шістдесят акрів, якщо кожному роковано з'їсти лише свою щопту праху, і не більше? За що вони починають копати собі могилу, щойно прийдуть на світ? Їм доведеться вікувати ціле життя, тягаючи на своєму горбі такий вантаж. Скільки разів я бачив тьму безталанних безсмертних душ, майже розчавлених цим тягарем, які плазують життєвим шляхом, тягнучи на собі хлів сімдесят п'ять футів завдовжки й сорок завширшки, нерозчищені авгієві стайні, а ще сто акрів землі, паші, оранки, лук і лісу! Ті, кому наділу не випало, не мусять долати безвинно успадкованих труднощів, але ж навіть приручити й обробити кілька кубічних футів плоті — непросте випробування.

Люди керуються хибними припущеннями. Найкращу частину себе кладуть як добриво у ґрунт. Їм здається, наче доля, що її зазвичай звуть необхідністю, велить, як то сказано у давній книзі, складати скарби собі на землі, де нищить їх міль та іржа і де злодії підкопуються й викрадають їх[77]. Сягнувши кінця життя, чи й раніше, вони виявлять, що жили по-дурному. Сказано, що Девкаліон і Піра створили людей, жбурляючи брили через голову собі за спину[78]:

Inde genus durum sumus, experiensque laborum,

Et documenta damus qua simus origine nati.

Чи, як дзвінко римує ці рядки Релі:

From thence our kind hard-hearted is, enduring pain and care,

Approving that our bodies of a stony nature are[79].

Ось вам і сліпа покора нетямущим провидцям. Ми жбурляємо брили позад себе й не бачимо, куди ті впадуть.

Навіть у нашій порівняно вільній країні більшість людей через просте невігластво чи помилки настільки одержимі непотрібними клопотами й даремним таруванням, що не можуть зібрати найкращих плодів життя. Їхні руки стали слабкі й незграбні від марної праці. Власне кажучи, трудареві бракує часу, щоб жити чесно; він не може собі дозволити підтримувати стосунки з людьми; а на ринку його працю не цінують. Від браку часу він перетворюється на машину. Якщо він постійно мусить застосовувати свої знання, коли ж йому пам'ятати про власне невігластво — що необхідно для зростання? Інколи потрібно задарма нагодувати його, одягнути й підбадьорити душу, перш ніж судити. Найвищі чесноти нашої натури — мов той пушок на фруктах: їх можна зберегти, лише якщо поводитися з ними щонайобережніше. Але ж бо ми не піклуємося так ніжно ані про себе самих, ані про своїх близьких.

Знаю, що дехто з вас живе у злиднях і постійно бідує, тож інколи навіть дихання здається неабияким викликом. Я навіть не сумніваюся, що дехто з тих, хто читає цю книжку, нездатен заплатити за всі з'їдені обіди чи за пальта й черевики, які вже зношуються чи й уже зносилися, а сій сторінці дарують позичений або вкрадений у кредиторів час. Пробі, багато з вас живе життям жалюгідним і вбогим — я це знаю, бо досвід нагострив мій зір; стоячи за крок від боргової в'язниці, ви намагаєтеся вести справи чи вибратися з боргів; латиняни прозвали прадавнє це тарування æs alienum — чужою міддю, адже деякі їхні монети карбували з міді; ваше життя, і смерть ваша, і похорон оплачені чужою міддю; ви обіцяєте заплатити, обіцяєте заплатити завтра, а помираєте сьогодні без копійки за душею; намагаєтеся втертися в довіру і знайти собі покровителя у будь-який спосіб, крім хіба тих, за які передбачено тюремне ув'язнення; ви брешете, лестите, голосуєте, втискаєтеся в горіхову шкаралупку ґречності чи розтікаєтеся ріденькою й туманною щедрістю, аби тільки переконати ближнього дозволити вам пошити йому черевики, чи шапку, чи пальто, чи бричку йому зладити, чи привезти йому харч; ви заганяєте себе у хвороби, аби тільки відкласти щось про день хвороби, скласти щось у стару скриню, шкарпетку в стіні чи, що безпечніше, у цегляний банк; байдуже куди, байдуже, багато чи мало.

Мене інколи дивує, що ми, зважуся сказати, легковажно приділяємо стільки уваги мерзенній, але дещо чужій нам формі кабали, що зветься негритянським рабством, коли й на півночі, і на півдні так багато підступних і потайних рабовласників. Гірко трудитися на південного наглядача, гірше — на північного, а найгірше — коли ти сам собі рабовласник. От і розповідайте після цього про божественне в людині! Гляньте на погонича, що день і ніч тягнеться до ярмарку; чи ж жаріє в ньому божественне? Нема в нього обов'язку вищого понад те, щоб нагодувати й напоїти коней! Що йому до долі, коли на кону торгові інтереси? Він — погонич на службі у сквайра Ану-ворушись-но. Що в ньому лишилося від Бога, що в ньому безсмертне? Поглянь, як він колінкує і плазує, як минають в остраху його дні: не безсмертна в нього душа й не божественна, адже він — раб і бранець власної думки про себе, слави, здобутої своїми вчинками. Думка загалу — слабкий тиран проти нашої власної думки. Те, що людина думає про себе, визначає, чи то пак окреслює, її долю. Який Вілберфорс[80] подарує саморозкріпачення вест-індським колоніям вигадки й уяви? А◦ще ж панянки, що шиють подушечки до Страшного суду, аби тільки не виказати надто жвавого зацікавлення своєю долею! Мовби можна вбивати час, не зашкодивши вічності.

Сила людей вікує вік у тихім відчаю. Те, що зветься смиренням, насправді виявляється розпачем. Зі зрозпаченого міста можна вийти у зрозпачене село і втішатися відвагою норок і ондатр. Навіть за тим, що люде звуть гульнею й забавлянками, чаїться добре знайомий, нехай навіть не усвідомлений відчай. Яка ж то гульня, якщо до неї вдаються допіру по роботі? Мудрості ж властиво уникати відчайдушних учинків.

Якщо замислитися, в чому саме, словами катехизму, полягає головне призначення людини[81] і які в неї справжні потреби й засоби, може здатися, наче люди зумисне обрали такий триб життя, бо воліли його понад усі інші. Однак люди щиро вірять, що не мають вибору. Проте натури тямущі й здорові пам'ятають, що сонце зійшло на яснім небі. Відмовитися від упереджень ніколи не пізно. Хай◦би яким древнім був той чи той спосіб думати й діяти, на віру його брати не можна. Те, що сьогодні всі повторюють, мов луна, чи безмовно приймають як істину, завтра може виявитися брехнею чи патиною хибних суджень — а комусь-бо здавалося, що це хмара, з якої на їхні ниви проллється життєдайний дощ. Ти пробуєш зробити те, що старі люде вважали неможливим, і тобі вдається. Старі дії — для старих людей, нові — для нових. У давнину, либонь, старі люди не знали навіть, що в багаття потрібно підкладати хмиз, аби не згасло, а тепер нове покоління кидає сухі дрова під казанок і гасає навколо світу зі швидкістю птиць, що, кажуть, старого вбило б. Вік нікого не робить добрим наставником для молоді, а може, й відбирає право повчати, адже з віком ми втрачаємо більше, ніж набуваємо. Аж кортить спитати, чи наймудріші мужі довідалися на своїм віку бодай щось, що має безумовну цінність. Поради, що їх старі можуть дати молодим, не аж такі важливі, адже їхній досвід осібний, та й у житті вони зазнали нищівної поразки, най і вірять, що випадково; хоча може бути й таке, що, попри весь той досвід, вони ще не втратили віри, тільки молодість. Я живу на цій планеті вже близько тридцяти літ і ще не чув від старших ані йоти корисного чи бодай щирого. Вони нічого мене не навчили й, імовірно, не можуть розповісти нічого суттєвого. Я ще не завершив життєвого експерименту, але не певен, чи вони за нього хоч бралися. Що ж до того мого досвіду, який вважаю цінним, то з певністю зауважу, що мої наставники не розповідали бодай про щось схоже на нього.

Один фермер сказав мені: «Не можна жити на самій тільки рослинній їжі, адже вона не дає поживи кісткам».

Отже, він із релігійним завзяттям присвячує частину кожнісінької днини тому, щоб забезпечити свій організм поживою для кісток; пояснюючи мені свої погляди, він крокував за волами, які своїми кістками з рослинної їжі тягнули неповороткий плуг крізь усі перешкоди. Те, що певні кола, найзлиденніші й найтемніші, вважають нагальною потребою, для інших — лише предмет розкошів, подекуди геть незнаний.

Дехто гадає, що наші предки сходили людське життя від краю до краю, від вершин до низин і все з'ясували. За Івліном[82], «мудрий Соломон мав приписи навіть щодо того, на якій відстані належить висаджувати дерева, а римські претори постановили, як часто можна збирати жолуді на землі сусіда, щоб це не вважалося порушенням його прав, і яка частка їх належить сусідові». Гіпократ пояснив навіть те, як слід обрізати нігті: на рівні пучки пальця, не довше й не коротше. Дехто певен, що вже вичерпав усе розмаїття життєвих втіх, та, безперечно, навіть його нудьга й зажура древня, як Адам. Але ніхто не відає міри людини, і не слід судити, на що людина спроможна, за древніми взірцями — так мало людство випробувало. Хай◦би які поразки спіткали тебе на шляху, «не бійся, дитино, адже хто припише тобі те, що лишилося незробленим?»[83]

Ми можемо піддати своє життя тисячам простих випробувань. Скажімо, сонце, що під його променями дозрівають боби на моїй грядці, водночас освітлює цілу систему таких планет, як наша. Якби я цього не забув, міг◦би уникнути певних помилок. Але темний я був, коли ті боби підпушував. Зорі — це вершини чудесних трикутників! Які далекі й дивовижні істоти в різних покоях Всесвіту дивляться на ту ж зорю, що й ми, тієї ж миті, що й ми! Природа і людське життя такі ж розмаїті, як розмаїта будова різних створінь. Хтозна, що життя пропонує іншому. Чи ж існує більше диво, ніж хоч на мить побачити світ очима іншого? Ми спізнали б за годину всі віки світу, ба навіть всі віки всіх світів. Історія, Поезія, Міфологія? Де там, жодне читання не подарує такого дивовижного й повчального одкровення.

Значну частину того, що сусіди мої вважають благом, я в глибині душі вважаю лихом, і як про щось і пожалкую, то, ймовірно, про поведінку, яку інші назвали б доброю. Який демон змусив мене поводитися так добре? Який біс? Ти, старцю, що звікував сімдесят літ, і то не безчесно, можеш давати мені наймудріші поради, але незмовкний голосок усе одно відваджує мене від твоїх підказок. Кожне наступне покоління полишає справу своїх попередників, як застряглий на мілині корабель.

Гадаю, ми могли◦би бути значно довірливіші, ніж зараз. Ми могли◦би перейматися за себе бодай настільки менше, наскільки чесно переймаємося за інших. Природа достосована до наших слабкостей так само добре, як до наших вмінь. Дехто постійно страждає від тривоги й напруги, як від невиліковної хвороби. Ми схильні переоцінювати важливість роботи, що її виконуємо самі, а скільки-бо ми не робимо! А◦що, якби ми раптом захворіли й злягли? Ото ми пильні! Намагаємося по змозі нічого не брати на віру й цілий день пильнуємо, а ввечері неохоче молимося на сон грядущий і віддаємося на ласку незнаного. Ми живемо так напружено й щиро, що, підносячи свій спосіб життя на п'єдестал, зрікаємося можливості змін. Це єдиноможливий спосіб, кажемо ми; та насправді способів стільки ж, скільки радіусів, що розходяться зі спільного центра. Будь-яка зміна дивовижна, і дива стаються щомиті. Конфуцій казав: «Істинне знання полягає в тім, аби знати, що ми знаємо те, що знаємо, і не знаємо того, чого не знаємо». Коли хоч одній людині вдасться перетворити на факт розуміння те, що доти існувало тільки як факт уяви, то, передбачаю я, з часом і всі люди вибудовуватимуть своє життя на таких підвалинах.

*

Погляньмо, що найчастіше породжує тривогу і клопоти, про які я пишу, і щодо чого нам справді слід тривожитися чи бодай клопотатися. Незайве було б пожити примітивним життям першопрохідців, нехай навіть посеред цивілізації, бодай аби зрозуміти, що справді потрібно для виживання і як це можна забезпечити; чи навіть проглянути старі гросбухи купців і побачити, що найчастіше купували в їхніх крамницях і що вони постачали, себто який товар найнеобхідніший. Урешті, покращення життя з плином часу мало позначилося на засадничих законах людського буття, так само як кістяки наші, ймовірно, не відрізняються від кістяків наших предків.

Говорячи про «необхідне для життя», я маю на увазі все те, що здобувається власними зусиллями й чи то одразу, чи то внаслідок тривалого використання стає настільки важливим для життя, що потім уже майже ніхто — навіть через своє дикунство, скруту чи певну філософію — не намагається без цього обійтись. Для багатьох істот є лиш одна нагальна потреба: Їжа. Бізону з прерій потрібно лише кілька дюймів поживної трави, питна вода та ще, може, Прихисток лісу чи тінистих гір. Жоден дикий звір не потребує нічого, опріч Їжі та Прихистку. Нагальні потреби людини в цім кліматі можна майже без залишку розподілити на кілька категорій: Їжа, Прихисток, Одяг і Пальне; не забезпечивши цих потреб, ми неспроможні вільно та плідно розглядати справжні проблеми буття. Людина винайшла не лише будинки, а й одяг і приготування їжі. Можливо, вогонь людство приручило випадково, але тривале застосування цієї стихії, що спершу, безперечно, вважалося розкішшю, породило потребу сидіти при багатті. Як бачимо, навіть кішки з собаками набувають такої другої натури. Належний Прихисток і Одяг допомагають нам зберігати внутрішнє тепло, але чи ж не можна сказати, що, задовольняючи цю потребу надміру й забезпечуючи за допомогою Пального зовнішню температуру, вищу за внутрішню, ми починаємо готувати себе живцем? Натураліст Дарвін писав про аборигенів Вогняної Землі, що доки його тепло вдягнені побратими мерзли навіть біля багаття, ці голі дикуни, які сиділи далі, на його превеликий подив, «пашіли й пітніли від такого пряження». Так само, кажуть, і нові голандці походжають голісінькі без жодної шкоди для себе, доки вдягнені європейці ловлять дрижаки. Чи можна поєднати витривалість дикунів з інтелектуальним розвитком цивілізованої людини? Лібіх[84] пише, що людське тіло — це грубка, а їжа — пальне, яке підтримує внутрішнє згорання в легенях. За холодної погоди ми їмо більше, за спекотної — менше. Тваринне тепло — наслідок повільного згорання, а коли згорання пришвидшується, настають хвороби й смерть; так само й нестача пального чи протяг можуть згасити вогонь. Звичайно, життєвий жар не можна ототожнювати з вогнем, але аналогія повчальна. Отже, можна дійти висновку, що вираз «тваринне життя» — це майже синонім виразу «тваринне тепло»; Їжу можна розглядати як Пальне, що підтримує в нас вогонь, Пальне слугує для приготування Їжі та збереження тепла наших тіл додаванням жару ззовні, а Прихисток і Одяг слугують лише для того, щоб зберегти вироблене чи ввібране в інший спосіб тепло.

Отже, нагальна потреба наших тіл полягає в тому, щоб зберігати тепло чи життєвий жар. Яких зусиль ми тільки не докладаємо, щоб забезпечити себе не лише Їжею, Одягом і Прихистком, а й ліжком, цим нічним вбранням! Ми обкрадаємо гнізда і грудки птахів, аби виготовити собі прихисток у прихистку, як кріт, що вимощує ложе з трави та листя вглибині нір! Бідняки скаржаться, що світ холодний; і саме холодом, і то не лише фізичним, а й соціальним, ми пояснюємо значну частину наших бід. Літо в певному кліматі уможливлює таке собі райське життя. Пальне там потрібне лише для того, щоб готувати Їжу; сонце заміняє вогонь і готує певні фрукти своїми променями; Їжа в такому разі зазвичай розмаїтіша й легкодоступніша, а Одяг і Прихисток почасти чи геть непотрібні. Мій досвід засвідчує, що в наші дні в цій країні певні інструменти (ніж, сокира, лопата, возик і таке інше, а для студентів ще світло лампи, папір і доступ до кількох книжок) майже вичерпують перелік найнеобхіднішого, і все це можна добути малим коштом. Але дехто немудрий рушає на край світу, до варварських і нездорових земель, і віддає десять чи й двадцять років життя торгівлі, щоб жити, тобто підтримувати затишний рівень тепла, і врешті померти у Новій Англії. Багатії не підтримують затишного рівня тепла, а пряжаться в неприродній спеці; як я натякав вище, вони готують себе живцем — звичайно, à la mode.

Не лише більшість розкошів, а й значна частина так званих вигод не просто не є необхідністю, а й перешкоджає розвитку людства. Що ж до розкошів і вигод, то наймудріші здавна живуть простіше й ощадніше, ніж біднота. Не було нікого злиденнішого на зовнішні статки й багатшого на внутрішні за китайських, індуїстських, перських і грецьких філософів древності. Про них відомо небагато. Дивовижно, що знаємо бодай це. Те саме можна сказати про сучасніших реформаторів і благодійників людської породи. Лише, так◦би мовити, добровільно обрана бідність уможливлює безстороннє й мудре споглядання людського життя. Життя в розкоші породжує тільки розкіш, і байдуже, чим займається той, хто так живе: рільництвом, торгівлею, літературою чи мистецтвом. У наші дні існують професори філософії, а справжніх філософів немає. Жити з неї похвально, бо колись похвально було жити нею. Бути філософом — це не просто думати мудрі думки чи навіть засновувати школи, а й любити мудрість і жити відповідно до її приписів: життям простим, незалежним, щедрим і заснованим на довірі. Відповідати на життєві запитання не лише теоретично, а й практично. Найчастіше ж так звані видатні вчені й мислителі здобувають успіх придворного, а не правителя чи мужа. Вони підлаштовуються під загальноприйняті правила й живуть майже так само, як жили їхні прабатьки, не намагаючись започаткувати вищу людську породу. Чому людство тяжіє до звиродніння? Чому роди вимирають? У чому полягає принада розкошів, які ослаблюють і знищують цілі народи? Чи ми певні, що в нашому житті таких розкошів немає? Філософ випереджає свою добу навіть у зовнішніх формах життя. Він живиться, вдягається, гріється й шукає прихистку не так, як його сучасники. Як можна бути філософом, а своє життєве тепло зберігати не краще, ніж решта людей?

Зігрівшись у кілька способів, описаних вище, чого людина хоче далі? Напевно ж, не додаткового тепла, здобутого в той◦же спосіб: більше поживної їжі, більшого й розкішнішого дому, кращого й розмаїтішого одягу, більше незгасних вогнів, які підтримують вищу температуру, і таке інше. Здобувши необхідне для життя, можна ганятися за зайвиною, а можна відпочити від низької праці й зважитися на пригоди. Земля мовби створена для насіння, яке пускає корінці вниз, аби потім упевнено вигнатися вгору. Чи ж не для того людина так міцно пускає коріння, щоб піднятися на таку ж висоту в небеса? Адже шляхетні рослини, у яких плоди достигають високо над землею, у повітрі та світлі, цінують більше, ніж скромніші їстівні рослини; другі доглядають лише доти, доки виросте бульба, і навіть у дворічних рослин часто зрізають верхівку, так що більшість не бачила їхнього квіту.

Я не збираюся нав'язувати свої правила сильним і відважним натурам, які навіть у пеклі чи в раю подбають про себе самі й, можливо, будуватимуть із більшим розмахом і витрачатимуть щедріше, ніж навіть найбагатші багатії, анітрохи не бідніючи й не бачачи в тім нічого дивного, — якщо, звісно, такі люди існують насправді, а не тільки в уяві загалу. Нічого не вказуватиму й тим, хто знаходить утіху та натхнення в нинішнім стані речей і подивляє його з чулістю і захватом закоханого; певною мірою я й себе зараховую до їхнього числа. Не звертаюся я й до тих, хто знайшов собі добре заняття, хай у якій царині (кожен-бо сам вирішує, добре в нього заняття чи ні). Я звертаюся передовсім до огрому незадоволених, які знічев'я скаржаться на важку долю чи важкі часи, а могли б їх покращити. Найгучніше й найгіркіше скаржаться ті, хто каже, що виконує свій обов'язок. Спадає також на думку позірно багатий, але насправді найзлиденніший клас, що надбав собі мотлоху й не знає, ані що з ним робити, ані як його позбутися, самостійно викувавши собі золоті та срібні пута.

*

Якби я розповів, як раніше думав провести своє життя, це, напевно, здивувало б тих моїх читачів, хто вже трохи знайомий із моєю долею, і напевно здивує тих, хто не знає про мене нічого. Я побіжно натякну на певну частину своїх задумів.

За будь-якої погоди, денно і нощно я намагався зробити кожну мить вирішальною, вартою того, щоб на пам'ять про неї лишити зарубку на моїй патериці; прагнув бути там, де сходяться дві вічності — минувшина й майбуття, — тобто саме в нинішній миті, і на цій лінії стояти. Пробачте, якщо слова мої не прозорі, адже в моєму ремеслі таємниць більше, ніж у багатьох інших, і бережу я їх не з вибору, а тому, що така природа цього задуму. Сам я радо розповів◦би все, що знаю, і не писав «Вхід заборонено» на своїй брамі.

Давним-давно я загубив пса, гнідого коня й голубку, і відтоді не переставав їх шукати. Я описував їхні прикмети й імення, на які вони відгукуються, незчисленним мандрівникам. Зустрічав я й таких, що чули валування пса й тупотіння копит чи навіть бачили проблиск крил голубки з-за хмар, і вони так ревно прагнули їх повернути, ніби самі загубили.

Випереджати не просто схід сонця чи світання, а й по змозі саму Природу! Скільки було таких літніх і зимових ранків, коли я брався до роботи, перш ніж мої сусіди бралися до своєї! Поза сумнівом, чимало мешканців мого містечка бачили, як я повертаюся зі своїх справ, — тут і фермери, що вдосвіта рушають на Бостон, і лісоруби, що йдуть на роботу. Справді, я не допомагаю сонцю встати, але — не сумнівайтеся — навіть бути при цьому присутнім дуже важливо.

Скільки осінніх, так, та ще й зимових днів я провів за містом, намагаючись розчути розповіді вітру, зрозуміти й передати іншим! Я ледь не профукав за вітром усього свого майна. Та ще й задихався, коли біг проти вітру. Якби вітер наспівував про одну з політичних партій, то, навіть не сумнівайтеся, про це одразу написали б у газеті. Скільки часу я провів за спостереженнями у природній обсерваторії, на кручі чи дереві, щоб телеграфувати про кожну нову подію; скільки я чекав, доки небо стемніє, вечорами на вершинах пагорбів, сподіваючись щось знайти — хоча знахідки мої були скромні, та й ті, мов манна, розчинялися на сонці.

Довший час я дописував у журнал із не дуже великим накладом, що його редактор не вважав за потрібне друкувати більшість моїх нарисів, тож, як то часто буває в письменників, зусилля були єдиною винагородою за мої труди. Щоправда, у моєму випадку винагорода таки була значною.

Багато років я був самопризначеним інспектором хуртовин та злив і сумлінно виконував свій обов'язок; я утримував як не великі дороги, то бодай лісові стежки й доріжки навпростець крізь чужі ділянки, розчищаючи путь і прокладаючи місточки через рівчаки, щоб там, де людські сліди вказували на потребу у шляху, завжди можна було пройти.

Я наглядав у містечку за норовливою худобою, що допікає сумлінним пастухам, перескакуючи загорожі; я не спускав з ока безлюдних закутків та глухих закапелків ферм, і хоча не знав, що то за Йона чи Соломон працює в полі, мене це й не стосувалося. Я поливав брусницю, сливу карликову й залізне дерево, червону сосну й чорний ясен, білий виноград і жовті фіалки, які в посуху могли загинути.

Коротко кажучи, я довго трудився, і це не порожня хвальба: я сумлінно виконував свою роботу, доки не стало ясно, що містяни не внесуть мене до списку міських чиновників і не створять мені посади зі скромною платнею. Можу заприсягнутися, що рахунки свої я вів чесно, але їх не перевіряли і не приймали, та й поготів не оплачували. Однак мені того й не прагнулося.

Нещодавно офеня-індіанець прийшов до мого сусіда, знаного правника, продавати кошики.

— Хочете купити кошики? — спитав він.

— Ні, не хочемо.

— Отакої! — вигукнув індіанець, виходячи за ворота. — Та вони ж хочуть заморити нас голодом!

Надивившись на статки своїх заповзятливих білих сусідів — той◦же правник тільки те й робить, що плете аргументацію, притягуючи, мовби чарами, гроші та статус, — він сказав собі: займуся бізнесом, плестиму кошики, я це вмію. Він думав, що, сплівши кошики, виконає свою частину роботи, а далі білі муситимуть їх купувати. Він не розумів, що потрібно ще й переконати інших у вартісності покупки чи принаймні виготовити щось, варте купівлі. Я також плів такі собі кошики тонкої роботи, але не переконав нікого, що їх варто придбати. При цьому я навіть не вважав, що мені варто їх плести, і замість вивчати, як зробити їх вартісною покупкою, я радше вивчав, як уникнути необхідності їх продавати. Лише один спосіб життя вважається успішним і похвальним. Але чому ми вивищуємо одним один спосіб коштом інших?

Виявивши, що мої побратими-містяни не запропонують мені ані посади, ані утримання, ані платні, я зрозумів, що треба застосувати свої зусилля деінде, і зосередився на лісах, де мене знали краще. Я постановив одразу поринути у власні справи, не чекаючи, доки назбираю, як то заведено, капітал, а покладаючись виключно на свої скромні статки. Я оселився при Волденському ставку не для того, щоб жити дешево чи жити дорого, а щоб моїм особистим справам нічого не перешкоджало, адже втрачати можливості через брак здорового глузду, підприємливості й ділового нюху — це не просто прикрість, а й дурниця.

Я здавна мав намір прищепити собі добрі звички у ділових справах, адже це потрібно кожному. Якщо ви торгуєте з Небесною імперією, вам вистачить послуг якоїсь маленької бухгалтерії на узбережжі, у якійсь із гаваней Салема. Ви експортуватимете товар, на який щедра наша земля — виключно наш товар, лід, сосну і граніт, завжди в ящиках місцевого виробництва. Це добре підприємство. Вам доведеться за всім наглядати самотужки; бути в одній особі навігатором і капітаном, власником і страхівником; купувати, продавати, вести бухоблік; читати кожен отриманий лист, писати чи читати кожну надіслану відповідь; денно і нощно пильнувати за розвантаженням імпорту; перебувати одночасно в різних точках узбережжя, адже найдорожчий товар часто втрачають при узбережжі Джерсі[85]; бути самому собі семафором, невтомно оглядати виднокіл і зауважувати всі кораблі, що прямують до берега; забезпечувати безперервне постачання товару на далекий і насичений ринок; дізнаватися про стан ринку, можливості війни й миру повсюди, передбачати зміни в торгівлі й цивілізації — а також робити висновки з досвіду всіх дослідницьких експедицій, використовувати нові маршрути й покращення в навігації; вивчати карти, уточнювати розташування рифів, нових маяків і буїв; невпинно, невтомно виправляти логарифмічні таблиці, адже не раз бувало таке, що корабель, який мусив безпечно дійти до дружньої пристані, розбивався на скелях через помилку в обрахунках — згадаймо загадкову долю Лаперуза[86]; потрібно не відставати від наукових відкриттів по цілому світу, штудіювати долі видатних першовідкривачів, навігаторів, авантюристів і купців від Ганона[87] й фінікійців до наших днів; та ще інспектувати свої запаси, аби знати, в якому вони стані. Прибутки та збитки, проценти, потреба враховувати втрати й вагу тари, обрахування всіх цих показників — таке серйозне випробування для людського розуму, що потребує сливе універсальних знань.

Я вирішив, що Волденський ставок буде добрим місцем для справ, не лише через близькість до залізниці й розвинену торгівлю кригою[88]; він дає й інші переваги, які, можливо, розкривати не варто; хай там як, це добрий фундамент і добрий порт. Для будівництва дому потрібно спершу вбити палі, але бодай не доведеться засипати болота, як на Неві. Кажуть-бо, що при повені й західному вітрі крига на Неві може змести Санкт-Петербург з лиця землі.

*

А◦що я брався до справи, наперекір звичаям, без капіталу, читач може спитати, звідки ж я думав отримати статки, необхідні для будь-якого підприємства. Одразу переходячи до практичного виміру запитання, зауважу, що в Одязі ми частіше керуємося любов’ю до новизни й пошаною до думки інших, аніж міркуваннями зручності. Най той, хто мусить працювати, пам'ятає, що одяг потрібен, по-перше, щоб зберегти життєвий жар, а по-друге, на нинішньому етапі розвитку суспільства, щоб прикрити голизну, — і най судить сам, чи можна виконувати важливу й потрібну роботу, не поповнюючи свого гардеробу. Королі й королеви вдягають вбрання лише раз, а що шиють його далекі кравці й шевці, їхнім величностям незнана розкіш одягнути речі, які їм справді підходять. Монархи — це просто дерев'яні сушарки, на які вішають чистий одяг. З кожним днем наш одяг дедалі досконаліше пристосовується до наших потреб. Він несе на собі відбиток нашої вдачі, і врешті нам не хочеться з ним прощатися майже так само, як із власним тілом. Ось ми й відтягуємо цю потребу за допомогою лікарського знаряддя й інших таких засобів. Ніхто зроду не впав у моїх очах через латку на одязі, але я певен, що загал більше зацікавлений у модному чи принаймні чистому й нелатаному вбранні, ніж у чистому сумлінні. Але ж навіть незашита дірка на одязі не свідчить про жоден гріх, крім хіба недалекоглядності. Інколи я випробовую своїх знайомих, питаючи, чи вдягли б вони штани з латкою на коліні чи зайвим рубцем. Більшість поводиться так, ніби це зламало б їм життя. Їм легше дошкандибати до міста зі зламаною ногою, ніж у порваних штанах. Якщо біда спіткає ногу джентльмена, її можна залатати, але якщо така сама біда спіткає його штанину, на те вже нема ради, адже йому байдуже, що насправді варте чи не варте пошани — важить тільки те, що шанують у суспільстві. Ми знаємо значно більше пальт і штанів, ніж ми знаємо людей. Вдягніть опудало у свою сорочку, а самі станьте без сорочки поруч: хто ж із перехожих не привітається першим з опудалом? Проходячи нещодавно повз кукурудзяне поле, я побачив капелюх і куртку на палиці й одразу впізнав власника ферми. Відколи ми бачилися востаннє, він трохи постраждав від дії стихій. Чув я і про пса, який гавкав на кожного чужинця, що наближався до оселі його власника в одязі, але не зчинив ґвалту на голого злодія. Цікаво, чи зберегли б люди свій статус, якби лишилися без одягу. Чи змогли б ви без одягу розпізнати освічених людей, що належать до найшанованішого прошарку? Коли мадам Пфайфер[89], об'їхавши цілий світ зі сходу на захід, наближалася до дому й сягнула азійської частини Росії, то відчула потребу перед зустріччю з чиновниками перевдягнутися з мандрівного одягу в ошатніший, адже вона «тепер у цивілізованій країні, де людей судять за вбранням». Навіть у демократичних містечках Нової Англії статки, нехай здобуті випадково й оприявнені лише в одязі й екіпажі, гарантують власникові замалим не загальну повагу. Тих, хто готовий шанувати людину лише за одяг, багато, але вони не набагато кращі за дикунів, і до них також потрібно слати місіонерів. А◦ще одяг подарував світові шиття — роботу, яку можна назвати нескінченною, адже принаймні жіночий гардероб не вичерпується ніколи.

Той, хто після довгої перерви знайшов нарешті роботу, не потребує для неї нового вбрання — згодиться і старе, яке не знати скільки часу припадало пилом на горищі. Старі черевики слугуватимуть героєві довше, ніж слугували його слузі, якщо у героя взагалі є слуга, а босі ноги давніші за черевики, тож і так можна перебути. Лише тим, хто ходить на бали й законодавчі зібрання, потрібні нові каптани, що їх власник змінює так само часто, як свої погляди. Якщо я можу поклонятися Богові у своїй куртці та штанах, капелюху й черевиках, то для решти вони й поготів згодяться, правда ж? Хто з нас доношує старий одяг до кінця, так що стара куртка розлазиться на нитки й навіть віддати її жебракові не вважалося б доброчинністю, адже той, можливо, передав◦би її ще злиденнішому горопасі (чи, можливо, заможнішому, якщо той може обійтися меншим)? Кажу вам: остерігайтеся справ, які потребують нового одягу, а не нового носія одягу. Якщо ви не стали новою людиною, то чи підійде вам новий одяг? Якщо перед вами постає нове завдання, спробуйте виконати його в старому одязі. Люди потребують не знарядь праці, а просто щось зробити, чи то пак кимось стати. Можливо, взагалі не варто купувати нового одягу, хай◦би як обшарпався й забруднився старий, доки наші вчинки, задуми й мандри не перетворять нас на нових людей у старім вбранні, коли чіплятися за старе — це як тримати молоде вино у старих міхах. Сезон зміни пір'я мусить ставати для нас потрясінням, як для птахів. Гагари усамітнюються, щоб вилиняти, на далеких ставках, змія на самотині скидає стару шкіру, а гусінь внаслідок внутрішніх змін і зростання — свою оболонку. Одяг — це лише наша зовнішня тлінна шкірка. Той, хто гадає інакше, виходить у море під чужим стягом, і врешті як не власна думка, то людський осуд виведуть його на чисту воду.

Ми вдягаємо вбрання за вбранням, наче ми тїї дерева, які розвиваються, нарощуючи шари кори. Вбрання, в якому виходимо в люди, часто благеньке й химерне, — це наш епідерміс і фальшива шкіра, не зумовлена самим життям; її можна скинути будь-якої миті без фатальних ушкоджень; одяг на щодень — це клітинна шкаралупа чи кора; ну а наші сорочки — це флоема чи справжня кора, якої не вдасться зняти, не окільцювавши й не знищивши людини. На моє переконання, всі раси бодай у певний сезон носять якийсь відповідник сорочки. Слід вдягатися просто, щоб можна було торкнутися себе у темряві, а жити ощадно і в стані готовності, щоб, якщо ворог візьме місто, вийти, як стародавній філософ, за браму з порожніми руками[90] — й нічим не перейматися. Одне цупке вбрання у більшості випадків варте трьох тонких, а одяг такий дешевий, що доступний будь-якому покупцю: цупке пальто можна придбати за п'ять доларів, а слугуватиме воно стільки ж років. Цупкі штани — за два долари, чоботи з коров'ячої шкіри — за півтора долара пару, літній капелюх — за чверть долара, зимову шапку — за шістдесят два з половиною центи. Ще кращий одяг можна виготовити вдома за собівартістю. Невже бідняк, вбраний у самостійно зароблений одяг, не зустріне мудреця, який висловить йому пошану?

Коли я прошу одяг певного крою, моя кравчиня суворо каже: «Зараз таких не шиють», — мовби покликаючись на безособистісний авторитет штибу мойр[91]. Мені складно отримати бажане, бо їй не віриться, що я мав необачність попросити таку дурницю. Почувши це пророче речення, я на мить поринаю в задуму й повторюю собі кожне слово, щоб збагнути його значення і зрозуміти, як◦же ті вони, що «такого вже не шиють», співвідносяться зі мною і за яким правом вони владні над справами, що стосуються особисто мене. Врешті-решт я відповідаю так само загадково: «Це правда, останнім часом не шили, але вже шиють». Яка користь від замірів, якщо вона вимірює тільки ширину моїх плечей, але не вимірює моєї вдачі, ніби я — просто вішак для пальта? Ми не поклоняємося ані харитам[92], ані паркам[93] — лише моді, а ця пані пряде, плете й ріже без жодних сумнівів. Коли верховна мавпочка в Парижі начіпляє собі на голову дорожнього капелюха, всі мавпочки в Америці чинять так само. Інколи я зневірююся в людях і їхній здатності бути простими й чесними. Спочатку їх потрібно пропустити через потужний прес і витиснути всі давні упередження, щоб вони ще довго не могли зіп'ястися на ноги, та й то знайдеться серед товариства хтось із личинкою в голові, яка вилупилася з невідь-коли відкладеного яйця — таких не бере навіть вогонь, — і всі ваші зусилля будуть марні. Хай там як, не варто забувати, що єгипетське збіжжя, яке передала нам мумія, проросло.

У цілому, думаю, не можна стверджувати, що у цій країні чи деінде одяг заслужив на високе ймення мистецтва. Люди вдягаються в те, що вдалося добути. Як викинуті на безлюдний острів моряки, вони натягують на себе все, що знайшли на березі, а на невеликій просторовій чи часовій відстані висміюють костюми одне одного. Кожне покоління висміює моду попередників, але поклоняється новим віянням. Нас веселить вбрання Генриха VIII чи королеви Єлизавети, наче це одяг короля й королеви Канібальських островів. Будь-який одяг має жалюгідний чи гротескний вигляд, коли його зняти з людини. Лише серйозні очі, що визирають з-понад костюма, чи щире життя, що протікає в ньому, тамує сміх і освячує вбрання будь-якого народу. Якщо Арлекіна скрутять кольки, то і його вбрання відбиватиме страждання. А◦коли солдата вбиває гарматне ядро, то й лахміття його заюшене багрянцем.

Дитинний і дикунський голод чоловіків і жінок на нові оздоби такий, що цілі юрми вдивляються в калейдоскоп у надії розгледіти саме той орнамент, якого потребує нинішнє покоління. Виробники розуміють, що це просто примха. Вони бачать, що з двох сувоїв сукна, які різняться між собою лише кількома нитками певного кольору, один умить розпродасться, а другий лежатиме на полиці, хоча нерідко буває так, що вже наступного сезону другий виявиться моднішим. Проти наших минущих примх навіть татуювання не видається аж таким огидним звичаєм. Не можна вважати його варварством лише тому, що малюнок вкарбований у шкіру й незмінний.

Я не вірю, що нинішня фабрична система — найкращий спосіб забезпечити людство одягом. Умови праці на фабриках дедалі сильніше нагадують англійські робітні будинки, що й не дивина, адже, наскільки я чув і міг спостерегти сам, головне їхнє завдання — не дати людям чесний і добрий одяг, а, поза сумнівом, збагатити корпорації. У кінцевому висліді, люди досягають лише тих цілей, що їх собі поставили. Отже, навіть якщо у близькій перспективі ми зазнаємо поразки, потрібно ставити собі високу мету.

*

Що ж до Прихистку, то я не заперечую його необхідності на нинішньому етапі, хоча існують приклади того, як люди протягом тривалих періодів обходилися без будинків, і то в холодніших країнах, ніж наша. Семюел Ленґ[94] писав, що «лапландець у шкіряному вбранні та шкіряному мішку, що його вдягають на голову та плечі, може спати в снігу ніч за ніччю, і то на такому холоді, який згасив◦би життя мандрівця у вовняному одязі». Він бачив це на власні очі. При тім він додає: «Вони не витриваліші за інших людей». Утім, імовірно, людство досить швидко відкрило для себе вигоди дому й домашній затишок (спершу ці слова, ймовірно, позначали втіху радше від домівки, ніж від родини), хоча у кліматі, де дім асоціюється передовсім із зимою чи сезоном дощів, а протягом двох третин року можна обійтися взагалі без прихистку, як не рахувати парасолі, потреба в цих вигодах спірна й тимчасова. У нашому кліматі протягом літа дім слугував прихистком лише вночі. В індіанських позначках на деревах вігвам символізував денний перехід, а ряд вігвамів, вирізаний чи намальований на корі дерева, вказував, скільки разів група зупинялася на ніч. Люди не родяться такими міцними й дужими, щоб дати собі раду з безкраїм світом і не намагатися оточити себе стінами відповідно до своєї міри. Спочатку людство жило голе просто неба, що цілком приємно за безжурної теплої погоди й удень, але якби люди не вдягнулися й не знайшли собі прихистку, дощові сезони й зима, не кажучи вже про пекуче сонце, виморили б нашу расу ще в зародку. Згідно з байкою, Адам і Єва спершу знайшли собі житло, а вже потім вдягнулися. Людина потребує дому, місця теплого й затишного, спершу фізичного тепла, а потім і теплих почуттів.

Уявімо часи на світанку людської раси, коли якийсь меткий смертний заповз у діру в скелі, шукаючи прихистку. Кожне дитя певною мірою проживає історію світу від початку й тому любить гасати просто неба, навіть коли надворі вогко й холодно. Воно бавиться в хатки й конячки, бо так велить інстинкт. Хто ж не пам'ятає, з яким інтересом в юності розглядав кручі в пошуках печери? Це природний потяг тієї частки нашого єства, яку ми успадкували від найпримітивніших предків. Від печер ми перейшли до вбрання з трави й соломи, дахів із пальмового листя, кори й гілок, а потім і до будинків із дощок і ґонту, каміння й плитки. Врешті ми забули, як це — жити просто неба, й навіть не розуміємо, наскільки одомашнилося наше життя. Між домашнім вогнищем і полями пролягає велика відстань. Можливо, нам пішло б на користь, якби ми проводили більше днів і ночей, не затуляючись від небесних світил: урешті, поети також промовляли здебільшого не з-під дашка, та й святі не затримувалися в домі надовго. Пташки не співають у печерах, а невинні голубки не мешкають у голубниках.

Якщо ж ви хочете збудувати собі житло, слід залучити властиву янкі метикуватість, щоб не опинитися натомість у робітному домі, лабіринті без клубка ниток, музеї, богадільні, в'язниці чи пишному мавзолеї. Подумайте спершу, який найменший розмір прихистку вас задовольнить. Я бачив, що індіанці пенобскотського племені живуть у шатрах із тонкої бавовни, доки навколо лежить близько фута снігу — а вони, напевно, й раді були б, якби снігу насипало більше, щоб у шатро не задував вітер. Раніше, коли питання, як чесно заробити на життя й мати достатньо вільного часу на те, що справді важливе, хвилювало мене ще більше, ніж зараз (адже, на біду, серце моє відтоді трохи зачерствіло), я позирав на великі ящики при залізниці — шість футів завдовжки й три завширшки, — куди робітники складають на ніч свій інструмент, і думав, що у скруті кожен може купити такий ящик за долар, просвердлити кілька дірок для повітря й ховатися туди від дощу чи на ніч, гаком опустивши кришку, й так мати свободу любити, і в душі свободу мати[95]. Це в жодному разі не видавалося мені ані страшним майбутнім, ані негідним. У такому ящику можна сидіти допізна, якщо душа забажає, і жоден домовласник чи рантьє не дошкулятиме вимогами сплатити ренту. Скількох людей замучила до смерті потреба оплачувати великий розкішний ящик, хоча вони навіть у малому не замерзли б! І я не жартую. З господарчих питань можна жартувати, але відмахнутися від них не можна. Раніше витривала й незманіжена людська порода, що проводила значну частину життя просто неба, будувала хати майже виключно з матеріалів, посланих природою. Суперінтендант індійських підданих Масачусетської колонії Ґукін у 1674 році писав: «Найкращі їхні будинки дуже акуратно, щільно й тепло накриті корою дерев, знятою тієї пори, коли сік підіймається вгору. По тому з кори, доки вона ще зелена, під тиском важких колод роблять великі пластини. […] Бідніші ж хати вкриті певним різновидом комишника — вони також теплі й не пропускають протягів, але не такі надійні, як перші. […] Бачив я хати шістдесят чи й сто футів завдовжки й тридцять футів завширшки. […] Я часто мешкав у таких вігвамах і виявив, що вони не холодніші за найкращі англійські доми». Він додає, що такі шатра часто встеляли майстерно сплетеними рогожами; не бракувало там і різного начиння. Індіанці навіть навчилися регулювати потік повітря, підвішуючи під отвором у стелі рогожу, яку можна підіймати чи опускати, смикнувши за мотузок. Виготовлення такого житла займає щонайбільше день чи два, а на те, щоб скласти його і розкласти знову, йде не більше кількох годин; у кожної родини було або своє шатро, або покої у спільному шатрі.

У дикунів кожна родина має прихисток, і то не гірший за найкращий дім у поселенні; він цілком задовольняє основні, базові потреби. Гадаю, я не погрішу проти істини, якщо скажу, що кожна птаха небесна має гніздо, лисиця — нору, а дикун — вігвам, і тільки в сучасному цивілізованому суспільстві заледве половина родин володіє своїм прихистком. По більших містечках і містах, де цивілізація сягнула вищого розвитку, кількість тих, хто володіє своїм прихистком, складає лише малу частку населення. Решта ж платить за зовнішнє вбрання, конче необхідне взимку і влітку, щорічний податок, за який можна було◦би придбати ціле селище індіанських вігвамів, а тому довіку не вибереться зі злиднів. Я не наполягаю, що винаймати житло гірше, ніж ним володіти, але ж очевидно, що дикуни мають власне житло, бо воно дешеве, а цивілізована людина зазвичай винаймає, бо не може собі дозволити власного, а у тривалій перспективі — то й винаймати не зможе собі дозволити. Хтось скаже, що, сплачуючи цей податок, бідна цивілізована людина здобуває прихисток, який видається справжнім палацом проти домівки дикуна. Річна рента у 25—100 доларів, а саме стільки вона складає в наших краях, забезпечує доступ до всіх вигод: просторих кімнат, чистої фарби та шпалер, грубки з витяжкою, стін без протягів, жалюзі, мідної помпи, пружинного замка, просторої льодівні та іншої всячини. Але як◦же так вийшло, що цими вигодами зазвичай користуються бідні цивілізовані люди, а дикун, який їх не має, у своєму дикунстві багатий? Якщо припустити, що цивілізація справді покращила умови життя — а я думаю, що таки покращила, хоча користаються цим тільки мудреці, — то вона мусить забезпечувати всім краще житло, не підвищуючи ціни; а вартість предмета слід вимірювати тим, скільки мого життя доведеться за нього проміняти, одразу чи в довшій перспективі. Припустімо, що праця робітника коштує долар за день (але якщо хтось отримує більше, це значить, що хтось отримує і менше). Будинок у нашому містечку коштує в середньому близько 800 доларів, а отже, на те, щоб назбирати таку суму, робітникові потрібно витратити десять-п'ятнадцять років життя, і це якщо він не обтяжений родиною. Отже, він протринькає понад пів життя, перш ніж заробить на вігвам. Пропонуючи йому натомість платити ренту, ми вибираємо поміж двох лих. Чи ж мудро вчинив◦би дикун, якби на таких умовах проміняв свій вігвам на палац?

Як ви можете здогадатися, єдиною користю від володіння зайвим майном я вважаю те, що це запас на чорний день: скажімо, власника буде за що поховати. А◦з другого боку, можливо, його поховає своїм коштом хтось інший. Хай там як, тут оприявнено важливу відмінність між цивілізованою людиною і дикуном; не випадає сумніватися, що життя цивілізованої людини — це інституція, що регламентує буття індивіда, аби оберегти й вдосконалити буття раси. Однак я хочу показати, яку страшну ціну ми платимо за ці здобутки, й довести, що ми можемо жити, послуговуючись усіма здобутками й не зазнаючи жодних труднощів. Що значить «вбогих маєте завжди з собою»[96]? Що значить «батьки їли недоспілі грона, а на зубах у дітей оскома»[97]?

«Клянусь моїм життям, — слово Господа Бога, — не будуть уже більше тієї приповідки в Ізраїлі повторювати.

Ось бо всі душі — мої; чи душа батькова, чи душа синова — мої вони. Той, хто згрішить, той помре»[98].

Якщо поглянути на моїх сусідів, конкордських фермерів — принаймні не найбідніший клас, — то вони трудяться по двадцять, тридцять чи й сорок років, щоб стати повноправними власниками ферм, зазвичай успадкованих разом із закладними чи й куплених на позичені гроші. А◦більшість-бо ще й не виплатила всього досі. Припустімо, третина праці йде, щоб оплатити будинок. Але нерідко буває так, що боргів під забезпечення ферми більше, ніж та ферма коштує, і тоді вона стає для власника непіднімним тягарем. Та все ж і на такі будинки знаходяться спадкоємці, навіть свідомі становища. Розпитавши податкових інспекторів, я з подивом виявив, що вони не можуть назвати в містечку й десятка ферм, точно і безсумнівно викуплених власниками. Якщо вас цікавить справжня історія містечка, спитайте в банку, де заставлено будинки. Чоловік, який сплатив усі борги за ферму своїм трудом — це така дивовижа, що на нього вкаже кожен сусід. Навряд чи таких у Конкорді знайдеться хоч троє. Про купців кажуть, що переважна більшість із них, чи не дев'яносто сім зі ста, прогорає, і те ж стосується фермерів. Щоправда, щодо купців один із їхньої братії влучно зауважив: більшість їхніх невдач — це не справжні фінансові катастрофи, а просто невиконання зобов’язань, які стали незручними, а отже, моральна похибка. Але це свідчить, що насправді все значно гірше, адже можна припустити, що навіть ті троє, які здобули успіх, не порятують своєї душі й можуть виявитися значно гіршими банкрутами, ніж ті, хто чесно програв. Банкрутство й анулювання боргів — це трамплін, від якого відштовхується наша цивілізація, щоб підскочити й зробити сальто, а дикуни стоять на негнучкій дошці голоду. Та все ж сільськогосподарська виставка округу Мідлсекс проходить щороку з великим розмахом, ніби всі шарніри сільськогосподарської машини добре змащені й працюють як належить.

Фермер намагається розв'язати просту задачу виживання за допомогою складної формули. Щоб розжитися шкіряними шнурками для взуття, він спекулює цілими чередами худоби. Він вправно ставить капкан, щоб піймати статки й незалежність, але варто відвернутися — і вступає в нього сам. Тому він і бідний; тому нам усім бракує тисяч вигод, доступних кожному дикунові, хоча нас оточують розкоші. Як писав Чапмен[99]:

Лицемірна людська громада

Пускає з димом всі небесні втіхи

Заради величі земної.

Коли фермер стає власником дому, може виявитися, що він не збагатився, а збіднів, і насправді це дім став його власником. Наскільки я розумію, Мом[100] слушно дорікав Мінерві за те, що вона свій дім «не зробила пересувним, що дало◦би змогу уникнути кепського сусідства». Його слова не втратили слушності досі, адже будинки — така тяжка власність, що ми в них ув'язнені, а не мешкаємо, а кепське сусідство, якого потрібно уникати — це наша самість, вражена цингою. Я знаю в цьому містечку щонайменше кілька родин, які вже майже ціле покоління намагаються продати дім на околиці й переїхати в саме село, та марно: тільки смерть подарує їм свободу.

Звичайно, більшості врешті вдається як не викупити, то бодай винайняти сучасний будинок з усіма вигодами. Цивілізація вдосконалює наші будинки, але не вдосконалює людей, які їх населяють. Вона побудувала палаци, але не спромоглася створити шляхтичів і королів. А◦якщо заняття цивілізованої людини анітрохи не чеснотливіші, ніж у дикуна, а більшу частину життя вона гає на забезпечення нагальних потреб і дрібних вигод, то чим◦же вона заслужила на краще житло, ніж у дикуна?

А◦як ведеться меншості? Не без того, що це зовнішні обставини піднесли певний відсоток суспільства понад дикунський рівень, але такий самий відсоток поставили нижче від нього. Розкоші одного класу врівноважуються злиднями іншого. На одній шальці терезів — палац, на іншій — богадільня й «безмовні злидарі». Силу робітників, що будували піраміди як гробницю для фараона, годували часником і навряд чи ховали гідно. Закінчивши витесувати карниз у палаці, каменяр вночі повертається в хатину, гіршу за вігвам. Помилкою було б припускати, що у країні, де існують усі звичайні прикмети цивілізації, величезна частина громадян не живе гірше, ніж дикуни. Це я про нікчемне життя бідноти, а не про нікчемних багатіїв. Щоб у цьому пересвідчитися, досить поглянути на халабуди вздовж залізничних колій — найновішого здобутку цивілізації, — де я щодня під час прогулянки бачу, як людські істоти живуть, мов у свинарні, не причиняючи дверей навіть узимку, щоб мати яке-не-яке освітлення, а про дрова тільки мріють. Старе і мале постійно горбиться, зіщулившись від холоду й горя, тож ані кінцівки їхні, ані здібності не мають змоги розвиватися. Безперечно, ми не можемо заплющити очі на тих, завдяки чиїй праці наше покоління хизується певними здобутками цивілізації. Умови життя робітників у Англії, цьому робітному домі світу, більш-менш такі самі. Чи ось погляньмо на Ірландію, що її вважають білою чи просвітленою плямою на карті. Порівняйте матеріальні умови ірландців і північноамериканських індіанців, мешканців островів у Південному морі чи будь-якої дикунської раси, не розбещеної контактом із цивілізованою людиною. При тім я певен, що правителі в цього народу анітрохи не дурніші за пересічного цивілізованого правителя. Їхнє матеріальне становище доводить тільки, що нужда може співіснувати з цивілізацією. Зайве й казати про робітників у наших південних штатах, які виробляють основні товари експорту цієї країни, але й самі є основним товаром виробництва на півдні. Проте обмежуся тими, чиї матеріальні обставини середні.

Більшість, здається, ніколи не замислювалася, що таке дім, тож все життя живе у злиднях, яких легко можна уникнути, а все через певність, наче їй потрібно те, що є в сусідів. Ми мовби вдягаємо перше-ліпше пальто, яке запропонує нам кравець, чи, поскидавши брилі з пальмового листя і шапки з бабакового хутра, одразу починаємо скаржитися на зубожіння, бо не можемо купити корону! Врешті, можна знайти ще зручніший і пишніший дім, ніж твій, і всі визнають, що він тобі не по грошах. Чи ж ми мусимо завжди прагнути більшого, не намагаючись інколи вдовольнитися меншим? Чи шановані громадяни тепер своїм прикладом навчають молодь, що перед смертю слід заробити на певну кількість непотрібних калош, парасоль і порожніх гостьових кімнат для порожніх гостей? Чому ми не можемо вдовольнитися таким простим умеблюванням, як в арабів чи індіанців? Коли я чую про доброчинців людства, яких ми прославляємо як посланців небес, що принесли дари від Бога, я не бачу в них ані пишного почту, ані возів, вантажених модними меблями. Та навіть якби я й припустив (хоча це припущення видається доволі спірним), що меблі в нас мусять бути вишуканіші, ніж в арабів, через нашу моральну й інтелектуальну вищість! Нині житло наше настільки захаращене й загромаджене, що добра господиня може викинути більшу частину майна на смітник, а ранкових обов'язків усе одно залишиться купа. Ви тільки подумайте — ранкових обов'язків! Рум'янцем Аврори й музикою Мемнона[101] заклинаю, які в людини можуть бути ранкові обов'язки? У мене на столі лежало три шматки вапняку, але почувши, що з них потрібно щодня стирати пил, навіть коли пил іще вкриває умеблювання мого розуму, я вжахнувся, обурився й викинув їх за вікно. То як мені підтримувати лад в умебльованому домі? Я волів◦би сидіти просто неба, адже на траві пилюки не буває, якщо тільки людина не розриє землі.

Моду, якій кориться череда, створюють марнотратні багатії, звичні до розкошів. Це одразу виявляє мандрівник, який зупиняється в так званих найкращих готелях і вже незабаром розуміє, що тамтешні власники вважають його Сарданапалом[102]: якби він віддався на ласку їхнього жорстокого милосердя, його зманіжили б до краю. На мою думку, під час подорожі залізницею ми витрачаємо на розкоші більше, ніж на безпеку чи зручність, а без них вагон — це просто сучасна вітальня з диванами, отоманками, ширмами від сонця й сотнями інших орієнтальних штучок, винайдених для гаремів і пещених мешканців Небесної імперії; ми тягнемо цей мотлох на Захід, хоча нашим Джонатанам мусить бути соромно навіть знати назви таких речей. Я волію сидіти на гарбузі й бути йому господарем, ніж тіснитися з натовпом на оксамитовому дивані. Я волію їхати просто неба возом, запряженим волами, ніж підніматися в небо в пишному вагоні екскурсійного потяга, дорогою дихаючи малярією.

Просте й оголене життя за примітивної доби мало бодай ту перевагу, що людина лишалася тимчасовим гостем природи. Перепочивши, поївши й виспавшись, можна було знову рушати далі. Первісна людина, так◦би мовити, жила у шатрі, а решту часу блукала долинами, перетинала рівнини чи дерлася на гірські вершини. Аж лишенько, люди стали знаряддями своїх знарядь. Той, хто, зголоднівши, самостійно зривав фрукти, зробився фермером, а той, хто шукав прихистку під деревом, — домовласником. Ми вже не розбиваємо шатра на ніч, а оселилися при землі, забувши про небеса. Ми й християнство прийняли лише як покращений спосіб рільництва. Для поцейбічного життя ми будуємо родинні маєтки, для потойбічного — родинні склепи. Найкращі твори мистецтва відбивають спроби звільнитися з пастки, але мистецтво врешті лише примиряє нас із цим ницим станом і змушує забути про вищі цілі. Власне кажучи, навіть якби нам трапився твір високого мистецтва, в цьому селі йому не знайшлося б місця, адже наші життя, будинки й вулиці не творять для нього належного п'єдесталу. Немає в нас ані цвяха, на який можна повісити картину, ані полиці, щоб поставити погруддя героя чи святого. Коли я замислююся над тим, як збудовано і чим оплачено (чи не оплачено) наші будинки, а також як ведуть їхнє внутрішнє господарювання, я дивом дивуюся, що під гостем, який милується марничками на камінній полиці, не западається підлога і він не провалюється в підвал, до надійного і чесного, хоча й дещо прозаїчного фундаменту. Мені здається, що в так зване заможне й витончене життя ми заскакуємо через силу, і цей стрибок настільки приковує мою увагу, що я не можу тішитися високим мистецтвом, яке це життя оздоблює. Я-бо пам'ятаю, що найдальший задокументований стрибок з місця, на який спроможна людина, становить двадцять п'ять футів (здійснили його мандрівні араби). Пересічна ж особа повалиться на землю, не здолавши навіть такої відстані. Перше запитання, яке мені хочеться поставити пристойному власникові таких непристойних надлишків, звучить так: на чому ти тримаєшся? Ти належиш до дев'яноста семи банкрутів? Чи до трьох щасливчиків? Відповіси на ці запитання — тоді, може, й подивлюся на твої брязкальця і похвалю прикраси. Але з воза, впряженого поперед коня, ані краси, ані пожитку немає. Перш ніж клечати дім красивими марничками, слід обдерти стіни й наші життя, поклавши в підвалини красиве буття і красиве домогосподарство: а чуття на красу найгостріше просто неба, де немає ані будинків, ані домовласників.

У своєму «Чудотворному провидінні» старий Джонсон[103] розповідає, що ранні поселенці в містечку, його сучасники, «знайшли собі перший прихисток, викопавши нори у схилах, і насипали м'якої землі на дошки, й розвели на найкрутішому схилі пагорба курне багаття». Вони не були «забезпечені житлом», пише він, доки «земля з волі Божої не вродила хліба, щоб їх нагодувати», а першого року врожай був такий нікчемний, що «вони протягом довгої холодної пори мусили різати хліб дуже тонкими скибками». У 1650 році секретар Нових Нідерландів писав голандською для тих, хто хотів оселитися в цій провінції, що «мешканці Нових Нідерландів, і особливо Нової Англії, котрі не мають можливості одразу збудувати дім, який відповідає їхнім потребам, копають у землі квадратну яму на кшталт льоху завглибшки шість-сім футів, такої довжини й широчини, як вважають за потрібне, обшивають земляні стіни деревом, а дерево — корою чи чимось подібним, щоб земля не обсипалася; підлогу льоху вимощують дошкою, а згори роблять каркас під дах, який вкривають корою чи зеленим дерном. У такий спосіб ціла родина може прожити в сухості й теплі два, три чи й чотири роки, поділивши льох на кілька покоїв відповідно до розміру родини. Люди заможні й достойники Нової Англії починали з такого житла з двох причин: по-перше, щоб не гаяти часу на будівництво й не лишитися без харчів на наступний рік; а по-друге, щоб не знеохотити простих трударів, яких великими юрмами привозили з батьківщини. За три чи чотири роки, пристосувавшись до рільництва, вони зводили собі пишні будинки, витрачаючи на них по кілька тисяч».

Курс, обраний нашими прабатьками, свідчить про їхню розсудливість, адже вони спершу задовольняли найнагальніші потреби. А◦чи задовольняємо ми найнагальніші потреби зараз? Коли я розмірковую, чи не придбати мені розкішний дім, мене відраджує думка, що ця земля ще не дає врожаю культури і ми досі мусимо різати наш духовний хліб тонкими скибками, як наші прабатьки тонко різали хліб пшеничний. Звичайно, навіть у найзлиденніші часи не можна геть нехтувати архітектурні прикраси, проте нумо оздоблювати наші будинки спершу там, де вони дотикаються до нашого життя, як оселя молюсків, а не їхній зовнішній бік. Але, на лихо, я бував у таких будинках і знаю, чим вони оздоблені.

Ми ще не настільки звиродніли, щоб не змогти за потреби жити в печері або вігвамі й ходити у звіриних шкурах. Проте, безперечно, не варто зрікатися всіх вигод, подарованих нам винахідливістю й заповзятливістю людською, навіть як доводиться платити за них дорогу ціну. У цих краях дошки, ґонт, вапняк і цегла, чи колоди, чи кора в достатній кількості, чи навіть добре обпалена глина та пласке каміння дешевші й доступніші, ніж підхожі печери. Я знавець цієї теми, бо ознайомився і з теоретичним її виміром, і з практичним. Якби ми були трохи кмітливіші, то могли б за допомогою цих матеріалів стати багатшими за найзаможніших нинішніх багатіїв і зробити цивілізацію благословенням для всіх. Цивілізована людина — це той самий дикун, тільки досвідченіший і мудріший. Проте перейдімо до мого експерименту.

*

Під кінець березня 1845 року я позичив сокиру й рушив у ліси над Волденським ставком, щонайближче до тієї місцини, де вирішив звести дім, і почав зрізати високі гінкі білі сосни, ще молоді, на дошки. Непросто починати, не вдаючись до позик, але, можливо, ми робимо щедрий дар своїм побратимам, коли дозволяємо їм зацікавитися своїм задумом. Передаючи мені сокиру, власник сказав, що береже її як зіницю ока, але я повернув її гострішою, ніж отримав. Я трудився на мальовничому схилі пагорба, порослому сосняком, звідки розгортався краєвид на став і маленьку луку, навколо якої височіли сосни й ліщина. Крига на ставку ще не скресла, але потемніла і просякла водою; подекуди в ній уже з'являлися ополонки. У ті дні, коли я працював у лісі, кілька разів трошки сніжило, але здебільшого, коли я виходив до залізниці дорогою додому, жовтий піщаний насип уздовж колій виблискував у імлі, рейки сяяли у променях весняного сонця, а жайворони, піві та інші пташки вже злетілися, щоб зустріти з нами новий рік. Стояли приємні весняні дні, зима наших звад[104] танула разом із памороззю, а життя потягалося, прокидаючись від сплячки. Одного дня сокира спорснула з руків'я, і я, вирізавши клинець із зеленої гілки ліщини, вбив його каменем у вушко, а по тому опустив в ополонку, щоб дерево набухло. Тоді я побачив, як у воду кинулася пістрява змія й залягла на дні, явно не відчуваючи жодних невигод. Вона пролежала під водою весь той час, що я там стояв, — понад чверть години; можливо, вона ще просто не до кінця прокинулася від сплячки. І спало мені на гадку, що й люди клякнуть у своєму нинішньому ницому, примітивному стані зі схожих причин, а якби пробудилися від поклику весни над веснами, то неминуче піднеслися б до вищого й духовнішого життя. Морозними ранками на моєму шляху не раз траплялися змії, почасти задубілі й неповороткі — вони чекали, доки сонце їх розтопить. Першого квітня пройшов дощ, і крига скресла. У першій половині дня стояв туман. Я чув, як в імлі вовтузиться на ставку й ґелґоче заблукала гуска, мовби озивався сам дух туману.

Так я кілька днів рубав і тесав дерево, а також палі та крокви своєю вузькою сокирою, і думки мої були не мудрі й не варті того, щоб їх промовляти. Я наспівував собі під ніс:

Кажемо, що знаєм все на світі,

Тільки як піймать то все у сіті?

Мистецтва й науки,

Знаряддя для штуки —

Тільки і знаття,

Що вітерець гуля.

Більшість основних балок, по шість квадратних дюймів у перетині, я обтесав тільки з двох боків, а сволоки й дошки для підлоги — тільки з одного боку, а з інших боків полишав кору, тож дерево вийшло пряме, але значно міцніше, ніж якби я його пообпилював. Позичивши інший інструмент, я скріпив усі колоди на зрізі шипами й пазами. Дні в лісі були не дуже довгі, але я зазвичай брав собі на обід хліб із маслом і близько полудня читав газету, що в неї була загорнута їжа, сидячи між зелених сосен, щойно зрізаних, тож і хліб мій просякав їхніми пахощами, адже мої руки були вкриті смолою. Коли робота добігла кінця, я був соснам радше другом, ніж ворогом, хоча і зрізав скількись їхніх посестер, зате запізнався з цілою їхньою породою значно краще. Коли ж стук моєї сокири приваблював лісового мандрівника, ми прелюбо базікали над трісками, що я наколов.

До середини квітня, адже я не квапився, а насолоджувався роботою, кістяк дому вже був готовий. На дошки я купив хижу Джеймса Колінза, ірландця, що працював на Фітчбурзькій залізниці. Хижа Джеймса Колінза вважалася дуже доброю. Коли я прийшов її оглянути, господаря не було вдома. Я обійшов її зовні, а що вікно було високо, то зсередини мене не зауважили. Хижа була скромних розмірів, із гострим селянським дашком, а щось інше годі було розгледіти, адже її зусібіч обнесли на п’ять футів землею, ніби то й не хатинка, а компостна купа. Найкраще в ній було зроблено дах, хоча він і вигнувся, крихкий, на сонці. Порога не було, щоб кури вільно снували під дошкою, що правила за двері. Місіс К. вийшла до дверей і запросила мене оглянути хижу зсередини. Від мого наближення кури сипнули в дім. Всередині стояли сутінки, а підлога була здебільшого земляна — липка, вогка, нездорова; лише подекуди виднілися дошки, яких не вдасться звідти забрати. Жінка запалила лампу, щоб зсередини показати мені стелю та стіни, а також дерев'яну підлогу під ліжком, і попередила, щоб я не провалився в льох — таку собі вигрібну яму два фути завглибшки. За її словами, «над головою добрі дошки, повсюди добрі дошки, вікно добре». Воно було на дві шиби, але одну нещодавно вибила кішка. Була там грубка, ліжко, лава, немовля, яке там і народилося, шовкова парасолька, дзеркало в золоченій рамі й новий патентований млинок для кави, прибитий до дубової дошки; та й усе. Ми швидко домовилися про ціну, адже тоді вже повернувся Джеймс. Домовилися, що я ввечері заплачу чотири долари й двадцять п'ять центів, а вони виселяться завтра о п'ятій ранку, не перепродавши хижі нікому іншому: я вступав у право власності о шостій. Варто, сказав господар, прийти зранечку, щоб не застати землевласника, який щось бурчить, цілковито несправедливо, про ренту за землю і плату за пальне. Джеймс запевнив мене, що жодних інших боргів на цьому домі не висить. О шостій ранку ми з його родиною розминулися на дорозі. Все їхнє майно — ліжко, млинок для кави, дзеркало й кури — вмістилося в один великий віз, і тільки кішка втекла в ліси і стала дикою кішкою, але, як я довідався згодом, потрапила в пастку на бабака і стала мертвою кішкою.

Я розібрав хижу того ж ранку, повитягувавши цвяхи, й перевіз маленькою грабаркою до ставка, де й порозкладав дошки на траві, щоб сонце знову їх вибілило і вирівняло. Доки я возив своє майно лісовою стежкою, мені підспівував ранній дрізд. Хлопчина на ім’я Патрик зрадив свого земляка-ірландця Силі й доніс мені, що доки я перевозив дошки, той забрав собі всі добрі прямі цвяхи, які ще надавалися для використання. Коли я повернувся, той невинно стояв, ніби щойно прокинувся, й тішився весняним думкам, і дивився на мою біду. «Роботи катма», — сказав він. Він був за глядачів і поміг перетворити цю позірно незначну подію на чин, співмірний із викраденням троянських богів.

На південному схилі пагорба я викопав льох у піску, шість футів завдовжки й завширшки, сім завглибшки, щоб картопля не померзла навіть у найлютіші морози. Для того довелося розчистити низьку рослинність, а також коріння сумаху й ожини. Стіни я лишив похилими й не став мурувати — сонце на них не світило, от пісок і не обсипався. На це пішло якісь дві години роботи. Побудова льоху подарувала мені особливу втіху, адже майже в усіх широтах люди вкопуються в землю, щоб забезпечити постійну температуру. Навіть під найпишнішими будинками в місті є льох, де зберігають коріння, мов у давнину, і ще довго після того, як надбудова зникне, заглибина в землі нагадуватиме про неї нащадкам. Дім — досі такий собі поріжок при вході в нору.

Аж нарешті на початку травня я поставив дім. Мені допомогли знайомі — радше щоб зав'язати добросусідські стосунки, ніж із великої потреби. Ніхто не мав таких добрих помічників, як я[105]. Я вірю, що з часом вони зведуть і значно величніші споруди. Я вселився у свій дім четвертого липня, щойно всі дошки й дах стали на місце. Загострені краї дощок заходили один на одного, тож геть не пропускали дощу, але перш ніж покласти дах, в одному кутку я заклав основу димаря, власноруч навозивши від ставка дві тачки каміння. Димар я звів восени, коли ще не було потреби в багатті, але вже після того, як розпушив землю під грядки; а в межичассі готував просто неба, рано-вранці: мені досі здається, що це зручніший і приємніший спосіб готувати їжу, ніж заведений у нас. Якщо злива починалася до того, як я встигав випекти хліб, я накривав багаття кількома дошками й ховався під них, і кілька годин любісінько спостерігав, як підходить буханець. У ті дні, коли я чимало трудився руками, багато читати не випадало, але кожен клапоть паперу, знайдений на землі, будь-яка обгортка чи скатертина дарували мені не менше втіхи, ніж «Іліада», і слугували тому ж завданню.

*

Будувати дім слід осмисленіше, ніж це робив я: скажімо, слід враховувати, для чого потрібні двері, вікна, льох і горище. Можливо, не варто навіть братися до будівництва, доки не зрозумієш, для чого воно потрібне, крім задоволення тимчасових потреб. Дім, який людина будує сама, мусить так само відповідати її потребам, як гніздо, яке в'є пташина. Хтозна, який поетичний хист виробився б у цілого людства, якби кожен власноруч будував собі житло й чесно добував собі й своїй родині просту їжу — врешті, ціла пташина порода співає за роботою. Проте, на лихо, ми, як вашери й зозулі, відкладаємо яйця в чужі гнізда; скрекіт і немелодійні крики цих птахів не тішать слуху жодного мандрівника. Невже ми навіки зречемося радості будівництва, залишивши її теслям? Яке місце посідає архітектура в досвіді людських мас? Я в житті не бачив простішого і природнішого людського заняття, ніж будувати собі дім. Ми — частина громади. Згідно з давнім прислів'ям, дев'ять шевців роблять людину, але не тільки швець — одна дев'ята людини, а й проповідник, і купець, і фермер. Коли настане кінець поділу праці? І яка його мета? Безперечно, інший може про мене подбати, але навряд чи це підстава самому не дбати про себе.

Справді, є в цій країні люди, що звуться архітекторами, і я чув, що один із них[106] навіть плекає думку, наче архітектурні оздоби мусять містити в собі зерно істини й необхідності, а отже, краси. Може, для нього це й одкровення, але, як про мене, йдеться про звичайне дилетантство. Цей сентиментальний реформатор архітектури почав із карнизів, а не з фундаменту. Його цікавить, як вкласти в оздоби істину, мов мигдаль чи кмин у зацукровану сливку (хоча я й дотримуюся думки, що мигдаль корисніший без цукру), але не цікавить, як мешканцю зводити собі житло відповідно до власної правди, і най прикраси всередині й зовні виростають із неї. Особа, наділена здоровим глуздом, не може вважати оздоби річчю виключно зовнішньою й поверховою. Не гадаємо ж ми, врешті, що черепаха отримала панцир у цяточку, а молюск — перлисту мушлю внаслідок такого контракту, який подарував мешканцям Бродвею їхню церкву Св. Трійці. Людина не більш владна над архітектурним стилем свого дому, ніж черепаха — над своїм панциром, ба більше, у солдатів є важливіші заняття, ніж перефарбовувати свої штандарти в колір, що символізує їхню чесноту[107]. Ворог сам дізнається правду у слушний час. І зблідне, коли настане мить випроби. Як на мене, цей чолов'яга зазирає за карнизи й полохливо шепоче свої половинчасті істини темним мешканцям дому, які насправді знають усе краще за нього. Зараз я помічаю лише ті архітектурні принади, які поступово самі проросли зсередини назовні, породжені потребами й вдачею мешканця, їхнього єдиного творця, — плоди його неусвідомленої істини й шляхетності, байдужих до зовнішнього вигляду; але надлишковій красі цього штабу мусить передувати несвідома краса життя. Художники розуміють, що найцікавіші оселі у цих краях — найменш претензійні: скромні хижі з колод і хатки простолюду; мальовничими їх робить життя людей, для яких вони стали мушлею, а не самі тільки особливості їхньої будови; ящики приміських будинків стануть не менш цікавими, коли їхні мешканці заживуть таким само простим життям, милим уяві, не женучись за зовнішніми оздобами. Значна частина архітектурних окрас буквально порожні, і вересневі вітровії можуть їх зірвати, як позичене пір'я, не зашкодивши суті. Той, у кого в льосі немає ані оливок, ані вина, може обійтися без архітектури. До чого ми докотилися б, якби так само переймалися стилістичними окрасами в літературі й архітектори наших біблій приділяли карнизам стільки ж часу, скільки архітектори наших церков? Так постають belles-lettres та beaux-arts і їхні прихильники. Яке ж насправді чоловікові діло до того, як над ним чи під ним нахилено кілька дощок і якими кольорами розцяцьковано його коробку? Щиро кажучи, це могло б щось значити, якби він сам похилив їх і розцяцькував, але якщо дух мешканця не оприявнюється в будівництві, то воно мало чим відрізняється від спорудження труни — отака-от могильна архітектура, де «тесля» — лише інше наймення для гробаря. Один чоловік, зрозпачений життям чи збайдужілий, казав: візьми жменю землі з-під ніг і розфарбуй свій дім у цей колір. Чи думав він при цьому про свою останню вузьку оселю? Можна й це вирішити, підкинувши монету. Напевно, це він від надміру вільного часу! Навіщо брати жменю землі? Розмалюй краще дім у колір твоєї шкіри — най блідне з тобою, червоніє з тобою. Рух за покращення стилю котеджної архітектури! Коли підготуєте для мене оздоби, я в них вдягнуся.

До зими я змурував пічку й оббив стіни, які й так захищали мене від дощу, недосконалим і сирим ґонтом із першої зрізаної колоди. Краї довелося порівняти рубанком.

Отже, у мене був облицьований ґонтом і потинькований дім, десять футів завширшки й п'ятнадцять завдовжки, з восьмифутовими стовпами, горищем і комірчиною, з великим вікном у кожній стіні, двома люками, одними дверима в торці й цегляною грубкою навпроти них. Ціна мого дому, якщо підрахувати звичайну вартість використаного матеріалу, але не рахувати роботи, яку я виконав сам, становила (і я наводжу деталі, бо мало хто знає точно, скільки коштував його дім, а ще менше людей знає точну вартість кожного будівельного матеріалу; може, й немає таких знавців):

Дошки: 8,03 ½ $ (переважно з хижі Колінза)

Ґонт на дах і стіни: 4,00

Обшивка: 1,25

Два вікна з шибами з других рук: 2,43

Тисяча старих цеглин: 4,00

Дві бочки вапна: 2,40 (переплатив)

Клоччя: 0,31 (купив більше, ніж використав)

Залізна плита над грубою, що підтримує димар: 0,15

Цвяхи: 3,90

Петлі та гвинти: 0,14

Засув: 0,10

Крейда: 0,01

Перевезення: 1,40 (значну частину матеріалу носив на власній спині)

Загалом: 28,12 ½ $

Ось і всі матеріали, як не рахувати дерева, каміння й піску: їх я взяв собі за правом першопоселенця. До будинку я прибудував маленький сарай, передовсім для матеріалу, що лишився від будівництва.

Я збираюся збудувати собі дім, який перевершить своїми вигодами й величчю маєтки на головній вулиці Конкорда, щойно мені того захочеться — і якщо він коштуватиме не більше, ніж моя нинішня оселя.

Так я встановив, що студент, який шукає прихистку, може звести собі дім на ціле життя, який коштуватиме не більше, ніж річна рента. Якщо вам видається, що я забагато хизуюся, то на своє виправдання можу сказати, що хизуюся я не своєю винахідливістю, а людською; мої хиби й помилки не підважують правдивості цієї тези. Попри лукавство і крутійство — полову, яку мені складно відокремити від пшениці, хоча я про це шкодую не менше, ніж будь-хто інший, — я дихатиму вільно й дам собі волю, бо так легше і душі, і тілу. Я поклав собі, що зі скромності не буду адвокатом диявола. Я постановив обстоювати правду. У Кембриджському коледжі[108] сама тільки рента за студентські покої, ненабагато більші за моє нинішнє житло, складає тридцять доларів за рік, хоча корпорація збудувала тридцять дві такі кімнати під одним дахом, і кожен мешканець мусить миритися з численними й галасливими сусідами, та ще й оселя може випасти на четвертому поверсі. Мені несамохіть спадає на думку, що якби ми були щедріше наділені мудрістю, то не лише потребували б менше навчання, адже, істинно кажу, більше знань набували самостійно, а й вартість освіти суттєво зменшилася б. Ті вигоди, яких студент потребує в Кембриджі чи деінде, вимагали б у десять разів менше життєвих пожертв, якби обидві сторони взялися до справи мудріше. Ті ж речі, за які вимагають найвищу платню — це завжди не те, чого студент потребує найбільше. До прикладу, відвідання лекцій — важлива стаття в рахунку за семестр, натомість значно важливіша освіта — спілкування з найосвіченішими зі своїх сучасників — дається безоплатно. Зазвичай коледж засновують так: спершу проводять передплату в доларах і центах, а потім доводять до екстремуму принцип поділу праці, який можна застосовувати лише дуже обережно, і знаходять підрядника. Той вдається до махінацій і наймає ірландців та інших робітників, які й закладають підвалини, а майбутні студенти тим часом готуються до студентського життя — і за цей недогляд потім розплачуються наступні покоління. На мою думку, краще було б, якби студенти чи ті, хто хоче вчитися в коледжі, закладали підвалини самі. Студент, який забезпечує собі жаданий відпочинок, раз у раз ухиляючись від трудів, необхідних людині, здобуває лише нице і ялове дозвілля, крадучи в себе самого досвід, що зробив◦би дозвілля плідним. Але, — можете заперечити ви, — ти ж не хочеш сказати, що студенти мусять працювати руками, а не головою? Не зовсім, але мій засновок доволі схожий: студенти мусять не бавитися в життя і не студіювати його, доки громада підтримує їх у цій коштовній грі, а чесно проживати життя від початку до кінця. Адже чи існує кращий спосіб навчити молодь життя, ніж дати їм змогу жити? Як про мене, то це не гірша вправа для їхніх умів, ніж математика. Наприклад, якби я хотів навчити юнака наук і мистецтв, то не вдавався б до стандартного способу, тобто не відсилав до вчителів, які вивчають і практикують що завгодно, крім мистецтва життя; де розглядають світ у телескоп і під мікроскопом, але не очима; де вивчають хімію, але не пояснюють, як випікати хліб, як працює механіка і як на хліб заробити; відкривають нові супутники Нептуна, але не помічають колоди у власному оці й не зауважують, супутниками якого мандрівника є вони самі; і стають поживою чудовиськам, що снують навколо, розглядаючи чудовиськ у краплі оцту. Хто за місяць просунеться у своєму розвитку далі: юнак, який сам виготовив цизорик, добувши й виплавивши руду і прочитавши про все необхідне, чи юнак, який наслухався лекцій із металургії в інституті, а дорогий цизорик фірми «Роджерс»[109] отримав у подарунок від батька? І хто з них радше поріжеться?.. На мій превеликий подив, після закінчення коледжу мене сповістили, що я вивчав навігацію! Та якби я хоч раз обійшов на човні затоку, я й то знав◦би про навігацію більше. Навіть незаможні студенти вивчають лише політичну економію, а життєву, що синонімічна до філософії, у наших коледжах навіть не сприймають серйозно. Унаслідок цього студент заганяє свого батька в боргову яму, почитуючи Адама Сміта, Рикардо й Сея[110].

Не лише наші коледжі, а й сотні інших «здобутків сучасності» тільки пускають пил у вічі, але не конче сприяють поступу. Диявол до останнього бере складні відсотки за свій внесок у їхнє заснування й численні подальші інвестиції. Значна частина наших винаходів — це цікаві іграшки, покликані відвертати увагу від важливих справ. Це вдосконалені засоби для досягнення невдосконаленої мети, якої насправді досягнути не важче, ніж сісти на потяг до Бостона чи Нью-Йорка. Ми квапимося прокласти магнітний телеграф від Мену до Техасу, але Мену й Техасу не конче є що сказати один одному. Вони — мов той чоловік, який рвався познайомитися зі славетною глухою жінкою, але не знайшовся, що сказати, коли їх представили й вручили йому її слуховий ріжок. Говорити швидко нам важливіше, ніж говорити розумно. Ми прагнемо прокласти тунель під Атлантичним океаном і зробити Старий світ на кілька тижнів ближчим до Нового, однак цілком імовірно, що перші новини, які поллються в американські вуха, будуть про те, що в принцеси Адельгейди[111] коклюш. Урешті, той, хто жене на коні зі швидкістю милі за хвилину, не конче везе найважливішу звістку; швидкість не значить, ані що він євангеліст, ані що за поживу йому — сарана та мед польовий[112]. Маю сумніви, чи Флаїнґ Чайлдерс[113] довіз до млина хоч зернятко кукурудзи.

Мені кажуть: чом◦би тобі не відкласти грошей; ти ж любиш мандри, то винайми бричку, поїдь у Фітчбург і подивися ті краї. Але мені вистачає мудрості цього не робити. Я вже знаю, що найшвидше подорожує той, хто подорожує пішо. Тож кажу другові: а перевірмо, хто дістанеться туди швидше. Відстань — тридцять миль, вартість квитка — дев'яносто центів. Майже дорівнює денному заробітку. Я-бо ще пам'ятаю часи, коли робітники на цій-от дорозі отримували по шістдесят центів за день. Що ж, вирушивши пішо, я дістануся міста ще до смерку, адже я, бувало, тижнями проходив щодня по тридцять миль. А◦ти тим часом муситимеш заробити на квиток, тож і прибудеш тільки наступного дня чи, якщо пощастить одразу знайти роботу, надвечір. Замість іти у Фітчбург, більшу частину дня ти проведеш за роботою тут. Отже, навіть якби залізниця оповила цілу земну кулю, здається мені, що я тебе випередив◦би; що ж до знайомства з цим краєм і здобуття нового досвіду, тут наші способи навіть не до порівняння.

Це універсальний закон, якого не обійти; навіть залізниця, як то кажуть, ширша, ніж довша. Якби залізниця була повсюдна й загальнодоступна, ми ніби вирівняли б цілу поверхню планети. Люди викохали безпідставну певність, що коли акціонерні товариства й лопати зроблять своє, то з часом усі зможуть швидко й за безцінь доїхати будь-куди; аж ось натовп затоплює вокзал, провідник кричить: «Займаємо місця!» — а коли дим розвіюється, а курява осідає, виявляється, що потяг із кількома щасливцями поїхав, а решту переїхав. Це цілком слушно назвуть «трагічним нещасним випадком». Безперечно, той, хто заробив на квиток, зможе врешті вирушити в дорогу, якщо, звичайно, до того доживе і не втратить гнучкості й бажання подорожувати. Цей звичай витрачати найкращу частину життя на те, щоб заробити грошей, аби потім насолоджуватися сумнівною свободою під час найменш цінного відрізка існування, нагадує мені історію англійця, який спершу рушив до Індії, щоб заробити статки, аби після повернення до Англії зажити життям поета. Краще одразу оселився б у мансарді. «Та ти що! — вигукне мільйон ірландців із хиж по цілій країні. — Чим тобі погана залізниця, яку ми збудували?» Непогана, відповім я, бодай у порівнянні, адже могло бути й гірше, але яко побратимам своїм я побажав◦би вам знайти краще заняття, ніж копирсатися в багнюці.

*

Ще до того, як добудував свій дім, я висадив різну городину — переважно боби, а також трохи картоплі, кукурудзи, гороху та редьки — на двох із половиною акрах легкої піщаної землі, бажаючи заробити доларів десять-дванадцять чесною і приємною працею. Моя ділянка завбільшки одинадцять акрів, але значна її частина поросла соснами й ліщиною; минулого року її продали по вісім доларів вісім центів за акр. Один фермер сказав, що вона «тільки для того й годиться, щоб вирощувати писклявих білок». Я не став удобрювати землю чи сапати цілу ділянку, оскільки я не власник, а тільки тимчасовий поселенець і не збираюся робити з землеробства фах. Зоравши землю, я викорчував кілька пеньків, якими ще довго топив піч, а кільця розпушеної цілини, де вони стояли, було видно до кінця літа — так пишно там розрослися боби. Решту дров забезпечив сухостій з-за дому, що не годився на продаж, і колоди, які я витягував зі ставка. Щоб зорати ділянку, довелося найняти плуг і робітника, хоча я водив плуг сам. Мої витрати на інструмент, насіння, роботу і т. ін. протягом першого сезону склали 14,72 ½ $. Зерно кукурудзи я отримав у подарунок. Вартість насіння зазвичай низька, якщо садити без надлишку, саме стільки, скільки потрібно. Того року вродило дванадцять бушелів бобів і вісімнадцять бушелів картоплі, і ще трохи гороху й цукрової кукурудзи. Жовту кукурудзу й редьку я висадив запізно, і вони не встигли дозріти. Мій прибуток від ферми склав:

23,44 $

Після вирахування видатків: 14,72 ½ $

Лишилося: 8,71 ½ $

І це не рахуючи спожитої й непроданої городини, якої в мене на час, коли я робив ці обрахунки, лишалося на 4,50 $. Цей запас більш ніж компенсує те, що я не став вирощувати на ділянці сіно. Беручи до уваги всі чинники, тобто беручи до уваги важливість душі людської й дня сьогоднішнього, яко і коротку тривалість мого експерименту, ба більше, саме завдяки його тимчасовому характеру я певен, що того року був успішніший за решту фермерів у Конкорді.

Наступного року мені повелося ще краще, адже я просапав усю потрібну для грядок ділянку, себто десь третину акра. Славетні праці з рільництва, включно з творами Артура Янґа[114], не викликали в мене надмірної довіри, а дворічний досвід підтвердив, що коли жити скромно і їсти тільки ту городину, яку виростив сам, а вирощувати лише стільки, скільки хочеш з'їсти, не обмінюючи овочів на дрібку розкішнішого й дорожчого товару, то обробляти потрібно не більше кількох родів[115] землі. Сапати їх дешевше, ніж винаймати вола і плуг, — треба просто переходити час від часу на нову ділянку замість угноювати стару. У такому разі всю необхідну роботу можна зробити за літо однією лівою, на дозвіллі, а отже, не доведеться обтяжувати себе волом, чи конем, чи коровою, чи свинею, як це зараз заведено. Я говорю неупереджено, як сторона, не зацікавлена ні в успіху, ні в поразці нинішніх економічних і соціальних домовленостей. Я був вільнішим за будь-якого фермера в Конкорді, адже, не прикутий до дому чи ферми, міг іти, куди поведе мене уява, а вона розгулялася. Мало того, що я й так був заможніший за них, то ще й якби мій дім згорів чи поле не вродило, мої статки майже не постраждали б.

Я схильний вважати, що це не люди ганяють череди худоби, а череди худоби ганяють людей — настільки звірі вільніші за нас. Люди й воли обмінюються роботою, але якщо розглядати тільки необхідну роботу, воли перебувають у значно виграшнішому становищі й ферма в них значно більша. Люди замість волів заготовляють сіно, на що витрачають шість тижнів нелегкої праці. Безперечно, жоден народ, що обрав просте життя, тобто жоден народ філософів, не вчинив◦би такої страшної помилки, як використовувати працю тварин. Справді, народу філософів не існує нині — і навряд чи він постане найближчим часом; маю сумніви й щодо того, чи він узагалі потрібен. Утім, я сам не став◦би приручати коня чи бика, щоб вони працювали на мене, адже боюся перетворитися виключно на конюха чи пастуха; а якщо суспільство й має від того певний зиск, чи ми певні, що зиск одного не обертається збитками для іншого, а підпасок має не менше підстав для втіхи, ніж його господар? Частину роботи, потрібної цілій громаді, уможливлює виключно така допомога — то най людина розділить почесті з волом і конем; але ж чи ми певні, що без їхньої допомоги людина не спромоглася б на ще вартісніші досягнення? Коли допомога тварин потрібна не лише для зайвих витребеньок, а й для розкішних примх, то вся робота, яку людство виконує за волів, неминуче падає на малу часточку громади, яка стає рабами найсильніших. Отже, людина працює не лише на тварину в собі, а й на тварину поза собою як символ цього упокорення. У нас багато солідних будинків із каменю й цегли, але добробут фермера досі визначається тим, наскільки його хлів більший за його дім. Містечко наше славиться тим, що саме волам, коровам і коням тут збудовано найбільші покої, та й урядові місця не пасуть задніх; але місць для свободи слова чи свободи віровизнання вкрай мало. Чому народи славляться своєю архітектурою, але не своєю силою абстрактного мислення? Наскільки Бгаґавад-Ґіта миліша за всі руїни Сходу! Вежі й храми — це розкоші для правителів. А◦простий і незалежний розум не колінкує перед жодним правителем. Талант не служить імператорам і не залежить від срібла, злота й мармуру, хіба трішечки. То нащо, питаю, ми добуваємо стільки каміння? Побувавши в Аркадії, я не побачив там обтесаного каменю. Народи одержимі амбіціями увічнити пам'ять про себе в камені. А◦що, якби вони доклали стільки ж зусиль, аби відточити та вдосконалити свою натуру? Одним один прояв здорового глузду запам'ятовується більше, ніж пам'ятник заввишки до неба. А◦каміння мені миліше на своєму місці. Величні Фіви вульгарні у своїй пишноті. Мур довкола клаптика землі чесного робітника містить у собі більше здорового глузду, ніж стобрамні Фіви, які відступилися від істин буття. Варварські й дикунські релігії та цивілізації зводять преславні храми, а те, що можна назвати християнством, — ні. Більшість каменю, витесаного народом, іде на його гробівець. Людство ховає себе живцем. Що ж до пірамід, там і подивляти нічого, крім самого факту, що стільки людей у звироднінні своєму поклало життя на будівництво саркофага для марнославного телепня, якого мудріше й відважніше було б утопити в Нілі, а тіло віддати на поживу псам. Я міг◦би знайти їм і йому якесь виправдання, але не гаятиму на те часу. Що ж до віри та пристрасті будівничих до свого мистецтва, то вони однакові по цілому світу, і байдуже, що будується — єгипетський храм чи Банк Сполучених Штатів. Вкладають у будівництво більше, ніж отримують навзамін. Погонич таких здобутків — марнославство, а любов до часнику, хліба й масла їм за підпогонича. Молодий перспективний архітектор містер Белком креслить свої плани твердим олівцем і лінійкою, спираючись на Вітрувія[116], а тоді делегує завдання каменярам «Добсон і син». Людство дивиться знизу вгору на те, на що згори вниз дивляться тридцять століть. Що ж до тих ваших високих веж і монументів, то в нашому містечку жив-був один шаленець, який заповзявся прокопати тунель до Китаю, і копав так довго, що, подейкують, уже чув брязкіт китайських чайників і казанків — ось тільки навряд чи я завдам собі клопоту піти помилуватися на його діру. Багацько людей цікавиться пам'ятками Заходу і Сходу — хто їх збудував? А◦мене цікавлять саме ті люди, які пам'яток не зводили, бо лишалися понад такими дурницями. Та повернімося до моєї статистики.

Землемірством, теслярством та поденною роботою інших типів — адже я володію стількома ремеслами, скільки в мене пальців на руках, — мені тим часом вдалося заробити в селі 13,34 $. Витрати на їжу за вісім місяців, себто з 4 липня по 1 березня, коли я вів підрахунки, хоча прожив у лісах понад два роки, склали (як не рахувати картоплі, певної кількості зеленої кукурудзи й гороху, що їх виростив сам, а також того, що лишилося незужитим станом на 1 березня):

Рис: 1,73 ½ $

Меляса: 1,73 (найдешевший різновид цукру)

Житнє борошно: 1,04 ¾

Кукурудзяне борошно: 0,99 ¾ (дешевше, ніж житнє)

Свинина: 0,22

Експерименти, що виявилися невдалими:

Пшеничне борошно: 0,88 (вимагає більше грошей і клопотів, ніж кукурудзяне)

Цукор: 0,80

Смалець: 0,65

Яблука: 0,25

Сушені яблука: 0,22

Батат: 0,10

Один гарбуз: 0,6

Один кавун: 0,2

Сіль: 0,3

Так у кінцевому підсумку я проїв 8,74 долара, але не оприлюднював◦би цього безсоромного визнання вини, якби не усвідомлював, що провина більшості моїх читачів анітрохи не менша і їхні вчинки, якби їх описати у книжці, мали б не кращий вигляд. Наступного року я інколи ловив рибу на обід, а якось забив бабака, що понівечив мені боби, — як сказали б татари, посприяв переселенню його душі — і з'їв, почасти заради експерименту; попри терпкий присмак, його м'ясо на короткий час мене задовольнило, але я дійшов висновку, що у тривалій перспективі ця практика недоречна, хай◦би що собі думали ті, кому вже оббілованих бабаків постачає сільський різник.

Хай◦би як мало поживи для розуму давав цей пункт, одяг та принагідні витрати за той◦же відтинок часу склали 8,40 ¾ $.

Олія і начиння: 2,00

Цей перелік вичерпує й більш ніж вичерпує всі неминучі витрати. Отже, як не рахувати прання й церування одягу, яке я здебільшого делегував, за що ще не отримав рахунків, за цей час я витратив:

Дім: 28,12 ½$

Ферма, один рік: 14,72 ½

Їжа, вісім місяців: 8,74

Одяг і т. ін., вісім місяців: 8,40 ¾

Олія і т. ін., вісім місяців: 2,00

Загалом: 61,99 ¾ $

Тут я звертаюся до тих із моїх читачів, які хочуть заробити собі на життя. Щоб повернути витрати, я:

Продав урожаю на 23,44 $

Заробив поденною працею: 13,34

Загалом: 36,78 $

Якщо відняти від цієї суми витрати, отримуємо баланс у 25,21 ¾ $, що приблизно дорівнює коштам, які я мав на початку і які й розраховував витратити. З другого боку, я зберіг здоров'я і здобув вільний час, незалежність і затишний дім, де зможу жити, скільки хотітиметься.

Ця статистика може видатися випадковою, а тому непоказовою, але й вона має певну цінність у своїй вичерпності. Про всі здобутки я відзвітував. Наведена вище таблиця свідчить, що на їжу я щотижня витрачав близько 27 центів. Протягом майже двох років я живився лише житнім і кукурудзяним борошном без дріжджів, картоплею, рисом, скромними порціями солонини, мелясою, сіллю й питною водою. І було щось догідне в тому, що я, залюблений у філософію Індії, жив здебільшого на рисі. На закиди невиправних крючкодерів одразу скажу, що інколи я їв поза домом, як то робив здавна і сподіваюся робити в майбутньому, хоча то часто йшло на шкоду моїй домашній господарці. Проте наголошу, що обіди поза домом — постійний елемент мого життя, а тому анітрохи не позначаються на цьому порівняльному огляді.

Мій дворічний досвід підтверджує, що навіть у цих широтах добути найнеобхідніші харчі на диво легко, а людина може зберегти і здоров'я, і силу, харчуючись просто, як тварина. Якось я приготував задовільну — і то задовільну з різних причин — вечерю з портулаку городнього (Portulaca oleracea), що його зібрав у себе на кукурудзяному полі, відварив і посолив. Латинську назву наводжу, бо дуже вона смаковита. Скажіть мені на ласку, чи ж може розважлива людина у мирні часи у будень бажати більшого, ніж належна кількість молодої солодкої кукурудзи, відвареної й підсоленої? Я урізноманітнював, нехай доволі скромно, свій раціон на догоду апетиту, а не здоров'ю. Але ж буває і таке, що людина помирає від голоду не тому, що їй бракує найнеобхіднішого, а тому, що їй бракує розкошів. Я знаю одну добру жінку, певну, що її син помер, бо вирішив живитися лише водою.

Читач зауважить, що я підходжу до цього питання з економічної, а не гастрономічної точки зору, і не зважиться повторити мого досвіду, не маючи повної комірчини ласощів.

Спершу я випікав хліб із самого тільки кукурудзяного борошна й солі — такі коржики ще називають сапковими, бо дехто пече їх на сапці; я ж пік їх над багаттям просто неба на черепиці чи дошці, що лишилися від будівництва; хліб просякав димом і мав сосновий присмак. Поекспериментувавши ще й із пшеничним борошном, я врешті встановив, що найзручніше пекти хліб із суміші житнього й кукурудзяного борошна, та й смак виходить найкращий. Холодної днини я мав велику втіху, випікаючи по черзі кілька маленьких буханців, перевертаючи їх обережно, як єгиптянин яйця, що мали ось-ось вилупитися. Ті буханці видавалися мені справжнім зерновим фруктом, якому я допомагав дозріти, і їхні пахощі були мені такі ж любі, як пахощі інших шляхетних фруктів. Я загортав їх у ряднину, щоб зберегти аромат якомога довше. Я штудіював стародавнє життєдайне пекарське ремесло, дослухаючись до всіх порад, і спершу повернувся до темної давнини, коли людство, виховане на диких горіхах і м'ясі, щойно винайшло прісний хліб, виробивши м'якішу й вишуканішу дієту. Мої студії поступово просувалися до пізніших епох, коли винайдено заквашування — вважається, внаслідок випадкового скисання тіста, — і в ході різних комбінацій створено «добрий, солодкий, поживний хліб», що підтримує в нас життя. Дріжджі дехто вважає душею хліба, spiritus'ом, який наповнює його клітинну будову; їх бережуть, як вогні весталок. Можна припустити, що коштовна пляшечка дріжджів прибула сюди ще на «Мейфлавері», й відтоді вони підіймаються, бубнявіють, хвилями розпросторюються Америкою. Я регулярно й сумлінно добував цей продукт у селі, доки якогось ранку не забув усі правила й не ошпарив їх окропом, і внаслідок цієї випадковості встановив, що й вони не є незамінними — адже всі мої відкриття ґрунтувалися на процесі аналітичному, а не синтетичному, — і відтоді радо обходився без них, хоча більшість господинь запевняла, що не буває безпечного й поживного хліба без дріжджів, а старші люди пророчили мені стрімкий занепад життєвих сил. Але я виявив, що й цей інгредієнт не є незамінним, адже навіть після року без нього я досі перебуваю у світі живих, та ще й тішуся, що позбувся банальної необхідності тягати в кишені пляшечку дріжджів, яка часом розкривалася й випускала свій вміст, ставлячи мене в ніякове становище. Обходитися без дріжджів легше і краще для мого почуття власної гідності. Людині легше призвичаїтися до життя в новому кліматі й за нових обставин, ніж будь-якій іншій тварині. Не клав я у хліб ані соди, ані інших кислот і лужних речовин. Здається, я випікав хліб за рецептом, який Марк Порцій Катон[117] навів ще за два століття до Різдва Христового. «Panem depsticium sic facito. Manus mortariumque bene lavato. Farinam in mortarium indito, aquee paulatim addito, subigitoque pulchre. Ubi bene subegeris, defingito, coquitoque sub testu». Я розумію це так: «Хліб випікай так. Руки й миску вимий добре. Насип борошна в миску, потроху додай води й добре виміси. Добре вимісивши, зліпи й випікай під кришкою», — тобто в посудині для випікання хліба. Про дріжджі ані слова. Але хоч хліб і основа життя, інколи я обходився без нього. Якось я і кришки в роті не мав понад місяць, коли гаманець мій спорожнів.

Кожен мешканець Нової Англії, цієї землі жита й індіанської кукурудзи, може легко виростити все, потрібне для хліба, й унезалежнитися від далекого й примхливого ринку. Але ми в Конкорді такі далекі від простоти й незалежності, що свіже солодке борошно у крамницях чи й знайдеш, а мамалигу й кукурудзу ще грубішого помелу майже ніхто не споживає. Фермери віддають зерно, яке виростили самі, худобі та свиням, а собі купують магазинне — значно дорожче й напевно не поживніше. Я збагнув, що завиграшки вирощу собі кілька бушелів жита й індіанської кукурудзи, адже перше росте навіть на найгіршому ґрунті, та й друга невибаглива; змоловши їх на ручному млині, я обійдуся без рису та солонини. Якщо ж потребуватиму солодощів, то, як встановив експериментальним шляхом, дуже добру мелясу можна виготовити з гарбузів і буряків. Я також знав, що ще легше її добути з клену, тож надбав кілька саджанців, а доки вони ростимуть, послуговуватимусь цими та іншими замінниками. Адже, як співали наші прабатьки,

Нам трунок присмачать, найкращий з усіх,

Гарбуз, пастернак і волоський горіх![118]

Що ж до солі, цієї найнагальнішої з нагальних харчових потреб, то це добрий привід навідатися на берег моря, а якби я вирішив обійтися геть без неї, то, ймовірно, просто пив◦би менше води. Я не бачив, щоб індіанці завдавали собі клопоту добувати сіль.

Отже, я цілком міг прогодувати себе без торгівлі й бартеру, а що прихисток у мене вже був, лишалося добути одяг і пальне. Штани, які я зараз ношу, пошиті з полотна, витканого фермерською родиною — дякувати Богові, людство не втратило ще своїх чеснот, я-бо дотримуюся думки, що падіння фермера до рівня робітника не менш грандіозне й доленосне, ніж падіння людини до рівня фермера. Дрова ж на нашій новій землі ідуть вкупі з ділянкою. Що ж до землі, то якби мені не дозволили оселитися посеред лісу, я придбав◦би десь акр землі за ту ж ціну, за яку було продано цю ділянку — тобто за вісім доларів і вісім центів. Але мені дозволили оселитися на необробленій ділянці, і я вирішив, що своєю присутністю тільки підвищу її вартість.

Скептики інколи питають, чи зміг◦би я прожити на самій рослинній їжі. Докопаймося до кореня, адже коренем будь-якої справи є віра, от я зазвичай і відповідаю, що вірю у свою здатність прожити на самій тільки настільній скатертині. Якщо вони цього не розуміють, то й решти моїх думок не зрозуміють також. Я ж, своєю чергою, тішуся, що не самотній у таких експериментах. Наприклад, один юнак два тижні прожив на твердому сирому кукурудзяному зерні, перемелюючи його самими лише зубами. Білки теж провели такий експеримент, і то цілком успішно. Людська порода зацікавлена в таких експериментах, хай◦би як вони непокоїли старих жінок, яким на таке не стане сили чи які успадкували по чоловікові третину млина.

*

Умеблювання мого будиночка я почасти виготовив сам, та й решта не коштувала мені нічого понад уже перелічені витрати. Воно складалося з ліжка, кухонного стола, письмового стола, трьох стільців, дзеркала діаметром три дюйми, щипців для вугілля й залізної підставки для дров, чайника, пательні глибокої та мілкої, черпака, миски для вмивання, пари ножів і виделок, трьох тарілок, однієї чашки, однієї ложки, карафки на олію, карафки на мелясу й полив'яної лампи. Навіть бідноті не доводиться сидіти на гарбузі — це свідчило б лише про брак винахідливості. Таких стільців, які мені подобаються, на селі вистачає по горищах, і їх віддають задурно, ще й дякують. Умеблювання! Дякувати Богові, я не потребую цілого складу меблів, щоб сидіти й стояти. Хто ж, крім філософа, не посоромився б скласти своє майно на воза й рушити за місто, виставивши на огляд небесам і очам людей злиденні порожні коробки? Це меблі Сполдинґа. З вигляду такого вантажу я ніколи не міг визначити, багатієві ці меблі належать чи злидареві, адже їхній власник завжди видається нужденним. І справді, що більше в тебе майна, то ти бідніший. Віз має такий вигляд, ніби на нього навантажили все добро з десятка хижок, а якщо кожна хижка злиденна, то це злиденність у десятому ступені. Для чого, скажіть на ласку, переїжджати, як не для того, щоб позбутися наших меблів і exuviæ[119] й перейти із сього світу в тамтой із новим добром, а старе спалити? Людство мовби приторочило собі до пояса пастку й не може пересуватися дикими краями, де ми ставимо сіті, не волочачи пастки за собою. Воно — мов той щасливий лис, який лишив свого хвоста в капкані. Ондатра готова відгризти собі три лапи, тільки б звільнитися. Воно й не дивно, що люди втратили гнучкість. І як часто вони потрапляють у глухий кут! «Дозволю собі спитати, пане, що ви маєте на увазі під глухим кутом?» Якщо ви наділені зором, то щоразу, як бачите людину, бачите й усе, що їй належить — авжеж, і значну частину того, що вона приховує, аж до кухонного начиння й мотлоху, який тримають удома замість спалити його. Людина силкується просунутися вперед у важкому ярмі цього непотребу. Я вважаю, що той із нас зайшов у глухий кут, хто пробрався крізь вушко голки чи ворота, а свій віз із меблями протягнути за собою не може. Що ж я можу відчувати, крім співчуття, до ошатного, рухливого, гадано вільного чоловіка, готового до дії, який просторікує про своє «умеблювання» — скажімо, чи воно застраховане? «Але що ж мені зробити з умеблюванням?» Отоді я й бачу, що легковажний метелик заплутався в павучих сітях. Припустімо, вам видається, що в когось немає непотребу, але розпитайте їх ретельніше — і виявиться, що вони просто поскладали його в чужім сараї. Нинішня Англія видається мені джентльменом похилого віку, який подорожує з горою багажу — мотлоху, що назбирався за довгі роки господарювання, а рука не піднімається спалити: велика валіза, маленька валізка, коробка для капелюха і ще торбинка. Бодай перші три можна викинути спокійно. Нині навіть здоровому не під силу взяти ложе своє та й піти, тож хворому я й поготів раджу облишити своє ложе й тікати світ за очі. Коли я бачу, як іммігрант ледве бреде, зігнувшись під вагою мішка з усім своїм добром — цього велетенського чиряка, що мовби виріс у нього на карку, — я його жалію, і не тому, що це все його майно, а тому, що він мусить оце все нести. Коли я вже мушу тягати за собою капкан, най він бодай буде легким і не перетискає життєво важливих частин тіла. Та чи не мудріше взагалі не вкладати своїх лап у капкани?

До слова, зауважу, що не мусив тринькати гроші на фіранки, адже в мої вікна не зазирає ніхто, крім сонця й місяця, а вони хай дивляться. Хай◦би що там казали люде, від місячного сяйва молоко не кисне і м'ясо не псується, а на сонці меблі не розсохнуться й килим не вигорить. Якщо дружні обійми сонця часом надто гарячі, я все одно вважаю мудрішим ховатися за тими фіранками, які дарує нам природа, не додаючи зайвого мотлоху до свого господарства. Одна пані хотіла подарувати мені килимочок, але в домі мені забракло місця, а в домі чи поза ним — часу, аби його вибивати, тож я відмовився: волію витирати ноги об дерен перед порогом. Краще уникати навіть зародків зла.

Нещодавно я побував на розпродажі предметів, які належали одному священнику, чиє життя не було безпредметним:

Як лихо хто діє, то вдіяне живе й по його смерти[120].

Як то водиться, значну частину майна складав мотлох, який почав громадити ще його батько. Був там, зокрема, й висушений глист. А◦тепер цей непотріб, що пролежав пів століття на горищі й по смітниках, не спалили на очищувальному стосі, а виставили на аукціон, тобто примножили. Сусіди збіглися подивитися, все розкупили й сумлінно рознесли по власних горищах і смітниках, де це дрантя збиратиме пил, доки його знову не виставлять на продаж — і тоді все почнеться спочатку. У прах повертаючись, прах примножуємо.

Можливо, нам пішло б на користь, якби ми перейняли звичаї певних дикунських народів, адже ті бодай наслідують щорічне скидання шкіри — подумки, хоча не конче в реальності. Чи ж не варто й нам впровадити «гуляння» чи «свято першого врожаю», що його Бартрам[121] описує серед звичаїв муклаських індіанців? «Під час гуляння, — пише він, — містяни, добувши новий одяг, нові казанки, нові каструльки й інше начиння й умеблювання, збирають зношений одяг та інше дрантя, замітають і вичищають свої оселі, площі й ціле місто від бруду, а непотріб, решту зерна й інші зайві запаси скидають на спільну купу і спалюють. Випивши цілющого відвару й відбувши триденний піст, вони гасять всі вогні в місті. Протягом посту утримуються від задоволення всіх пристрастей і потреб. Усім відпускають гріхи й переступи, лиходії можуть повернутися до рідного міста. Четвертого ранку первосвященник добуває новий вогонь на головній площі, тручи сухі палички одна об одну, і звідти в кожну оселю доставляють нове, очищене полум'я».

Потім містяни три дні бенкетують молодою кукурудзою та фруктами, танцюють і співають, «а ще чотири дні приймають гостей і святкують зі своїми друзями з іншим містечок, які так само очистилися й підготувалися».

Мексиканці практикували таке саме очищення кожні п'ятдесят два роки, бо вірили, що надходить кінець світу.

Я ніколи не чув про правдивіше таїнство, тобто, за нашими словниками, «зовнішній і видимий прояв внутрішньої духовної благодаті». Не маю жодних сумнівів, що цей звичай богонатхненний, хоча індіанці й не лишили біблійного запису одкровення.

*

Понад п'ять років я живився трудом своїх рук і встановив, що можу задовольнити всі свої життєві потреби, працюючи близько шести тижнів на рік. Натомість цілу зиму і значну частину літа я міг присвятити штудіям. Я пробував учителювати й торочити щось студентам, але виявив, що мої витрати пропорційні, чи то пак непропорційні до моїх прибутків, адже я мусив одягатися й готуватися, думати й вірити, як належить, та ще й гаяв час. А◦що вчителював я не за покликанням чи задля добра побратимів, а виключно заради заробку, цей задум зазнав невдачі. Я спробував свої сили і в торгівлі, але зрозумів, що на те, аби стати на ноги, знадобиться десять років, а тимчасом душа моя, імовірно, полине до диявола. А◦ще мене лякало, що я справді зможу добре вести торгівлю. Під час ранніх спроб вирахувати, чим я можу заробляти собі на життя, сумна звичка підлаштовуватися під побажання друзів ще тяжіла наді мною, обмежуючи винахідливість, тож я серйозно й часто розглядав можливість збирати чорницю; ця робота мені точно до снаги, а скромних прибутків вистачить, адже задовольнятися малим — одне з найважливіших моїх умінь. Я здуру вважав, що ця робота не потребує значних вкладень і не відволікатиме від думок. Знайомі без вагань опановували торгівлю чи інші ремесла, а мені це заняття видавалося цілком подібним на їхні: блукатиму ціле літо пагорбами, збиратиму ягоди, які траплятимуться на моєму шляху, а потім легковажно їх позбуватимуся — і так випасатиму череду Адмета[122]. Іще мріялося, що я зможу продавати селянам і навіть містянам, які люблять нагадування про ліс, дикі трави й вічнозелене клечання просто з возика. Але з часом я виявив, що торгівля паплюжить усе, чого торкається, і хоч◦би ти посланнями небес торгував, це прокляття затаврувало б навіть їх.

Я мав певні вподобання й понад усе цінував свободу і відчуття звершення — нехай навіть для того довелось◦би пройти важкі випробування, — а тому не хотів усе життя заробляти на розкішні килими, добрі меблі, тонке начиння чи дім в античному або готичному стилі. Най цим займається той, хто вміє добувати такі речі, не кладучи на те всього життя, і вміє ними користуватися. Є такі «підприємливці», які буцімто люблять працю заради самої праці, а можливо, бо вона не дає їм впасти у ще страшніші гріхи; їм мені сказати нічого. Тим, хто не знає, що робив◦би, якби раптом отримав більше вільного часу, я порадив◦би працювати вдвічі тяжче, доки не зуміють викупити себе з неволі й не здобудуть вольної. Що ж до себе самого, то я виявив, що найбільшу незалежність дарує поденна робота, особливо враховуючи, що аби прогодувати себе рік, потрібно пропрацювати лише тридцять-сорок днів. День робітника закінчується, коли сідає сонце, і решту часу він може присвятити заняттям, які його цікавлять, незалежним від роботи, а його працедавець не відає спочинку від рахунків від початку року й аж до кінця.

Коротко кажучи, віра й досвід підказують: якби ми жили скромно й мудро, тримали б душу в тілі принагідними заняттями, а не тяжкою працею — врешті, перетворилися ж серйозні заняття простіших народів на забаву для окультуреніших. Людина не конче мусить заробляти собі на життя в поті чола — хіба що хтось пітніє легше, ніж я.

Один мій юний знайомий, який отримав у спадок скількись там акрів, сказав, що хотів◦би жити, як я, якби мав до того засоби. Я не хотів◦би, щоб хтось наслідував мій триб життя: по-перше, немає знаття, чи не знайду я іншого способу, перш ніж наслідувач досконало вивчить старий, а по-друге, я хочу, щоб у світі було якомога більше різних людей — і най кожен сумлінно шукає та прокладає власний шлях замість наслідувати батьківський, материнський чи сусідський. Най молодь будує, садить чи ходить під вітрилом, аби їй тільки не заважали робити те, до чого лежить душа. Моряки й раби-втікачі визначають шлях за вказівною Полярною зорею, і так само ми всі черпаємо мудрість із єдиної математичної точки — і того на життя вистачить. Навіть як ми не прибудемо в порт у домовлений час, ми не зіб’ємося з правдивого курсу.

Поза сумнівами, у цьому випадку те, що правдиве для одного, правдиве й для тисячі, адже кілька покоїв можна накрити одним дахом, підмостити одним льохом і розділити однією стіною, а великий дім не є пропорційно дорожчим за малий. Але я надаю перевагу життю на самоті. Ба більше, зазвичай збудувати дім самому дешевше, ніж переконати іншого в перевагах спільної стіни. Навіть як стіна у вас спільна, вона через економію зазвичай виходить благенька, а сусід може виявитися кепським господарем і не підтримувати ладу на своїй половині. У більшості випадків співпраця вкрай часткова й поверхова, а істинна співпраця — це така рідкість, що годі й шукати: гармонія нечутна людському вуху. Той, хто вірить, із довірою співпрацюватиме з іншим, а коли віри нема, то житиме, як решта світу, хай◦би до кого доєднався. Адже співпрацювати (у найвищому значенні цього слова і в найнижчому) — це спільно заробляти на життя. Я чув, що нещодавно два юнаки разом вирушили в мандри. Один без копійки за душею, тож зароблятиме дорогою, напинаючи вітрила кораблів і водячи плуг, а другий з векселем у кишені. Недовго вони пробудуть супутниками, недовго співпрацюватимуть, адже один не працюватиме взагалі. По першій◦же цікавій загрозі у пригодах їхні шляхи розійдуться. Та насамперед, як я вже натякав, той, хто мандрує самотиною, може вирушити вже сьогодні, а той, хто мандрує з іншим, мусить дочекатися, доки підготується супутник, і хтозна, скільки протриває очікування.

*

«Але ж ці розумування вкрай егоїстичні», — казали деякі мешканці мого містечка. Визнаю: досі я здебільшого відмовляв собі у приємності зайнятися доброчинністю. Почуття обов'язку штовхало мене на певні жертви; зокрема, довелося відмовитися й від цієї втіхи. Дехто поклав усеньке своє красномовство на те, щоб переконати мене заопікуватися якоюсь бідною родиною в містечку; і якби мені нічого було робити — диявол-бо знаходить заняття тим, хто лінькує, — я справді спробував◦би присвятити себе цій справі. Утім, коли я вирішив зробити собі таку приємність і заробити в небес облігацій, забезпечивши певним незаможним особам такі ж гаразди, якими володію сам, і навіть запропонував це їм, всі до одного без вагань сказали, що воліють бідність. Мої співгромадяни й співгромадянки так дбають про добробут інших містян, що, напевно, бодай одній особі можна займатися іншими, менш гуманістичними справами. На доброчинність, як і на будь-яке інше заняття, також потрібен талант. Що ж до добродійства, то це — одна з тих професій, де ніколи не буває вакансій. Ба більше, хай◦би як дивно це звучало, спробувавши себе в цій царині, я встановив, що вона не пасує моїй натурі. Мабуть, не варто мені свідомо й рішуче відмовлятися від свого покликання, аби чинити саме те добро, якого вимагає суспільство, адже, мовляв, тільки це й порятує світ; на мою ж думку, світ тримається на подібній до моєї, але нескінченно більшій затятості в інших царинах. Але не мені стояти між людиною та її покликанням. Тому, хто чинить добро від щирого серця, вкладаючи душу й саме життя, скажу: «Стій на своєму, навіть якщо світ називає твоє добро злом (імовірно, так і буде)».

Я далекий від того, щоб вважати свій приклад винятковим; безперечно, чимало моїх читачів наводять схожі виправдання. Без вагань скажу, що я прекрасний найманий працівник до будь-якої роботи (і байдуже, чи погодяться зі мною сусіди), але най роботодавець вирішує, що мені робити. Якщо я й роблю щось добре у традиційному значенні цього слова, то воно лежить на узбіччі мого життєвого шляху і здебільшого діється ненавмисне. Кажуть так: хай◦би ким ти був, хай◦би де ти був, негайно чини добро з милосердя, не намагаючись примножити своїх статків. Якби я взявся проповідувати, сказав◦би радше так: поклади собі стати добрим. Чи ж мусило Сонце зупинитися на досягнутому, розгорівшись до яскравості Місяця чи зірки шостої величини[123], — блукати, як Робін Паливода[124], зазирати у вікна котеджів, під'юджувати сновид, псувати м'ясо й оприявнювати тьму, — замість того, щоб невпинно примножувати своє дружнє тепло й щедрість, доки не стане таким яскравим, що жоден смертний не зможе поглянути йому в лице, весь цей час і далі обертаючись навколо світу по своїй орбіті та примножуючи блага на землі, чи то пак, як виявила правдивіша філософія, даючи світові обертатися навколо себе, аби його блага примножувалися? Бажаючи довести своє божественне походження власною щедрістю, Фаетон позичив на день колісницю Сонця, але збочив з уторованого шляху і попалив будинки на нижніх вуличках небес, спопелив земну поверхню, висушив усі ручаї й перетворив великий клапоть землі на пустелю Сахара. Урешті Юпітер сторчголов пожбурив його на землю ударом блискавки, а Сонце, оплакуючи його смерть, не світило аж рік.

Не існує гіршого смороду, ніж від добра, що загнило. Так і з людським добром, і з божественним, і з тваринним. Якби я довідався, що хтось прямує до моєї оселі з наміром вчинити мені добро, я тікав◦би світ за очі, щоб порятуватися від його вірусу, мов від сухого пекучого вітру африканських пустель, який зветься самумом і забиває роти, носи, вуха й очі піском, доки ти не задихнешся. Ні, я волів◦би постраждати від зла, адже це природніше. Я не вважаю нікого доброю людиною тільки тому, що він нагодував мене, коли я помирав від голоду, обігрів мене, коли я замерзав, чи витягнув із рівчака, куди я впав. Я можу знайти вам пса ньюфаундлендської породи, який зробить не менше. Філантропію не можна назвати любов'ю до своїх побратимів-людей у найширшому значенні цього слова. Говард[125], поза сумнівом, був чоловіком винятково добрим і порядним, і нагорода його велика[126]; але, строго кажучи, що нам хоч◦би й до сотні таких Говардів, якщо вони не допомагають нам у найкращому нашому стані, коли ми найбільше заслуговуємо на допомогу? Я ніколи не чув про доброчинні збори, які щиро пропонують допомогти мені чи до мене подібним.

Єзуїти розгубилися, зустрівши індіанців, які, навіть палаючи на стосі, й далі радили своїм мучителям нові різновиди тортур. А◦оскільки вони вивищилися понад фізичними тортурами, інколи здавалося, що вони вищі й за будь-яку втіху, яку можуть їм запропонувати місіонери; закон велить чинити людям те, чого тільки бажаєте, щоб люди чинили вам[127], але він не поширюється на тих, кому байдуже, що чинитимуть їм, хто у власний спосіб любить ворогів своїх і майже відпустив їм за все вчинене[128].

Конче допомагай злидарям саме тим, чого вони потребують найбільше, навіть якщо йдеться про власний приклад, до якого їм далеко. Якщо даєш гроші, то вкладай у це й себе, а не просто лишай їм. Інколи ми робимо чудернацькі помилки. Буває, що злидар не настільки голодний і холодний, як можна припустити з його брудного та обшарпаного вигляду і поганих манер. Почасти виною тому може бути його смак, а не лише лиха доля, що його спіткала. Можливо, якщо дати йому грошей, він купить на них іще рам'я. Я жалів нещасних обдертих ірландських робітників, які різали кригу на ставку в злиденних лахах, сам ловлячи дрижаки в ошатнішому і трохи моднішому вбранні, доки якогось пекуче холодного дня один із них не провалився під воду й не прибіг у мій дім обігрітися. Він зняв три пари штанів і дві пари панчіх, перш ніж роздягнувся догола, і хоча одяг його справді був брудний і рваний, він відмовився від запропонованого мною на додачу пальта. Може, насправді він потребував саме омовіння. Тоді я почав жаліти себе: більшим милосердям було б дати фланелеву сорочку мені, ніж цілу крамницю готового одягу йому. Краще один раз вдарити сокирою по кореню зла, ніж тисячу разів — по гіллі. Можливо, той, хто жертвує найбільше часу і грошей бідноті, своїм способом життя найбільше докладається до постання тих лих, які марно намагається побороти. Згадаймо про побожних рабовласників, які відкладають прибутки від продажу кожного десятого раба на те, щоб дозволити решті своїх рабів не працювати в неділю. Дехто хизується милосердям, бо взяв бідняка працювати в себе на кухні. А◦чи не добріше було б самому трудитися на кухні? Хизуєтеся, що десятину віддаєте на доброчинність? А◦не краще було б мовчки віддати на те дев'ять десятих? У такому разі суспільство отримує назад лише одну десяту своєї власності. Що це: щедрість того, у чиєму розпорядженні виявилися статки, чи свідчення лінощів служителів правосуддя?

Доброчинність — це чи не єдина чеснота, яку людство належно поціновує. Ба ні, її сильно переоцінюють внаслідок свого егоїзму. Одного сонячного дня тут, у Конкорді, здоровий бідняк розхвалював мені іншого містянина, бо той, мовляв, ласкавий до нужденних (він мав на увазі себе самого). Ласкавих дядечків і тітоньок людської породи цінують більше, ніж її справжніх духовних матерів і батьків. Якось я чув проповідь одного священника, людини розумної та вченої, про Англію та її наукових, літературних і політичних достойників. Перелічивши Шекспіра, Бекона, Кромвеля, Мільтона, Ньютона й інших, він перейшов до християнських героїв, і їх, як того вимагає його фах, вивищив понад решту і поставив як великих понад великими. Він назвав Пена[129], Говарда й місіс Фрай[130]. Хто ж не бачить у цьому брехні та облуди? Очевидно, що то — не найвидатніші чоловіки й жінки Англії, а в кращому разі найвидатніші її філантропи.

Я не применшую значення філантропів, а лише вимагаю справедливості для всіх тих, чиї життя й діла — благословення для людства. Я не ставлю чесність і милосердя — так◦би мовити, стовбур і листя людської природи — понад інші чесноти. Рослини, що їхнє зелене листя ми сушимо на трав'яні чаї для хворих, слугують скромним цілям і найчастіше стають знаряддям шахраїв. Я ж волію квітів і плодів людських і сподіваюся, що їхні пахощі долинуть і до мене, а смак достиглого фрукта підсолодить нашу розмову. Милосердя мусить бути не минущою дією, а постійним надлишком, який нічого людині не коштує і якого вона навіть не свідома. Доброчинність покриває багато гріхів[131]. Філантропи зачасто обдаровують суспільство спогадами про власні подолані біди й називають це співчуттям. Мусимо прищеплювати людству відвагу, а не розпач, здоров'я й невимушеність, а не лиха, і пильнувати, щоб зараза не поширювалася. З яких південних рівнин почується голос жалобного співу[132]? Де живуть дикуни, яким мусимо нести світло? Хто той чоловік грубий і нестриманий, що його душу ми мусимо врятувати? Коли щось, нехай навіть біль у животі, дошкуляє людині й не дає грати свою роль, у ній пробуджується співчуття, і вона береться змінювати світ. Кожен із нас є мікрокосмом, а тому людина вирішує — цілком слушно, — що може зцілити світ, який переїв яблук-кисличок; власне кажучи, ціла планета постає як велике зелене яблуко, і страшно й подумати, що буде, якщо діти людські надкусять його, перш ніж воно достигне; наш завзятий філантроп одразу рушає до ескімосів і патагонців, вітає у своїх обіймах людні індійські та китайські села; аж от не минає й кількох років доброчинної діяльності, протягом яких вищі сили використовують його, поза сумнівом, для власних цілей, як наш герой виліковується від диспепсії, а у планети червоніє одна чи й обидві щоки, ніби вона почала достигати; життя окультурюється, жити знову солодко і здорово. Я не уявляю більшого гріха, ніж той, який вчинив сам. Не знав і не знатиму людини гіршої, ніж я сам.

Я вірю, що реформаторові, нехай то буде навіть найсвятіший син Божий, болить не співчуття до своїх нещасливих побратимів, а власні біди. Якщо ж його біди минуться, прийде весна, а над його ложем зійде сонце, він полишить своїх напарників у милосерді, навіть не попрощавшись. Я не читаю лекцій про шкоду тютюну, бо сам його ніколи не жував; цей тягар мусять на себе покласти ті, хто колись споживав тютюн, а потім перевиховався; натомість я жував багато інших речей, проти яких можу проповідувати. Якщо ж не встоїш перед спокусою доброчинності, хай не знатиме ліва рука твоя, що робить правиця твоя[133], адже знати того не варто. Рятуй потопельників, зав'язуй свої шнурки. Виділи час на безоплатну працю.

Єднання зі святими псує добрі звичаї[134]. Наші гімни мелодійно відлунюють прокльонами Бога, якого ми терпітимемо довіку. Можна сказати, що навіть пророки й спасителі радше приборкували страхи, ніж підживлювали сподівання людства. Проста й непохитна радість від дару життя, пам'ятна похвала Богові ніде не записана. Здоров'я та успіх, нехай навіть чужих людей, мені на благо; хвороби й нещастя засмучують мене і шкодять, хай◦би скільки я співчував іншим чи інші співчували мені. Отже, якщо ми справді хочемо зцілити людство індійськими, ботанічними, магнетичними чи природними засобами, спершу мусимо стати простими й безнапасними, як сама Природа, розвіяти хмари, що тяжіють над нами, і ввібрати в себе життя. Не пнися в наглядачі біднякам, намагайся стати людиною достойною.

У «Гулістані, чи Трояндовому саду» шейха Сааді Ширазі[135] я вичитав: «Мудреця спитали: з багатьох славних дерев, що їх усемогутній Бог створив високими й тінистими, жодне не зветься азадом, чи то пак вільним, як не рахувати кипариса, що не родить плодів. Яка розгадка цієї таємниці? Він відповів: у кожного свій плід і своя пора, протягом якої рослина свіжа і квітуча, а поза нею стоїть суха й змарніла; лише кипарис буяє завжди, непідвладний порам року; такої ж природи й азади, чи то пак вільновірці. Не прикипай серцем до минущого, адже річка Диджла, звана також Тигром, тектиме крізь Багдад довго по тому, як вимре порода халіфів; якщо земля твоя родюча, будь щедрий, як фінікове дерево, а як вона не дає тобі змоги ділитися, будь азадом чи вільним, як кипарис».

ПРИНАГІДНІ ВІРШІ

у відповідь на претензії злидоти

Ти засміливо стверджуєш, злидарю,

Неначе є в світобудові лад

Лишень тому, що у хатині вбогій

Твоїй розмірена живе чеснота,

Зігріта сонцем, вимита дощами,

Немов рослинка в горщику своїм;

Бо пристрасті з душі ти проганяєш,

І процвітати тим даєш чесноті,

Яка, подібно до очей Горгони,

З діяльної людини робить камінь.

Не треба нам нудного товариства,

Повздержливості вічної твоєї

Через яку глупота прозира,

Яка не зна ні радості, ні смутку,

І певна: бездіяльність завжди краща

Від дії. Виплід хибний та низький

Понад усе підносить посередність,

Готову всім годити. Але ж ми

Понад сумнівну сю чесноту ставим

Відважну дію, велич королівську,

Ще й мудрість усевидячу, й душі

Щедроту, що ніяких меж не знає,

І ту чесноту, що від давнини

Не вспадкувала імені, лиш приклад

Ахіла, Геркулеса і Тезея.

Геть в келію ховайся! Й звідти світло

Побачивши, його збагнути силься.

Томас Карей[136]

Де я жив і для чого я жив

Певної пори в нашім житті природно розглядати кожну місцину як можливе місце для дому. Так я оглянув землі на добрий десяток миль навсібіч від міста, де жив. У своїй уяві я скупив усі ферми по черзі, адже всі їх можна було перекупити, і я знав їм ціну. Я обходив маєтності кожного фермера, куштував яблука-кислички, бесідував про рільництво й купував ферму, не торгуючись чи навіть набиваючи ціну, за будь-які гроші, подумки брав позику, робив усе, хіба тільки договору не укладав, бо до договору ще треба договоритися, а поговорити я люблю; я плекав ферму і певною мірою фермера, а потім, натішившись, ішов собі, даючи господареві жити далі. Завдяки цьому досвіду друзі вважають мене ледве не маклером, що продає земельні ділянки. Хай◦би де я сів, мені здавалося, що я можу там осісти, і, відповідно, краєвид розсіювався від мене. Врешті, що таке будинок, як не sedes, сидіння? А◦чи ж є краща осада, ніж заміська садиба? Я знайшов чимало місць для дому, що рівних їм годі й шукати, і хоча дехто скаже, що вони задалеко від села, про мене, це село задалеко від них. Що ж, отут я можу жити, казав я, і протягом часини встигав прожити там літнє й зимове життя, і перед очима моїми пробігали роки: боротьба з зимою, привітання весни. І хай◦би де звели собі дім майбутні мешканці цих земель, най знають, що був у них попередник. Пообідніх годин мені вистачало, щоб розбити ділянку, визначити, де буде сад, де лісок, а де пасовисько, вирішити, які добрі дуби чи сосни лишу стояти перед порогом, а на що піде кожне хирляве дерево, — а тоді я полишав цю землю, може, і яловою, адже багатство людини вимірюється тим, скільки вона може облишити.

Моя уява так розгулялася, що кілька фермерів навіть відмовилося продавати мені своє майно — а мені тільки відмови й треба, — але я не забруднив рук володінням землею. Найближче до того, щоб стати землевласником, я підійшов, коли ледь не купив ділянку в такого собі Головела, і подумки вже вирішував, яке насіння мені потрібне і з якого матеріалу зроблю возик, щоб возити врожай, та не встиг власник передати мені купчої, як його дружина — такі вже жінки! — передумала й вирішила лишити ферму, і фермер запропонував мені десять доларів за те, щоб я звільнив його від зобов'язань. Правду кажучи, мої земні статки не перевищували в той час десяти центів, і лише неабиякий математик зрозумів◦би, хто я такий: чоловік із десятьма центами, чоловік із фермою, чоловік із десятьма доларами — чи все одразу. Я, щоправда, дозволив господареві лишити собі й ферму, і десять доларів, бо й так уже натрудився; чи скажімо щедріше: я продав йому ферму за стільки ж, за скільки придбав її сам, а що він був чоловік небагатий, то ще й подарував йому десять доларів, а десять центів, насіння й матеріал на возик лишилися мені. Так я й виявив, що я багач, анітрохи при тім не зашкодивши своїй бідності. Натомість я лишив собі краєвид і щороку навіть без возика збирав там урожай, адже пейзажі мають таку властивість:

На що впаде мій погляд — те моє,

І на відлюдді того не оскаржать[137].

Я не раз бачив, як поет іде собі, зібравши на фермі найцінніший урожай, доки черствий фермер бідкається, що вродили тільки яблуні-кислички. Звідки ж власникові знати, що поет уже давно обгородив його ферму віршами, цією найпочеснішою з невидимих загорож, викрав її, подоїв худобу, вершки зняв і забрав собі, а фермерові лишив тільки нежирне молоко.

Головними принадами Головелової ферми для мене були: її відлюддя, адже стояла вона десь за дві милі від села й за пів милі від найближчого сусіда, а від дороги її відділяло широке поле; те, що за межу правила річка, яка, за словами власника, захищала туманами город від весняних приморозків, що мене цікавило мало; сірість і поруйнований вигляд дому, сараю й занедбаних парканів, які сприкрювали попереднього власника, але тішили мене; дуплаві й порослі мохом яблуні, погризені зайцями, промовисто свідчили, які в мене будуть сусіди; а передусім мене розчулювали спогади з моїх перших вилазок вгору річкою, коли дім не було видно за густим гаєм червоних кленів, тож до мандрівника долинав тільки гавкіт собаки. Я квапився придбати ферму, перш ніж власник повикорчовує каміння, позрізає дуплаві яблуні чи понищить молоді берізки, що виткнулися на луці, — коротко кажучи, перш ніж він наведе лад. І щоб тішитися її принадами, я готовий був узяти, як Атлас, цілий світ на плечі (я й не чув, щоб він отримав за те якусь винагороду) і здійснити вчинки, що не мали іншого мотиву й виправдання, крім як дозволити мені за неї заплатити, аби моє володіння ніхто не чіпав; адже я достеменно знав, що вона щедро даруватиме урожай того типу, якого я прагнув найбільше, якби їй тільки дали спокій. Але я вже розповів, чим усе закінчилося.

Отже, все, що я можу сказати про обробку великих ділянок землі (садочок у мене завжди був) — це те, що насіння в мене вже було напоготові. Багато хто стверджує, що з плином часу насіння тільки покращується. Час сортує добре і погане, і доки я нарешті наготуюся висадити насіння, імовірність розчарування зменшиться. Але своїм побратимам я рішуче скажу: «Живіть, скільки змога, незалежними та вільними від зобов'язань. Невелика різниця, що обмежує вашу свободу — грядки чи ґрати».

Старий Катон, що його «De Re Rusticâ» править мені за часопис «Садівник», писав (і єдиний відомий мені переклад перетворює цей уривок на загадкову мішанину слів): «Коли поклав собі купити ферму, то все гаразд обміркуй і не купуй пожадливо, і не заощаджуй собі клопоту, оглядаючи її, і не думай, що досить обійти її раз. Що частіше туди ходитимеш, то більше вона тебе тішитиме, якщо вона добра». Навряд чи я купуватиму пожадливо: скільки віку мого, я обходитиму вподобану землю, доки врешті мене в ній і поховають, щоб на прощання вона потішила мене найбільше.

*

Змальовані тут події були другим моїм експериментом такого штабу, тож я опишу їх детальніше, згустивши пригоди двох років у один для зручності. Як я вже зазначав деінде, я не збираюся писати оду зневірі. Я хизуватимуся, як півник, що зранку завзято злітає на сідало і співає, щоб побудити сусідів.

Коли я оселився в лісах, тобто почав проводити там не лише дні, а й ночі — а день сей, за збігом обставин, припав на День незалежності, себто четверте липня 1845 року, — мій дім ще не був готовий до зими й слугував лише прихистком від дощу. Він стояв непотинькований, без грубки, а вночі ставало прохолодно, бо між грубих і постраждалих від стихії дощок на стінах зяяли широкі щілини. Завдяки свіжообтесаним стовпам, новим дверям і віконним рамам хатинка була чиста й світла, особливо вранці, коли колоди просякала роса, а мені здавалося, що до полудня вона замироточить солодкою живицею. У моїй уяві будинок не втрачав цієї ранкової подоби протягом цілого дня, нагадуючи мені про іншу гірську хатинку, яку я відвідав минулого року. То була світла непотинькована хижа, де навіть мандрівного бога не соромно було прийняти, а богиня могла розпустити свої шати. Над моєю оселею віяли вітри, що перед тим мели гірські хребти й несли з собою уривки земної музики — лише небесні її частини. Тут завжди дув ранковий вітерець, а поема творіння снувалася без кінця, тільки мало вух готові її почути. Олімп — це лише те, що є повсюди поза землею.

Єдине житло, яким я володів до того, як не рахувати човна, — це намет, що його я інколи брав у літні походи: він досі лежить, складений, у мене на горищі, а ось човен довго переходив із рук у руки, доки не поплив собі рікою часу. Надбавши надійніший прихисток, я пустив у світі корені. Нехай якою вутлою була моя хатинка, вона кристалізувалася навколо мене й почала впливати на свого будівничого. Її обриси чимось нагадували малюнок. Мені не треба було виходити за поріг, щоб подихати повітрям, бо всередині панувала свіжість. Навіть у зливу я сидів не під дахом, а радше за дверима. Як сказано у Харіванші[138], «оселя без птахів — мов м'ясо без приправ». Моя оселя була не з таких, адже я раптом опинився в сусідстві пташок, і то не ув'язнивши їх, а замкнувшись у клітці обіч них. Я чув не лише тих пташок, що часто навідуються в наші сади й городи, а й дикіших і цікавіших лісових співців, які вкрай рідко чи й ніколи не співають серенад селянам — лісових і бурих дроздів, танагр, вівсянок, східних дрімлюг і багатьох інших.

Я осів над ставочком десь за півтори милі на південь від Конкорда і єдиного нашого поля, знаного історії — поля битви при Конкорді, трошки вище за село, посеред великого лісу, що простягається аж до Лінкольна; я зайшов так глибоко в хащу, що найближчим моїм виднокраєм був лісистий протилежний берег ставка, десь за пів милі від мене. Протягом першого тижня в лісі щоразу, як мій погляд падав на ставок, я чудувався цьому каровому озеру високо на пагорбі, що навіть дно його лежить вище, ніж плеса інших водойм. Коли сходило сонце, я спостерігав, як ставок скидає своє опівнічне серпанкове вбрання, так що ген-ген поволі починають прозирати м'які хвильки чи гладке плесо, а тумани, як привиди, скрадаються в ліси, ніби розходяться з таємних опівнічних зборів. Навіть роса виблискувала на деревах довше, ніж зазвичай, як то буває в горах.

Цей ставочок був мені наймилішим сусідом у серпні, коли тиха літня злива на певний час стихала, а повітря й вода під захмареним небом завмирали, і день ставав безжурно-спокійним, як вечір, а спів лісового дрозда відлунював від берега до берега. Гірські озера найспокійніші саме о такій порі, і сповнена світла й віддзеркалень вода під проблиском чистого неба, низького й відтіненого темними хмарами, і собі перетворюється на нижчі небеса, значно важливіші за горішні. З вершини пагорба неподалік, де нещодавно вирубали ліс, розгортався мальовничий краєвид на схід, на далекий берег, де дві гори положисто хилилися одна до одної, так що можна було припустити, наче в ту лісисту долину тече струмок, але струмка не було. Я дивився в далекий просвіт між зеленими пагорбами на вищі гори, що синіли на видноколі. Підвівшись навшпиньки, я міг розгледіти ще дальші, ще синіші вершини північно-західних хребтів, правдиві монети небесного карбунку, а також край села. Але в інших напрямках навіть з вершини я не бачив нічого, крім лісів, які обступали мене з усіх боків. Добре жити при воді, що надає землі легкості та плинності. Навіть найменша криничка нагадує, що земля — не континентальна твердь, а острів. І це не менш важлива роль криниці, ніж помагати зберегти масло свіжим. Коли погляд мій із вершини падав на Седберійські луки, які під час повені перетворювалися на міраж, мов монета на дні водойми, а вся земля за ставком оберталася на тонесеньку плівочку, що плаває на мілкому озері, я мусив собі нагадувати, що цей простір, де я живу, — насправді суходіл.

Краєвид із мого порога був іще обмеженіший, але я анітрохи не почувався затиснутим чи загнаним. Паші для моєї уяви більш ніж вистачало. Плато, поросле невисокими дубками, що здіймалося по той бік ставка, тягнулося аж до західних прерій і татарських степів, де всі роди людські могли блукати привільно. «Лише ті, хто може вільно споглядати безкраїй обрій, справді щасливі», — сказав Дамодара[139], коли його череді знадобилося нове, більше пасовисько.

Навколо мене змінювалося не тільки місце, а й час, і я наблизився до тих частин усесвіту й тих історичних епох, які цікавили мене найбільше. Моя оселя така само віддалена, як і ті краї Всесвіту, що їх щоночі вивчають астрономи. Ми схильні шукати химерних прегарних місць у далеких і піднесеніших околицях нашої системи, за сузір'ям Касіопеї, вдалині від гамору та клопоту. А◦я виявив, що й моя домівка стоїть у далекому, вічно новому, не спаплюженому закутку Всесвіту. Якщо селитися варто десь коло Плеяд і Гіад, Альдебарану й Альтаїру, то це мені вдалося: я віддалився від життя, яке облишив, і так само посилав найближчим сусідам слабкі мерехтливі промені, які можна розгледіти лише безмісячної ночі. Ось у такому закутку всесвіту я осів:

Пастух жив-був собі, й думки

Плекав високі він,

Мов гори, де він пас овець

На врунах полонин[140].

А◦якої б то думки були ми про життя пастуха, якби його череда завжди знаходила вищу пашу, ніж його помисли?

Кожен ранок припрошував мене вести життя просте й, дозволю собі сказати, невинне, як сама Природа. Я так само щиро вшановував Аврору, як давні греки. Прокидався я рано, по тому купався у ставку — це було релігійне таїнство й одна з найкращих моїх дій. Кажуть, на ванні імператора Шан Тана[141] були вирізьблені такі слова: «Щодня оновлюйся повністю — знову і знову, і так довіку». Мені це зрозуміло. Ранок повертає нас до героїчної доби. Тихе дзижчання комара, що прокладає свій незримий і немислимий шлях моєю оселею досвітньої години, коли я сиджу при відкритих дверях і вікні, розчулює мене не менше, ніж сурми, що уславляли героїв. У цих звуках мені вчувався реквієм Гомера, «Іліада» й «Одисея», спів про гнів і блукання. Було в тому щось космічне, постійна реклама вічної звитяги й плідності світу. Саме ранок, час пробудження, найкраще закарбовується в пам'яті. Тоді ми найменш оспалі, і бодай на якусь часину пробуджується та частка нашого єства, що дрімає решту дня і ночі. Мало що можна чекати від тих днів (чи ж вартують вони взагалі цього ймення?), коли нас пробуджує до вищого життя, для якого ми заснули, не власний Геній, а механічне нагадування якогось служки, не власна новонабута сила і внутрішнє завзяття, суголосне бринінню музики сфер, і пахощі у повітрі, а фабричні дзвони; отже, і темрява дарує нам свої плоди й доводить, що нічим не гірша за світло. Хто не вірить, що кожен день містить спомин про ранішу, священну, ще не спаплюжену досвітню годину, той зневірився у житті й ступив на темний шлях. Після того, як чуттєве життя на певний час завмирає, душа людська, чи то пак тіло, щодня оживає знову, і Геній намагається знову пробудити людину до шляхетнішого буття. На мою думку, всі події, що вкарбовуються в пам'яті, припадають на ранкову пору й ранкову атмосферу. У Ведах сказано: «Розум пробуджується зранку». Поезія й мистецтво, найвеличніші й найпам'ятніші чини людські розгортаються такої пори. Всі поети й герої, як і Мемнон, — діти Аврори, що грають свою музику на світанку. Для тих, чия гнучка і завзята думка не відстає від сонця, цілий день — це ранок без кінця. І байдуже, що каже годинник чи вчинки й труди людей. Ранок — це час, коли я пробуджений, а в мені палає світанок. Реформування моралі — це спроба струснути сон. Чим, крім дрімоти, можна пояснити, що люди так погано запам'ятовують свої дні? Вони-бо вміють рахувати. Якби їх не опановував сон, вони чогось та досягли б. Мільйони людей виборсалися зі сну настільки, щоб спромогтися на фізичну працю, проте лише один із мільйона пробудився настільки, щоб докласти плідних інтелектуальних зусиль, а один зі ста мільйонів — щоб поринути в поетичне чи божественне життя. Чувати значить жити. Я ще не зустрічав цілком пробуджених людей. Та й чи зважився б я зазирнути їм у вічі?

Ми мусимо навчитися прокидатися й не засинати знову не за допомогою механічних приладів, а в нескінченному очікуванні світанку, що не полишає нас навіть у глибокому сні. Найбільше мене окриляє те, що людина, безсумнівно, здатна підноситися свідомим зусиллям. Зуміти написати картину, вирізьбити статую чи створити кілька красивих предметів — це, звісно, неабияке досягнення, але писати й різьбити саму атмосферу й матерію нашого світобачення, на що ми морально здатні, — це значно славетніше досягнення. Вплинути на якість дня — це найвеличніше мистецтво. Обов'язок кожного — зробити ціле своє життя, аж до найменшої деталі, вартим споглядання цієї найвеличнішої й найважливішої години. Якщо ми знехтуємо той мізер відомостей, який отримуємо, чи то пак його занапастимо, оракули чітко пояснять нам, як чинити.

Я вирушив у ліси, бо прагнув жити свідомо, мати перед очима лише найважливіші життєві факти й вивчати всі уроки, які мені дає життя, аби не зрозуміти при порозі смерті, що я гаразд і не жив. Життя надто цінне, щоб його не прожити; так само я не збирався впадати у приречене смирення, якщо в тому нема крайньої потреби. Я хочу жити на повні груди й висмоктувати мозок із кісток життя, жити звитяжно, по-спартанськи, і боротися з усім, що не є життям, прорубати в житті широку просіку й тяти під корінь, загнати життя в кут, звести до основ, а як виявиться воно мізерним — що ж, тоді треба чесно і до кінця спізнати його мізерність і показати світові; а як виявиться воно піднесеним, то і піднесеність треба спізнати, аби могти правдиво про неї розповісти у наступній подорожі. Мені здається, що більшість людства постійно сумнівається, від Бога життя чи від диявола, і дещо поквапливо доходить висновку, що головне завдання людини — «славити Бога і втішатися ним довіку».

Але життя в нас мізерне, як у мурашів, і хоча, за легендою, нас уже давно перетворено на людей[142], ми, як тії пігмеї, боремося з журавлями[143], нагромаджуючи помилку на помилку й латку на латку, і навіть найвищі свої чесноти виявляємо з нагоди бід, що їх легко оминути й усунути. Ми тринькаємо життя на марнички. Чесній людині навряд чи знадобиться рахувати більше, ніж до десяти, за кількістю пальців; за крайньої потреби можна додати ще й десять пальців на ногах, а решту округлити. Простота, простота, простота! Кажу: най твої справи будуть як два і три, а не як сто і тисяча; замість рахувати до мільйона, рахуй до пів десятка, щоб рахунки вміщалися на нігті. У бурливому морі цивілізованого життя стільки хмар, бур і сипучих пісків, що людині, аби заціліти, не піти на дно й сягнути порту, потрібно враховувати тисячу й одну дещицю і прокладати курс за компасом, без світла зір; щоб вижити, потрібно бути видатним математиком. Спрощуй, спрощуй. Якщо так потрібно буде, замість їсти тричі на день, їж тільки раз; замість ста страв обери п'ять; та й інші речі зменш пропорційно. Наше життя — як Німецька конфедерація[144], зшита з дрібних державок із вічно плинними кордонами, так що навіть німець достеменно не знає, де кожної миті пролягають її межі. Не лише мільйони родин по цілій країні, а навіть сам народ з усіма його так званими внутрішніми покращеннями, які, між іншим, усі зовнішні й поверхові, — це неповоротке роздуте утворення, загромаджене мотлохом, приречене потрапляти у власні пастки, розбещене розкошами й марнотратством, браком обрахунків і гідної мети; єдиний лік для кожної окремої оселі та цілого народу — це сувора ощадність, скромне спартанське життя й високі цілі. Ми живемо надто стрімко. Люди, звісно, вважають, що Народові конче потрібно торгувати, експортувати кригу, говорити телеграфом і їздити зі швидкістю 30 миль за годину, незалежно від того, чи кожен окремо взятий із нас таке робить; натомість люди не знають, по-мавпячи нам слід жити чи по-людськи. Якщо ми не прокладатимемо шпал, не куватимемо рейок і не працюватимемо день і ніч, а майструватимемо своє життя і його вдосконалюватимемо, то хто ж збудує нам залізницю? А◦як◦же ми без залізниці дістанемося на небо за сезон? Але якщо ми сидітимемо вдома й займатимемося своїми справами, кому потрібна та залізниця? Це не ми їздимо залізницею, а вона їздить нами. Ви ніколи не замислювалися, якими такими шпалами пролягає залізниця? Кожна шпала — це людина: ірландець чи янкі. Це на них кладуть рейки, це їх засипають піском, це по них гладко котяться вагони. Вони лежать тихо-тихо. Щороку закладають нову порцію й засипають, тож якщо хтось один має втіху їздити залізницею, інший має нещастя лягти під колеса. А◦коли потяг збиває якогось сновиду, що поринув у такий◦же глибокий сон, як ми всі, вагони рвучко зупиняють і люди здіймають галас, ніби це — винятковий випадок, а не загальне правило. Мене втішає думка, що на те, аби шпали лежали тихо, потрібна ціла банда робітників кожні п'ять миль — це свідчить, що колись вони можуть і прокинутися.

Нащо жити в такому поспіху й гайнувати життя? Не встигнувши зголодніти, ми кричимо, що помираємо від голоду. Кажуть, що дорога ложка до обіду, тож люди добувають сотню ложок сьогодні, щоб один раз пообідати завтра. Що ж до роботи, то важливих справ ми не маємо. Маємо танець святого Віта й невпинно сіпаємо головою. Якщо кілька разів смикнути за мотузку дзвона у нашій парафіяльній церкві, як на пожежу, то, попри всі справи й заняття, що ще зранку слугували відмовкою, на жодній фермі в околицях Конкорда не знайдеться ні чоловіка такого, ні юнака, ні, хочу сказати, жінки, які не покидали б усього й не кинулися на звук — і то не рятувати майно, а, правду кажучи, подивитися, як горить, коли вже судилося йому згоріти, і най люди знають, що це не ми його підпалили; чи, якщо йому судилося бути загашеним, то подивитися на це, а може, й допомогти; так само витріщалися б, навіть якби горіла сама церква. Варто чоловікові закуняти по обіді на пів годинки, як, прокинувшись по тому, він одразу питає: «Які новини?» — мовби решта людства тільки й чекала, коли він засне. Дехто наказує будити себе що пів години, а потім, аби за це заплатити, розказує, що йому снилося. Після нічного сну новини такі ж незамінні, як сніданок. «Благаю, розкажіть, чи сталося бодай щось нове бодай із кимось бодай десь на земній кулі», — і ось він уже читає за кавою й булочками, що над річкою Вашита комусь цього ранку видушили очі, а сам навіть не здогадується, що й собі живе у темній непізнаваній мамонтовій печері всесвіту, і очі його геть слабкі.

Що ж до мене, то я легко прожив◦би без пошти. На мою думку, вона доставляє вкрай мало справді важливих звісток. Якщо подумати, за ціле своє життя я отримав не більше кількох листів, що були варті ціни марки (я написав це кілька років тому). Листи за пенні — це коли ти серйозно платиш людині копієчку за думки, що зазвичай пропонують жартома. Я й поготів певен, що в житті не вичитав жодних важливих новин із газет. Якщо ми вже раз прочитали, що одного чоловіка пограбували, замучили чи вбили, що згорів один дім, що один корабель зазнав кораблетрощі, один пароплав вибухнув, одну корову переїхав потяг на Західній залізниці, одного скаженого пса застрелили, один рій сарани бачили посеред зими, то про других нам читати не треба. Одного цілком досить. Якщо ти знайомий із загальним принципом, то яке тобі діло до незчисленних його окремих випадків і проявів? Для філософа всі так звані новини — це плітки, а ті, хто їх укладає й читає, — це старі баби за чаєм. Але ж чимало людей спраглі пліток. Я чув, що коли вчора завезли листи й газети, всі кинулися на пошту довідатися закордонні новини — і то новини, які, на моє глибоке переконання, розумний чоловік міг◦би передбачити за дванадцять місяців чи й дванадцять років, — і під тиском натовпу у приміщенні аж вилетіло кілька шибок. Що ж до, скажімо, Іспанії, то якщо ти вмієш змішати у правильних пропорціях Дона Карлоса, Інфанту, Дона Педро, Севілью і Гранаду — можливо, відколи я востаннє читав газету, імена трохи змінилися, — приправляючи коридою, коли забракне інших розваг, то твоя оповідь буде вірна духу й не менш показова щодо ладу й безладу в Іспанії, ніж найзваженіші й найпромовистіші повідомлення, які виходять під відповідним заголовком у газетах; що ж до Англії, то останні важливі новини з тих країв надійшли ще під час революції 1649 року; а знаючи середню урожайність за рік, більше цим можна не цікавитися, якщо, звісно, інтерес не має суто меркантильного характеру. Наскільки може судити той, хто зрідка зазирає в газети, у закордонних краях нічого нового не трапляється, і революції у Франції тут не виняток.

Що нам з тих новин! Наскільки важливіше дізнатися про те, що не застаріває! «К'ю Хі Ю, високий достойник у провінції Вей, послав гінця до Кунг Цзе[145], щоб довідатися, які в того новини. Кунг Цзе наказав посадити посланця обіч себе і розпитав його так: „Що поробляє твій пан?“ Посланець відповів шанобливо: „Мій пан прагне зменшити кількість своїх вад, але поки що без успіху“. Коли посланець пішов, філософ зазначив: „Що за достойний посланець! Що за достойний посланець!“» Замість мучити вуха сонних фермерів нескінченними проповідями у день відпочинку під кінець тижня, адже неділя — це належне завершення змарнованого тижня, а не новий і відважний початок наступного, священник мусить закричати громоподібним голосом: «Стійте! Тпру! Чому волочитеся так позірно швидко, а насправді смертельно повільно?»

Реальність сповнена чудес, а ми натомість вшановуємо обмани та облуди як найщирішу істину. Якби люди постійно подивляли реальність і не давали себе ошукати, життя для них мало б вигляд казки чи дивовижної історії з «Тисячі й однієї ночі». Якби ми вшановували тільки те, що неминуче й має право на існування, наші вулиці забриніли б від музики й поезії. Коли ми діємо мудро й без поспіху, усвідомлюємо, що тільки видатні й вартісні речі наділені постійним і абсолютним буттям, а дрібні страхи та дрібні втіхи — це тільки тінь реальності. Піднесене і п'янке завжди поруч. Заплющуючи очі, поринаючи у дрімоту й дозволяючи себе ошукати різним видовиськам, люди утверджують і усталюють життя як процесію буденної рутини й звичок на примарному фундаменті. Діти, граючись у життя, розуміють його істинні закони й співвідношення краще, ніж зрілі мужі, які відмовляються жити гідно, але вважають себе мудрішими завдяки досвіду, тобто поразкам. В індуїстській книзі я вичитав, що «жив-був королевич, якого малим вигнали з рідного міста. Виховав його лісник, і, дорісши до зрілих літ, королевич вважав, що й сам належить до дикунського люду, серед якого жив. Радник його батька знайшов королевича і відкрив йому його істинну природу, і так облуда розвіялася, і він зрозумів, ким є. Так само й душа, — веде індуїстський філософ, — не відає своєї істинної природи через обставини, в яких опинилася, доки святий наставник не відкриє їй істини, і тоді вона розуміє, що вона — Брахма». На мою думку, ми, мешканці Нової Англії, живемо своїм ницим життям, бо наш погляд не проникає під поверхню речей. Нам здається, наче те, що існує тільки на позір, існує насправді. Якби хтось пройшов нашим містом, зауважуючи тільки реальність, куди, як ви думаєте, поділася б Млинова гребля[146]? Якби він описав нам те, що побачив у реальності, ми не впізнали б міста з його опису. Поглянь на богомільницю, чи на суд, чи на буцегарню, чи на крамницю, чи на житловий дім, скажи, чим вони постають перед істинним зором — і у твоєму описі всі вони розсиплються на порох. Люди вважають, що істина лежить далеко, на околицях Сонячної системи, за найдальшою зорею, до Адама й після останньої людини. І справді, є у вічності щось істинне й піднесене. Проте всі ці часи й місця існують тут і зараз. Сам Бог сповнюється у кожній миті, і хай◦би проминули хоч усі віки, більш божистим він не стане. Ми можемо пізнати божественне й піднесене, лише невпинно вбираючи й осмислюючи реальність, яка нас оточує. Всесвіт постійно і покірно відповідає нашим уявленням і прокладає нам шлях, хай◦би як ми рухалися — повільно чи швидко. Тож проведімо життя, куючи свої уявлення. Не було в поетів і митців такого прекрасного і шляхетного задуму, який не змогла◦би втілити бодай частина їхніх нащадків.

Проживімо один день так свідомо, як проживає його Природа, і най жоден горішок чи комарине крильце на рейках не зіштовхне нас зі шляху. Про киньмося рано і швидко, а поснідаймо радісно і без хвилювань; най товариство приходить і товариство йде, най дзвонять дзвони, а діти плачуть — а ми свідомо проживемо цей день. Навіщо пливти за течією, раз у раз поринаючи під воду? Най нас не спантеличує й не засмучує страшний і стрімкий чорторий, званий обідом, що лежить на полудневих мілинах. Здолай цю загрозу — і ти в безпеці, адже далі дорога пролягає вниз. Не розпружуючись, сповнений ранкового завзяття, пропливи повз нього, відвернувшись і наказавши прив'язати себе до щогли, як Одисей. Якщо засвистить потяг, най свистить до хрипоти. Якщо задзвонить дзвін, чому ми мусимо бігти? Ми розмірковуватимемо, що то за музика. Сядьмо, занурмо ноги в багнюку поглядів, і упереджень, і традицій, і оман, і подоб, цього намулу, що вкриває цілу землю, від Парижа й Лондона до Нью-Йорка, Бостона і Конкорда, і занурюймо далі крізь державу й церкву, крізь поезію, філософію й релігію, доки не сягнемо дна і скель, що їх зватимемо реальністю, і не скажемо: ось вона, помилки немає; а тоді почнемо, вже маючи цю point d'appui, тобто точку опори попід повінню, холодом і вогнем, зводити державу, стіну чи ліхтар, а може, й мірило, тільки не нілометр[147], а реалометр, аби прийдешні віки знали, які страшні повені облуд і оман тут бували. Якщо стати з фактом лице у лице, ти побачиш, як сонце виблискує на обох його поверхнях, мов на ятагані, і відчуєш, як солодке вістря розтинає тобі серце й кістки, і щасливо завершиш свій земний шлях. Ми прагнемо тільки реальності, в житті й у смерті. Якщо ми справді помираємо, відчуймо хрип у горлянці й холод у кінцівках; а якщо ми живі, нумо й далі робити своє.

Час — це просто потік, що в нім я рибалю. Я з нього п'ю, але при тім помічаю піщане дно й зауважую, як тут мілко. Потік котиться геть, а вічність лишається. Я п'ю далі — у небі риба, а зорі — галька на дні. Я не можу порахувати навіть до одного. Я не знаю жодної літери абетки. Я здавна жалкую, що вже не є таким мудрим, яким був у день мого народження. Інтелект — як тесак, що розділяє матерію і пробивається до потайної природи речей. Я не хочу клопотатися анітрохи більше, ніж необхідно. Моя голова — це руки й ноги. Я відчуваю, що в ній зосереджено всі мої навички. Інстинкт підказує, що моя голова — це орган для того, щоб копати нору, врешті, копають◦же певні істоти нори носом і передніми лапами, от і я ритиму і прокладатиму собі шлях крізь ці горби. Здається мені, що найбагатша жила залягає десь тут, тож я знайду її за допомогою чарівної лози й прозорих випарів — і почну копати.

Читання

Якби люди трохи доскіпливіше обирали собі заняття, то, можливо, всі взялися б сумлінно вивчати і споглядати людську природу і долю, адже предмет цей, поза сумнівами, цікавий усім. Той, хто нагромаджує майно для себе чи нащадків, засновує рід чи державу, ба навіть здобуває славу, смертний; і лише у стосунках з істиною ми здобуваємо безсмертя й не мусимо більше боятися ані потрясінь, ані нещасних випадків. Філософи древнього Єгипту й Індії припідняли покрови на скульптурі божественного[148], і цей легкий серпанок досі не опустився, тож я подивляю її, осяйну й вічно юну, так само, як вони, адже це моя сутність підштовхнула їх на той чин, і це їхня сутність у мені знову бачить божисте. На її шати не падає пил; відколи сталося божественне одкровення, не минуло ані миті. Той час, що його ми вдосконалюємо, той, що підлягає вдосконаленню, лежить поза минулим, теперішнім і майбутнім.

Моя хатина була придатніша за університети не лише для вільнодумства, а й для серйозного читання; і хоча туди, де я жив, не сягала жодна звичайна бібліотека, я перебував під впливом книжок, які діставалися найдальших закутків світу, — написаних спершу на корі, а потім переписуваних час від часу на папері. Як писав поет Мір Камар Удин Маст[149]: «Завдяки книжкам я мав велику втіху блукати полями духовного світу, не сходячи зі свого місця. Я спізнав насолоду сп'яніння від одного келиха, коли пив трунок потаємного вчення». Все літо Гомерова «Іліада» лежала в мене на столі, хоча я зазирав до неї лише зрідка. Спершу ретельніші студії унеможливлювала постійна фізична праця, адже я мусив і добудувати дім, і посапати боби. Але я підтримував себе обіцянками, що читатиму в майбутньому. Відпочиваючи від роботи, я читав поверхові книжки про мандри, доки мені не стало за себе соромно, і мусив себе спитати, де живу я сам.

Студент може читати Гомера й Есхіла грекою, не боячись закидів у байдикуванні чи ледарюванні, адже вважається, що, присвятивши ранкові години цим сторінкам, він певною мірою наслідує їхніх героїв. У наші ниці часи героїчні книжки завжди писано мертвою мовою, навіть коли їх видано нашою рідною; важка то робота — висновувати з кожного слова і речення глибший зміст, що не трапляється в повсякденному слововжитку, спираючись на ту щопту мудрості, звитяги й щедрості, якими ми наділені. Нинішнє дешеве книгодрукування щедре на переклади й мало б наблизити нас до славетних авторів античності, але ті не стали анітрохи менш видатними, химерними й цікавими. Варто присвятити неоціненні дні й години нашої юності тому, щоб вивчити бодай кілька слів древніми мовами, вивищеними над банальністю наших вулиць, адже вони постійно натякають на нові значення й підштовхують до роздумів. Невипадково навіть фермери, почувши десь кілька слів латиною, запам'ятовують їх і постійно повторюють. Кажуть, сучасніші й практичніші предмети з часом витіснять вивчення класики, але спраглі пригод студенти завжди вивчатимуть давню літературу, і байдуже, якою мовою чи як давно її написано. Адже що таке класика, як не найшляхетніші із записаних людських думок? Це єдині зацілілі пророки. Вони мають відповіді на найсучасніші запитання, яких не давали в Дельфах і Додоні[150]. З тим◦же успіхом можемо знехтувати вивчення природи, бо вона, мовляв, древня. Добре читати, тобто читати правдиві книжки відповідного духу — це шляхетна вправа, яка вимагає більше зусиль, ніж звичні нам заняття. Добре читання потребує майже такого ж вишколу, як спорт: читач мусить загнуздати майже ціле своє життя й пустити на один предмет. Книжки потрібно читати так само зосереджено і вдумливо, як їх писали. Не досить опанувати мову народу, який їх створив, адже між промовленим і записаним словом, мовою почутою і прочитаною існує значний розрив. Перше — це минуща банальність, звук, мовлення, низький і майже варварський діалект, який ми переймаємо несвідомо, як дикуни, від наших матерів. Друге — це зрілість і досвід. Якщо перше — це материнська мова, то друге — батьківська, мова вдумливого й добірного висловлювання, занадто важливого, щоб довірити його вухам, і треба народитися згори[151], щоб нею заговорити. Випадковість і право народження не наділяли юрми людські, які говорили грекою чи латиною в середні віки, привілеєм читати геніальні твори, писані тими мовами; адже ті твори писані не знайомою їм грекою і латиною, а добірною мовою літератури. Ці неуки, що не вивчили шляхетнішого діалекту Греції й Риму, цінували ті твори лише за папір, на якому їх записано, а любили натомість низьку сучасну літературу. Давня наука змогла відродитися аж тоді, коли кілька європейських народів здобулося на власну писану мову, нехай грубу, але достатню для їхніх новопосталих літератур: лише тоді вчені змогли розгледіти на відстані скарби античності. Те, чого не могли почути римські й грецькі маси, прочитали після багатьох віків лічені вчені — і це читацьке коло відтоді не розширювалося.

Хай◦би як ми захоплювалися коротким проблиском красномовства в оратора, найшляхетніші писані слова завжди вищі й далекосяжніші за плинне промовлене слово, як небосхил із зорями вищий за хмари. Зірки далеко, але той, хто вміє читати, може їх пізнати. Їх постійно описують і споглядають астрономи. Зорі — це не хмарки від нашого подиху і буденних висловлювань[152]. Те, що на форумі звуть красномовством, у кабінеті дослідника часто виявляється пустопорожньою риторикою. Оратора веде натхнення й минуща мить, він промовляє до натовпу перед собою — тобто до тих, хто може його почути; але для письменника тією миттю є ціле його розмірене життя. Нехай він розгубився б перед натовпом, який надихає оратора, зате натомість він промовляє до інтелекту й серця цілого людства — всіх, хто може його зрозуміти, незалежно від епохи.

Отже, не дивно, що Александр Македонський брав із собою в походи «Іліаду» в коштовній скрині. Писане слово — найдорожча реліквія. Воно краще за будь-яке інше мистецтво поєднує особисте звертання з універсальним. Це найнаближеніший до життя вид мистецтва. Його можна перекласти будь-якою мовою, прочитати про себе, видихнути вустами, не лише представити на полотні чи в мармурі, а й витесати з самого подиху життя. Знаки, що передають думки древніх, перетворюються на мовлення людини сучасної. Дві тисячі літ надали не лише грецькому мармуру, а й пам'яткам літератури золотавого осіннього сяйва зрілості, адже вони повсюди несли з собою безжурне піднесення, що захищало їх від стихій і часу. Книжки — коштовності й статки світу, гідна спадщина народів і поколінь. Найдавніші й найкращі книжки за правом посідають гідне місце на полицях у кожному котеджі. Від них немає зиску, але доки вони дарують читачеві підтримку і просвіту, жодна наділена здоровим глуздом людина від них не відмовиться. Їхні автори — це природжена аристократія суспільства, і вони більше впливають на людство, ніж імператори й королі. Коли неписьменний купець, який, можливо, раніше зневажав усю ту науку, урешті заробляє собі на дозвілля й незалежність, виявившись достатньо підприємливим і беручким, і входить до заможних і модних кіл, то неминуче починає позирати на ще вищі, досі недоступні йому кола розуму й геніальності. Усвідомивши, що йому бракує культури, а всі його статки — це марнота й марнославство, він доводить свій здоровий глузд і докладає всіх зусиль, аби забезпечити своїм дітям інтелектуальні підвалини, яких йому самому бракує; і так стає засновником роду.

Той, хто не навчився читати античну класику мовою, якою її писано, не може досконало пізнати історію людства; адже, що прикметно, її не переписали жодною сучасною мовою, якщо не вважати саму нашу цивілізацію таким переписуванням. Витончених творів Гомера, Есхіла чи Вергілія, які красою своєю можуть позмагатися із самим світанком, досі гаразд не видали англійською; хай◦би як ми вихваляли хист пізніших письменників, їм рідко коли вдавалося дорівнятися до вишуканої краси й довершеності героїчних літературних трудів авторів древності, що присвятили творчості все життя; можливо, їм цього і не вдавалося ніколи. Лише той, хто ніколи й не знав письменників древності, каже, що їх можна забути. Адже лише те можна забути, що ти зрозумів і належно поцінував, а не всі наділені достатнім для того знанням і хистом. Воістину багатою буде та доба, коли реліквії, що звуться класикою, а також іще давніші, але менш відомі писання інших народів примножаться, Ватикани наповняться Ведами, Зендавестами й Бібліями, Гомерами, Данте й Шекспірами, а всі прийдешні століття по черзі лишатимуть свої здобутки на форумі світу. Можна сподіватися, що цим стосиком ми врешті піднімемося на небо.

Людство досі не прочитало творів видатних поетів, адже прочитати їх здатні тільки інші видатні поети. Маси ж читають їх так само, як читають зорі, — у кращому разі як астрологи, а не як астрономи. Більшість людей навчилися читати лише з низьких міркувань зручності, так само, як рахувати навчилися, щоб вести бухоблік і не бути ошуканими в торгівлі; натомість про читання як шляхетну інтелектуальну вправу їм відомо мало чи й геть нічого; однак читанням у найвищому значенні може вважатися лише те, для чого доводиться спинатися навшпиньки, те, чому мусимо присвячувати найнапруженіші години яви, а не забаганки, які на певний час дають змогу приспати наші шляхетні розумові навички.

На мою думку, вивчивши букви, мусимо одразу читати найкраще, що є в літературі, а не повторювати довіку аз-буки-веди чи односкладові слова, сидячи все життя у перших класах. Більшість усе життя читає чи слухає одну добру книгу, Біблію, а може, і приймає її мудрість — а решту часу нидіє в стані рослини й розтринькує розум на так зване легке читво. Є у нашій бібліотеці кілька книжок, що звуться «Малими читанками». Спочатку я думав, що це таке місто, де мені не випадало побувати. Дехто, як баклан чи страус, може перетравити що завгодно, навіть пишний обід з овочів і м'ясив — ніщо не пропадає. Хтось стає машиною для постачання такого провіанту, хтось — машиною для його споживання. Вони по дев'ять тисяч разів читають історію про Завулона і Софронію, що любилися, як ніхто до них, і хоча закоханим ніколи не велося гладко, ті, навіть спіткнувшись, підіймалися і йшли далі! Про невдаху, якого навіть на дзвіницю не треба було пускати, що дереться на самісінький шпиль, а потім щасливий письменник, безпричинно випхавши героя в такі високості, дзвонить у дзвін, аби почув весь світ: лишенько! Ви тільки уявіть, як він звідти спускатиметься! Як про мене, то хай◦би всіх цих героїв з універсального світу дешевих романчиків перетворили на флюгер — урешті, заносило ж древніх героїв на зоряне небо, — і най вертяться у високості, доки не заіржавіють, аби не туманили чесних людей своїми фортелями. Коли письменник закалатає у дзвони, я й бровою не поведу, навіть як він дзвонитиме на пожежу в божниці. «Налітай: усі говорять про „Плиг-Скок, історію любові в Темні віки“ пера уславленого автора „Говорили-балакали“; новий випуск щомісяця». І читають це очима-тарілочками, з розпаношеною примітивною допитливістю, ковтають лудженою горлянкою, перетравлюють залізним шлунком, як малий чотирирічний школярик — свою двоцентну «Попелюшку» з позолотою на обкладинці: наскільки можу судити, з того віку в більшості не покращується ні вимова, ні вміння робити з твору висновки. Наслідок: зіпсутий зір, застій у всіх системах організму, загальний ступор і втрата інтелектуальних здібностей. І такі пряники випікають чи не в кожній печі щодня, у значно більшій кількості, ніж добрий хліб із пшеничного, житнього чи кукурудзяного борошна, — та й попит на них більший.

Навіть той, хто вважається добрим читачем, не читає добрих книжок. Що можна сказати про культуру в Конкорді? Як не враховувати кількох винятків, у містечку ніхто не має апетиту на найкращі й дуже добрі твори навіть англійської літератури, де всі слова зрозумілі. Навіть той, хто здобув у коледжі так звану широку освіту, тобто освіту в широкому значенні, кепсько знає англійську класику чи й не знає її взагалі. Що ж до хронік мудрості людської, прадавньої класики й біблій, доступних усім, хто хоче по них сягнути, то мало існує свідчень бажання з ними ознайомитися. Я знаю одного дроворуба середнього віку, який виписує французьку газету — як він каже, не заради новин, адже стоїть понад такими дурницями, а щоб «тримати себе в формі», адже з походження він канадець; коли я спитав, яким, на його думку, могло б бути найбільше його досягнення, він відповів, що хоче розвивати й збагачувати свою англійську. Плоди вищої освіти зазвичай не ставлять собі вищих цілей і тому виписують газету англійською. Скількох співрозмовників знайде собі той, хто щойно прочитав одну з найкращих англійських книжок і хоче її обговорити? А◦припустімо, що він прочитав грекою чи латиною класичний твір, про який чули навіть так звані анальфабети; він не знайде жодного співрозмовника, але муситиме про те мовчати. І справді, навряд чи по наших коледжах знайдеться такий професор, який, опанувавши мову, так само опанує поетичну мудрість давньогрецького автора і зрозуміє нашого уважного і звитяжного читача; що ж до священних писань і біблій людства, то хто в цім місті знає бодай їхні назви? Більшість навіть не здогадується, що не лише гебреї створили писання. Людина — будь-яка людина — готова суттєво відхилитися від свого шляху, щоб підняти із землі срібний долар; але ж нас оточують золоті слова наймудріших мужів античності, що їхню цінність підтвердили мудреці всіх наступних віків, але ми у своєму читанні не сягаємо далі «Перших уроків», читанок і підручників, а зійшовши зі шкільної лави — «Малих читанок» і оповідок для юнаків і початківців; і читання наше, і розмови, й мислення лишаються на дуже низькому рівні, гідному хіба карликів і пігмеїв.

Я хочу запізнатися з мудрецями, яких не родила конкордська земля, але імена їхні тут майже незнані. Може, досить із мене, що я чув ім'я Платона, але книжок його не читав? Мовби Платон — це містянин, якого я ніколи не бачив, сусіда, з яким я не розмовляв і не бачив доказів його мудрості. Але ж хіба так є насправді? Його діалоги вмістили все безсмертне, що було в ньому, однак лежать нечитані на полиці. Ми — неписьменні нащадки низького роду й живемо низьким життям; зізнаюсь, що не бачу суттєвої різниці між неписьменністю містянина, який узагалі не вміє читати, й неписьменністю того, хто вивчився читати лише казки для дітей і недоумків. Ми мусимо дорости до достойників античності, але спершу спізнати, чого вони варті. Ми — раса карликів, і наш інтелектуальний лет рідко здіймається вище шпальт щоденної газети.

Не всі книжки такі дурні, як їхні читачі. Імовірно, існують слова, звернені достеменно до людей у нашім становищі, і якби ми їх почули й зрозуміли, це збадьорило б нас так само, як ранок і весна; можливо, вони подарували б нам нове бачення. Скілько людей веде відлік нової епохи у своєму житті з прочитаної книжки! Можливо, існує книжка, що пояснить нам знайомі чудеса і розкриє нові. Не без того, що ми десь знайдемо слова, яких самі поки що вимовити не можемо. Питання, що тривожать, непокоять і бентежать нас, спадали у свій час на думку й мудрецям; жодного питання ті не оминули увагою; кожен філософ відповідав на них своїми словами й своїм життям, відповідно до власних здібностей. А◦поза тим, мудрість вивільняє від упереджень. Самотній робітник на фермі під Конкордом, який, переживши друге народження і своєрідне релігійне одкровення, вдарився в мовчазну сувору духовність, що перекреслює інші погляди, в це не повірить, але за тисячі років до нього Зороастр уже пройшов цим шляхом і здобув той самий досвід; але Зороастр був мудрецем, а тому усвідомлював, що цей досвід спільний для всіх, шанував своїх сусідів і навіть, кажуть, навчив людство молитися. Отже, най відлюдник наш у свій скромний спосіб єднається з Зороастром, і через вплив усіх достойників, включно з Ісусом Христом, позбувається упереджень; і най «наша церква» стане йому непотрібною.

Ми пишаємося, що живемо в XIX столітті, а поступ у нашій країні швидший, ніж будь-де. Але зважте, як мало це містечко робить для культури. Я не хочу ані лестити землякам, ані щоб вони лестили мені, бо від того жоден з нас не матиме зиску. Нас треба під'юджувати й підхльостувати, як волів, щоб ми перейшли на швидкий крок. У нас, як порівняти, непогана система початкового шкільництва, але лише для найменших; як не враховувати замореного лекторію-ліцею взимку, а останнім часом миршавої бібліотечки від штату, то не маємо шкіл для самих себе. На харчування й лікування тіла витрачаємо більше, ніж на поживу для розуму. Час заснувати школи не лише для початківців і не кидати освіти, коли сягаємо зрілості. Час нашим селам перетворитися на університети, а якщо вже старійшини такі заможні, що мають вільний час, то най стають професорами й здобувають широку освіту до кінця своїх днів. Не тільки світу, що в Оксфорді та Парижі. Невже студенти не можуть навчатися тут і здобувати широку освіту під небесами Конкорда? Чи ж не можемо й ми найняти якогось Абеляра, щоб нас навчав? На лихо, худоба й робота у крамничці відривають нас від школи, і ми ганебно занедбуємо освіту. У цій країні село мусить узяти на себе роль європейської шляхти й стати патроном мистецтв. Статків йому вистачить, бракує тільки щедрості й освіти. Фермери та купці тринькають купу грошей на те, що цінують самі, але запропонуйте їм придбати те, що, як знають люди розумні, значно важливіше, — і селяни скажуть, що це Утопія. Дякувати долі чи політиці, містечко наше витратило сімнадцять тисяч доларів на побудову ратуші, але, ймовірно, навіть за сотню років не витратить стільки на живий розум — істинне м'ясо для цієї мушлі. Сезонний абонемент на зимові лекції в ліцеї — це найкращий спосіб інвестувати 125 доларів у нашім містечку. Коли ми вже живемо у XIX столітті, чому не використовуємо його можливостей? Чому наше життя мусить бути провінційним? Якщо ми читаємо газети, нумо пропускати бостонські плітки й читати найкращу газету у світі. Не треба смоктати куклу «політично нейтральних газет для цілої родини» чи гортати нашу новоанглійську «Оливкову гілку»[153]. Хай нам надсилають бюлетені всіх наукових товариств — подивимося, чого вони варті. Чому ми дозволяємо «Harper & Brothers»[154] чи «Redding & Co.»[155] підбирати читання для нас? Село мусить, як шляхтич із витонченим смаком, оточувати себе тим, що підживлює культуру, розум і освіту — мудрецями, книжками, картинами, скульптурами, музикою, філософськими інструментами[156] тощо; не мусить воно обмежуватися вчителем, священником, паламарем, парафіяльною бібліотечкою і трьома членами ратуші, бо колись, мовляв, нашим прабатькам-пілігримам цього вистачало, щоб пережити холодну зиму на цім понурім узбережжі. Колективний подвиг суголосний нашому духові, а що містечка наші у розквіті, то й можливостей у нас більше, ніж у шляхтича. Нова Англія може найняти всіх мудреців світу — хай приїздять і навчають нас, хай живуть по черзі в містян, і ми не будемо провінційними. Отакої непересічної школи ми прагнемо. Най замість шляхтичів у нас будуть шляхетні села. Краще обійтися без зайвого мосту через річку і робити дорогою гак, але натомість перекинути міст через темний потік невігластва, що нас оточує.

Звуки

Обмежуючись книжками, нехай навіть найдобірнішими, і читаючи лише писемними мовами, що й собі становлять провінційний діалект, ми ризикуємо забути мову, якою промовляють без зайвих метафор усі речі та явища — єдину повсюдну і загальнозрозумілу мову. Оприлюднюють нею багато, друкують мало. Промені, що сіються крізь віконниці, забудуться, щойно ми відчинимо вікно. Жоден метод чи дисципліна не замінить потреби постійно пильнувати. Що таке курс історії, філософії та поезії, нехай навіть найдобірнішої, найкраще товариство чи найпохвальніший обряд проти дисциплінованої навички завжди вдивлятися у все, що можна побачити? Ким ти будеш: читачем, простим школярем — чи провидцем? Прочитай, що тобі роковано, поглянь на те, що простягається перед тобою, і сміливо ступай у прийдешнє.

Протягом першого літа я не читав книжок: я сапав боби. Ба більше, інколи я чинив іще краще. Бували миті, коли я не міг собі дозволити пожертвувати квітом теперішнього заради будь-якої роботи, байдуже, фізичної чи розумової. Люблю, коли в мого життя широкі береги. Інколи я після ранкової купелі просиджував цілий літній ранок, від світання до полудня, поринувши у мрії, серед сосен, ліщини й сумаху, і ніхто не порушував тиші й моєї самотності, а птахи співали чи безмовно пурхали хатою, доки сонце, що зазирало у західне вікно, чи стукіт воза на далекім путівці не нагадували мені про проминання часу. Тієї пори я ріс уночі, мов тая кукурудза, і то було значно корисніше за будь-яку працю. Той час не втрачений, а, навпаки, щедро накинутий поверх відміряних мені днів. Так я зрозумів, що мають на увазі орієнтали, коли пишуть про споглядання й відмову від трудів. Здебільшого я не зважав на проминання годин. День набирався сил, мовби прагнув освітити мої досягнення: щойно був ранок, аж ось уже вечір, а нічого вартісного я не досягнув. Замість співати, як тії пташки, я усміхався й мовчки радів своєму великому щастю. У горобця на ліщині свій щебет, але і пташка чує сміх чи тихе жебоніння з мого гнізда. Дні мої — то не дні тижня, тавровані іменами поганських богів[157], і не кришив я їх на години, і не тривожився через цокання годинника; я жив, мов індіанці пурі, про яких сказано, що «для вчорашнього дня, сьогоднішнього й завтрашнього мають вони лиш одне слово, а щоб розрізнити їх, вказують назад на позначення вчорашнього дня, вперед — завтрашнього, а вгору — нинішнього»[158]. Безсумнівно, мої краяни в місті назвали б це лінощами, але якби птахи та квіти судили мене за своїми законами, то не знайшли б мене легеньким[159]. Це правда, що людина мусить шукати собі заняття, але природний день дуже спокійний і не докоряє нам за неробство.

Мій триб життя мав бодай ту перевагу над способом життя тих, хто шукає собі розваг зовні, у товаристві чи театрі, що саме моє буття ставало мені розвагою й ніколи не припиняло дивувати. То була п'єса на багато яв без кінця. Якби ми завше впорядковували своє життя відповідно до найкращого знаного способу, то нудьга нам ніколи не дошкуляла б. Дослухайся до свого генія, і він щогодини відкриватиме тобі нові можливості. Хатня крутанина — приємний спосіб провести час. Коли підлога бруднилася, я прокидався вдосвіта й, виставивши всі меблі за двері на траву (постіль при цьому скручував у жмут), заливав хату водою, притрушував білим озерним піском, а тоді замітав; не встигали селяни розговітися після нічного посту, як ранкове сонце вже висушувало мій дім, і я знову міг у нього вселитися, тож прибирання майже не порушувало плину моєї медитації. Мене тішив вигляд мого скромного майна на траві, складеного на циганський манір, а триногий столик, з якого я не знімав книжок, пера і чорнил, стояв поміж сосен і ліщини. Умеблювання мовби й саме раділо, що опинилося просто неба, й не хотіло повертатися в дім. Інколи огортала спокуса напнути над ними шатро й жити надворі. Навіть найбанальніші предмети просто неба мають значно цікавіший вигляд, ніж у домі, тож варто час від часу підставляти їх сонцю і слухати, як над ними віє вільний вітер. На сусідній гілці сидить птаха, під столом росте анафаліс, який ще зветься в народі вічним життям, а ніжки йому обвиває ожина; навколо зеленіють шишки, каштани й суниці. Природні форми мовби перейшли в наші меблі, столи, стільці й постіль, адже колись оточували їх.

Дім мій стояв на схилі, на краю великого лісу, серед молодих сосон і ліщини, родів за шість від ставка, до якого з вершини вела вузька стежка. На моєму дворі росли суниці, ожина, анафаліс, звіробій, золотушник, дубки, карликова вишня, чорниця й земляний горіх. Під кінець травня карликова вишня (Cerasus pumila) оздоблювала стежку парасольками ніжних квіток на короткому стеблі, а восени клечала шлях важкими вінками вишень. Я скуштував їх з поваги до природи, але вони виявилися нестравними. Сумах (Rhus glabra) оточував дім і дерся на закладений мною фундамент, вирісши за перший рік футів на п'ять-шість. Його широке перисте тропічне листя тішить і дивує око. Великі бруньки, що раптом повитикалися пізньої весни з сухих, на вигляд мертвих патиків, мовби під дією чарів перетворилися на тонкі, ніжні зелені гілки діаметром десь у дюйм; вони так швидко росли, що їхні слабкі суглоби не витримували навантаження. Інколи, сидячи при вікні, я раптом чув, як падає молода галузка-віяло, хоча повітря ані шелесне — вони ламалися під власною вагою. А◦в серпні оксамитові ягоди, які, бувши квітами, щедро приманювали диких бджіл, поволі набували яскравих багряних барв і знову гнули і ламали своєю вагою ніжне гілля.

*

Я сиджу перед вікном літнього пообіддя, а яструби кружляють над моєю галявиною; повітря бринить від руху диких голубів, які пурхають по двоє-троє чи неспокійно сидять на соснах у мене за домом; скопа розбиває скло спокійного плеса — рибалить; норка скрадається болотом перед дверима й хапає при бережку жабу; осока гнеться, бо між стебел снують рисові пташки; а ще протягом останніх тридцяти хвилин я слухав деренчання потягів, що то завмирало вдалині, то оживало знову, як шум крил куріпки, — мандрівники з Бостона їдуть на природу. Врешті, я не так усамітнився, як той хлопець, що, кажуть, влаштувався на ферму на схід від містечка, але незабаром утік додому, затуживши за рідними. Він ніколи не бачив такого нудного й безлюдного місця; коли робітники порозходяться, тут ніде ані шелесне! Навряд чи в Масачусетсі знайдеться зараз така місцина:

Ціле село оповила

Сіть залізничних рейок, і на

Тихій рівнині заспокійливо луна:

Конкорд[160].

Фітчбурзька залізниця проходить повз ставок десь родів за сто від мого дому. Зазвичай я ходжу в село вздовж колій, а отже, вона поєднує мене з цивілізацією. Ті, хто проїздить тут товарняками, проминають мене так часто, що вклоняються мені, як давньому знайомому, і, схоже, думають, що я тут працюю; так і є. Я хотів◦би ремонтувати колії земної орбіти.

Свист локомотива лунає в моїх лісах і влітку, і взимку, мовби яструб кричить, ширяючи над фермою. Він сповіщає, що до містечка прибули непосидющі торговці з великого міста чи авантюрні купці з провінції. Рухаючись одне одному назустріч, вони кричать, щоб другий поступився дорогою, і крики ці часом чути на обидва містечка. Ось тобі бакалія, село! Ось вам пайки! І немає по наших фермах такої незалежної людини, що могла б їм відмовити. Ось і вам! — волає свисток потяга з села; на швидкості двадцять миль за годину до міських мурів мчать колоди, як довжелезні тарани, і стільці в такій кількості, що можна розсадити всіх струджених і стомлених містян. З люб'язністю великою й неповороткою, як дерева, село поступається містові сидінням. Пооббирали всі горби, де індіанці збирають лохину, всю журавлину з лук вигребли. На північ їде бавовна, на південь — вовна; на північ — шовк, на південь — шерсть; на північ — книжки, на південь — гострий розум, який їх пише.

Коли я бачу, як локомотив і вагони мчать у планетарнім русі (чи то пак у русі комет, адже глядач не знає, чи небесне тіло з такою швидкістю і траєкторією ще повернеться до нашої системи, адже орбіта його не заокруглюється) — дим майорить за ним стягом, золотими і срібними кільцями, мов тії пухнасті хмари, що розгортаються на світлі у високості, ніби призахідне небо стало лівреєю цього мандрованого божка-хмародержця; коли я чую, як його форкання громом відлунює в пагорбах і потрясає землю в мене під ногами, а залізний кінь видихає дим і вогонь (хтозна, які то крилаті коні й вогнедишні дракони населятимуть новітню міфологію) — мені здається, що з'явилася нарешті порода людей, гідна того, щоб заселяти землю. Якби ж то це було правдою і людство уярмлювало стихію задля шляхетних цілей! Якби хмара над локомотивом була потом від героїчного чину і приносила людству стільки ж користі, як пар над рільничими угіддями, то стихії й сама природа радо допомагали б людям у їхніх справах.

Я спостерігаю за ранковими поїздами з тим◦же відчуттям, з яким споглядаю схід сонця, яву не менш регулярну. Шлейф хмар тягнеться за потягом і здіймається все вище й вище, линучи до неба, доки вагони линуть до Бостона, і затуляє на мить сонце, кидаючи тінь на мої далекі поля. Обіч цього небесного потяга банальний потяг, що горнеться до землі, — лиш шпичак на вістрі списа. Конюх устав цього зимового ранку вдосвіта, щоб при світлі зір серед гір нагодувати й запрягти залізного скакуна. Отже, і вогонь прокинувся рано, щоб дати йому життєдайне тепло і привести його в рух. Якби ж заняття се було не тільки раннє, а й невинне! Коли землю вкриває глибокий сніг, потяг вдягають у снігові чобітки і велетенський плуг проорює борозну від гір аж до моря, якою вагони, мов сівалка, сіють непосидющих людей і неприкаяний товар селами — ану ж бо проросте. Вогненний скакун днями літає країною, зупиняючись лише для того, щоб дати своєму погоничеві перепочити, а його тупіт і вперте порхання будить мене опівночі, коли він пробивається далекими лісами, закутими у кригу і сніг; лиш із ранковою зорею він сягне стійла, аби знов, не поспавши й не перепочивши, розпочати свої мандри. А◦інколи я вечорами чую, як він видихає у стайні надлишок енергії дня, щоб заспокоїти нерви, охолодити печінку й подарувати мозкові кілька годин залізного сну. Якби ж то він трудився не лише довго й невтомно, а ще й героїчно й задля цілі, вартої поваги!

Ці яскраві салуни глупої ночі мчать крізь несходимі ліси, куди раніше тільки вдень забрідав мисливець, — а їхні мешканці того й не відають; ось вони спиняються на якімсь блискучім вокзалі в містечку чи місті, де збирається добірне товариство, аж ось уже лякають сов і лисиць на Глухім болоті. Прибуття й відбуття потягів відмірює зараз день на селі: розклад точний, свисток чути далеко, тож фермери звіряють за ними годинники. Так одна інституція диктує розпорядок дня цілій країні. Чи ж не зросла наша пунктуальність, відколи винайшли залізницю? Чи ж ми не стали з появою депо думати й говорити швидше, ніж у часи станцій для зміни коней? У самій атмосфері вокзалів є щось електричне. Я чудувався залізничним дивам: міг◦би заприсягтися, що дехто з моїх сусідів ніколи не добереться до Бостона так швидко, аж ось вони з'являються на платформі й лунає дзвінок. Зараз усі намагаються жити «по-залізничному», недаремно ж нам так часто нагадують розчистити потягам дорогу. Тут ніхто не зачитує закону про бунти[161] й не стріляє над головами в юрми. Ми викували собі безповоротну долю, Атропос[162]. (Чом◦би й не назвати потяг так.) Люди знають, що о такій-то годині ця стріла полетить у певному напрямку компаса, але живуть своїм життям, а вздовж іншої колії діти йдуть до школи. Від того наше життя стає розміренішим. Так навчаємося триматися, мов син Вільгельма Теля. У повітрі повно невидимих стріл. Усі шляхи, крім твого власного, — це шляхи долі. Отже, не збочуй зі свого шляху.

Торгівля мені симпатична через її підприємливість і звитягу. Торговці не заламують рук, не моляться Юпітерові. Я день за днем спостерігаю, як ці чоловіки, більш відважні й менш, більш задоволені й менш, займаються своїми справами — і, можливо, самі не розуміють, яке їхнє заняття цікаве. Мене менше розчулює героїзм тих, хто протримався пів години на передовій під час битви при Буена-Віста[163], ніж розмірена й погідна звитяга тих, хто зимує на сніговому плузі; досвітня відвага людини, розбудженої до бою о третій ранку, невишколена хоробрість, що її Бонапарт вважав найбільшою рідкістю, розчулює мене менше, ніж витривалість того, хто взагалі не лягав, а засне допіру тоді, коли вщухне буря чи замерзнуть жили залізного скакуна. У ранок Великої Завірюхи, коли буря лютувала і холодила кров, я чув крізь пару від їхнього дихання приглушене калатання дзвона на паротягу, який сповіщав, що обійдеться без значних затримок, попри вето північно-східної хурделиці по цілій Новій Англії, і перед очима в мене поставали плугатарі під снігом і градом, тільки їхні плуги вже не викорчовують стокроток і не розворушують гнізд польових мишей. Голови їхні стирчать над плугами, мов брили у С'єра-Неваді, що визирають за межі нашого всесвіту.

Торгівля — самовпевнене, безжурне, вдумливе, авантюрне й невтомне ремесло. А◦крім того, методи її дуже природні — не те що в багатьох химерних підприємств і сентиментальних експериментів, — чому вона й завдячує своїми винятковими успіхами. Я відживаю й розпружуюся, коли повз мене гуркотять вантажні потяги. Я чую запах товару, який розноситься від бостонської Довгої верфі до канадського озера Шамплейн, нагадуючи мені про далекі краї, коралові рифи, індійські океани, тропічний клімат і розмір земної кулі. Побачивши пальмове листя, що наступного літа захищатиме від сонця лляні голови Нової Англії, манільське прядиво й кокосові шкаралупи, старий мотлох, джутові сумки, брухт та іржаві цвяхи, я почуваюся громадянином світу. Порвані вітрила повчальніші й цікавіші зараз, коли лежать у вагоні, ніж коли їх перетворять на папір, на якому надрукують книжки. Хто опише історію пережитих штормів промовистіше, ніж пошматовані вітрила? Ця коректа виправлень не потребує. Аж ось везуть менський ліс: його не змогли доставити на узбережжя раніше через повінь, яка ламала і відносила геть дерева, тож ціна піднялася на чотири долари за тисячу; сосна, ялина, кедр — перша, друга, третя і четверта якість, але ж іще недавно всі вони були однієї якості й махали гіллям понад ведмедями, лосями й карибу. Далі котиться томастонське вапно, прекрасний товар, який довго мандрував між пагорбів, перш ніж його погасили. Ось пакунки клоччя найрозмаїтіших відтінків і якості, найнижчий ступінь падіння бавовни й полотна, останній путь суконь і вбрань з картатої цупкої тканини, мусліну й інших матеріалів, що прикрашали модниць і злидарок, але зараз їх ніде, хіба крім провінційного Мілвокі, не назвуть прекрасним взірцем англійської, французької й американської моди: всі вони стануть папером одного кольору чи, щонайбільше, кількох відтінків, і на всіх них, присягаю, напишуть правдиві історії з життя, піднесені й ниці! З цього закритого вагона тхне солоною рибою — різкий запах торгівлі й Нової Англії нагадує мені про рибалок біля узбережжя Великої Ньюфаундлендської банки. Хто ж не бачив солоної рибки, прокопченої так добре, що ніщо на цім світі її вже не зіпсує, так що у стійкості вона може змагатися навіть зі святими? Нею можна замітати й мостити вулиці чи колоти дрова, візники можуть ховатися під нею від сонця, вітру й дощу, а власники крамниць можуть, як один конкордський торговець, вивішувати її перед дверима на знак, що вони вже відкриті, доки навіть найдавніший покупець уже не зможе сказати напевно, тварина це, овоч чи мінерал, а рибина й далі лишатиметься чистою, як сніжинка, і якщо вкинути її в казан і відварити, вийде поживний суботній обід, дарма що сірого кольору. Далі — іспанські шкури: хвости бичків задерті так само, як за життя, коли вони гасали іспанськими пампами, і ця їхня впертість нагадує про безнадійну невиліковність усіх наших вроджених недоліків. Я, пізнавши вдачу людини, вже не плекаю надії змінити її на гірше чи на краще. Як кажуть орієнтали, «хай ти скільки грій, прасуй і перев'язуй собачий хвіст, а він навіть після дванадцяти років трудів залишиться, як був». Єдині дієві ліки проти впертості цих хвостів — зварити з них клей: здається, так з ними зазвичай і чинять, після чого вони перестають випинати, а починають прилипати. Везе потяг і бочку меляси чи бренді такому собі Джону Сміту в якомусь Катинґсвілі, штат Вермонт, торговцеві із Зелених гір, який скуповує товар у фермерів побіля своєї просіки, а тепер, можливо, стоїть на складі й розмірковує, як постачання з узбережжя позначиться на цінах, чи вдвадцяте обіцяє покупцям, що вже з наступним потягом чекає нову постачу найвищої якості. Навіть рекламу дав у «Катінґсвільській газеті».

Доки ці товари тягнуться на північ, інші летять на південь. Почувши важке дихання потяга, я підіймаю погляд від книжки саме вчасно, щоб побачити, як крізь містечко, мов стріла, пролітає висока сосна, спиляна на далеких північних пагорбах. Колись вона височіла на Зелених горах над річкою Конектикут, а хвилин за десять навіки зникне з-перед очей людських, коли її пустять

на щоглу

Для корабля-гіганта[164].

Слухайте! Ось і потяг, що везе худобу з тисячі гір, кошар, стаєнь і обор. Повз нас пролітають, як гірське листя, підхоплене серпневими вітровіями, погоничі зі своїми ціпками, підпаски зі своїм товаром, загалом усе, крім хіба самих гірських пасовиськ. Повітря сповнюється муканням телят і меканням ягнят, а ще тупотом биків, ніби повз нас пропливає пасторальна долина. І коли на шиї у старого барана калатає дзвоник, гори справді скачуть, немов баранці, а пагірки — немов ті ягнята[165]. І посередині — повний вагон погоничів, що опинилися зараз на тім◦же рівні, що і їхня худоба, загубивши своє покликання, але не випускаючи з рук непотрібних ціпків, символу свого ремесла. А◦де ж їхні пси? Вони нажахані, виведені з рівноваги, розгублені. Я мовби чую, як вони валують за Пітербороськими пагорбами чи хекають, піднімаючись західними схилами Зелених гір. Вони не наздоженуть здобичі. Справа їхнього життя теж пішла на пси. Їхньої вірності й мудрості вже не досить. Вони безславно повернуться у свої будки чи, можливо, бігатимуть хащами, братаючись із лисицями й вовками. Так пасторальне життя мчить повз нас геть. Дзвонить дзвін, час мені зійти з рейок і пропустити вагони.

Що мені залізнична путь?

Не хотілось ніколи збагнуть,

Куди вона веде.

Вона тільки прорізує схили

Де ластівки гнізда зробили,

А◦горби там довкола долини

Кущі укривають ожини[166].

Я перетинаю колії, як стежка — ліси. Не забиватиму собі очей і вух їхнім димом, парою й сичанням.

*

Тепер, коли потяг, а з ним і весь неспокійний світ, проїхав і риби у ставку вже не відчувають його двигтіння, я залишаюся самотнішим, ніж будь-коли. Решту довгого дня тільки тихе деренчання воза чи фури на далекому шляху вириватиме мене із задуми.

У неділю, коли вітер дув у певному напрямку, я інколи чув дзвони з Лінкольна, Ектона, Бедфорда чи Конкорда — тихий, милозвучний, природний звук, вартий того, щоб сягнути цієї дичавини. Коли заглиблюєшся в ліси, цей звук перетворюється на вібрацію чи бриніння, ніби соснові голки тремтять, як струни арф. Будь-який звук, почутий на найбільшій можливій відстані, лишає враження, ніби десь вібрує ліра всесвіту; так само й повітря між нами й далеким гірським хребтом робить його цікавішим оку, надаючи йому бірюзового відтінку. Мелодія долинала до мене, просіявшись крізь повітря й поговоривши з кожним листочком і голкою в лісі, — чи бодай долинала та частина звуків, яку сама природа підхопила, переспівала й передала далі відлунням від долини до долини. Луна несе в собі лише часточку початкового звуку, в чому й полягає її чар. Вона не лише повторює те, що гідне повтору в калатанні дзвонів, а й сплітає його з голосом лісів, мовби лісова німфа поклала тривіальні слова на свої ноти.

Вечорами далекий рик корів з лук за узнеб'ям звучить мелодійно й милозвучно, так що спершу я навіть плутав його з голосами менестрелів, що співали серенади, блукаючи нашими пагорбами і долинами; але з часом звук розтягнувся в буденну, але природну коров'ячу музику, і я — без жодної прикрості — визнав, що помилявся. Я не висміюю співу юнаків: навпаки, я їх виславляю, коли порівнюю з голосами корів, адже це значить, що вони співали в гармонії з природою.

Протягом якоїсь частини літа дрімлюги, вмостившись на пеньку біля моїх дверей чи на гребені даху, регулярно заводили свою вечірню о пів на восьму, після того як проїжджав вечірній потяг. Вони щовечора починали співати приблизно в той самий час, визначений заходом сонця, з розбіжністю в межах п'яти хвилин, ніби звірялися з годинником. Я мав рідкісну нагоду познайомитися з їхніми звичаями. Інколи в лісах навколо виспівувало по чотири-п'ять дрімлюг, відстаючи одна від іншої десь на ноту; буває, голосили так близько, що я чув не лише клацання після кожної ноти, а й своєрідне дзижчання, як у мухи в павучих сітях, тільки гучніше. Інколи дрімлюга починала кружляти навколо мене в лісі, не відступаючи далі, ніж на кілька футів, ніби припнута мотузкою, — можливо, коли я підходив заблизько до гнізда. Вони співали з перервами цілу ніч, а особливо милозвучно квилили одразу перед сходом сонця і під час світанку.

Коли інші птахи стихають, пісню підхоплює пугач, як плакальниця зі своїм предковічним лементом. Його трагічний крик гідний пера Вена Джонсона. О, мудрі нічні потвори! Це вам не чесне й прямодушне «у-ух! у-ух!» поета, а, без перебільшень, найпіднесеніша цвинтарна вірша, в якій закохані самогубці в пекельних гаях втішаються спогадами про муки й втіхи кохання. Мені до смаку їхнє голосіння, їхні згорьовані перегуки в лісах, що нагадують часом мелодії співочих пташок; це темний і смутний бік музики, жалі й зітхання, що також хочуть бути виспіваними. Це духи, ниці духи, сповнені темних меланхолійних передчуттів, згаслі душі, що ночами блукали колись землею в людській подобі й чинили темні діла, а тепер спокутують гріхи своїми слізливими гімнами й треносом на місці колишніх злодіянь. Вони дають мені змогу по-новому подивляти розмаїття і всеохопність природи, що є нашим спільним житлом. «О-о-о-ох, якби ж то я й на світ не родився», — зітхає один пугач над ставком і, гнаний розпачем, перелітає на нове сідало в сивих дубах. А◦тоді: «Якби ж то я й на світ не родився», — відлунює зі щемкою щирістю з далекого берега, і «родився» глухо котиться з далеких лінкольнських лісів.

Вухата сова також співала мені серенади. Зблизька це наймеланхолійніший звук у природі, ніби вона увічнює передсмертний стогін і бліді тіні колишніх друзів. Зневірившись, вона завиває, як звір, а тоді заходиться людськими схлипами. У цій темній долині вони видаються ще страшнішими, бо є в мелодіях щось булькітливе — я мимоволі повторюю бульк, намагаючись їх наслідувати, — і виражають вони почуття розуму, який умертвив усі свої здорові й звитяжні думи й тепер сягнув слизького й гнилого дна. Згадується привиддя, недоумки й завивання безумців. Аж ось із далеких лісів відповідає інша сова — пу-у-у-гу-у, пу-у-угу, — і відстань надає її голосу мелодійності; хай◦би коли ти почув її крик, удень чи вночі, влітку чи взимку, він викликає здебільшого приємні асоціації.

Я тішуся існуванням сов. Най краще вони видають ці шалені крики недоумка, ніж люди. Цей звук дивовижно пасує болотам і присмерковим лісам, де не сяє світло денне, і нагадує про колосальну Природу, якої люди не помічають. Це звук глибоких сутінків і тривожних думок, які бувають у всіх. Цілий день сонце сяє на плесо якогось дикого болота, де чорні ялини поросли лишайниками-уснеями, згори кружляють маленькі яструби, синиці лепечуть серед вічнозеленого гілля, а внизу снують куріпки і кролики; аж ось пробуджується належніший, розпачливіший день, і інша порода істот виходить вбирати ту природу у словá.

Пізнього вечора чути далеке гуркотіння возів по містках — цей звук уночі лине чи не далі за будь-який інший, — валування собак, а інколи рик якоїсь згорьованої корови в далекій оборі. А◦на ставку тим часом ропухи волають лудженими горлянками нерозкаяних стародавніх пиворізів і брагунів, що виспівують хором із берега Стиксу (най пробачать мені волденські німфи за це порівняння, адже очеретів тут майже немає, а жаби таки є). Вони силкуються й далі весело бенкетувати, як у давнину, хоча голоси їхні поставали хрипкими й урочистими, мовби насміхаючись із самої думки про веселощі, а вино втратило аромат і тільки на те й годиться, щоб наповнити тельбухи, тож ласкаве сп'яніння не зітре спогадів про минуле, лише тіла набрякнуть від рідини. Найогрядніша ропуха, пишна, як староста, опускає підборіддя на листок латаття, що править за серветку її слинявим побратимам, і під північним берегом глитає ненависну їй колись воду — передає келих далі, рипнувши скр-р-ре-ке-ке, скр-ре-е-ке-ке, скр-ре-е-ке-ке! — а з далекого гроту вже лине та сама відозва, коли наступна за старшинством і об'ємом жаба відпиває належний їй ковток; коли всі жаби долучаються до цього обряду, сам церемоніймейстер видає задоволене скр-ре-е-ке-ке!, і тоді кожна по черзі, аж до найспухлішої, найнабряклішої, найобм'яклішої жаби повторює, щоб напевно; так келих і ходить колом знову й знову, доки сонце не розжене ранкового туману, і тоді всі сповзуть під воду, крім патріарха, який і далі волатиме час від часу своє скре-ке-ке!, марно чекаючи на відповідь.

Здається, піяння півнів зі свого узлісся я ніколи й не чув, тож думав, чи не завести півника або співочу пташку заради їхньої музики. Наспів цих нащадків диких індійських фазанів перевершує голоси всіх пташок, і якби їх можна було переселити в ці хащі, не одомашнивши, їхні перегуки вже незабаром стали б найвідомішим звуком лісу, заглушивши ґелґотання гусей і пугукання сов; але ж уявіть, що то було б, якби квоктання курей заповнювало кожну паузу, коли змовкають труби Господні! Не дивно, що люди тримають цих пташок у своєму прирученому господарстві — а що вже й казати про яйця та стегенця. Ви тільки уявіть прогулянку зимового ранку лісом, де аж кишить птаство, а дикі півні піють з дерев, так що чіткі й різкі ноти розлітаються на багато миль, відлунюючи від землі, й заглушають слабші голоси інших пташок! Усі народи попрокидалися б. У такому разі кожна жива душа почала б прокидатися рано, і то з кожним днем дедалі раніше, доки всі не стали б, як писав Бенджамін Франклін, невимовно здоровими, багатими й мудрими. Поети всіх країн прославляють чужинський поклик цієї пташки не менше, ніж мелодії співунців зі своїх рідних країв. Звитяжному Шантеклеру[167] всі клімати придатні. Він тут місцевіший за місцевих. Здоров'я в нього завжди добре, легені дужі, настрій завжди піднесений. Від його співу прокидаються моряки на всіх кораблях в Атлантичному й Тихому океанах, а мене цей різкий крик жодного разу не вирвав із дрімоти. Не тримав я ані пса, ані кота, ані корови, ані свині, ані курей, тож можна сказати, що світ моїх домашніх звуків від того збіднів; не складали мені товариства ані стук маслоробки, ані рипіння прядки, ані навіть свист чайника, ані сичання каструль, ані дитячий плач. Людина старосвітська з'їхала б з глузду чи померла б від нудьги. Не було навіть щурів у стінах, бо вони перемерли від голоду, чи то пак не спокусилися моєю оселею — тільки білки на даху й під підлогою, дрімлюга на балці, галаслива сойка під вікном, заєць чи бурундук під домом, совка чи сова за домом, зграя диких гусей чи смішкувата гагара на ставку та ще дзявкотіння лисиць уночі. Навіть жайворонки й трупіали, ці ласкаві пташки з плантацій, не залітали на моє узлісся. На дворі не піяв півень і не квоктали кури. Та й двора в мене не було! Тільки необгороджена природа зазирала у вікна. Під вікнами пробивалися молоді деревця, дикий сумах і ожина проривалися в льох, дебелі сосни з рипінням терлися об черепицю, бо їм бракувало місця, а коріння їхнє підкопувалося під дім. Мені не доводилося за будь-якої погоди вештатися з відерцем по вугілля, бо за домом повалилася сосна, і я викорчував коріння на дрова. Замість протоптувати доріжку до хвіртки у Великій Хурделиці, я вирішив, що не буде в мене ані хвіртки, ані двору, ані доріжки до цивілізованого світу!

Самота

Прекрасні ті вечори, коли ціле тіло перетворюється на орган чуття і кожною порою вбирає втіхи. Я стаю частиною Природи й гуляю, де мені заманеться. Прогулюючись кам'янистим берегом у самій сорочці, попри те що погода прохолодна, хмарна й вітряна, я не прикипаю увагою ні до чого окремого, але всі стихії мені надзвичайно милі. Репетують жаби, вітаючи вечір, а вітерець приносить з далекого берега голос дрімлюги. Мені перехоплює подих від замилування тріпотливим листям вільх і тополь; мій спокій брижиться, як озерне плесо, та не зникає. Хвильки, здійняті вечірнім вітерцем, такі ж несхожі на бурю, як гладке дзеркало ставка. Вже стемніло, тільки вітер віє і реве в лісі, плюскають хвилі, а якісь істоти присипляють інших своїми голосами. Тут не буває цілковитого спочинку. Найдикіші звірі зараз не спочивають, а чигають на здобич; лисиці, скунси та кролики безстрашно снують полями й лісами. Це вартові Природи, що зшивають між собою дні жвавого життя.

Повернувшись до своєї хатини, я виявляю, що приходили гості й лишили свої картки: букетик квітів, вінок із вічнозеленого гілля чи ім'я, написане олівцем на трісці дерева чи жовтому листочку ліщини. Ті, хто рідко буває в лісах, беруть у руки якийсь шматочок лісу, щоб побавитися, а потім свідомо чи несвідомо полишають. Один такий гість обдер кору з вербової гілочки, зв'язав кільцем і лишив у мене на столі. Я завжди знав, коли за моєї відсутності приходили гості — їх виказувала як не зігнута гілочка чи прим'ята трава, так відбитки черевиків. Зазвичай я міг визначити стать, вік і породу гостей за дрібними слідами: впущеною квіткою, вирваним і пожбуреним геть жмутком трави, нехай навіть аж при самій залізниці за пів милі від хатки, чи за запахом сигари або люльки. Та що там, інколи запах люльки зраджував появу гостя ще за шістдесят родів від хатинки.

Зазвичай нам достатньо місця. Ми не впираємося ліктями у виднокрай. Хащі та ставки ніколи не підступають просто нам до дверей — навколо завжди знайомий, за нашими мірками справлений проруб, привласнений, обгороджений, вирваний у природи. Чому я маю цю велику ділянку, довгі милі безлюдного лісу, полишені іншими людьми? Найближчий мій сусід живе десь за милю, а найближчі будинки можна побачити хіба що з вершини пагорба десь за пів милі від мого дому. Виднокіл, обрамлений лісом, — весь мій; з одного боку вдалині видніється залізниця, що тягнеться повз ставок, а з другого — огорожа уздовж дороги крізь ліс. Проте здебільшого там, де я живу, самотньо, як у преріях. Це місце не менше нагадує Азію й Африку, ніж Нову Англію. Тут я маю, можна сказати, власне сонце, місяць і зорі, та ще й трохи власного світу. Жоден мандрівець не постукає вночі в мої двері, ніби я — перша чи остання людина на землі; хіба що навесні хтось вряди-годи прийде з містечка ловити сомиків, та й то у Волденському ставку ловиться здебільшого наша власна природа, а на гачок наживлюють пітьму. Рибалки завжди швидко йшли, зазвичай із легкими кошиками, полишаючи «світ темряві й мені»[168], і ніхто не паплюжив чорного ядра ночі своїм товариством. Здається мені, що люди досі побоюються темряви, хоча відьом усіх перевішали і на зміну їм прийшли християнство та свічки.

Проте я виявив, що навіть найзатятіший мізантроп і найбільший меланхолік може знайти собі ніжне й ласкаве, невинне й підбадьорливе товариство у будь-якому предметі природи. Не буває чорної меланхолії в тих, хто живе на природі й має чуття. Не було такої бурі, що не звучала б як Еолова музика для здорового й невинного вуха. Ніщо не породить у простій і хоробрій людині вульгарного смутку. Доки я приятелюю з порами року, життя мене не обтяжує. Дощик, який полив мої боби й загнав мене сьогодні в дім, не понурий і меланхолійний, а ласкавий до мене. У негоду я не сапатиму грядок, але дощ для них значно корисніший, ніж моє сапання. А◦якщо дощ триватиме так довго, що насіння погниє в землі, а картопля в улоговині пропаде, то розбуяються трави на верховинах, а що добре для трав, то добре й для мене. Коли я порівнюю себе з іншими, мені інколи здається, що боги були до мене ласкавіші, ніж до них, хоча не бачу, чим я на те заслужив; я мовби маю з ними певну угоду чи гарантію, яких немає в моїх співгромадян, тож перебуваю під особливим захистом і опікою. Я собі не лещу, але вони, можливо, лестять мені. Я ніколи не почуваюся самотнім, чи бодай відчуття самотності мене не гнітить, як не враховувати якоїсь часини, коли я мешкав у лісі вже кілька тижнів, але мені здалося, що близьке сусідство інших необхідне для безжурного і здорового життя. Тоді мені уявлялося, що бути на самоті неприємно. Але водночас я розумів, що такий настрій не має підстав, і тихо чекав, коли мені покращає. Коли ці думки взяли гору, сипнув дощик, і я раптом усвідомив присутність ласкавого і милосердного товариства Природи, що оприявнювалася в перестукуванні крапель, у кожному звуці й краєвиді навколо мого дому, і ця безкрая непоясненна доброзичливість мене підживила, применшивши гадані переваги людського товариства, і відтоді я про них більше не замислювався. Кожна, навіть найменша соснова голочка напиналася співчуттям і намагалася зі мною потоваришувати. І я так гостро усвідомив присутність чогось спорідненого зі мною, навіть у краєвидах, що їх ми звикли називати дикими й жаскими, і так добре затямив, що людей не можна вважати ані найближчими мені по крові, ані навіть найлюдянішими істотами, що відтоді, гадаю, жодне місце вже ніколи не буде мені чужим.

Скорбота поглинає сумних дочасно.

Злічені їхні дні серед живих,

О прегарна донько Тоскара[169].

Чи не найприємніші години мого життя припадають на довгі весняні й осінні зливи, що заганяли мене по обіді та й до обіду в дім і колисали своїм незмовкним ревом і стукотом; ранній смерк прокладав шлях довгим вечорам, протягом яких багато думок встигало пустити корінь і розкритися. Під косими північно-східними дощами, що ставали неабияким випробуванням для сільських осель, так що господині стояли перед входом з відром і ряднинами напоготові, тільки б не впустити потопу, я сидів за дверима своєї хатинки, її єдиним входом, і був цілком задоволений цим захистом. Під час однієї сильної грози блискавка влучила у велику сосну по той бік озера і лишила на стовбурі чітку, досконало спіральну зазубню від верху до низу, десь дюйм завглибшки й чотири-п'ять дюймів завширшки, як на ціпку. Вчора я проминув її знову і завмер, зачудований, коли мій погляд упав на цю мітку, що стала відтоді ще чіткішою: тут страшний розряд, не натрапивши на спротив, ударив вісім років тому з безпечних небес. Мені часто кажуть: «Тобі там, мабуть, самотньо й хочеться бути ближче до людей, особливо дощовими днями, у сніг і вночі». Мені кортить відповісти, що ціла земля, де ми мешкаємо, — це лише одна точка в космосі. Як ви думаєте, на якій відстані від нас перебувають мешканці он тієї зорі, що її не можуть розгледіти навіть наші астрономи? То чого мені почуватися самотнім? Чи ж не в Чумацькому Шляху лежить наша планета? Мені здається, це несуттєво. Що ж то за простір такий, що відокремлює людину від побратимів і породжує відчуття самотності? Я виявив, що хай◦би скільки ти блукав, до іншого розуму так не наблизишся. То де ми хотіли б мешкати? Звичайно, не біля великої юрми, депо, пошти, бару, каплиці, школи, бакалії, Бікон-Гілу[170] чи Файв-Пойнтсу[171], де збирається найбільше людей, а біля одвічного джерела життя, з якого витікає весь наш досвід; так і верба стоїть біля води й тягнеться до неї коренями. Для різних людей ці місця будуть різними, але чоловік мудрий сам знайде, де викопати собі льох… Якогось дня я зустрівся на волденській дорозі з мешканцем містечка, що, кажуть, збив значні статки, хоча я не мав нагоди пересвідчитися в тім на власні очі. Він гнав дві корови на базар і спитав мене, як я себе примусив відмовитися в житті від стількох вигод. Я цілком щиро відповів, що мені таке життя цілком до вподоби. А◦тоді я пішов спати до себе додому й полишив його пробиратися крізь темряву і багнюку до Брайтона, чи то пак Худоба-тауна[172], що його чоловік дістанеться десь уранці.

Якби мертвим запропонували воскресіння, вони не стали б перебирати, де чи коли це відбудеться. Місце, де воскресають, незмінне — і невимовно приємне для всіх наших відчуттів. Зазвичай звертаємо увагу лише на зовнішні й минущі обставини, і тому ми такі розгублені. Найближче до суті всіх речей перебуває та сила, що формує саме буття. Просто при нас постійно розгортаються найвеличніші закони. Просто при нас стоїть не робітник, що його ми найняли й з ним любимо побазікати, а робітник, чиїм витвором є ми самі.

«Який величний і глибокий вплив незримих сил Неба і Землі!»

«Ми хочемо їх пізнати, але не помічаємо; ми хочемо їх почути, але не чуємо; вони невіддільні від сутності речей і тотожні їй».

«Це завдяки їм люди по цілому всесвіту очищують і підносять свої серця, і вбираються у строї святкові, і приносять жертви своїм предкам. Це океан невидимих, здатних мислити сил. Вони повсюди: над нами, праворуч і ліворуч — оточують нас звідусіль»[173].

Ми — предмет досліду, що неабияк мене цікавить. Чи ж не можемо ми бодай недовго обійтися без товариства пліткарів, якщо нас бадьоритимуть власні думки? Істинно писав Конфуцій: «Чесноти не лишаються покинутими сирітками — у них неминуче з'являються сусіди»[174].

Людина, що мислить, може бути сама не своя у найздоровішому значенні цього вислову. Зусилля розуму дає нам змогу стати понад діяннями та їхніми наслідками, і все на світі, добре і зле, пропливе повз нас. Ми не цілковито залучені до Природи. Я можу бути або тріскою на бистрині, або Індрою[175], що споглядає за всім з небес. Мене може розчулити театральна вистава, а, з другого боку, може не розчулити справжня подія, що впливає на мене значно сильніше. Я знаю себе лише як людську істоту, так◦би мовити, сцену для думок і почуттів; а ще я відчуваю в собі певну двоїстість, завдяки якій можу бути відокремлений від себе так само, як від іншого. Хай◦би як напружено я проживав певний досвід, я завжди свідомий присутності критичного голосу в мені, що, так◦би мовити, не є частиною мене, а відіграє роль глядача — не поділяє досвіду, а тільки спостерігає; мені він належить не більше, ніж вам. Коли вистава життя — припустімо, трагедія — добігає кінця, цей глядач іде геть. Для нього це вигадка і гра уяви. Ця двоїстість інколи робить нас кепськими сусідами та друзями.

Я виявив, що перебувати на самоті, навіть значну частину часу, корисно для здоров'я. У товаристві, навіть найдобірнішому, швидко стомлюєшся і стаєш неуважним. Я люблю бути сам. Не знайшов я собі кращого товариства за товариство самотності. Зазвичай ми самотніші серед людей, ніж на самоті у своїх покоях. При праці чи у задумі людина завжди самотня, хай◦би де вона була. Самотність не вимірюється милями, що відділяють людину від побратимів. Справді сумлінний студент у людних вуликах Кембриджського коледжу самотній, як дервіш у пустелі. Фермер може днями трудитися на самоті у полі чи в лісі, сапаючи й рубаючи, і не почуватися самотнім, бо має заняття; повернувшись увечері додому, він не може, сидячи в кімнаті, поринути в думки, а мусить «людей побачити», і розважитися, і, як гадається, винагородити себе за день поза суспільством; от він і не розуміє, як студент може сидіти сам більшу частину дня, не впадаючи в тугу і нуди; ось тільки він не розуміє, що студент, нехай навіть не потикаючись за поріг, трудиться на своєму полі, й рубає свій ліс, і також прагне розваг і товариства, нехай трохи насиченіших.

Зазвичай товариство — розвага дешева. Ми зустрічаємося надто часто й не маємо часу поміж розмовами набути нової цінності одне для одного. Ми тричі на день їмо разом, даруючи одне одному новий смак нашої сутності, цього старого запліснявілого сиру. Ми домовилися про низку правил, що зветься етикетом чи ввічливістю, аби ці часті зустрічі стали стерпними і не почалася відкрита війна. Ми зустрічаємося на пошті, на зборах, біля каміна щовечора; ми живемо одне обіч іншого й плутаємося одне в одного під ногами, спотикаємося одне об одного і через те, гадаю, перестаємо поважати побратимів. Безперечно, для важливих і теплих розмов вистачило б і значно менш частих зустрічей. Погляньмо хоч◦би на робітниць на фабриці — постійно в товаристві, навіть уві сні. Краще було б, якби на кожну квадратну милю припадав тільки один мешканець, як там, де живу я. Цінність-бо людини не в шкірі, тож яка нам різниця, чи можемо повсякчас доторкнутися до сусіда?

Я чув про чоловіка, що заблукав у лісах і помирав від голоду і виснаження біля підніжжя дерева. Його самотність розвіювали химерні видива, якими оточила його заслабла від тілесних хворостей уява, — вони видавалися йому справжніми. Ми, тілесно і духовно здорові та сильні, можемо так само розважати себе, тільки нормальнішим і природнішим товариством — і зрозуміти, що ніколи не лишаємося на самоті.

У мене в домі завжди є товариство — особливо вранці, коли ніхто не приходить. Дозвольте мені навести кілька порівнянь у надії, що бодай одне дасть вам уявлення про моє становище. Я нітрохи не самотніший за гагару, що регоче над водою, чи й за сам Волденський став. Яке ж товариство у самотнього озера? Але в ньому мешкають не блакитні чортики смутку, а блакитні янголи, забарвлені бірюзовим відтінком його вод. Сонце самотнє, як не рахувати туманної днини, коли може видатися, що на небі з'являється ще й друге, фальшиве сонце паргелію. Бог самотній, а от диявол ні, адже йому ніколи не бракує товариства, бо він — легіон. Я анітрохи не самотніший за кульбабку, чи єдину дивину на луці, чи за листок бобу або щавлю, чи за ґедзя, чи за джмеля. Я не самотніший за Млиновий струмок, флюгер, Полярну зорю, південний вітер, квітневу зливу, січневу відлигу чи першого павука в новому домі.

Інколи довгими зимовими вечорами, коли густо валить сніг, а вітер завиває в хащах, до мене заходить старий поселенець і перший власник цих земель — подейкують, що це він викопав Волденський ставок, і вимурував, і обсадив соснами; він розповідає мені про давні часи й нову вічність; так ми любісінько проводимо вечір у веселому товаристві й приємних розмовах, і то навіть без яблук і сидру, з цим моїм мудрим і зичливим другом, якого я сильно люблю, але який ховається від людей так само, як Ґоф чи Волі[176]; багато хто гадає, що він помер, але ніхто не може показати, де його поховано. Живе в цій околиці й стара пані[177], невидима для більшості людей, — я люблю прогулятися в її запашному садку, позбирати цілюще зілля й послухати її байок; адже вона наділена геніальною уявою незрівнянної родючості, а пам'ять її сягає глибше за первні всіх міфологій, тож вона може розповісти мені оригінали всіх байок і те, на якому факті вони засновані, адже всі ті пригоди сталися за її юності. Ця рум'яна стара життєлюбка тішиться кожній погоді й порі року — і, ймовірно, переживе всіх своїх дітей.

Невинність і щедрість Природи годі описати словами: сонце, вітер, дощ, літо і зима — скільки здоров'я, скільки радощів вони дарують! І так вони співчувають нашій породі, що якби хоч одна людина горювала, відгукнулася б ціла Природа: сонце потьмяніло, вітри співчутливо зітхнули б, хмари заплакали дощем, ліси скинули листя і вбралися в жалобні шати посеред літа. То чого ж мені не спілкуватися з землею? Чи ж я сам не складаюся почасти з листя й овочів?

Чи ж є така пігулка, що зробить нас здоровими, безжурними й задоволеними? Йдеться не про рецепти твого чи мого прадіда, а про універсальні органічні рослинні ліки прабабці Природи, завдяки яким вона зберегла вічну юність і пережила не одного старого Пара[178], живлячи здоров'я його підупалим жирком. Моя панацея така: замість баночок з водами Ахеронту чи Мертвого моря, що ними торгують шарлатани — ми інколи бачимо їхні довгасті плескуваті фургони, схожі на чорні шхуни, — я краще питиму нерозбавлене ранкове повітря. Ранкове повітря! А◦якщо люди не схочуть черпати з цього джерела дня, що ж, доведеться закоркувати його у пляшечки й продавати у крамницях тим, хто згубив свій абонемент до ранкової частини світу. Тільки не забувайте: навіть у найхолоднішій льодівні ранкове повітря не дотриває навіть до полудня, а зірве пробку й помчить на захід слідами Аврори. Я поклоняюся не Гігіеї, доньці того старого лікаря-травника Ескулапа, якого зображають на статуях зі змієм в одній руці й чашею, з якої інколи п'є змій, у другій; я вшановую радше Гебу, чашницю Юпітера, доньку Юнони й дикої зелені, що повертає богам і людям завзяття юності. Розважливіша, здоровіша й сильніша юнка, либонь, зроду не ходила землею, і хай◦би де вона з'являлася, настає весна.

Відвідувачі

Я, мабуть, люблю товариство не менше за інших і радий присмоктатися, мов той упир, до кожної повнокровної людини, що до мене завітає. З природи своєї я не відлюдник і можу пересидіти найзавзятішого завсідника бару, якби мене завели туди справи.

У мене в домі було три стільці: один для самотини, два для друзів, три для товариства. Коли ж відвідувачі несподівано приходили більшою громадою, всім їм доводилося ділити третій стілець, але вони зазвичай заощаджували й стояли. Дивовижно, скільки великих чоловіків і жінок може вміститися в малій хатині. Під моїм дахом бувало по двадцять п'ять чи й тридцять душ — із тілами разом, — але ми розходилися, навіть не зрозумівши, як близько підійшли одне до одного. Чимало наших будівель, громадських і житлових, з їхніми незчисленними покоями, велетенськими залами й льохами для вин та інших запасів, видаються мені завеликими для їхніх мешканців. Вони такі великі й величні, що пожильці в них видаються паразитами. Я дивуюся, коли герольд дме у ріг, сповіщаючи про прибуття гостей у «Тремонт», «Астор» чи «Мідлсекс-Гауз»[179], а натомість на площу виповзає маленька мишка[180] і пірнає в дірку в хіднику.

Єдина незручність, яку я часом відчував через невеликий розмір моєї хатини, полягала в тому, що мені складно було відійти від гостя на достатню відстань, коли ми починали озвучувати великі думки великими словами. Думкам потрібен простір, щоб підготуватися до плавання та обійти гавань раз або й двічі, перш ніж повернутися в порт. Кулю думки мусить трошки знести вітер, вона мусить зрикошетити від стіни й нарешті лягти на остаточний курс, перш ніж сягнути вуха слухача, а інакше вона вийде знову крізь його потилицю. Та й реченням нашим потрібен полігон, щоб вишикуватися колонами. Між окремими особами, як і між народами, мусять бути природні кордони, ба навіть значна нейтральна територія. Мене невимовно тішить можливість перекидатися словами зі співрозмовником по той бік ставка. У домі ми сиділи так близько, що не мали навіть надії почути одне одного, бо не могли говорити так тихо, щоб бути почутими, адже коли кидаєш на чисте плесо два камінці один за одним, вони розбивають хвильки один від одного. Якби ми були балакучими й галасливими співрозмовниками, могли б собі дозволити стояти поруч, пліч-о-пліч, і відчувати подих одне одного; але той, хто хоче говорити стримано й вдумливо, мусить стати від співрозмовника далі, щоб усе тваринне тепло й волога між ними випаровувалися. Якщо ж ми прагнемо близького спілкування з тією часткою людського єства, що перебуває поза чи над нами, то мусимо не лише мовчати, а й, буває, розходитися так далеко, щоб голос не долинав. Якщо підійти до спілкування з такими мірками, виявиться, що розмова вголос — це виключно для зручності тих, хто недочуває; але ж дуже багато важливих речей неможливо сказати, коли доводиться кричати. Коли розмова звертала на вищі й величніші теми, ми поступово починали розсувати стільці все далі, доки вони не впиралися у стінки в протилежних кутках, та й тоді місця зазвичай бракувало.

Мій салон, чи то пак моя вітальня, був завжди готовий до приходу гостей, а на килим зрідка падали сонячні промені, адже розташована вітальня у сосновому лісі за домом. Туди я водив літньої днини поважних гостей, а неоціненні мої слуги замітали підлогу, стирали пил із меблів і підтримували лад.

Коли гість приходив сам, то інколи розділяв зі мною скромний обід, і розмові анітрохи не перешкоджало, що я водночас розмішував «пудинг нашвидкуруч», тобто кукурудзяне борошно у воді, чи стежив, як підіймається й достигає буханець хліба над попелом. Але коли до мене приходило двадцятеро, про обід не заводили й мови, хоча хліба вистачило б на двох чи й на більшу кількість гостей, якби ми облишили звичку об'їдатися; але ми природно практикували стриманість; і нікому те не видавалося порушенням законів гостинності, тілько найправильнішим і найрозважливішим вибором. Нам потрібно відновлювати підупалі фізичні сили, але в такі миті занепад чудесним чином спинявся, і снага брала гору. Таким чином я і тисячу людей зумів◦би прийняти, а не тільки двадцять; а якщо хтось, заставши мене вдома, йшов сприкрений і голодний, най бодай знає, що я відчував те саме. Старі звички дуже легко замінити новими, кращими, хоча багато господарів мені не повірять. Що ж до мене, то жоден Цербер не відваджував мене від чужої оселі так надійно, як церемоніальні спроби щедро мене нагодувати: я сприймав це як ґречний і ухильний натяк не завдавати їм більше такого клопоту. Сподіваюся, більше я в таку пригоду не потраплю. Я був◦би гордий, якби девізом моєї хижі стали рядки зі Спенсера, що їх хтось із моїх гостей лишив на листку ліщини замість картки:

Маленький дім залюднили вони;

Відсутніх не шукали там розваг:

Їх спокій утішав самотини,

Шляхетний ум там споглядання праг[181].

Коли Вінслов, що став згодом губернатором Плімутської колонії, попрямував пішки крізь ліси з другом відвідати Масасойта[182] і прийшов до його оселі втомлений і голодний, король його прийняв, але мова про їжу того дня не заходила. Коли настала ніч, то, цитуючи слова Вінслова: «Він уклав нас спати на те ж ложе, де ліг зі своєю дружиною, вони на одному краю, а ми на другому, і ложе його було з простих дощок, десь фут заввишки, накрите тонкою рогожею. Місця бракувало, тож двоє інших очільників тиснулися до нас і на нас, і така ночівля стомила нас гірше, ніж подорож». О першій годині наступного дня Масасойт «приніс дві рибини, застрелених із лука, десь утричі більших за лящів»; «коли їх зварили, на них зазіхнуло щонайменше сорок душ. Більшість отримала по шматочку. Це була наша єдина пожива за дві ночі й день, і якби один із нас не купив куріпки, то й повернулися б ми не розговівшись». Побоявшись, що їм запаморочиться в голові від недоїдання й недосипу через «варварські співи дикунів (адже вони заколисують себе співами)», й бажаючи дістатися додому, доки в них іще є сили мандрувати, вони рушили в дорогу. Що ж до житла, то прихистили їх справді кепсько, хоча те, що видавалося їм незручністю, напевно було великою честю, але коли мова про їжу, я не розумію, що ще індіанці могли зробити. Їм і самим було нічого їсти, і вони вирішили не заміняти гостям їжу вибаченнями; тож затягнули паски й не сказали нічого. Коли Вінслов навідав їх іншого разу, ситої пори, їжі не бракувало.

Що ж до людей, то від них ніде не дінешся. Коли я мешкав у лісі, до мене приходило більше відвідувачів, ніж у будь-який інший період мого життя, — інакше кажучи, у мене бували відвідувачі. З кількома я запізнався там за кращих обставин, ніж вийшло б деінде. І менше людей клопотало мене справами банальними. Можна сказати, що відстань від міста просіяла коло моїх друзів. Коли запливаєш далеко у води величезного океану самоти, куди вливаються ріки суспільства, навколо осідають тільки найкращі породи. А◦ще хвилі виносили до мене свідчення існування незвіданих і неосвоєних континентів по той бік.

Хто прийшов до моєї оселі цього ранку, як не чоловік у дусі Гомера чи Пафлагонії, — ім'я в нього було належно поетичне, тож мені шкода, що не можу його тут навести. То був канадець, лісоруб і стовпотес, який міг вкопати по п'ятдесят стовпів за день. Живився він бабаками, яких ловив його пес. Він також чув про Гомера, і «якби не тії книжки», то «не знав◦би, чим зайнятися дощової днини» — хоча, схоже, за багато сезонів дощів жодної не дочитав до кінця. Якийсь священник, що трохи тямив греку, навчив його читати ці вірші в його рідній далекій парафії, тож тепер мені довелося перекладати йому, доки він тримав книжку, докори Ахіла Патроклові за його смутний настрій: «Що це ти плачеш, Патрокле, немовби дівчатко маленьке?»

Чи із далекої Фтії один ти почув яку звістку?

Кажуть, живий ще Менойт, син Акторів, батько твій рідний,

Ще і мій не помер, Пелей Еакід з мірмідонян.

Тужно було б нам обом, якби смерть їх од нас одібрала[183].

Він сказав: «Гарно». Під пахвою в нього була ціла в'язка кори білого дуба, що її він налупив недільного ранку для одного хворого. «Мабуть, не буде великої шкоди, що я роблю таку роботу цього дня», — сказав він. Гомера він вважав видатним письменником, хоча й не знав, про що той писав. Простішого й природнішого чоловіка годі й шукати. Для нього мовби й не існувало ґанджів і лих, які кидають похмуру тінь на моральний устрій нашого світу. Йому було близько двадцяти восьми років. Років десять тому він полишив отчий дім у Канаді й рушив у пошуках роботи до Штатів, щоб заробити грошей собі на ферму, можливо, на своїй рідній землі. Відлили його за найгрубішим лекалом: приземкувате й неповоротке тіло, що трималося, втім, не без певної грації, дебела обгоріла шия, темне волосся сторч, кволі оспалі блакитні очі, в яких інколи запалювався якийсь вираз. На ньому було пласке сіре суконне кепі, обшарпана куртка з нефарбованої вовни й чоботи з коров'ячої шкіри. Був дуже ласий на м'ясо. Я знав це, бо він ціле літо рубав ліс і ходив на роботу повз мій дім, несучи обід у жерстяному відерці: холодне м'ясо, часто бабакове, і кава в кам'яній фляшці, що теліпалася на шворку в нього при поясі; інколи й мені пропонував ковток. Він перетинав мою бобову грядку рано, але не квапився й не метушився дорогою на роботу, як тії янкі. Він не надсаджував пупа, і байдуже, що заробляв лиш на скромний прожиток. Коли його пес дорогою ловив бабака, він лишав свій обід у кущах, а сам повертався милі за півтори, щоб оббілувати здобич і покласти в льох там, де зупинився, а перед тим зо пів години розмірковував, чи не можна його притопити у ставку до вечора — він любив ґрунтовно все обмізкувати. Проходячи повз мене вранці, казав: «Ото тут тлусті голуби! Якби я не трудився щодня, міг◦би собі наполювати м'яса, скілько забажаю, — голубів, бабаків, кроликів, куріпок — на Бога! Я за день наловив◦би стілько, скілько мені треба на тиждень».

Він був вправний лісоруб і дозволяв собі в ремеслі певні штучки. Зрізав дерева просто при землі, щоб пагони потім проростали сильнішими, а сани взимку легко проїжджали над пеньком; замість залишати ціле дерево як підпірку для в'язок, він обточував його до тонкого кілка чи скіпки, яку можна переламати руками.

Мене він зацікавив, бо був такий тихий і самотній — і цілком тому радий; його очі бриніли доброю вдачею й задоволенням. У його радощах не було жодних домішок. Коли я часом бачив його за роботою в лісах, він вітав мене зі сміхом невимовної втіхи, а тоді озивався канадською французькою, хоча й англійською володів. Коли я підходив до нього, він уривав роботу і з невтамованою втіхою витягувався вздовж стовбура сосни, що її щойно зрубав. Обдерши внутрішній шар кори, він скручував його в кульку й жував, розмовляючи і сміючись. Від надлишку тваринного духу він інколи заходився сміхом, падав і катався долі, коли щось змушувало його замислитися чи привертало інтерес. Роззираючись на дерева навколо, він вигукував: «Іменем святого Георгія присягаю, тішить мене це ремесло — мені кращих забав і не треба». Коли він прогулювався лісом на дозвіллі, бувало, весь день розважався, через рівні проміжки часу стріляючи з кишенькового пістоля, салютуючи собі на ходу. Взимку розводив багаття й опівдні грів собі чайничок кави; коли всідався на колоду обідати, синиці інколи сідали йому на руку і дзьобали його картоплю; він казав, що йому «до вподоби, коли навколо ці гаврики».

У ньому була розвинена передовсім тваринна сутність. У своїй фізичній витривалості й вдоволеності життям він був кузеном сосен і скель. Я спитав, чи він, тяжко потрудившись весь день, не стомлюється надвечір; він щиро й серйозно відповів: «Та я в житті ніколи не стомлювався». Але інтелектуальна й, так◦би мовити, духовна людина в ньому спала, як у немовляті. Він здобув лише просту й безпорадну освіту, що її католицькі священники дають аборигенам: учневі прищеплюють не свідомість, а лише покору й побожність, тож дитина не виростає, а так і залишається малою. Природа наділила його дужим тілом і смиренням зі своєю долею, а тоді звідусіль підперла шанобливістю й надійністю, щоб він зумів прожити всі відміряні йому сімдесят років дитиною. Він був такий щирий і неотесаний, що з ним неможливо було запізнатися, — врешті, не знайомите ж ви сусідів з бабаком. Його потрібно було пізнати. Ролей він не грав. Йому платили за роботу, тож він мав за що купити їжу й одяг, але своїми думками ні з ким не ділився. Він був такий простий і скромний — якщо можна назвати скромним того, хто не має жодних амбіцій, — що смирення в ньому не було окремою рисою, та він про таке й не думав. Мудреці видавалися йому божествами. Почувши, що його навідає мудрець, він припустив◦би, що така велика людина нічого від нього не чекатиме і все візьме на себе, а про нього просто забуде. Він ні від кого не чув ані слова похвали. Особливо шанував письменників і проповідників. Їхні промови видавалися йому дивами. Коли я розповів йому, що багато пишу, він тривалий час думав, що йдеться про самі тільки прописи — у нього й у самого був дивовижно добрий почерк. Інколи я бачив на снігу при дорозі назву його рідної парафії, виписану гарним почерком і з належними французькими знаками, — тоді я розумів, що це пройшов він. Я спитав його, чи не хоче він записати своїх думок. Тоді він сказав, що читає й пише листи для тих, хто сам писати не вміє, але своїх думок ніколи не намагався записати — ні, не вміє він цього, звідки ж йому знати, з чого починати, він◦же так замориться, а ще при тім треба думати про правопис!

Кажуть, якось видатний мудрець і реформатор спитав його, чи не хотів◦би той змінити світ; він навіть не знав, що про це питання вже розмірковували до нього, і зі здивованим сміхом відповів своїм канадським наріччям: «Нє, мені все подобається». Спілкування з ним чимало могло дати філософові. Той, хто його не знає, міг◦би подумати, що цей лісоруб узагалі недоумок, але я бачив у ньому людський тип, якого не зустрічав доти, і не розумів, чи то він мудрий, як Шекспір, чи то темний, як дитина, і не знав, чого в ньому більше — тонкої поетичної душі чи дурощів. Один містянин сказав мені, що коли побачив, як той чвалає селом у кепі, насвистуючи собі під ніс, подумав, що це принц у вигнанні.

У нього не було книжок, крім календаря й підручника з арифметики, і в цій останній галузі він далеко просунувся. А◦календар правив йому за енциклопедію, адже, на його думку, містив витяг людських знань — і справді, значною мірою так і є. Я любив спитати про його думку щодо різних реформ наших днів, і він незмінно підходив до них просто й практично. Ні про що з того він раніше не чув. Я спитав, чи зміг◦би він прожити без фабрик. Він сказав, що носить одяг із сірого домотканого вермонтського сукна, дуже доброго. Чи зможе він обійтися без чаю й кави? Чи потрібні цій країні напої, крім води? Він вимочував у воді листя канадської тсуги: мовляв, теплої днини такий напій кращий за воду. Коли я спитав, чи зміг◦би він обійтися без грошей, його відповідь збіглася з поясненнями філософів щодо походження цього інституту й етимології слова pecunia[184]. Припустімо, в нього є віл, а потрібно придбати нитки й голку: незручно, та й неможливо заставляти якусь частину худоби щоразу, як постають дрібні потреби. Багато суспільних інститутів він обстоював переконливіше, ніж будь-який філософ, адже описував ту їхню грань, що стосується його безпосередньо, й виводив справжню причину їхнього існування, а до софістики не міг додуматися. Я розповів йому, що Платон назвав людину істотою двоногою без пір'я, а тоді інший філософ обскубав півня й назвав платонівською людиною. Лісоруб подумав трохи і додав, що є ще одна важлива відмінність: у них коліна згинаються в різних напрямках. Інколи він вигукував: «Як◦же я люблю поговорити! Їй-бо, так увесь день і говорив◦би!» Якось я, багато місяців із ним не бачившись, спитав, чи він, бува, не надумав за літо чогось нового. «На Бога, — сказав він, — коли гаруєш, як я, то коли не забув старих думок, те за щастя. А◦що, як той, із ким ти сапаєш, квапиться і пропускає рядки? Треба, значицця, буть уважним і вважати на бур'яни». Інколи при зустрічі він питав мене, чи просунулася моя робота. Одного зимового дня я спитав, чи він завжди задоволений собою — я-бо хотів порадити, щоб він знайшов у собі заміну зовнішньому священнику чи навіть якийсь вищий сенс у житті. «Задоволений! — вигукнув він. — Хтось одним задоволений, хтось іншим. Хтось, може, якби мав усього вдосталь, був задоволений і сидів увесь день спиною до вогню, а черевом до столу, їй-бо!» І хай скільки я хитрував, мені жодного разу не вдалося змусити його поглянути на духовний вимір речей; найвищий рівень, що його він був спроможний осягнути, — це рівень простої зручності, зрозумілий навіть тваринам; те саме можна сказати й про більшість людства. І коли я пропонував якусь зміну до його трибу життя, він просто відповідав без тіні жалю, що вже запізно. Зате він щиро вірив у правдивість і схожі чесноти.

У ньому можна було добачити певну оригінальність, нехай навіть незначну, і я часом зауважував, що він усе ж мислить самостійно й висловлює власні думки — явище таке рідкісне, що я готовий щодня проходити по десять миль, аби побачити на власні очі, — і при тім сам вигадує чимало суспільних інститутів, які вже існують. Інколи він вагався чи, можливо, не міг висловитися чітко, але за тим завжди вчувалася твереза думка. Однак мислення його було настільки примітивне й закорінене у твариннім життю, що, навіть коли він висловлював цікавіші здогади, ніж пересічний мудрагель, це рідко давало плоди, варті згадки. Він своїм існуванням доводив, що навіть на найнижчих щаблях життя серед смиренних неуків трапляються генії, які не відступаються від своєї думки й не вдають, наче знають усе, бездонні, як той Волденський став, і такі ж замулені й темні.

*

Чимало мандрівників збочувало зі шляху, щоб побачити мене й хатину мою. Щоб виправдати свій візит, часто просили склянку води. Я казав, що сам п'ю зі ставка, і, вказуючи в той бік, пропонував позичити їм черпак. Я жив у глушині, але це не рятувало мене від щорічного нашестя, що припадає, здається, на перше квітня, коли нікому не сидиться на місці; мені щастило, хоча траплялися серед моїх гостей і вельми дивні типажі. До мене тягнулися недоумки з богадільні, але я докладав усіх зусиль, аби переконати їх напружити розум, хай який він у них був, і звіритися мені; я заводив мову про розум і зазвичай отримував винагороду. І справді, дехто з них виявлявся мудрішим за так званих наглядачів за біднотою з міських виборних урядників — можливо, час поміняти їх місцями. Що ж до умів, то, як я виявив, значної різниці між недо- й повноумками немає. Скажімо, якогось дня до мене прийшов сумирний і простодушний жебрак — я раніше бачив, як він слугує стовпчиком у полі, тобто стоїть чи сидить на бочці й наглядає, аби худоба чи він сам не забрели на манівці, — і висловив бажання жити так, як живу я. З цілковитою щирістю і правдивістю, вищою, чи то пак нижчою за те, що ми звемо смиренням, він сказав, що «слабкий на розум». Так і сказав. Таким його створив Господь — і дбає про нього анітрохи не менше, ніж про будь-яке своє створіння. «Я такий змалечку, — сказав він, — із самого дитинства; не було в мене великого розуму; я був не такий, як інші діти; я на голову слабкий. Така, мабуть, воля Божа». І ось він тут — підтвердження правдивості своїх слів. Для мене він був метафізичною загадкою. Рідко мені щастило на такі добрі зустрічі з побратимами, коли все сказане було цілком простим, щирим і правдивим. І справді, понижуючись, він підносився[185]. Це виявилося мудрою стратегією, хоча спершу я того не зрозумів. Жебрак-недоумок був правдомовний і щирий, а тому наша балачка виявилася навіть кращою за розмови мудреців.

Бували в мене й гості, що їх зазвичай не зараховують до міської бідноти, а слід, бо вони злиденні духом; гості, які не гостинності потребують, а захисту, які щиро прагнуть, щоб їм допомогли, й одразу сповіщають, що твердо постановили не допомагати собі самостійно. Я згоден приймати гостей із добрим апетитом, хай як вони його нагуляли, але відмовляюся приймати тих, хто справді помирає від голоду. Предмети благочинності — не гості. Приходили до мене люди, які не розуміли, коли їхні відвідини добігли кінця, хоча я повертався до своїх справ і відповідав їм із дедалі більшої відстані. Під час цього кочового сезону заходили до мене люди дуже різної обдарованості: у декого розуму так багато, що він і не знає, як дати собі раду. Приходили люб'язні раби-втікачі з плантацій, прислухалися час від часу, мов лисиця, ніби чули, як валують пси, що взяли їхній слід, і благально дивилися на мене: християнине, ти ж не відішлеш мене назад?[186] Одного раба-втікача я скерував до Полярної зорі. Приходили люди, в яких є тільки одна думка і вони носяться з нею, як курка з єдиним курчам, а те взагалі виявляється каченям; люди з тисячею думок і безладом у голові, мов тії кури, яких змушують глядіти за сотнею курчат, що всі ганяються за одним жучком і мруть десятками щоранку, як спадає роса, — а самі від тієї крутанини геть запаршивіли; люди, в яких замість ніг думки — такі інтелектуальні багатоніжки, що змушують і тебе лазити по землі. Один чоловік запропонував мені завести книгу, де відвідувачі вписуватимуть свої імена, як у Білих горах; але, на жаль, у мене надто добра пам'ять, щоб така книжка знадобилася.

Я мимоволі помічав певні особливості своїх відвідувачів. Хлопчики, дівчатка і юні жінки зазвичай тішилися, опинившись у лісах. Вони зазирали у ставок і роздивлялися квіти, прикрашаючи свій час. Натомість торговці й навіть фермери думали тільки про самотність і працю, а також те, яка велика відстань відділяє мене від того чи того; і хай◦би скільки вони казали, що люблять зрідка прогулятися в лісах, їхня поведінка виказувала, що це не так. Суєтні, заклопотані люди, які весь час витрачають на те, щоб заробити собі на життя чи підтримати належний рівень життя; проповідники, що говорять про Бога так, ніби мають на нього монополію, й не терплять інших думок; лікарі, правники, метушливі господарки, які за моєї відсутності зазирали в мої шафи й під ковдру (пані дізнавалися, чи постіль моя така ж чиста, як у неї?), юнаки, що протринькали свою юність і дійшли висновку, що безпечніше крокувати торованим шляхом певного фаху, — всі вони казали, що живучи таким життям, як у мене, не принесеш користі суспільству. Ага, ось в чім клопіт. Старі, немічні й полохливі, незалежно від віку і статі, думали передовсім про хвороби, нещасні випадки і смерть; їм життя видавалося сповненим небезпек — однак які є небезпеки, коли про них не замислюєшся? — і вони були певні, що людина розважлива знайде найбезпечніше місце для життя, де будь-якої миті можна викликати доктора Б. Для них містечко — це буквально спільно-та, ліга для спільного захисту; такі навіть по ягоди не ходять без аптечки. Доки людина жива, завжди існує небезпека померти, але визнаймо, ми від початку і живі, і мертві водночас, а отже, загроза ця пропорційно менша за життя. Коли ми сидимо сиднем, небезпек анітрохи не менше, ніж коли бігаємо. Були, врешті, й самозвані реформатори — більших зануд годі й шукати, — які думали, наче я тільки те й роблю, що виспівую:

Це хатка, яку збудував собі я.

А◦ось чоловік, що мешкає в хатці, яку збудував собі я.

Вони не знають, що третій куплет такий:

А◦ось гості, що допекли чоловіку,

що мешкає в хатці, яку збудував собі я[187].

Я не боявся, що яструби покрадуть мені курчата, бо не тримав курчат; боявся тільки, що люди покрадуть мені час.

Але бували в мене й втішні відвідувачі. Діти, що приходили сюди по ягоди, залізничники, що прогулювалися в неділю в чистих сорочках, рибалки й мисливці, поети й філософи, інакше кажучи, всі чесні пілігрими, які тягнулися в ліси заради свободи, а насправді — щоб полишити містечко. Їх я радо вітав: «Вітаю, англійці! Вітаю, англійці!»[188] Адже з цією породою я вже зустрічався.

Бобове поле

Тим часом боби, що їх я насадив, коли підрахувати довжину всіх рядків, аж сім миль, нетерпляче вимагали сапання, адже перші ряди порозросталися, перш ніж я висадив останні; більше не можна було відкладати, хоч я й не розумів, у чому суть цієї марудної, нехай і чесної праці, цього мізерного подвигу Геракла. Втім, я полюбив свої грядочки і свої боби, нехай навіть їх і виявилося значно більше, ніж мені потрібно. Вони припинали мене до землі, тож я черпав із неї сили, як Антей. Але нащо я їх вирощував? Бог зна. Таке було моє чудернацьке завдання того літа: змусити цей клапоть земної поверхні, який доти родив тільки перстач, ожину, звіробій і тому подібне — солодкі дикі ягоди та гарні квіти, — вродити боби. Що мені треба дізнатися про боби, а бобам про мене? Я їх плекаю, я їх сапаю, я маю їх на оці з рання до смеркання — такі мої денні труди. Приємно дивитися на їхнє гарне широке листя. Мої помічники — роси й дощі, які зволожують суху землю, і родючість самого ґрунту, здебільшого ялового й виснаженого. Мої вороги — хробаки, приморозки й, передовсім, бабаки. Останні геть-чисто погризли чверть акра грядок. Але ж яке я мав право проганяти звідси звіробій та інших мешканців лісу, викорчовувати їхній предковічний сад? Тим паче, вже незабаром зацілілі боби стануть для них зажорсткі й зустрінуться з новими ворогами.

Я добре пам'ятаю, як мене, чотирирічного, привезли з Бостона в рідне містечко крізь оці-от ліси, це поле, до цього ставка. Це одна з найдавніших сценок, закарбованих у моїй пам'яті. Сього вечора моя сопілка пробуджує відлуння над тими самими водами. Тут досі стоять сосни, старіші за мене; коли якась із них і впала, то я зготував вечерю на дровах з її пенька, а навколо вже буяє нова зелень, готуючи краєвид для очей уже іншої дитини. На пасовиську з того ж кореня проростає майже той самий звіробій, і навіть я врешті доклався до казкового краєвиду моїх дитячих мрій, заклечавши його бобовим листям, стеблами кукурудзи й кучерявою картоплею — такі наслідки моєї присутності.

Я засадив бобами приблизно два з половиною акри землі на вершині пагорба. Землю цю розчистили не більше п'ятнадцяти років тому — я й сам викорчував два-три пеньки, — тож я її не угноював. Щоправда, протягом літа, сапаючи, я познаходив чимало наконечників стріл, які свідчили, що в давнину тут жив вимерлий народ, саджав кукурудзу й боби задовго до того, як білі люди прийшли розчищати цю землю, а тому почасти виснажив ґрунт для цих культур.

Коли ще жоден бабак чи білка не перебігли мені дорогу, сонце не викотилося з-поза низьких дубків, а на траві лежала роса, я почав рівняти з землею лави зухвалих бур'янів на моїм бобовім полі й посипати їхні голови попелом, хоча фермери мене й відраджували (я, навпаки, раджу робити всю роботу, доки не зійшла роса). Рано-вранці я працював на росяному сипучому піску босоніж, ніби скульптор, але вдень сонце обпікало ступні. Сонце світило на мене, доки я сапав боби, повільно просуваючись довгими зеленими рядами п'ятнадцять родів завдовжки жовтим кам'янистим узгір'ям; один край грядок упирався в дубовий гайок, де я міг перепочити в тіні, а другий — в ожинник, де зелені ягоди встигали трохи потемніти, поки я проходив чергову грядку. Такі були мої щоденні труди: полоти й підгортати бобові стебла свіжим ґрунтом і плекати посіяний мною бур'ян, щоб жовта земля виразила свої літні думки бобовим листям і квітом, а не полином, пирієм і просянкою, змушувати землю казати «боби», а не «трави». А◦що не було в мене ні коней чи худоби, ні найнятих робітників, ні вдосконалених знарядь рільництва, я працював повільно й зазнайомився зі своїми бобами значно краще, ніж зазвичай заведено. Працювати руками, навіть коли то тяжке й марне гарування — це не найгірша форма дозвілля. Є в тому якась одвічна й незнищенна мораль, що дає вченому класичний результат. Для мандрівників, що прямують на захід через Лінкольн і Вейланд бозна-куди, я був утіленням agricola laboriosus[189]; вони сидять собі любісінько у бричках, опустивши лікті на коліна, а віжки звисають гірляндами; я ж лишаюся вдома — трудар і син землі. Моя оселя швидко зникала з їхніх очей і думок. Мої грядки — єдине оброблене поле на довгім відтинку дороги, тож вони витискали з цього все; інколи чоловік у полі чув більше пліток і слів мандрівників, ніж призначалося його вуху: «Так пізно боби саджає! Так пізно горох саджає!» — адже я й далі садив, коли інші вже почали сапати — рільник-проповідник уявити такого не міг. «Кукурудза, хлопче, — на корм; кормова кукурудза». «Він що, тут і живе?» — питає чорний капелюшок у сірої куртки; суворий фермер зупиняє свою вдячну шкапину, не побачивши в борозні добрива, і радить удобрити землю тирсою чи іншими відходами, хоч◦би й попелом чи вапном. Але мав я тільки два з половиною акри борозен, і одну сапку, і дві руки, щоб сапати, і велику відразу до возів і коняк, а тирса була далеко. Мандрівники, що котилися повз мої грядки, гучно порівнювали їх з полями, які проминули раніше, тож я знав, де стою в рільничім світі. Моєму полю не судилося потрапити до рільничого огляду містера Колмана. І, між іншим, хто оцінить вартість урожаю, що його Природа дає на ще дикіших полях, не покращених людиною? Сіно сумлінно зважують, обраховують відсоток вологи, силікатів і поташу, але ж по всіх ярах і навколо ставків, у лісах, луках і болотах росте багата й розмаїта паша, якої люди не косять. Мої грядочки були, так◦би мовити, проміжною ланкою між дикими та обробленими полями; існують цивілізовані народи, існують напівцивілізовані, а є ще дикі й варварські — так і моє поле було лише напівобробленим полем, і то не в поганому сенсі. Боби життєрадісно поверталися до свого дикого, примітивного стану, а сапка моя виспівувала їм «Rans des Vaches»[190].

Неподалік, у найвищому гіллі берези, цілий ранок співає тремблер прямодзьобий, чи, як його дехто називає, коричневий пересмішник, радий твоєму товариству, адже якби тебе тут не було, йому довелося б шукати поле іншого фермера. Доки ти сієш насіння, він кричить: «Кидай, кидай — засипай, засипай — витягай, витягай». Це ж не кукурудза, тож бобам такі вороги, як він, не загрожують. Ви, либонь, хочете спитати, що балаканина цього Паганіні-любителя, який грає свою мелодію на одній струні чи двадцяти, має спільного з вашими грядками, але краще таке добриво, ніж попіл чи вапно. Я цілковито вірив у користь такого дешевого добрива.

Підсипаючи свої грядки свіжим ґрунтом, я потривожив прах не змальованих у хроніках народів, що жили під цими небесами у предвічні роки, й повитягував на світло сучасного дня їхні маленькі знаряддя війни й мисливства. Вони лежали поміж інших камінців, на частині з яких лишилися сліди індіанських вогнищ, на частині — сонця, а також посеред скалок гончарних виробів і скла, принесених сюди пізнішими землеробами. Коли сапка дзвеніла, вдаряючи камінь, ця музика відлунювала в лісах і під небом, і цей супровід моїх трудів давав миттєвий і неоціненний урожай. Я вже не просто сапав, та й не бобами клопотався, а згадував зі співчуттям і погордою своїх знайомих, які їздили у великі міста послухати ораторії, якщо згадував узагалі. Над головою в мене, попри сонячну днину, — інколи я працював і вдень — кружляла дрімлюга, як піщинка в оці людському чи небесному, час від часу шугаючи вниз із таким звуком, ніби небеса рвуться на рядюжжя і клоччя, хоча їхнє шатро й лишалося неушкодженим; ці чортики кружляють у повітрі й відкладають яйця на землі, голому піску чи кручах на вершинах пагорбів, де їх ніхто не знайде; вони граційні й рухливі, як хвильки на ставку чи листя, що, підхоплене вітром, лине до небес; такими спорідненостями сповнена природа. Яструб — повітряний брат хвилі, над якою ширяє, а його напнуті вітром, досконалі крила перегукуються з первісними, неопереними крилами морськими. Інколи я спостерігав, як високо в небі кружляє пара канюків, то ширяючи на вітрі, то спускаючись, то зближуючись, то віддаляючись, ніби вони втілювали мої думки. Іншим разом мене зачаровував переліт диких голубів з одного гайка в інший — їхня міграція, покваплива, як рух гінця, наповнювала повітря тихим хляпанням крил; а інколи я, перевернувши сапкою гнилий пеньок, бачив неповоротку, химородну, мовби нетутешню плямисту саламандру — нашу сучасницю й живе нагадування про Єгипет і Ніл. Коли я спинявся перепочити, зіпершись на сапку, природа щедро постачала мені розвагу у вигляді невичерпного запасу таких звуків і краєвидів навколо бобових рядів.

У святкові дні у місті стріляють з великих гармат, але до лісів той звук долинає як торохтіння трахкалки; інколи долинають неприкаяні акорди маршової музики. На моїх бобових грядках, удалині від міста, великі гармати звучали так, ніби луснула порхавка; а коли траплялися військові муштри, про які я не знав, мені, бувало, весь день муляло відчуття, ніби на обрії з'явився якийсь висип чи болячка й ось-ось почнеться скарлатина чи кір, доки нарешті ласкавий повів вітру не пролітав над полями й Вейландським шляхом, приносячи мені звістку про «вчення»[191]. До мене долинав тільки далекий гул, ніби в когось утік рій бджіл, і сусіди, за порадою Вергілія, намагаються заманити їх назад у вулик, видаючи tintinnabulum[192] на найлункішому своєму начинні. А◦коли звук стихав, гул змовкав і навіть найласкавіший вітерець не приносив мені жодної звістки, я розумів, що всіх трутнів безпечно доставили у вулик у Мідлсексі, і тепер їм тільки й думки, що про мед, яким змащено його стінки.

Я пишався тим, що свободи Масачусетса й нашої батьківщини так надійно захищені; повертаючись до свого сапання, я сповнювався невимовною впевненістю і виконував свою роботу радісно й зі спокійною вірою в майбутнє.

А◦коли з військом приходило кілька оркестрів, до мене долинав такий гамір, ніби ціле село перетворилося на велетенську гармонь і всі будинки розширюються й опадають зі звуком. Утім, інколи до лісів долинали справді шляхетні й натхненні звуки, скажімо, спів труби, що увічнює славу, тоді й мені здавалося, що я можу пошинкувати мексиканця на капусту — не щодня котові масниці, — по тому я починав роззиратися в пошуках бабаків і скунсів, щоб відточити на них свою звитягу. Ці маршові акорди видавалися такими ж далекими, як Палестина, і в метушливому русі верхівок в'язів, що затуляли від мене село, мені ввижалася кавалькада хрестоносців. То був один із видатних днів; з мого прорубу небо завжди мало той самий одвічний видатний вид, що й завжди.

Непересічний то був досвід — довге знайомство з бобами: посадити, посапати, зібрати, полущити, перебрати й продати (останнє — найскладніше); додам іще — з'їсти, адже я їх таки скуштував. Я вирішив дізнатися про боби все. Коли вони росли, я сапав із п'ятої ранку до полудня, а решту дня зазвичай витрачав на інші справи. Уявіть, яке близьке і дивне знайомство я завів з різними бур'янами; це варто повторити в розповіді, адже й у досвіді повторень не бракувало: я нещадно руйнував їхні ніжні переплетіння і знавісніло розділяв їх на різні категорії своєю сапкою: одні види нищив цілими лавами, а інші старанно плекав. Це полин; це щириця; це щавель; це пирій: нищ його, рубай, перевертай корінням до сонця, най ані часточки його не сховається в тіні, а то він потягнеться на той бік і вже за два дні зазеленіє, що тая цибуля. Довга то була війна, і не з журавлями, а з бур'янами: на боці цих троянців були й сонце, й дощ, і роси. Щодня я приходив на підмогу бобам, озброївшись сапкою, і проріджував лави їхніх ворогів, і заповнював рови бур'янистими мертвими. Не один завзятий шоломосяйний Гектор, що на цілий фут вивищувався над згуртованими лавами побратимів, поліг від моєї зброї й упав у пил.

Отже, я, разом з іншими фермерами Нової Англії, присвятив рільництву не один літній день, поки мої сучасники насолоджувалися вишуканим мистецтвом у Бостоні чи Римі, споглядали світ в Індії чи торгували в Лондоні та Нью-Йорку. Не можна сказати, що я хотів харчуватися бобами, адже я за природою своєю, бодай коли мова про боби, пітагорієць[193] — байдуже, на що ті боби пустити: в кашу чи на голосування; замість них я вживав рис; але, можливо, варто потрудитися в полях бодай для красного слівця, аби свого часу прислужитися байкареві. Загалом, якби це заняття з нечастої розваги перетворилося на постійну працю, то стало б нездоровим надлишком. Я не угноював бобів і не сапав цілої грядки за раз, але коли сапав, робив це надзвичайно сумлінно, і врешті ця праця окупилася, адже, як писав Івлін, «насправді не існує компосту чи гною, що зрівнявся б за наслідками з постійним рухом, перекопуванням і перевертанням ґрунту лопатою»[194]. Деінде він зауважив: «Земля, особливо свіжоскопана, має певний магнетизм, що приваблює життєдайну сіль, силу чи звитягу (називайте, як знаєте), а тому логіка наших трудів мусить полягати в тому, щоб розворушувати землю, аби вона нас живила; а додавання гною та інших мерзенних добрив — це лише злиденна підміна такого покращення». Ба більше, мої грядки належали до «виснажених і вичерпаних земель під паром», що, як вважає сер Кенелм Диґбі[195], притягують «життєдайні духи» з повітря. Я зібрав дванадцять бушелів бобів.

Якщо детальніше — адже дехто скаржився, що містер Колман вніс до свого звіту переважно дорогі експерименти джентльменів-фермерів, — витрати мої були такі:

За сапку: 0,54 $

Плуг, борона, прокладання борозен: 7,50 (забагато)

Боби насіннєві: 3,12 ½

Картопля насіннєва: 1,33

Горох насіннєвий: 0,40

Насіння редьки: 0,06

Біла мотузка для опудала: 0,02

Культиватор із конем і робітником на три години: 1,00

Кінь і возик, щоб довезти урожай: 0,75

Загалом: 14,72 ½ $

Прибуток мій склав (patrem familias vendacem, non emacem esse oportet[196]):

Продаж дев'яти бушелів і дванадцяти кварт бобів: 16,94 $

П'ять бушелів великої картоплі: 2,50

Дев'ять бушелів малої картоплі: 2,25

Трава: 1,00

Стебла: 0,75

Загалом: 23,44 $

Таким чином, як я вже казав деінде, мій матеріальний прибуток склав 8,71 ½ $.

Такі плоди мого досвіду вирощування бобів. Посади звичайні дрібні білі боби близько першого червня рядами три фути завдовжки на відстані вісімнадцяти дюймів один від одного. Старанно відбери свіжі круглі боби. Вважай на хробаків, порожні місця заповнюй новими рядами. Тоді вважай на бабаків, адже якщо саджати на відкритому місці, вони пооб'їдають перші молоді листочки; а тоді, коли з'являться перші пагони, вони і їх пообгризають разом із пуп'янками й молодими стручками, сидячи на задніх лапках, як білка. А◦передовсім — урожай збирай якнайраніше, якщо хочеш устигнути до приморозків і мати добрі боби на продаж; так можна уникнути збитків.

Отакий досвід я здобув. Я сказав собі, що наступного літа заповзятливо саджатиму вже не боби й кукурудзу, а зерна щирості, правди, простоти, віри, невинності абощо й подивлюся, чи приймуться вони на нашій землі, якщо докладати ще менше праці й добрив, і чи вони мене прогодують — ґрунт-бо наш не виснажений таким урожаєм. Горе мені! — сказав я собі: закінчилося ще одне літо, і ще одне, і ще, і мушу сказати, Читальнику, що насіння, яке я посадив, — якщо то справді було насіння чеснот — чи то поточили черви, чи то втратило воно свою життєву силу, тож пагони не проросли. Зазвичай діти не відважніші й не боягузливіші за своїх батьків. Наше покоління затято саджає щороку кукурудзу й боби точнісінько так само, як навчили перших поселенців індіанці кілька століть тому, ніби так роковано. Нещодавно я на свій превеликий подив побачив, як один старий уже щонайменше всімдесяте копає сапкою яму — і то не для того, аби самому спочити! Чому б мешканцям Нової Англії не випробувати нових пригод, не забиваючи собі голови зерном, картоплею, сіном і садами? Може, варто спробувати посіяти інші зерна? Чому ми так переймаємося тим, щоб лишилися боби на посів, але не переймаємося наступним поколінням людським? Нам стала◦би поживою і розрадою зустріч із чоловіком, у якому вкорінилися і проросли якісь зі згаданих мною чеснот, адже ми цінуємо їх більше, ніж будь-який інший врожай, нехай навіть здебільшого вони просто розвіюються в повітрі. Ось, наприклад, нам трапляється бодай щопта чи трохи інший різновид такої делікатної й непізнаваної матерії, як істина чи справедливість. Ми мусили б наказати нашим послам присилати на батьківщину таке насіння, щоб Конгрес розподілив його по всій країні. Коли ми щирі, не треба церемонитися. Ніхто не ошукував◦би, не ображав◦би й не проганяв◦би ближнього зі злості, якби було в нас хоч зерня гідності й доброзичливості. Не треба поквапливих зустрічей. З більшістю людей я взагалі не бачуся, бо в них немає часу — вони клопочуться при своїх бобах. Якби люди не гарували весь час, між роботою спираючись на сапку чи лопату, мов на посох, якби не сиділи в землі, мов гриб, якби не трималися за неї, мов тая ластівка, що сіла і крокує по піску…

В розмові тій він крила розгортав,

Мов для польоту, а потім знов згортав[197].

Уявімо, що розмовляємо з янголом. Хліб не завжди нас живить, а чесноти незмінно приносять користь: вони розправляють затерплі суглоби і роблять крок наш легким і пружним, навіть коли ми не знали, що нам щось дошкуляє. Без чеснот ми не помічаємо в людині та Природі щедрості й не відчуваємо героїчної радості, не заплямованої іншими почуттями.

Антична поезія й міфологія дають змогу припустити, що колись рільництво вважали священним мистецтвом, а ми-бо обробляємо землю з нешанобливою поквапливістю, недбало; ми тільки й хочемо, що надбати собі ферму щонайбільшу й урожаї щонайбільші. Немає в нас ані свят, ані процесій, ані церемоній, що нагадували б фермеру про священний вимір його покликання і його святі джерела, — наші рільничі виставки й так звані Дні подяки я не вважаю винятком, фермерів-бо в них цікавить тільки виторг і бенкет. Він приносить пожертви не Церері чи Юпітеру земному, а радше пекельному Плутону. Через жадобу й себелюбство, та ще приземлену звичку вважати ґрунт своєю власністю, чи то пак передовсім засобом здобуття власності — а ніхто з нас від цієї звички не вільний, — ми паплюжимо краєвиди й доводимо рільництво до звиродніння, а фермерів — до найницішого життя. Фермер знає Природу, але виключно як злодій. Катон стверджує, що прибутки від рільництва найбільш боговгодні й справедливі (maximeque pius questus[198]), а, за словами Варона[199], давні римляни «звали землю Матір'ю і Церерою й вважали життя тих, хто її обробляє, побожним і корисним — їх мали за останніх нащадків царя Сатурна».

Ми часто забуваємо, що сонце сходить і над обробленими полями, і над преріями, і над лісами. Всі вони однаково відбивають і вбирають його промені, і перші складають лише малу часточку величної картини, яку світило споглядає на своєму денному шляху. Для нього вся земля оброблена однаково, як сад. Отже, мусимо приймати дари його світла й тепла з належною довірою і щедрістю. Що з того, що я ціную ці боби і збираю їх восени? Це широке поле, в яке я так довго вдивлявся, сподівається не на мене як на головного рільника, а на важливіші для нього впливи, завдяки яким воно напувається і зеленіє. Не весь урожай належить мені. Чи ж не росте він почасти й для бабаків? Надії господаря не мусять закінчуватися на колоску пшениці (латиною spica, застаріла форма speca, від spe — надія); поле приносить не лише насіння чи зерно (granum, від gerendo — нести). То як◦же може не вродити? Чи ж не мушу я радіти щедрому врожаю бур'янів, житниці для птахів? Чи наповнять ці поля наші комори, має порівняно невелике значення. Справжній господар мусить забути про тривоги — білки-бо не переймаються тим, вродять у лісах каштани цього року чи ні, — і працювати щодня, не зазіхаючи на плоди своїх полів, подумки пожертвувавши не лише перші плоди[200], а й останні.

Містечко

Посапавши, а часом іще й почитавши й пописавши до обіду, я зазвичай купався в ставку, для забави перепливаючи якусь із його заток, змивав із себе пил трудів моїх, розгладжував зморшки, породжені наукою, і по обіді був цілковито вільний. Щодня чи через день я прогулювався до містечка, аби послухати плітки, що невпинно ходять поселенням, як не з вуст у вуста, то з газети в газету: якщо приймати їх гомеопатичними дозами, вони відсвіжують незгірш шелестіння листя чи скрекоту жаб. Я прогулювався лісами, щоб надивитися на пташок і білок, і так само прогулювався селом, щоб надивитися на мужів і юнаків; замість вітру в соснах я слухав торохкотіння возів. На заливних луках розбили колонію ондатри; під в'язовим і платановим гаєм на іншому обрії розташоване метушливе село людей, і вони цікавили мене не менше, ніж лугові собачки, що сидять біля входу у свою нору чи забігають до сусіда попліткувати. Я часто ходив туди подивитися на їхні звичаї. Містечко видавалося мені однією великою крамницею, що торгує газетами, а щоб не прогоріти, виставляє на Стейт-стрит, як колись у «Рединґа і Компанії», горішки, родзинки, сіль, борошно та іншу бакалію. Дехто настільки спраглий новин і має такі потужні органи травлення, що може довіку сидіти на людях, не зрушивши з місця, а повідомлення булькають і шепочуть повз нього, як пасати Егейського моря; такі допитливці мовби вдихають етер, що не позначається на свідомості, але веде до оніміння й робить нечутливим до болю, адже інакше новини боляче чути. Блукаючи селом, я незмінно бачив цілі ряди таких достойників, що або гріються на сонечку, розсівшись на ґанку й зиркаючи час від часу туди-сюди з ласолюбним виразом, або прихиляються до паркану, мов тії каріатиди, запхавши руки в кишені. Вони зазвичай вичікували просто неба, а тому чули все, що приносив вітер. Це найгрубіші млини, що абияк трощать і сяк-так перетравлюють чутки, які потім випорожняться у вишуканіші й тонші млинки в домі. Я зауважив, що серцем села були бакалійна крамниця, бар, пошта і банк; щоб інструмент цей працював, у потрібних місцях розмістили дзвін, велику гармату й пожежну карету; а будинки розташовані так, щоб витиснути з людини все, — стоять вони рядами, один навпроти одного, тож кожен мандрівець мусить пройти між рядів, а кожен чоловік, жінка чи дитина може змахнути шпіцрутеном. Звичайно, ті, хто стоїть при самому початку лінії й може завдати першого удару, бачать найбільше, та й їх самих видно найкраще, і платять за таке місце вони дорогу ціну; натомість біднота живе на околиці, де між будинками утворюються великі прогалини, тож мандрівник може перелізти через паркан чи звернути на коров'ячі стежки й порятуватися, зате там платять дуже низький податок на землю і вікна. Повсюди вивіски заманюють бідаху всередину: якісь, як-от у таверні чи харчевні, звертаються до його апетиту; якісь — до амбіцій, як галантерея чи ювелір; інші — до волосся, ніг, спідниць, надриваються й цирульник, швець і кравець. А◦найстрашніше — це запрошення навідати кожен будинок і побачитися з товариством, яке туди вчащає. Мені зазвичай вдавалося знаменито уникнути цих небезпек: я або рішуче прямував до мети без жодних вагань, як радять тим, хто проходить крізь стрій, або поринав думками у предмети високі, як той Орфей, що «заглушив голоси сирен, гучно співаючи похвалу богам і граючи на лірі, й тим уник небезпеки»[201]. Інколи я давав дьору, й тоді ніхто не знав, де мене шукати, — я на манери не зважав і без вагань пірнав у дірку в паркані. А◦ще я мав звичку вриватися в будинки, де мене добре бавили, і ситами виловивши зернята новин, подій і перспектив війни та миру, а також дізнавшись, чи не збирається світ закінчуватися, виходив задніми дверима і знов утікав у ліси.

Приємно було, затримавшись у містечку допізна, випливати в ніч, особливо темну й буремну, і йти під усіма вітрилами з яскраво освітленої вітальні чи лекторію, закинувши на плече мішок жита чи кукурудзяного борошна, до своєї затишної гавані в лісах, задраївши люки й спустившись на нижню палубу зі своєю веселою командою думок, лишивши стернувати тільки зовнішню подобу людини чи й узагалі прив'язавши стерно, коли лягав на курс. «Йдучи під вітрилами», я передумав багато приємних думок при свічці у своїй каюті. Хай◦би які сильні бурі траплялися на моєму шляху, вони не збивали мене з курсу й не спричиняли кораблетрощі. У лісах навіть звичайної ночі значно темніше, ніж думає більшість. Я часто зиркав угору, де над стежкою між крон дерев виднілося небо, щоб уточнити курс, а там, де вози не протоптали шляху, намацував свою малу стежку ногами чи стернував найтемнішої ночі за знайомими деревами, що їх обмацував руками, — скажімо, проходив між двох сосен, що стояли на відстані не більш як вісімнадцять дюймів. Інколи я повертався додому глупої, темної й дощової ночі, коли ноги самі намацували невидиму стежку, і мріяв усю дорогу, доки мене не пробуджувала необхідність підійняти руку, щоб відсунути засув, — і не міг я згадати ані кроку зі свого шляху; можливо, моє тіло знайшло б дорогу додому, навіть якби господар його полишив, як рука безпомильно знаходить шлях до рота. Бувало й так, що гість затримувався в мене допізна, а ніч випадала темна — тоді я мусив провести його до торованої дороги за домом, де його вестимуть ноги, а не очі, і вказати потрібний напрямок. Одного дуже темного вечора мені довелося вивести на дорогу двох юнаків, що рибалили на ставку. Вони жили десь за милю від мене навскіс через ліси й добре знали шлях. Десь за день-два по тому один із них розповів, що вони проблукали чи не всю ніч просто біля свого дому й дісталися до хати аж під ранок, а що в межичассі пройшло кілька злив, та й листя було росяне, тож вони вимокли як цуцики. Я чув, що навіть на вуличках села можна заблукати, коли стоїть така темрява, що, як то кажуть, хоч в око стрель. Мешканці передмість, що приїхали в містечко возом на закупи, інколи мусять на ніч розтаборитися; а пані та панове, що пішли в гості за пів милі, не знають, куди звернути, тож доводиться намацувати хідник ногами. Заблукати в лісі будь-якої пори дня — несподіваний і цінний досвід, що вкарбовується в пам'яті. У сильну завірюху, буває, навіть вийшовши посеред білого дня на добре знайому дорогу, не можеш визначити, з якого боку лежить село. Навіть якщо знаєш, що тисячі разів сходив цю дорогу, не впізнаєш у ній ані рисочки, і вона тобі незнайома, як Сибір. Вночі, звичайно, плутанини нескінченно більше. Навіть під час найбанальніших прогулянок ми постійно стернуємо, як штурмани, орієнтуючись, бодай несвідомо, за знайомими обрисами суші й маяками, а вийшовши поза знайомий маршрут, все одно тримаємо в голові обриси якогось сусіднього мису; і тільки геть заблукавши чи розвернувшись (адже досить розвернути чоловіка із заплющеними очима один раз, щоб він заблукав), ми належно усвідомлюємо огром і химерність природи. Після пробудження — від сну чи мрій — доводиться заново шукати сторони світу. Інакше кажучи, доки ми не згубимося й не згубимо світу, доти себе не знайдемо й не збагнемо, ані де ми, ані яка нескінченна множина наших зв'язків.

Одного дня під кінець першого літа я пішов у село забрати в шевця черевик, а мене схопили й кинули в буцегарню, бо я, як розповідав деінде, не платив податків і не визнавав влади штату, що купує і продає чоловіків, жінок і дітей, мов худобу при дверях Сенату[202]. Не для того я йшов у ліси. Та хай◦би куди людина пішла, від неї не відчепляться зі своїми ницими інсинуаціями і далі по змозі намагатимуться затягнути у своє мерзенне й дивачне товариство. І справді, я, можливо, чинив спротив — більш чи менш вдало, — а може, й «бунтував» проти суспільства; але я волів◦би, щоб це суспільство бунтувало проти мене, коли воно вже в мені зацікавлене. Однак мене випустили наступного дня, після чого я забрав свій поремонтований черевик і повернувся в ліси саме вчасно, щоб пообідати лохиною на пагорбі Мальовнича Гавань. Жодна людина не чинила мені кривди, крім тих, що представляють державу. Не було в мене замків, як не рахувати замочка на шухляді столу, де я тримав свої нотатки, не було навіть цвяха, щоб зачинити віконниці. Я не замикав дверей ані вдень, ані вночі, хоча відлучався на кілька днів; не став зачиняти хати й тоді, коли наступної осені провів два тижні в лісах Мену. Попри те, мій дім шанували так, ніби його пильнував загін солдатів. Втомлений мандрівець міг перепочити й погрітися при моїй грубці, очитаний — погортати скромну бібліотечку в мене на столі, а допитливий — зазирнути в мою комірчину й подивитися, що лишилося від мого обіду і що мені звістує вечеря. І хоча багацько людей різних станів проходило повз ставок, вони не завдавали мені значного клопоту і серйозних збитків, як не рахувати однієї книжечки — томика Гомера, можливо, надміру позолоченого. Та й ту, напевно, вже віднайшов якийсь солдат із нашого табору[203]. Певен, що якби всі люди жили так скромно, як я жив тоді, то про крадіжки і грабунки й думати забули б. Такі пригоди трапляються лише у тих громадах, де в когось понад міру, а в когось недостатньо. Скоро Гомерів у перекладі Поупа належно розповсюджуватимуть.

Nec bella fuerunt,

Faginus astabat dum scyphus ante dapes.

Хто чув про війну та грабунки,

Як на бенкеті шумнім буковий кубок ходив?[204]

«Ви, що керуєте справами державними, який вам пожиток із покарань? Полюбіть чесноти — і люди житимуть чеснотливо. Чесноти людини вищої — мов той вітер; чесноти людини простої — мов трава, і трава згинається, коли над нею віє вітер»[205].

Ставки

Інколи, потерпаючи від надлишку товариства і пліток, та ще й вичерпавши терпіння друзів із містечка, я вирушав іще далі на захід від моєї оселі, туди, куди ходять рідко, «до інакших лісів, пасовиськ до нових»[206], і при заході сонця вечеряв лохиною й чорницями на пагорбі Мальовнича Гавань, та ще й назбирував собі запас на кілька днів. Істинний смак плодів не розкривається ані тому, хто їх купує, ані тому, хто вирощує на продаж. Існує лиш один спосіб спізнати його, але мало хто на це зважується. Якщо хочете знати, як насправді смакує лохина, спитайте пастуха чи куріпку. Це зухвала помилка — вважати, що ти куштував лохину, якщо ти її ніколи не збирав. Лохина ніколи не сягає Бостона: її там не бачили відтоді, як на трьох бостонських пагорбах викорчували кущі. Смак ягоди, справжня амброзія зникає з пушком, який обтирається у возі, що їде на ярмарок, і вона перетворюється на простий корм. Доки у світі панує Вічна Справедливість, жодну невинну ягідку не вільно вивезти з цих пагорбів.

Інколи, закінчивши сапати, я приєднувався до якогось нетерплячого товариша, який, порибаливши зранку на ставку, мовчки й непорушно, як качка чи листок на воді, і перепробувавши різні види філософії, до мого приходу доходив висновку, що належить до прадавньої секти кіновітів[207]. Один старший пан, прекрасний рибалка і в усіх таємницях теслярства вправний, вважав, що моя хатинка збудована для зручності рибалок, і була з того втіха не лише йому, а й мені, бо я любив, коли він сідав у мене на порозі розплутати волосінь. Інколи ми разом плавали човном — він на носі, я на кормі; ми рідко обмінювалися словами, бо на схилі віку він оглух, але інколи мугикав псалом, цілком суголосний з моєю філософією. Отже, наші товариські зустрічі минали в досконалій гармонії, і згадати їх значно приємніше, ніж сходини, проведені в розмовах. А◦коли, як то зазвичай бувало, мені ні з ким було поговорити, я будив відлуння, б'ючи веслом по борту човна, і наповнював ліси колами звуку, що котився все далі. Я розворушував луну, як власник звіринцю — своїх диких звірів, доки всі лісисті долини й пагорби навколо не сповнювалися риком.

Теплими вечорами я часто награвав на флейті, сидячи в човні, і бачив, як навколо шугають окуні, яких музика, здається, причарувала, а місячне сяйво скрадалося ребруватим дном, на яке лягали повалені дерева. Раніше вилазки до ставка були для мене пригодою — я вибирався сюди від часу до часу темними літніми вечорами з товаришем. Ми розводили багаття біля краю води, бо гадали, що так приманимо риб, і ловили бельдюг на хробаків; закінчивши глупої ночі, ми жбурляли підпалені гілки в небо, як феєрверки, а падаючи у воду, ті гасли з гучним сичанням, і ми раптом опинялися в цілковитій темряві. І так, насвистуючи якусь мелодію, ми поверталися до людських осель. А◦тепер я оселився при березі.

Інколи, засидівшись у якійсь сільській вітальні, доки ціла родина не полягає спати, я повертався до лісу і, почасти з думкою про завтрашній обід, в опівнічні години рибалив з човна при світлі місяця, а сови й лисиці виводили мені серенади, і час від часу неподалік рипіла якась незнайома птаха. Мені дуже дорогі ті незабутні миті, коли я кидав якір на глибині сорока футів, за двадцять-тридцять родів від берега, серед тисяч дрібних окуньків та іншої риби, що розбивала хвостами непорушну поверхню ставка в місячному світлі. Довга лляна линва пов'язувала мене із загадковими нічними рибами, що живуть на глибині. Часом я розмотував волосінь на шістдесят футів, коли легкий нічний вітерець гнав мене ставком, а інколи відчував її легку вібрацію: це свідчило, що десь унизу точиться якесь життя, є там тупий, непевний, повільний розум. Урешті ти, перебираючи руками, поволі натягуєш волосінь і вириваєш на поверхню верткого й писклявого сомика. Дивне то відчуття, особливо темної ночі, коли думки линуть до колосальних космогонічних тем з інших сфер — аж раптом смикання волосіні уриває роздуми й знову пов'язує тебе з Природою. Здавалося, що скоро я зможу закинути гачок не лише у воду, а й у повітря, не набагато розрідженіше за неї. Отже, я, так◦би мовити, піймав дві риби на один гачок.

*

Краєвиди у Волдені скромні. Попри мальовничість, вони не претендують на велич і навряд чи зацікавлять того, хто не буває чи не живе у цих краях; але глибина й чистота цього ставка такі видатні, що вартують опису. Це чиста й глибока зелена криниця, зо пів милі завдовжки, а за окружністю — миля і три чверті, площею ж близько шістдесяти одного з половиною акра; це вічне джерело серед сосен і дубів не має видимих притоків і відтоків, як не рахувати хмар і випаровування. Навколишні пагорби стрімко здіймаються від води на висоту сорок-вісімдесят футів, хоча на відстані чверті чи третини милі на південний схід і на схід є й вищі пагорби, сто і сто п'ятдесят футів відповідно. Всі вони порослі лісом. Наші конкордські води щонайменше двох кольорів: один видимий здалеку, а другий, істинний, оприявнюється, якщо дивитися зблизька. Перший залежить від освітлення й підкоряється небу. За ясної погоди, влітку, вони на певній відстані видаються блакитними, особливо коли плесо неспокійне; на більшій відстані всі вони однакові. Дощової днини води часом набувають кольору темного шиферу. Море, кажуть, одного дня може бути блакитне, а наступного зелене, і то без явних атмосферних змін. Я бачив, як вода і крига на нашій річці зеленіли, як трава, коли цілий краєвид був оповитий снігом. Дехто гадає, що блакитний — це «колір чистої води в рідкому і твердому станах»[208]. Але якщо дивитися на нашу воду з човна, вона міниться розмаїтими кольорами. Волден буває то блакитний, то зелений, навіть якщо дивитися з однієї точки. Ставок лежить між землею й небом і переймає кольори обох цих стихій. Якщо дивитися з вершини пагорба, він видається блакитним, бо віддзеркалює небо, а зблизька при березі, де видно пісок, набуває жовтуватого відтінку, потім світло-зеленого, а потім вирівнюється до темно-зеленого на глибині. Проте за певного освітлення він навіть з вершини пагорба видається при березі яскраво-зеленим. Дехто гадає, що це — через відбиття зелені, але при піщаному насипі вздовж залізниці колір такий◦же, та й навесні, коли листя ще не розпустилося, тож, можливо, це просто наслідок змішування панівної блакиті з жовтизною піску. Такий колір його зіниці. Навесні сонячне тепло, що відбивається від дна, спершу прогріває лід на мілині, тож саме там крига скресає, і формується вузький канал навколо замерзлої середини. За ясної погоди, коли вода брижиться, а небо віддзеркалюється від хвиль під прямим кутом, наш ставок, як і будь-яка інша водойма, з малої відстані сяє яскравішою блакиттю, ніж саме небо; сидячи такої миті в човні, я бачив незрівнянну, невимовну ясну блакить, мов плинні мінливі шовки чи лезо меча, небесніші за саме небо — і такі ділянки води чергувалися з темно-зеленими хвилями, що проти них мали вигляд каламутних. Наскільки я пам'ятаю, то був той самий шклистий зеленкувато-блакитний відтінок, що його бачимо крізь хмари на призахідному зимовому небі. Натомість якщо піднести склянку цієї води проти світла, вона видавалася прозорою, як такий◦же об'єм повітря. Добре відомо, що велика брила скла (склодуви називають її «тілом») має зеленавий відтінок, але маленька скалка того самого скла безбарвна. Я не перевіряв, скільки волденської води потрібно, щоб постав той зеленавий відтінок. Річка в нас чорна чи темно-брунатна, якщо дивитися з води, і вона, як більшість ставків, надає тілу купальника жовтавого відтінку; а у ставку вода кришталево-чиста, тож тіло купальника в ній набуває ще неприроднішого молочно-білого кольору, а що під водою кінцівки мають вигляд видовжених і викривлених, ефект виходить цілком монструозний, вартий пера Мікеланджело.

Вода така прозора, що дно добре видно навіть на глибині 25–30 футів. Веслуючи озером, бачиш, як пропливають на глибині окуні й інша рибка, часом лише десь дюйм завдовжки; перших легко розпізнати за смужками; це, мабуть, аскетичні риби, якщо вони знаходять там собі поживу. Однієї зими багато років тому я прорубав у кризі ополонки, щоб порибалити на щук, і, повернувшись на берег, жбурнув сокиру назад на лід, а та, мов скерована якимось злим духом, ковзнула чотири-п'ять родів і провалилася просто в одну з ополонок, де глибина сягала двадцяти п'яти футів. Я з цікавості ліг на лід і зазирнув в ополонку, і врешті розгледів трохи збоку свою сокиру, що стояла на обуху, а руків'я стриміло вгору й похитувалося з пульсом ставка; так вона, можливо, і стояла б, доки руків'я не зогнило б із плином часу, якби я її не потривожив. Пробивши зубилом ополонку просто над нею і зрізавши ножем найбільшу березину, яку знайшов в околицях, я старанно прив'язав до одного кінця палиці петлю й, обережно спустивши та накинувши на руків'я, витягнув сокиру назад.

Берег майже повністю, як не рахувати кількох коротких піщаних пляжів, оперізує смуга круглих білих каменів, схожих на бруківку. Подекуди берег такий крутий, що досить стрибнути — і пірнеш із головою; якби вода не була такою прозорою, дно ми бачили б лише при самісінькому березі. Дехто вважає, що цей ставок бездонний. Мулу взагалі немає, і на перший погляд здається, що геть немає й водоростей; що ж до помітних рослин навколо, то, як не рахувати нещодавно підтоплених лук, які гаразд ставку не належать, навіть уважне око не зачепиться ані за півники, ані за комишівник, ані навіть за білу чи жовту лілію — лиш подекуди видніється латаття, рдесник і, можливо, бразенія, що їх купальник може й не помітити, і рослини ці чисті та яскраві, як та стихія, де вони ростуть. Камені вганяються у воду на род чи два, але дно повністю піщане, як не рахувати найглибших частин ставка, де зазвичай є трохи осадів, імовірно, від розкладу листя, що його заносило у ставок протягом багатьох осеней, і яскравих водоростей, що зеленіють навіть посеред зими.

Існує ще один точнісінько такий ставок, званий Білим, у Найн-Ейкр-Корнері десь за дві з половиною милі від нас на захід; і хоча я знаю майже всі ставки в радіусі десятка миль, третього такого чистого ставка-криниці вже й не згадаю. Не один народ пив його воду, милувався його плесом і міряв його глибини, а тоді відійшов, і тільки вода ставка й далі зеленіє, прозора, як було одвіку. Це вам не джерельця, які б'ють лише певної пори року! Можливо, Волденський ставок уже існував того весняного ранку, коли Адама і Єву вигнали з раю. Міріади качок і гусей, ховаючись від весняної мжички, що принесла тумани й південний вітер, обсіли його. Птахи навіть не чули про падіння людини, бо їм для щастя досить чистого ставка. Відтоді ставок піднявся й опав, очистив свої води, набув свого нинішнього кольору й отримав від небес патент на право зватися єдиним Волденським ставком у світі й дистилювати небесну росу. Хтозна, для літератур скількох забутих народів цей ставок був Кастальським джерелом[209]? Які німфи збиралися над ним за Золотої доби? Конкорд носить у своїй короні цю коштовність із першорядної води.

Однак, можливо, перші люди, які знайшли цю криницю, все ж лишили слід. Я з подивом виявив, що навколо ставка, навіть там, де щойно зрізали густий ліс, крутими схилами тягнеться вузький карниз стежки, піднімаючись і спадаючи, підступаючи до краю води й відступаючи геть, давній, як людська порода, витоптаний ногами первісних мисливців; інколи нинішні мешканці цих земель несвідомо наступають на нього. Стежку особливо добре видно з середини ставка взимку, коли землю щойно припорошив сніг, а чіткої виткої лінії не прикривають галузки й бур'яни: взимку її навіть за чверть милі можна побачити, хоча влітку її багато де не розпізнати навіть зблизька. Сніг, так◦би мовити, перетворює її на чіткий білий горельєф. Можливо, навіть декоративні сади вілл, які колись тут збудують, збережуть згадку про цю давню стежку.

Рівень води у ставку підіймається й опадає, але чи регулярно це відбувається і протягом якого періоду, ніхто не відає, хоча, як то зазвичай буває, багато хто вдає, що знає. Зазвичай узимку рівень води вищий, а влітку нижчий, хоча це не співвідноситься з тим, вогка чи суха стоїть погода. Я пам'ятаю часи, коли рівень води був на пару футів нижчий і щонайменше на п'ять футів вищий, ніж у роки, коли я мешкав над ставком. Наприклад, року 1824-го я допоміг зварити казанок юшки на вузькій піщаній косі, що вдається у воду десь на шість родів (з одного боку від неї вода дуже глибока), але протягом останніх двадцяти п'яти років повторити цього не вдалося; з другого боку, мої друзі не могли повірити, коли я розказував, як за кілька років по тому рибалив з човна у віддаленій затоці в лісах, за п'ятнадцять родів від знайомого їм берега, що давно перетворився на луки. Втім, протягом останніх двох років рівень води невпинно підіймався, і тепер, улітку 52-го, він на п'ять футів вищий, ніж коли я жив над ставком, і сягнув рівня тридцятирічної давнини: на луках знову почали рибалити. Отже, вода піднялася на шість-сім футів, хоча з навколишніх пагорбів її стікає зовсім небагато, тож повені слід пояснювати підводними джерелами вглибині. Цього літа рівень води у ставку знову почав падати. Цікаво, що такі зміни рівня, періодичні чи ні, тривають протягом багатьох років. Я став свідком одного підйому й почасти двох спадів і припускаю, що ще за років дванадцять-п'ятнадцять вода знову сягне найнижчого рівня, який я бачив. І Флінтів став, що лежить десь за милю на схід (відстань неточна, бо складно врахувати всі струмки, що впадають у нього чи витікають з нього), і менші ставки між ними співдружні з Волденом і нещодавно сягнули найвищого рівня води одночасно з ним. Наскільки я міг спостерегти, те саме стосується й Білого ставу.

Підвищення і падіння рівня води у Волдені на тривалий період має бодай такий наслідок: вода, на рік чи два сягнувши високої позначки, утруднює прогулянки навколо озера й убиває кущі та дерева, що ними встигли порости береги після останнього повноводдя — сосни, берези, вільхи, осики й інші, — а відступивши, лишає чистий берег; на відміну від багатьох ставків і водойм, де припливи відбуваються щоденно, в нас узбережжя найчистіше, коли вода сягає найнижчої позначки. На найближчому до моєї хати березі вода вбила й повалила цілий ряд сосен п'ятнадцяти футів заввишки, спинивши їхній наступ на ставок; їхній розмір вказує, скільки часу минуло з останнього повноводдя. Завдяки коливанням рівня води ставок не лише викошує піщані коси, а й зрізає дерева, що не мають на нього жодного права. На губах ставка бороди не росте. Час від часу він облизує вуста. Коли вода сягає найвищої точки, вільхи, верби й клени пускають у воду жилаві червоні корені кілька футів завдовжки зі стовбура на висоті три-чотири фути над землею, намагаючись встояти; я бачив, як високі зарості чорниці при березі, які зазвичай не дають плодів, за таких обставин мають щедрий урожай.

Лишається загадкою, чому берег вкрила така рівна бруківка. Всі містяни чули переказ — найстарші кажуть, що довідалися його ще замолоду, — що в давнину індіанці сходилися на збори на цьому пагорбі, який у ті часи здіймався до небес на таку ж висоту, на яку ставок нині заглиблений у землю. Мовляв, вони стільки лаялися — хоча на це індіанці ніколи не хибують, — що пагорб задвигтів і пішов під землю, і тільки одна стара скво на ймення Волден порятувалася, і на її честь назвали ставок. Кажуть люди, що коли пагорб затрясся, каміння, що нині вимощує берег, скотилося його схилами. Хай там як, цілковито ясно, що колись тут ставка не було, а тепер є; ця індіанська легенда анітрохи не суперечить розповіді древнього поселенця, про якого я вже згадував, адже він пам'ятає, як уперше прийшов сюди з лозою, побачив пару над муравою й ліщину, похилену вниз, і вирішив копати тут криницю. Що ж до каміння, то багато хто сумнівається, що його могли винести хвилі; зауважу, що навколишні пагорби дуже щедрі на такі брили, тож їх довелося громадити мурами обабіч насипу, коли повз ставок прокладали залізничні колії; тим паче, найбільше каменів бачимо на найкрутішому березі; тож, на жаль, це для мене вже не таємниця. Я бачу руку брукаря. Якби назва ставка не походила від якоїсь англійської місцевості, скажімо, Сафрон-Волден, можна було б припустити, що спершу він називався ставком Walled-in[210].

Ставок правив мені за готову криницю. Чотири місяці на рік його вода настільки ж холодна, наскільки й чиста, а чиста вона завжди; на мою думку, вона не гірша, якщо не значно краща за воду в будь-якій криниці в місті. Взимку вода, відкрита до холодного повітря, холодніша за джерела й криниці, захищені від нього. Температура озерної води, що простояла 6 березня 1846 року в моїй кімнаті з п'ятої по обіді до полудня наступного дня, складала 5 градусів, тобто була на градус холоднішою за щойно набрану воду з найхолоднішої криниці в селі; у той час термометр у хатині показував 18–21 градус, почасти тому, що сонце прогрівало дах. Температура води в Кипучому джерелі того ж дня склала 7 градусів. Саме вона виявилася найтеплішою з усіх, які я заміряв, хоча влітку холоднішого джерела немає, доки воно не змішується із застояною водою з мілини. Ба більше, влітку Волден через глибину не прогрівається на сонці так, як більшість ставків. У найтепліші дні я ставив відро води в льох, де воно охолоджувалося за ніч і не встигало прогрітися вдень; а ще я ходив до джерела неподалік. Ця вода, не зіпсута присмаком труб, і за тиждень смакувала не гірше, ніж у день, коли я її набрав. Той, хто влітку на тиждень зупиняється біля ставка, унезалежнюється від розкошів льоду: досить просто зачерпнути відро води в тіні з кількафутової глибини.

У Волдені ловлять щук. Одна важила сім фунтів, а інша на великій швидкості потягнула під воду вудку, яку рибалка недбало покинув із восьмифунтовим грузилом; ловлять також окунів і сомів, що часом важать два фунти, головнів, в'язів (Leuciscus pulchellus), зрідка лящів (Pomotis obesus) і вугрів, один із яких заважив аж на чотири фунти — я наводжу вагу риби, бо зазвичай це єдине, чим вона славиться, — а ще, пригадую, водилася тут дрібна рибка десь п'ять дюймів завдовжки, зі сріблястими боками й зеленавою спинкою, трохи схожа на плітку: я згадую її тут переважно для того, щоб пов'язати факти з байками. Попри це, ставок не дуже багатий на рибу. Щука — головний тутешній предмет гордості, та і її небагато. Якось я бачив, як рибалка виклав на лід аж три різні види щук: одна довга й тонка, сталевого кольору, найбільш схожа на тих, яких ловлять у річці; друга яскраво-золотава, із зеленавим поблиском і на диво товста (найпоширеніший тут вид); третя золотава, формою подібна до попередньої, але з дрібними темно-коричневими чи чорними цяточками по боках, перемішаними з розмитими криваво-червоними плямами, як у форелі. Ім'я reticulatus їй не пасує; її слід радше назвати guttatus[211]. Всі ці риби мають жорстке м'ясо й важать більше, ніж можна подумати. Плітка, сомики, окуні, та й узагалі більшість риби, що замешкує ставок, значно чистіші, гарніші й м'ясистіші, ніж улов із річок і більшості інших ставків, бо вода тут краща. Отже, тутешня риба дуже вирізняється на їхньому тлі. Імовірно, іхтіологи знайшли б тут нові види. Ще тут водяться жаби, черепахи й перловиці; ондатри й норки лишають навколо ставка сліди, забрідають і кайманові черепахи. Інколи, зіштовхуючи вранці човен на воду, я тривожив велику кайманову черепаху, що ночувала під ним. Навесні й восени сюди часто навідуються качки й гуси; буває, залітають деревні ластівки (Hirundo bicolor), із заток випурхують рибалочки, а коловодники (Totanus macularius) ціле літо «коловодять» кам'янистими берегами. Інколи я лякав скопу, що сиділа на сосні над водою, але наше повітря не паплюжать чайки, як у Фер-Гевені. Найбільше, від чого ми потерпаємо, — одна гагара на рік. Це всі варті згадки тварини, що навідуються сюди зараз.

Погідної днини з човна при піщаному східному березі, де глибина складає вісім-десять футів, та й у деяких інших частинах озера, на дні можна побачити круглі курганчики десяток футів у діаметрі й фут заввишки, складені з дрібних камінців, менших за куряче яйце, а навколо — голий пісок. Спершу замислюєшся, чи не могли їх скласти індіанці на льоду, так що курганчики пішли на дно, коли крига скресла; але вони надто правильної форми, та й на вигляд не аж такі древні. Схожі гори камінців трапляються і в річках; а що тут не водиться ні чукучанів, ні міног, то не беруся припустити, яка риба на таке здатна. Можливо, це гнізда головнів. Ці структури надають дну приємної загадковості.

Рельєф берегів достатньо розмаїтий, щоб не мати монотонного вигляду. Перед очима постають західний берег, порізаний глибокими затоками, стрімкіший північний і прегарні зубці південного, де миси тягнуться один за одним, натякаючи на незвідані гавані. Ніколи ліс не мав такого мальовничого, сповненого своєрідної краси вигляду, як коли дивитися на нього з середини озерця посеред пагорбів, що здіймаються просто від краю води; адже вода, у якій відбиваються дерева, не лише створює щонайкращий передній план, а й, у випадку тутешнього виткого узбережжя, найприроднішу і найприємнішу його межу. Тут узлісся не уривається різко, як там, де його вирубала сокира чи підпирають засіяні поля. Дерева мають достатньо простору, щоб нависати над водою, і кожне тягне до ставу найсильнішу гілку. Природа створила тут природну облямівку, й око поступово підноситься від низьких кущів на березі до найвищих крон. Навколо вкрай мало слідів людської діяльності. Вода так само омиває береги, як тисячоліття тому.

Озеро — найгарніша й найвиразніша частина краєвиду. Це — око землі, що вдивляється у глядача, аби пізнати глибину його натури. Дерева при березі — це тонкі вії, що обрамлюють око, а лісисті пагорби й кручі — випнуті надбрівні дуги.

Стоячи на гладкому піщаному пляжі на східному краю озера теплого вересневого дня, коли легкий серпанок розмиває лінію протилежного берега, я збагнув, звідки ж походить вираз «дзеркальне плесо». Якщо нахилитися назад і подивитися на краєвид догори ногами, він має такий вигляд, ніби хтось натягнув над долиною найтоншу нитку павутини, що виблискує на тлі далеких сосен, відділяючи один шар атмосфери від іншого. Може видатися, що ти здатен пройти під цією ниткою, не змочивши ніг, до пагорбів навпроти, а ластівки, що літають над плесом, можуть присісти на неї. І справді, інколи вони мовби випадково пірнають під павутину, не ошукані ілюзією. Коли дивишся на західний берег озера, доводиться затуляти очі обома руками від справжнього й відбитого сонця, адже вони однаково яскраві; якщо ти все ж придивишся до ставка критично, він і справді гладенький, як дзеркало, крім тих місць, де водомірки, розсипані цілим плесом через рівні проміжки, змушують його легко-легко виблискувати на сонці, чи качка змахне крилами, чи, як я вже сказав, ластівка опуститься так низько, що зачепить воду крилом. Можливо, вдалині підскочить на три-чотири фути риба, і тоді побачиш два яскраві спалахи: один — там, де вона виривається на повітря, а другий — там, де вона падає назад у воду; інколи встигаєш побачити цілу сріблисту арку; та ще подекуди плаває пух будяка, за яким ганяються риби, тривожачи плесо. Ставок — мовби розтоплене, охололе, але ще не застигле скло, і нечисленні цяточки на ньому — такі ж чисті й гарні, як бульбашки у склі. Часто на плесі видніються гладкіші й темніші ділянки, мовби відокремлені від решти невидимою павутиною, ніби загорожею від водяних німф. З пагорба майже будь-якої миті видно, як скидається риба, адже щука чи окунь не може схопити комаху з гладкої поверхні, не порушивши рівноваги цілого озера. Дивовижно, яке лунке те риб'яче «Волає в Небо злочин небувалий»[212]: зі свого далекого сідала я можу розгледіти кола на воді, навіть коли вони сягають пів десятка родів у діаметрі. Безперервне снування жуків-вертячок (Gyrinus) гладкою поверхнею можна розгледіти навіть на відстані чверті милі, адже вони прокладають у воді малу борозну, своєрідну хвильку, обрамлену двома лініями, що розходяться врізнобіч, а водомірки ковзають нею, не порушуючи її обрисів. Коли ставком гуляють хвилі, водомірки й вертячки не дають про себе знати, але погідної днини вони полишають свої гавані й сміливо віддаляються від берега короткими ривками, доки не перетинають усе плесо. Дуже заспокійливе то заняття: сидіти на пеньку на такій висоті гарного осіннього дня, коли починаєш по-справжньому цінувати сонячне тепло, і споглядати кола, що їх виписують комахи на невидимій поверхні плеса серед віддзеркалення небес і дерев. На такому великому ставку будь-яке хвилювання швидко розгладжується, ніби хтось потривожив воду в глеку, але тремтливі кола, сягнувши берегів, заспокоїлися. Ані риба не скинеться, ані комаха не торкнеться плеса так тихо, щоб про це не сповістили кола на воді — ці прегарні лінії, невпинний потік із його джерела, тихий пульс життя, з яким здіймаються його груди. Хвилювання радості й болю неможливо розрізнити. Скільки миру в нашому ставку! І на цьому тлі діла людські знову сяють, як навесні. Воістину, кожен листочок, кожна галузка, кожен камінець, кожна павутина навіть по обіді виблискують, ніби оповиті росою весняного ранку. Кожен порух весла чи комахи породжує спалах світла; а коли весло опускається, яке ж солодке котиться відлуння!

Такого вересневого чи жовтневого дня Волден перетворюється на досконале дзеркало для лісу, взяте в рамку з каміння, що видається мені анітрохи не менш коштовним, ніж рідкісніші його види. Не існує на світі нічого такого ж гарного, чистого й великого, як це озеро. Небесні води. Загорож вони не потребують. Сюди приходять і звідси йдуть народи, не поганячи його. Жоден камінь не розіб'є цього дзеркала, позолота його не зітреться, бо Природа постійно її поновлює; його вічно свіжу поверхню не затуманять ані бурі, ані пил; все, що затьмарює поверхню дзеркала, йде на дно, зметене швидкою мітлою сонця — легкою щіточкою від пороху, — а подиху його не затуманить: навпаки, сам ставок видихає хмари, що повисають над його поверхнею й відбиваються у глибинах.

Плесо оприявнює повітряні духи. Небо постійно дарує йому нове життя і рух. Сама його природа проміжна: між землею і небом. На землі коливаються дерева і трави, а в озері вітер тривожить воду. Смуги і блискітки світла показують, де вітерець торкається води. Аж не віриться, що ми можемо вдивлятися в цю поверхню згори. Напевно, з часом ми зможемо так само поглянути згори на поверхню повітря й роздивитися, де його торкається ще невловніший дух.

Водомірки й вертячки зникають під кінець жовтня, коли приходять приморозки; тож в останні дні жовтня й у листопаді погожої днини плесо взагалі ніщо не тривожить. Одного дня в листопаді, коли злива, що тривала кілька днів, стихла, але небо й далі хмарилося, а в повітрі стояв туман, я зауважив, що плесо геть гладеньке, а поверхня його майже невидима; хоча відбивало воно вже не яскраві жовтневі барви, а похмурі листопадові шати навколишніх пагорбів. Я намагався веслувати тихо, але погойдування мого човна спричиняло хвилі, що розбігалися, скільки сягає око, тож віддзеркалення йшли брижами. Втім, вдивляючись у плесо, я вряди-годи зауважував удалині розмите мерехтіння, ніби там снували водомірки, що порятувалися від морозів, чи, можливо, гладка поверхня виказувала джерело на дні. Обережно підпливши до одного з таких місць, я з подивом зрозумів, що мене оточують міріади дрібних окуньків, кожен десь п'ять дюймів завдовжки; у зеленій воді вони сяяли глибокою бронзою, часто піднімаючись на поверхню й лишаючи на ній слід, а інколи й бульбашки. Мені здавалося, що я не прозорою бездонною водою пливу, де відбиваються хмари, а повітрям, ніби в повітряній кулі, тож і риби не плавають, а літають чи ширяють, як зграйка птахів; вони шугали справа і зліва одразу піді мною, розгорнувши плавці, наче вітрила. У ставку було чимало таких зграйок, що явно вирішили скористатися коротким відтинком часу, перш ніж зима затягне їм широке небо крижаними віконницями, і від їхнього руху плесо подекуди мало такий вигляд, ніби його торкнувся легкий вітерець чи кілька крапель дощу. Коли я наближався необережно й лякав їх, вони хлюпотіли та брижили поверхню хвостами, ніби хтось ляпнув по воді розложистою гілкою, а тоді вмить зникали в глибинах. Потім здійнявся вітер, туман згустився й розгулялися хвилі, і тоді окуні почали визирати з води, підіймаючись у повітря на половину своєї довжини: на плесі одночасно виткнулося зі сто чорних цяток по три дюйми завдовжки. Одного року я побачив такі плямочки на поверхні пізньої пори, аж 5 грудня, і вирішивши, що ось-ось вперіщить злива — повітря-бо було затуманене, — я наліг на весла і прудко помчав додому; здавалося, що дощ посилюється, хоча я крапель і не відчував, тільки передчував, що промокну як хлющ. Аж раптом брижі зникли, адже спричиняли їх окуні, а звук моїх весел загнав їх назад у глибини — я тільки й устиг побачити, як зграйки зникають удалині; тож я того дня не змок.

Один старий, який часто навідував цей ставок шістдесят років тому, коли тут завжди стояли сутінки від тіні дерев, розповідав, що в ті дні тут кишіли качки й інша водяна птиця, а в небі ширяло багато орлів. Він приходив сюди порибалити у старій довбанці, яку знайшов на березі. Човен цей зробили з двох видовбаних соснових колод, скріплених між собою й обрізаних на кінцях, так що ніс і корма були квадратні. Стернувати було незручно, але човен цей слугував йому вірою і правдою багато років, перш ніж почав пропускати воду й, імовірно, пішов на дно. Чоловік не знав, кому належав той човен; він належав ставку. Старий виготовив канат для якоря, зв'язавши між собою паски ліщинової кори. Один старий гончар, який жив неподалік від ставка ще до революції, розказував, що на дні лежить залізна скриня — він, мовляв, бачив її на власні очі. Інколи та скриня підпливала до берега, але варто було до неї наблизитися, як вона поверталася на глибину і зникала. Мене втішила оповідка про стару довбанку, що прийшла на зміну схожому, але значно вишуканішому індіанському човнику; можливо, спершу цей човен був деревом на березі, а потім впав у воду і протягом цілого покоління плавав собі плесом: належнішого човна для озера годі й шукати. Пам'ятаю, коли я вперше зазирнув у ставок, на дні можна було розгледіти великі стовбури, що їх чи то повалив вітер, чи то облишили, спиляні, на кризі, коли ліс був дешевший; тепер вони майже зникли.

Коли я вперше спустився на воду Волденського ставка, його звідусіль обступали густі високі соснові й дубові ліси, а по затоках дикий виноград обплітав дерева над водою й утворював арки, під якими можна було пройти човном. Пагорби на берегах були такі стрімкі, а дерева на них такі високі, що, коли дивитися із західного берега, озеро видавалося амфітеатром для якогось лісового спектаклю. Замолоду я не одну годину влітку провів, випливши на середину плеса й віддавшись на волю вітрів — я лежав навзнак у човні й снив наяву, доки не приходив до тями від того, що човен торкався піску; тоді я підводився подивитися, на який берег привела мене доля; у ті дні неробство було наймилішою й найкориснішою справою. Чимало ранків я провів на такий манір, витрачаючи на ставку найціннішу частину дня; адже я був багатий — як не грошима, то сонячними годинами й літніми днями, і їх витрачав щедро; я не жалкую, що не присвятив більше тих днів майстерням чи вчительському столу. Але відколи я полишив ті береги, бабаки ще більше їх сплюндрували, тож іще багато років ніхто не зможе пройтися поміж лісових колон, за якими де-не-де прозирає вода. Пробачте моїй музі, якщо тут вона і змовкне. Чи ж може співати пташка, коли зрізано її гай?

А◦тепер і колоди на дні, і стара довбанка, й темні ліси навколо — все зникло, а селяни, які навіть не знають, де той ставок, замість ходити до нього скупатися і напитися, збираються протягнути його води — які мали◦би бути не менш священними, ніж Ганг — трубами в село. Щоб мити посуд! Щоб отримати Волденський ставок, просто повернувши ручку чи смикнувши за мотузок! Пекельний залізний кінь, від чийого пронизливого іржання не сховатися ніде в місті, скаламутив своїми копитами Кипуче джерело й вирізав усі ліси на волденських берегах; Троянський кінь із тисячею душ у череві, дар користолюбних греків! Де ж захисник цих земель, Мор із Мор-Голу, що зустрівся б із ним у нашім Глибокім Яру і ввігнав спис помсти між ребра цьому розжирілому дармоїду?

Попри все, з усіх краєвидів, які я знав, можливо, саме Волден найгідніше витримує випробування часом і найкраще береже свою чистоту. Багатьох людей порівнювано з ним, і не всі заслуговують на таку честь. Нехай бабаки сплюндрували спершу один берег, а потім і другий, нехай ірландці забудували береги своїми стайнями, нехай залізниця зазіхає на його кордони, а кригорізи знімають його вершки, сам ставок не змінився: він повний тієї ж води, якої торкнувся колись мій юний погляд; всі зміни — в мені самому. А◦ставок хай◦би скільки ішов брижами, а не доробився до жодної постійної зморшки. Він вічно молодий, і я так само, як у давнину, можу дивитися, як шугає до плеса ластівка, щоб підхопити комаху з поверхні. Сьогодні мене знову вразила думка, така несподівана, ніби я й не споглядав ставок протягом понад двадцяти років майже цілоденно: овва, та це ж Волден, той самий лісовий ставок, що його я знайшов стільки років тому; там, де минулої зими вирубали ліс, уже проростає новий, такий само спраглий життя; плесом ширяють ті ж думки, що й тоді; ставок і далі дарує рідкісну втіху і щастя собі та своєму Творцеві — й може дарувати її мені. Це — плід діянь сміливця, що немає в нім підступу[213]! Це він руками закруглив ці води, поглибив і очистив їх думкою й заповів Конкорду. Я з лиця ставка бачу, що його навідують ті самі віддзеркалення, і мені хочеться спитати: Волдене, це ти?

Я не плекаю мрій

Оздобу дать прямій;

Стоять немає змоги

До Неба ближче й Бога,

Як тут, де Волден ліг

Край урвищ кам'яних;

Течуть тут крізь долоні

Вода й пісок, а скроні

Тут овіває бриз,

Що не спадає вниз[214].

Вагони не спиняються подивитися на озеро, але мені хочеться думати, що інженери, пожежники, оператори гальм і ті пасажири, що мають сезонний квиток і часто його бачать, стають від того кращими. Вночі інженер — чи бодай єство його — не забуває, що вдень він бодай раз побачив таку погідну чистоту. Навіть одного погляду досить, щоб змити пил Стейт-стриту і сажу двигуна. Дехто пропонує перейменувати ставок у Божу краплю.

Я вже казав, що у Волден не впадає жодного струмка і жоден із нього не витікає, але він опосередковано поєднаний зі Флінтовим ставком, який лежить вище, вервечкою маленьких ставків, що тягнуться між ними, і прямо і явно поєднаний із річкою Конкорд схожою вервечкою ставків — можливо, в якусь іншу геологічну епоху їх усіх сполучав потік. Якби трохи покопати, то, Боже збав, потік, можливо, вдалося б прокласти знову. Якщо ставок набув цієї дивовижної чистоти, живучи відлюдькувато й самітно посеред лісів, то хто ж не пожалкує, коли він змішається з бруднішими водами Флінтового ставка чи якщо його солодкі води розчиняться в океані?

*

Флінтів, чи Піщаний ставок, наше найбільше озеро, ба навіть внутрішнє море, лежить десь за милю на схід від Волдену, в Лінкольні. Він значно більший — кажуть, площа його складає 197 акрів — і значно щедріший на рибу; зате він мілкіший і не славиться чистотою. Я часто для розваги прогулююся туди крізь ліси. Прогулянка того варта: відчути, як вільний вітер обвіває обличчя, подивитися на хвилі, пригадати життя мореплавців. Восени я ходив туди збирати каштани — у вітряні дні, коли ті падали у воду і хвилі викидали їх мені до ніг; одного дня, коли я пробирався порослим осокою берегом, підставивши обличчя прохолодному вітру, я натрапив на зогнилі руїни човна: борти вже зотліли, і серед рогозу виднівся лише натяк на плоске дно, але обриси збереглися добре, мов зогнилий листок водяної лілії, де прожилки досі видніються. Таку приголомшливу кораблетрощу навіть на березі морському чи й побачиш, і моральний урок з того дуже чіткий. Зараз, мабуть, від судна лишився тільки перегній, і ніщо на березі не нагадує про човен, крізь який росли рогіз і півники. Я ходив на північний берег помилуватися слідами хвиль на піщаному дні, що під тиском води затверділо і не вгиналося під ногами, — рогіз ріс на цих вигинах лавами по одному, ніби це хвилі його розсадили. Також я знаходив немало загадкових кульок з тонкої трави чи коріння — можливо, шерстестебельника — досконало круглих, діаметром від пів дюйма до чотирьох дюймів. Хвилі ганяють їх піщаним дном на мілководді, а інколи викидають на берег. Вони зазвичай повністю складаються з трави, хоча інколи посередині міститься трохи піску. На перший погляд може здатися, що вони — плід діяльності хвиль, як галька; проте найменші кульки складаються з таких само жорстких пагонів десь пів дюйма завдовжки й проростають тільки впродовж однієї пори року. Ба більше, я підозрюю, що хвилі не створюють нових форм, а обточують матеріал, який уже сформувався. Якщо їх висушити, вони зберігають форму протягом тривалого часу.

Флінтів став! Такі-от у нас убогі назви. Хто дав право назвати ставок на честь немитого темного фермера, чиї володіння прилягали до цієї небесної води і який нещадно вирубував ліси на берегах? Скнарі, якому наймиліша дзеркальна поверхня долара чи яскравого цента, де він бачив відбиття свого профілю. Який навіть диких качок, що прилітали на озеро, вважав порушниками меж своєї ділянки. Пальці його зігнулися й випустили криві, мов у тієї гарпії, пазурі, бо давно звикли загрібати все. Отже, не для мене названо цей ставок. Я ходжу туди не для того, щоб побачити Флінта чи про нього почути, він-бо навіть не бачив ставка, не купався в його водах, не любив його, не захищав, ані слова доброго про нього не сказав, не дякував Богові за це творіння. Най◦би його краще назвали на честь риб, які в ньому плавають, дикого птаства і тварин, що до нього навідуються, диких квітів, що ними поросли береги, якогось дикуна чи дитини його, чиї історії переплелися з історією ставка; тільки не на честь того, хто не мав на нього жодного права, як не рахувати договору, виписаного таким само темним сусідом чи правником, і бачив лише його грошову вартість; чия присутність, можливо, кинула прокляття на ці береги; того, хто виснажив землю навколо, а якби його воля, то виснажив◦би й води; хто жалкував тільки, що тут не росте ані добре сіно, ані журавлина — інакше кажучи, в його очах ніщо не виправдовувало існування цього ставка, — він радо його осушив◦би й навіть мул з дна продав◦би. Якщо ставок не урухомлював млина, то й споглядати його не було привілеєм. Я не шаную ані трудів його, ані ферми, де у всього є ціна; він і краєвид цей, і свого Бога виніс◦би на базар, якби міг за них щось вторгувати; він і так ходить на базар, як до Бога; ніщо в нього на фермі не росте просто так: поля його не дають врожаю, луки не дають квітів, дерева не дають плодів, крім доларів. Я волію злидарів, які знають, що таке справжнє багатство. Я шаную фермерів то більше, що вони бідніші — бідні фермери. Взірцева ферма! Де дім стоїть, як гриб на гноярці: покої для людей, коней, биків і свиней, чисте й нечисте пліч-о-пліч! З добрими запасами людей! Жирна пляма, що смердить гноєм і кисляком! Саджена-пересаджена, угноєна серцями й мізками людськими! Мов картоплю на цвинтарі вирощувати! От що вона таке — та взірцева ферма.

Ні-ні; коли ми вже почали називати найгарніші місцини іменами людей, най так ушановують лише найшляхетніших і найбільш гідних. Най озера наші здобудуть такі ж істинні імена, як принаймні Ікарійське море, де «берегами досі котиться луна його звитяги»[215].

*

Гусячий став, скромний за розмірами, лежить на моєму шляху до Флінтового; за милю на південний захід лежить Фер-Гевен — розлив річки Конкорд, площею, кажуть, десь сімдесят акрів; а Білий став, десь у сорок акрів, — ще за півтори милі за Фер-Гевеном. Отакий мій озерний край. Ці ставки й річка Конкорд — мій привілей на воду; день і ніч, рік за роком вони перемелюють зерно, яке я їм приношу.

Відколи лісоруби, залізниця та і я сам спаплюжили Волден, найпривабливішим, якщо не найгарнішим із наших ставків, перлиною лісів, є Білий став; вбога, банальна назва зумовлена як не чистотою його вод, то кольором пісків. Проте і під цим оглядом, і під тими він — молодше близня Волдену. Вони такі схожі, аж хочеться припустити, що під землею вони сполучаються. У нього такі самі кам'янисті береги, така ж блакитна вода. Як і з Волденом, якщо палючого літнього дня поглянути крізь ліси на одну з його заток, достатньо мілку, щоб відбиття дна забарвило воду, ставок набуває тьмяного синювато-зеленого, сизого кольору. Минуло багато років, відколи я ходив туди з возиком по пісок на наждак, але я й по тому його навідував. Ті, хто буває тут часто, пропонують назвати його Смарагдовим озером. Можна було б його назвати й озером Жовтої сосни — з такої-от причини. Близько п'ятнадцяти років тому на глибині, за багато родів від берега, ще стирчала верхівка смолистої сосни, яку в цих краях звуть жовтою, хоча вона й не становить окремого виду. Дехто припускає, що ставок утворився тут нещодавно і це дерево — рештки древнього лісу, що стояв на тім місці. Я виявив, що ще у 1792 році автор «Топографічного опису міста Конкорд» із «Видань Масачусетського історичного товариства», громадянин міста, описавши Волден і Білий став, додав: «Коли рівень води низький, посеред другого можна побачити дерево, що має такий вигляд, наче виросло там, де стоїть, хоча корені його розташовані на глибині п'ятдесяти футів під водою. Верхівка дерева зламана, і її діаметр у тому місці складає чотирнадцять дюймів». Навесні 1849 року я поговорив із чоловіком, який живе найближче до ставка, у Садбері, й почув, що це він витягнув те дерево з води років за десять-п'ятнадцять до того. Наскільки він пам'ятає, воно височіло за дванадцять-п'ятнадцять родів від берега, на глибині тридцять-сорок футів. Стояла зима; вранці він різав кригу, а по обіді вирішив із сусідами витягнути ту сосну. Він пропиляв у кризі канал від берега до стовбура й витягнув дерево за допомогою биків; однак уже на початку роботи він з подивом виявив, що дерево стримить неправильним кінцем догори — обламані гілки внизу прикипіли до піщаного дна. Дерево було десь фут у діаметрі на товщому кінці. Він сподівався попиляти його на деревину, але виявилося, що сосна геть погнила й годиться хіба що на дрова, та й то навряд. Рештки дерева лежали у нього в сараї. Біля основи стовбура виднілися сліди сокири й мітки дятла. Чоловік дійшов висновку, що дерево стояло на березі, а коли померло, вітер повалив його у воду, і коли верхівка набухла від води, підніжжя ще лишалося сухим і легким — так воно й втонуло не тим кінцем догори. Його батько, якому було вісімдесят літ, казав, що навіть не пам'ятає часів, коли дерева там не було. Кілька величеньких колод досі лежать на дні й через коливання поверхні видаються великими водяними зміями у русі.

Рідко який човен оскверняє собою ставок, адже спокус для рибалки тут мало. Замість білих лілій, що потребують мулу, чи аїру звичайного, у тутешній чистій воді виріс ірис строкатий (Iris versicolor). Він росте на кам'янистому дні вздовж цілого узбережжя; у червні на нього злітаються колібрі, а колір його бірюзових стебел і квітів, й особливо їхніх віддзеркалень, неймовірно гармоніює із сизою водою.

Білий став і Волден — велетенські кристали на земній поверхні, озера світла. Якби вони затверділи й вміщалися у жмені, їх, можливо, забрали б раби на коштовну прикрасу голів імператорів; а що вони рідкі, й великі, й гарантовані нам і нашим нащадкам довіку, ми нехтуємо їх, гасаючи за діамантом Кохінор. Вони надто чисті, щоб цінуватися на ринку; в них немає мулу. Наскільки вони гарніші за наші життя, наскільки прозоріші за нашу вдачу! Від них ми лихого не навчимося. Наскільки вони чистіші за ставок перед фермою, де бабраються качки! Сюди прилітають чисті дикі качки. Природу не цінує жоден її мешканець людської породи. Барви й спів пташок гармоніюють з квітами, але чи ж є такий юнак чи юнка, що існували б у злагоді з дикою розкішною красою Природи? Вона розквітає найпишнішим квітом на самоті, вдалині від міст, де живе молодь. Про небеса говорять! Ви навіть землю ганьбите.

Бейкерова ферма

Ходив я у бір, де сосни височіли, як собори чи щогли парусників у морі, а в їхньому кучерявому гіллі світло вигравало так м'яко, зелено й тінисто, що друїди покинули б свої дуби і прийшли поклонятися сюди; ходив і в кедровий ліс за Флінтовим ставом, де шпилі вкритих сиво-блакитними ягодами дерев здіймаються все вище й вище, гідні стояти при брамі Вальгали, а ялівець стелиться по землі, клечаючи її своїми плодами; ходив і на болота, де з чорних ялин звисають гірлянди уснеї, ґрунт порослий мухоморами, цими круглими столами болотяних богів, а пеньки прикрашають іще красивіші гриби, схожі на метеликів, мушлі чи барвінок; там ростуть гелоніас і дерен, червоні ягоди вільхи сяють, як оченята чортів, деревозгубник виткий гне і трощить навіть найміцніші дерева у своїх обіймах, а краса ягід падуба змушує забути про дім мандрівців, яких зачаровують і ваблять інші безіменні заборонені плоди, занадто гарні, щоб їх куштували прості смертні. Замість прийти до якогось вченого мужа, я раз у раз повертався до певних дерев — тих, які нечасто трапляються на цих землях, чи стоять самотою посеред якогось пасовища, чи в глибинах лісів, чи на болоті, чи на вершині пагорба; скажімо, до берези вишневої: маємо гарні дерева по два фути в діаметрі; чи до її кузинки, берези алеганської, що стоїть у вільних золотавих шатах, оповита такими ж пахощами, як перша; чи до буків, чиї ошатні, розписані лишайниками стовбури видаються взірцем досконалості в усьому, — як не рахувати окремих дерев, я знаю тільки один буковий гай із високих дерев на ціле місто (дехто припускає, що посіяли його голуби, яких колись привабили сюди букові горішки); колючи бук, варто придивитися, як виблискують сріблясті волокна деревини; ходив і до лип; до грабів; до каркаса західного (Celtis occidentalis), що його маємо тільки одну вигонисту особину; до високої щогли сосни, до дуба лаврового чи несподівано гарного болиголова, що височіє, як пагода, посеред лісів; я багатьох іще міг◦би згадати. Отакі святилища я навідував узимку й влітку.

Якось мені випало опинитися при самому підніжжі веселки, що наповнила нижчий шар атмосфери барвами й розписала трави й листя навколо. Мені здавалося, що я дивлюся на світ крізь кольоровий кристал. То було озеро веселкового світла, у якому я певний час жив, як дельфін. Якби воно проіснувало довше, могло б забарвити мої заняття й саме життя. Йдучи залізничним насипом, я чудувався світлистому німбу навколо моєї тіні й уявляв себе одним з обранців. Один із моїх гостей заявив, що в ірландців, які йшли перед ним, такого німба не було, бо ним відзначають лише місцевих. Бенвенуто Челліні у спогадах розказує, що після жахіття, яке наснилося чи привиділося йому під час ув'язнення в замку Святого Ангела, навколо тіні від його голови з'явилося осяйне світло. Воно супроводжувало його вранці й ввечері, в Італії та Франції й особливо помітним ставало, коли на траву спадала роса. Імовірно, це те саме явище, про яке пишу і я: особливо виразне вранці, але помітне й іншої пори дня, навіть при місячному світлі. Це явище постійне, але більшість його не помічає, і в носіїв такої розпаленої уяви, як у Челліні, можуть постати забобони. А◦ще він пише, що дуже мало кому його показував. Однак чи ж не можна сказати навпаки: саме обранці помічають, що на них звернули увагу?

*

Якогось дня я пішов лісами на озеро Фер-Гевен, щоб наловити риби й тим розтягнути свої скромні запаси овочів. Мій шлях пролягав крізь Милу луку при Бейкеровій фермі, тому сховку, оспіваному поетом:

Приємний всюди краєвид:

Мох у дерев звисає з віт,

Струмок тече під віттям тим, —

Ондатра прослизне у нім,

А◦чи форель, стрімка, мов ртуть,

Устигне тінню промайнуть[216].

Перш ніж осісти над Волденом, я думав жити тут. Я поцупив кілька яблук, переплигнув струмок, розлякав ондатр і форель. Стояла пообідня пора, що видається нескінченною: я вирушив у дорогу, коли сонце вже хилилося на вечірній пруг, але складалося враження, що до ночі може статися багато подій і проминути значна частина відміряного нам життєвого шляху. Дорогою я втрапив у зливу страшну, що загнала мене під сосну, де я стояв, пригнувши над собою гілки й накривши голову носовичком, ніби покрівлею, зо пів години, а коли нарешті ступив у зарості понтедерії, провалився по пояс у воду. Тут на мене впала тінь хмари; грім загримів так наполегливо, що я тільки й міг, що стояти й слухати. Боги, мабуть, пишаються, що змогли налякати бідолашного беззбройного рибалку своїми спалахами-тризубцями. Тож я поквапцем знайшов прихисток у хатині, що стояла за пів милі від найближчого шляху, але значно ближче до ставка; мешканці давно її облишили:

Поет між тих полів,

Мов за старих століть,

Звичайну хижу звів,

Що досі ще стоїть[217].

Так співають музи. Щоправда, я виявив, що там оселився ірландець Джон Філд з дружиною та кількома дітлахами: від широколицього хлопця, який помагав батькові з роботою і тепер біг обіч нього з боліт, рятуючись від дощу, до зморщеного, схожого на Сивілу немовляти з довгастою головою, яке сиділо в батька на колінах, як у пишному палаці, й допитливо вдивлялося в незнайомця зі своєї вогкої й голодної оселі, ніби не знало, що воно не останній нащадок шляхетного роду, надія і провідна зірка світу, а злиденний і голодний виплодок Джона Філда. Так ми й сиділи під тим шматом даху, який протікав найменше, доки надворі періщила злива і гримів грім. Я не раз там сидів ще до того, як було збудовано корабель, що перевіз цю родину до Америки. Джон Філд, поза сумнівами, був чоловіком чесним і трудящим, але безпорадним; його жінці не бракувало відваги, якщо вона стільки разів готувала вечерю в тій глибокій печі; ця пані з круглим масним лицем і розірваною пазухою, мабуть, досі сподівалася колись покращити своє становисько, адже ні на мить не покладала мітли, хоча слідів її діяльності не було помітно. Кури, які й собі сховалися від дощу під дахом, чимчикували кімнатою, як члени родини, надто людиноподібні, аби стати, на мою думку, доброю смаженею. Вони зупинялися, дивилися мені у вічі й статечно дзьобали мій черевик. А◦господар тим часом оповідав, як тяжко трудиться «на болотах» у фермера по сусідству, розриває луки лопатою й болотяною мотикою, а платять йому по десять доларів за акр і правом рік використовувати угноєну землю. Його широколиций синок радісно працює при батькові, не усвідомлюючи, на які кепські умови той сторгувався. Я спробував допомогти йому з висоти свого досвіду й пояснити, що і я — його сусід. Я, що приходжу сюди порибалити й маю вигляд безхатька, живу так само, як він: мешкаю в невеликому, але світлому й чистому будиночку, який навряд чи коштує більше, ніж річна рента його руїни; і що й він за місяць-два зміг◦би звести собі справжній палац, якби тільки захотів; що я не вживаю ані чаю, ані кави, ані масла, ані молока, ані свіжого м'яса, а тому не мушу тяжко трудитися, щоб на них заробити; знов-таки, якщо я не працюю тяжко, то і їсти мені тяжко не треба, і харч мій коштує якийсь мізер; а коли він вже почав з чаю, кави, масла, молока та яловичини, то мусить тяжко працювати, аби їх придбати, а тяжко потрудившись, мусить ще й тяжко поїсти, щоб відновити сили. І так без кінця-краю, тобто, власне, саме до кінця це й доведе, адже він невдоволений життям і дарма його марнує; але він усе одно вважав, що подорож до Америки була того варта, адже тут щодня можна споживати чай, і каву, і м'ясо. Але ж єдина правдива Америка — це країна, де громадянам вільно обходитися без тих надлишків, а держава не змушує тебе підтримувати рабство, військові походи чи інші надмірні витрати, прямо чи опосередковано ними зумовлені. Я зумисне говорив з ним, наче він був чи прагнув стати філософом. Я був◦би радий, якби всі луки на землі лишалися необробленими, якби це вивільнило людство. Не треба штудіювати історію, аби зрозуміти, як найкраще культивувати себе. Та, на жаль, до культивування ірландця слід братися з такою собі моральною мотикою. Я пояснював йому, що тому, хто трудиться на болотах, потрібні міцні чоботи й цупкий одяг, які все одно швидко брудняться й зношуються, а я ходжу в легких черевиках і тонкому одязі, що коштують удвічі дешевше, хоча йому може здатися, наче я вбраний як джентльмен (це не так). Що ж до харчу, то за якусь годину-дві я можу наловити стільки риби, що стане на два дні, чи заробити грошей на тиждень. Якби він з родиною жив просто, влітку вони могли б для забави збирати чорницю. Тут Джон зітхнув, а його дружина втупилася в мене, вперши руки в боки. Здається, вони розмірковували, чи вистачить у них статків на таку зміну курсу й чи стане знань арифметики, аби з нього не збитися. Вони пливли за координатами й не зовсім розуміли, як прибитися до порту; отже, припустімо, вони також, у свій власний спосіб, ідуть назустріч життю сміливо й зустрічають його лицем у лице, не покладаючи рук, однак просто не мають навичок, потрібних, аби вбити клинець у його масивні колони й розтрощити їх, а чи скерувати плин долі в потрібному напрямку; вони дають собі з життям раду грубо, ніби з будяками. Обставини не на боці таких-от Джонів Філдів, які, на жаль, живуть і зазнають поразки без арифметики.

— А◦ви рибалите? — спитав я.

— О, так, я, буває, наловлю собі на юшку, коли перепочиваю, — тут ловляться добрі окунчики.

— А◦на що ловите?

— Наловлю пліток на хробаків — й от на пліток ловлю окунів.

— Сходив◦би й порибалив, Джоне, — сказала дружина, повернувши до нього блискуче обличчя, сповнене надії, але Джон не поворухнувся.

Злива скінчилася, веселка над східними лісами обіцяла ясний вечір, тож я рушив далі. Вийшовши надвір, я попросив чашку в надії зазирнути у криницю й так закінчити огляд місцевості, але там, на жаль, були тільки піски й мілководдя — мотузка порвалася, відро втрачено. А◦тим часом господиня знайшла начиння, процідила воду й, позволікавши, передала спраглому — вода була тепла, та й пісок не осів. І таке пійло їх живить, подумав я собі, покрутив чашку, щоб течія змила пісок, і, заплющивши очі, зробив великий ковток за щиру гостинність. Коли йдеться про манери, я не бридую.

Полишивши після дощу хижу ірландця, я рушив до ставка: квапився наловити щук, походжаючи далекими заливними луками, болотами й трясовинами, місцями тоскними й дикими. Якоїсь миті це завдання видалося мені, випускнику школи й коледжу, незначним; але коли я збіг пагорбом до західного небосхилу, який уже зачервонівся, а наді мною заграла веселка, якийсь далекий передзвін, що невідь-звідки долинув до мого вуха очищеним повітрям, мовби доніс слова мого янгола-охоронця: рибаль, полюй, закидай свої сіті дедалі ширше, спочивай над різними струмками й при різних вогнищах, нічим собі не дорікаючи. І пам'ятай в днях юнацтва свого про свого Творця. Безжурно прокидайся вдосвіта й шукай пригод. Най опівденне сонце зустрічає тебе над іншими озерами, а коли спадає ніч, най ти всюди почуватимешся як удома. Не існує лук, розлогіших за ці, як не існує й ігор, величніших за ті, в які гратимеш тут. Дичавій, як велить твоя природа, і най ти будеш, як тії осоти й хащі, яким не судилося стати англійським сіном. Най гримить грім; і най тебе не обходить, що він загрожує фермерським врожаям. Знаходь собі прихисток попід хмарами, і най інші ховаються по коморах і під возами. Най життя буде тобі не роботою, а розвагою. Насолоджуйся землею, а не володій нею. Лише ті, кому бракує заповзятливості й віри, опиняються у такому прикрому становищі, що вікують вік кріпаками торгівлі.

О, Бейкерова фермо!

Там прикрашає краєвид

Найбільше чистий сонця схід…

Де в луках загорож звів ти —

Там лінощів не віднайти…

Ні з ким не входив ти у мудрування,

І простотою вигляд твій яснів

У тім самім червоному каптані,

Який носив ти ще за давніх днів…

Хто в серці любов

Чи зненависть ніс, —

Ідіть під покров,

Що стеле цей ліс;

Гай Фокс хай у нім

Теж буде святим[218].

Чоловіки сумирно повертаються ночувати додому з сусідніх полів чи вулиць, де відлунюють голоси з їхньої хати, і марніють, бо знову і знову вдихають повітря, яке видихнули; їхні ранкові чи вечірні тіні сягають далі, ніж їхня денна хода. Повертатися додому слід здалеку, після пригод, небезпек, щоденних відкриттів, збагаченим і загартованим новим досвідом.

Та не встиг я сягнути ставка, як якесь нове завзяття вивело надвір і Джона Філда: він передумав і вирішив на заході сонця полишити своє «болото». Однак він, бідаха, потривожив лише кілька плавничків, доки я наловив цілу низку — він сказав, що таке його везіння, але коли ми помінялися місцями на човні, змінило місце й везіння. Бідолашний Джон Філд (сподіваюся, він цього не читає, якщо, звісно, таке читання не пішло◦би йому на користь) живе у вторинний старосвітський спосіб у нашім дикунськім новім світі й ловить окунів на плітку. Визнаю, інколи це добра наживка. Свої обрії він створює собі сам, але лишається бідняком, народженим жити у злиднях, у своїй спадковій ірландській бідноті, як жила бабця Адамова у болотах, і понад ті болота не підніметься ані він сам, ані його нащадки, доки на сандаліях у нього на ногах, де від блукання болотами з'явилися перетинки, не виростуть крила-таларії.

Вищі закони

Повертаючись лісами додому в глибоких сутінках, з низкою риби й волочачи за собою свій кийок, я зауважив, як дорогу мені перебігає лісовий бабак, і мене охопило химерне відчуття дикої втіхи. Я ледве стримався, щоб не схопити його й не пожерти сирим, хоча голоду не відчував, хіба що до свободи, яку він втілював. Але за той час, поки я жив біля озера, бувало кілька разів і таке, що я блукав лісами, як голодний пес, забувши про все, і шукав якусь дичину, щоб пожерти, і жодна здобич не видалася б мені занадто дикою. Найдикіші сцени видавалися мені непоясненно знайомими. Я відчував, та й відчуваю донині, як і більшість людей, потяг і до вищого чи, як його називають, духовного життя, і до примітивного, вульгарного й дикого — і шаную обидва. Дике я люблю не менше за моральне. Рибальство я люблю за свободу і пригоди. Інколи мені подобається поринути у примітивне існування і прожити днину так, як живуть її тварини. Можливо, саме таким вилазкам і полюванню замолоду я завдячую своїм близьким знайомством з Природою. Врешті, саме полювання й рибальство виводять нас до краєвидів, що з ними особи того віку зазвичай не знайомі, і змушують затриматися там довше. Рибалки, мисливці, лісоруби й інші вікують вік по лісах і луках і певною мірою і самі стали частиною Природи, а тому краще пристосовані до того, щоб її споглядати в перервах між своїми заняттями, ніж навіть філософи чи поети, які підступаються до неї з певними очікуваннями. Вона не боїться відкритися перед ними. Той, хто мандрує преріями, природно, полює; той, хто блукає біля витоків Місурі чи Колумбії, стає трапером, а племена над водоспадами Діви Марії — рибалками. Натомість той, хто лише проминає певну місцевість, пізнає її з других рук, уривчасто, непевно. У наукових повідомленнях нас найбільше цікавить те, що ці люди вже знають з практичного досвіду або інстинктивно, адже лише це і є справжньою людською наукою або описом людського досвіду.

Помиляється той, хто стверджує, наче у янкі мало розваг, бо тут, мовляв, бракує загальних свят, а чоловіки та юнаки грають в ігри не так часто, як в Англії: тут ігри ще не витіснили примітивніших, але самотніх розваг — мисливства, рибальства тощо. Майже всі хлопчаки Нової Англії, мої сучасники, з десяти до чотирнадцяти років полювали з рушницею на птаство; тутешні мисливські й рибальські угіддя не зводилися до заказників, як у англійської шляхти, а були безмежніші, ніж навіть у дикунів. Воно й не дивно, що хлопці не затримувалися погратися на сільському вигоні. Але зміни вже відбуваються, і то не тому, що людей побільшало, а радше тому, що дичини поменшало, адже, можливо, мисливець — найкращий друг тваринам, на яких полює, навіть враховуючи Товариство гуманного поводження з тваринами.

Ба більше, живучи над ставком, я інколи урізноманітнював свій раціон рибою. Я рибалив з потреби, як то робили перші рибалки. Усі цивілізовані пояснення, які я міг знайти, були штучними і стосувалися радше моїх філософських поглядів, аніж почуттів. Тут мова йде виключно про рибальство, адже я давно змінив думку про полювання на птаство і продав рушницю ще до того, як переселився в ліси. Не можу сказати, що я не такий людяний, як інші, але рибальство не зачіпало моїх почуттів. Я не шкодував ані риби, ані хробаків. Така в мене була звичка. Що ж до ловів птахів, то впродовж останніх років, що їх я провів з рушницею, я виправдовував себе тим, начебто штудіюю орнітологію, а тому полюю виключно на нових чи рідкісних пташок. Але мушу визнати: тепер схиляюся до думки, що існують і кращі способи штудіювати орнітологію. Для того слід пильніше вивчати звичаї пташок, і тому я згоден відмовитися від рушниці. Однак, попри гуманістичні заперечення, я сумніваюся, чи винайшло людство цінніші забави, і коли друзі занепокоєно питають, чи варто їм дозволяти своїм синам полювати, я кажу «так», адже пам'ятаю, що саме лови були однією з найцінніших складових моєї освіти, — так, виховайте з них мисливців. Спочатку, по змозі, нехай полюють для розваги, аби з часом стати могутніми мисливцями, і тоді не буде в цій чи будь-якій іншій хащі завеликої для них дичини. Най будуть мисливцями і рибалками людськими. Я поки що погоджуюся з Чосеровою черницею, яка вважала

…не вартим нічого

той аркуш, що вістив: мовляв, святого

Не вийде із мисливого вовік[219].

В історії особистості й цілого людства існує такий період, коли саме мисливці постають «найкращими з людей», як їх називали алгонкіни. Лишається тільки пожаліти юнака, який ніколи не стріляв з рушниці; людяності це йому не додає, а ось його освіта, на жаль, потерпає. Так я відповідаю на запитання юнаків, які схиляються до цього заняття, в надії, що вони його скоро переростуть. Адже жодна людяна особа, вийшовши поза вік бездумної юності, не вбиватиме істоти, що має таке ж право на життя, як і вона. Заєць від болю плаче так само, як дитина. Попереджаю матерів: я у своїх симпатіях не завжди схиляюся до традиційних філантропічних розрізнень.

Саме так юнаки знайомляться з лісом і найсамобутнішою частиною своєї сутності. Спочатку вони блукають хащами в іпостасі мисливців і рибалок, доки нарешті не знаходять собі належне заняття — скажімо, поета чи натураліста — й не лишають у минулому рушницю й вудку, якщо, звісно, мають у собі первень вищого життя. Маси людські в цьому зараз і завжди юні. У певних країнах поява мисливого нікого не здивує. З такого вийде добра вівчарка, але не добрий пастир. Я з подивом виявив, що єдине заняття, здатне, наскільки мені відомо, бодай на пів дня затримати на Волденському ставку моїх співгромадян — байдуже, батьків містечка чи його дітей, з одним тільки винятком, — це рибальство (як не рахувати лісорубства, кригорізання й схожих занять). Вони могли споглядати ставок, але не вважали себе щасливцями, щедро винагородженими за витрачений час, якщо їм тільки не вдавалося наловити риби. Декому доводиться відвідати став тисячу разів, перш ніж каламуть рибальства осяде на дно, лишивши воду їхніх намірів чистою. Губернатор і його рада вряди-годи пригадують ставок, бо рибалили на ньому в юності, але зараз вони застарі й занадто статечні, аби рибалити, тож розпрощалися з ним назавжди. Але ж вони також сподіваються врешті потрапити в рай. Якщо законодавці й згадують про ставок, то хіба для того, аби визначити, скільки гачків на ньому можна використовувати; але вони нічогісінько не знають про гачок гачків, за допомогою якого можна піймати сам ставок на наживку законів. Отже, навіть у цивілізованих громадах людський зародок проходить у своєму розвитку стадію мисливства.

Останнім часом я виявив, що не можу рибалити, не впавши у власних очах. Я перевіряв цю тезу знову і знову. Я маю до рибальства хист і, як і багато моїх побратимів, таке собі чуття, яке час від часу пробуджується, але щоразу, як я рибалю, мені здається, що краще б я цього не робив. Навряд я помиляюся. Це — лише блідий здогад, але перші світанкові промені також бліді. Безперечно, чаїться в мені цей інстинкт, що належить нижчим порядкам буття; але з кожним роком у мені лишається дедалі менше від рибалки, хоча ані людяності, ані навіть мудрості не прибуває; зараз я взагалі не рибалка. Однак я усвідомлюю, що, якби жив у хащі, знову мав◦би спокусу серйозно взятися за мисливство й рибальство. До того ж є в такій дієті й будь-якому м'ясі щось посутньо нечисте. Я зауважив, що саме з того бере витоки хатня робота, потреба щоденно мати ошатний і респектабельний вигляд, а дім провітрювати й очищати від поганих запахів — і це забирає купу сил. Я був собі й різником, і посудомийкою, й кухарем, і джентльменом, якому подають страви, а тому можу свідчити з висоти цілком повного досвіду. Я заперечую проти тваринної їжі, бо вона нечиста; а крім того, коли я ловив, чистив, готував і їв рибу, вона мене, по суті, не насичувала. Цей харч видавався дрібним і непотрібним, і втрачав я від того більше, ніж набував. Скибка хліба і кілька картоплин нагодували б мене незгірше, а мороки й бруду від них менше. Як і багато сучасників, я роками майже не вживав тваринної їжі, чаю, кави й такого іншого — не тому, що зауважив погані наслідки, а тому, що вони не узгоджувалися з моєю уявою. Відраза до тваринної їжі — плід не досвіду, а інстинктів. Мені здавалося, що краще жити просто й без витребеньок, і хоча я не досягнув цієї цілі остаточно, все ж зайшов достатньо далеко, аби задовольнити уяву. Я певен, що кожен, хто прагне зберегти свій вищий чи поетичний хист у щонайкращім стані, схильний утримуватися від тваринної їжі зокрема й від надлишку їжі взагалі. Ентомологи зауважили важливий факт — я знайшов його в Кірбі та Спенса[220] — «певні комахи у своєму досконалому стані наділені органами травлення, але їх не застосовують»; учені стверджують, що «це загальний закон, що майже всі комахи в цьому стані їдять значно менше, ніж їхні личинки. Перетворившись на метелика, ненажерлива гусінь», як і «зажерлива личинка, ставши мухою», задовольняється кількома краплями меду чи іншої солодкої рідини. Черевце під крилами метелика нагадує про личинку. Цією частиною метелик спокушає свою комахожерну долю. Людина зажерлива й далі перебуває на стадії гусені; існують цілі народи, що нидіють у такому стані, позбавлені натхнення й уяви, і їхні набубнявілі черева зраджують їхню природу.

Складно зготувати й забезпечити таку просту й чисту дієту, яка не ображала б уяви; але, гадаю, годувати слід не тільки тіло, а й уяву — най вони разом сідають до столу. Можливо, це здійсненно. Споживання плодів у поміркованій кількості не мусить нас ганьбити чи відривати від вартісніших справ. Але варто додати до страв зайву приправу, і вона вас отруїть. Вишукані ласощі того не варті. Більшість із нас засоромилася б, якби нас піймали за спробою власноруч зготувати такі страви — байдуже, рослинні чи тваринні, — що їх нам щоденно готують інші. Доки це не зміниться, ми не можемо вважатися цивілізованими, а якщо звемося джентльменами й леді, то не є істинними чоловіками й жінками. Це дає змогу припустити, які зміни варто ввести. Марно питати, чи можна примирити уяву зі споживанням м'яса і жирів. Я певен, що ні. Чи ж назвати людину істотою м'ясоїдною не є докором? Це правда, що людина може існувати — і значною мірою таки існує, — споживаючи інших тварин; але це життя ганебне, що підтвердять усі, хто ловив кроликів чи забивав ягнят, і той, хто навчить людину обмежуватися невиннішою та здоровішою їжею, стане доброчинцем людської породи. Хай◦би як я чинив сам, не маю сумніву, що людській породі у її поступовому розвитку судилося, зокрема, відмовитися від споживання тварин, так само, як дикі племена перестали жерти одне одного, зав'язавши контакт із цивілізованішими народами.

Прислухаючись до тихих, але незмовкних і, безперечно, правдивих порад свого вищого єства, людина не помічає, до яких авантюр чи навіть безумства це може довести; але саме туди пролягає дорога тих, хто набереться рішучості й віри. Впевнене заперечення здорової особи, нехай навіть тихе, врешті візьме гору над усталеними поглядами й звичаями людства. Ніхто не йшов за вищою часткою свого єства так далеко, аби зайти на манівці. І навіть якби від того тіло ослабло, про наслідки жалкувати не випадає, адже таке життя відповідає вищим принципам. Якщо день і ніч вітаєш з радістю, від життя точаться пахощі квітів і найдухмяніших трав, а його плин сповільнюється і сповнюється зорями й безсмертям, це і є успіх. Ціла природа — твоя винагорода, і ти матимеш право бодай тієї миті себе благословити. Ми найменше цінуємо наші найбільші здобутки. Нам легко втратити віру в їхнє існування. Ми швидко про них забуваємо. Але саме вони являють собою найвищу реальність. Можливо, люди ніколи не повідомляють одне одному найприголомшливіших, найправдивіших речей. Істинний урожай мого повсякденного життя так само неможливо відчути на дотик чи описати, як ранкові чи вечірні барви. Це як уловлений зоряний пил чи вхоплений шмат веселки.

Що ж до мене, то я ніколи не був надміру бридливий; я, бувало, з апетитом їв смажених ондатр, коли була така потреба. Я тішуся, що давно п'ю виключно воду, з тих◦же міркувань, з яких надаю перевагу природному небу над небесами пожирача опію. Я радо завжди залишався б тверезим, але навіть у сп'яніння нескінченна кількість рівнів. Я певен, що вода — єдиний трунок, що його споживає мудрець; вино — значно менш шляхетний напій; про те, щоб розбити ранкові надії чашкою гарячої кави, а вечірні — чаєм, не може бути й мови! Як◦же низько я падаю, коли вони мене спокушають! Навіть музика може п'янити. Такі марнички знищили Грецію та Рим, а з часом знищать і Англію з Америкою. Хто ж, вибираючи поміж усіх можливих сп'янінь, вибере сп'яніти від чогось, крім повітря, що ним дихає? Найсерйозніше моє заперечення проти тяжкої й тривалої роботи полягає в тому, що вона змушує мене тяжко їсти й пити. Але, правду кажучи, зараз я став менш перебірливим. Я беру з собою до столу менше релігії й не прошу благословляти їжу; і то не тому, що порозумнішав, а тому, що, на мою прикрість, з плином років згрубнув і збайдужів. Можливо, такі питання обходять тільки юних (більшість дотримується такої думки про поезію). Мої вчинки «ніде», але погляди мої вміщено тут. Хай там як, я не претендую на належність до привілейованих осіб, про яких у Ведах писано, що «той, хто істинно вірує у всюдисутню найвищу сутність, може їсти все, що існує», а отже, не зобов'язаний питати, що саме їсть і хто ту їжу готує; та навіть у цьому випадку слід зауважити, що, як зазначив коментатор-індуїст, Веди вводять цей привілей лише для «лихоліття».

Кому не траплялося отримувати від харчу невимовну насолоду, ніяк не пов'язану з апетитом? Я захоплено розмірковував про те, що вульгарне й грубе відчуття смаку мене надихає, а ягоди, якими поживився на пагорбі, нагодували мій розум. «Душа над собою не владна, — писав Цзен-цзи, — тож можна дивитися й не бачити, слухати й не чути, їсти й не відчувати смаку». Той, хто відчуває істинний смак їжі, ніколи не стане ненажерою, а той, хто його не відчуває, не може ним не бути. Пуританин може глитати шкоринку чорного хліба так само зажерливо, як старійшини ради — черепах. Не те, що входить до уст, людину сквернить[221], а апетит, із яким ми те пожираємо. Сквернить не якість чи кількість їжі, а відданість чуттєвим утіхам: тоді те, що входить до уст, стає не поживою для нашої тваринної сутності чи натхненням для духовного життя, а тільки харчем для червів, які нами володіють. Мисливець, ласий до болотяних черепах, ондатр та інших диких тварин, і вишукана панянка, яка пригощається холодцем чи заморськими сардинами, рівні. Він добуває поживу у ставку біля млина, вона — у льодівні. Дивовижно, як вони, ви чи я можемо жити слизотним тваринним життям, зосередившись на їдлі й питві.

Ціле наше життя навдивовижу моральне. Між чеснотами та гріхами ані на мить не западає перемир'я. Доброчестя — єдине вкладення, що дає віддачу завжди. У музиці арфи, що відлунює цілим світом, нас заворожує саме нагадування про доброчестя. Та арфа — мандрівний офеня від Страхового товариства всесвіту: радить його закони, а як платню вимагає тільки наші дрібні доброчесні вчинки. Юні з часом байдужіють, але закони всесвіту не тримаються осторонь від людства й завжди стають на бік найчутливіших. Вслухайтеся у вітерець — у ньому завжди вчувається докір, і біда тим, хто його не чує. Ми не можемо торкнутися цих струн чи клавіш, але чарівна мораль нас заворожує. Немало прикрих звуків перетворюються на музику, коли долинають здаля: така-от горда й ніжна сатира на наші мізерні життя.

Ми свідомі того, що в нас приховане щось тваринне: що глибше поринає в сон наше вище єство, то частіше прокидається звір. Можливо, цього зміїного, чуттєвого єства неможливо повністю позбутися, так само як і червів, що населяють наше навіть здорове тіло ще за життя. Навіть якщо нам вдасться від нього відсторонитися, його природи ми не змінимо. Боюся, воно наділене самобутньою силою, тож можемо бути здорові, але нечисті. Я нещодавно знайшов нижню щелепу кабана з міцними білими зубами й іклами, і це навело мене на думку, що існує тваринне здоров'я і завзяття, окремішні від духовного. Ця істота вбивалася в силу без поміркованості й чистоти. «Те, в чім людина відрізняється від дикої тварини, — писав Мен-цзи, — це дрібна дещиця, і зграї посполитих втрачають її дуже швидко, а вищі особи сумлінно бережуть». Хтозна, чого ми сягнули б у житті, якби були чистими? Якби я знав мудреця, здатного навчити мене чистоти, негайно рушив◦би до нього. «Владу над нашими пристрастями, зовнішніми тілесними почуттями й добрими діяннями Веди вважають необхідною, аби розум наблизився до Бога»[222]. Але дух тимчасово населяє кожен член і дію тіла й перетворює те, що за формою схоже на грубу чуттєвість, на чистоту й побожність. Енергія продовження роду, яка плямує нас і веде до розпусти, коли ми даємо собі волю, стриманих бадьорить і надихає. Цнота — це вінець людини, а Хист, Героїзм, Святість та інші подібні прояви — лише її розмаїті плоди. Людство плине до Бога, коли канал цноти відкрито. Чистота підносить нас, а нечистота, своєю чергою, скидає долі. Благословен той, хто знає напевно, що тваринне в ньому з кожним днем відмирає, а божественне утверджується. Але, можливо, й не існує такої особи, що не мала◦би підстав соромитися своїх зв'язків з нижчою, тваринною природою. Боюся, якщо ми й боги чи божества, то хіба такі, як фавни чи сатири — божественне на службі у звіриного, тварини, опановані апетитами; певною мірою саме наше життя — це ганьба.

Щасливий той, який в умі своїм

Належне місце звірям дав усім!

***

Бува конем, чи вовком, чи й козлом,

Але не робиться вкінець ослом!

Інакше він — домівка для свиней,

В яких дияволи усіх мастей

Вселилися і запалили лють[223].

Будь-які прояви чуттєвості — те саме, нехай вони й набувають розмаїтих форм; так само й чистота — одне. Байдуже, що заганяє людину в лабети чуттєвості: їжа, питво, розпуста чи сон. У них усіх один рушій — апетит, і досить побачити людину лиш за одним з цих занять, аби зрозуміти, наскільки вона підвладна чуттєвості. Нечисті ні стояти, ні сидіти не можуть чисто. Коли підстерігати змію біля одного виходу з нори, вона виповзе іншим. Щоб бути цнотливим, слід бути стриманим в усьому. Адже що таке цнота? Як людині знати, чи вона цнотлива? Цього знати неможливо. Ми чули про цю чесноту, але не розуміємо, що воно таке. Ми впевнено повторюємо чутки. Зусилля дарують мудрість і чистоту, а лінощі — неуцтво і чуттєву розбещеність. Раби чуттєвості й у розумових своїх зусиллях ліниві. Нечисті люди незмінно ліниві: сидять собі при пічці, відлежують боки, коли світить сонце, відпочивають, хоча гаразд не стомилися. Якщо хочеш уникнути нечистоти й усіх гріхів, працюй чесно, навіть коли випадає чистити стайні. Природу здолати тяжко, але треба. Яка різниця, чи ти християнин, якщо ти анітрохи не чистіший за поган, відмовляєш собі не частіше, ніж вони, й не перевершив їх у побожності? Я знаю багато релігій, які вважаються поганськими, але їхні приписи присоромили б читача і підштовхнули б до нових досягнень, нехай навіть у звичайному дотриманні обрядовості.

Я пишу про це не без трепету, але не через сам предмет — мені байдуже, чи видадуться мої слова непристойними, — а лиш тому, що не можу про них говорити, не виказавши своєї нечистоти. Ми вільно й безсоромно обговорюємо одну форму чуттєвості, а інші замовчуємо. Ми так звиродніли, що навіть не можемо просто говорити про необхідні функції людської натури. У давнину і в певних країнах про всі функції говорили побожно й унормовували їх законами. Для індуїстських законодавців не було нічого занизького, навіть якщо носіїв сучасних смаків це вражає. Вони вчили їжі, пиття, співжиття, випорожнення, сечопускання й такого іншого, підносячи низьке й не відмахуючись від цих обов'язків через хибне називання їх дрібницями.

Кожен з нас — будівничий храму, що зветься тілом, присвяченого богу, якому він поклоняється у властивій лише йому манері; самим витісуванням мармурових скульптур тут не збудешся. Всі ми — скульптори й художники, і матеріал наш — власні плоть, кров і кістки. Шляхетне одразу вдосконалює й риси обличчя, а ницість і надмірна чуттєвість їх огрублює.

Якогось суботнього вечора Джон Фармер сидів у себе на призьбі після важкої праці, думками поринувши у те, що слід ще зробити. А◦тоді, помившись, сів і заповзявся відроджувати в собі людину розумової праці. Вечір стояв прохолодний, дехто з сусідів казав, що вдарять приморозки. Проте недовго він провів у задумі, аж раптом почув, як хтось грає на флейті, і той звук виявився суголосний його настрою. Він і далі розмірковував про роботу, однак завдання, що тяжіли над ним, його мимовільні плани та обрахунки тепер украй мало його обходили. То були відмерлі лусочки шкіри, які постійно обсипаються. Звуки флейти, що пустили корені в його вухах, долинали мовби з інших сфер, ніж ті, до яких належала його праця, а тому давали роботу здібностям, які доти в ньому спали. Вони повільно стерли вулицю, село і навіть штат, де він жив. Якийсь голос мовби проказав йому: чого лишаєшся тут, чому нидієш і тяжко гаруєш, коли міг◦би долучитися до славетного існування? Ті самі зорі сяють і над іншими полями. Але як вирватися й перебратися куди-інде? Він не придумав нічого кращого, як жити скромніше, дозволити розумові спуститися у своє тіло й порятувати його, а до себе самого ставитися з більшою пошаною.

Дикі сусіди

Інколи рибалити до мене приходив товариш, який жив по той бік містечка і мусив пройти його наскрізь, щоб дістатися до моєї оселі, — тоді виловлювання обіду проминало за розмовами, як і його споживання.

Відлюдник: Цікаво, що зараз поробляє світ. За останні три години я навіть цвіркуна в папороті не чув. Голуби поснули в гіллі, ані крило не шелесне. Що то за звук долинає з-за лісу — чи не ріжок, який скликає фермерів на обід? Трударі йдуть пригоститися вареною солониною, сидром і кукурудзяним хлібом. Навіщо завдавати собі стільки клопоту? Хто не їсть, той і працювати не мусить. Цікаво, скільки вони вже скосили. Як можна жити там, де гавкіт якогось Бровка весь час вириває з роздумів? А◦що вже хатня крутанина! Виполіруй для чортів дверні ручки, вимий цього погожого дня диявольське начиння! Краще взагалі не мати дому. Чом не знайти б, скажімо, якесь дупло, де на ранковий чай чи вечерю приходитиме тільки дятел. Деінде, заглибоко, як на мене, в надрах життя, від людей аж роїться, а сонце пече нестерпно. У мене ж тут є джерельна вода і буханець хліба з мелясою на полиці. Ану ж бо! Чую, як шелестить листя. Може, то голодний сільський пес піддався мисливським інстинктам? Чи свиня, яка, кажуть, заблукала у цих лісах, — я бачив після дощу її сліди. Звуки швидко наближаються; тремтять мої сумахи й шипшини. Що, пане Поете, невже це ти? І як тобі сьогоднішня днина?

Поет: Поглянь-но на ті хмари: он як нависають! Нічого величнішого я сьогодні не бачив. Такого не побачиш ані на давніх полотнах, ані на чужині — хіба що біля іспанського узбережжя. Небо воістину середземноморське. Я подумав, що коли сьогодні ще не їв, а прожиток треба добувати, чом◦би не піти порибалити. Заняття для справжніх поетів. Інших занять я все одно не навчився. Що ж, ходімо.

Відлюдник: Не втримаюся. Хліб з мелясою вже закінчується. Я радо піду з тобою, тільки хвильку зачекай — я завершую серйозні роздуми. Здається, вони вже добігають кінця. Тож, прошу, залиш мене на мить. А◦щоб ми не затримувалися, накопай тим часом хробаків. У цих краях, де ґрунт не вгноювали, дощові хробаки — рідкість, і порода їхня майже вимерла. Накопати наживки тут майже так само захопливо, як наловити риби, якщо, звісно, ти не зголоднів; і сьогодні ця забава перепаде тобі. Раджу копати отам, в улоговині, під ліщиною, де колихається звіробій. Можу сказати, що на три лопати припадає десь один черв, якщо добре пошукати в корінні трави, ніби прополюєш грядки. Можливо, зайти трохи далі — не найгірша порада, адже я встановив, що кількість наживки майже прямо пропорційна до зростання відстані.

Відлюдник наодинці з собою: Стривай, на чому я зупинився? Здається, я був десь у такому настрої й дивився на світ під таким кутом. Куди податися: на небеса — чи рибалити? Якщо урву роздуми зараз, чи випаде згодом така ж прекрасна нагода? Здається, я чи й бував у житті в такій гармонії із самою сутністю речей. Боюся, ці думки більше не повернуться. Я спробував◦би підкликати їх посвистом, якби мав надію, що це допоможе. Коли вони вже приходять, варто казати: ми про це подумаємо. Думки мої не лишили слідів, і я більше не можу розшукати шляху до них. Про що ж то я думав? День мов у тумані. Перечитаю-но я ці три речення з Конфуція — а раптом вони повернуть мене у той стан. Хтозна, що то було: зажура чи пуп'янок екстазу. Та не забуваймо: не буває такого, щоб нагода більше не повторювалася.

Поет: То що, самітнику, я не зарано повернувся? Я накопав тільки тринадцять цілих хробаків, як не рахувати кількох недомірків і недоростків, які, втім, також згодяться на мальків, хоча й не прикриють цілого гачка. Втім, черви по селах завеликі, а плітка може спробувати поживитися й таким, не зауваживши гостряка.

Відлюдник: Що ж, тоді ходімо. Можливо, на Конкорд? Якщо вода не піднялася, там ловиться добре.

Чому світ складається саме з тих речей, які ми бачимо? Чому людина сусідує саме з такими тваринами, ніби лише миші могли заповнити ці щілини? Підозрюю, Бідпаї та інші байкарі знайшли для звірів щонайкращий ужиток, адже всі вони певною мірою — в'ючні тварини, покликані переносити якусь частину наших думок.

У моїй хатині оселилися не звичайні миші, яких, кажуть, у цю країну завезли, а дикий питомий вид, що його в селі не побачиш. Я надіслав одну таку мишу натуралістові, і він дуже нею зацікавився. Коли я тільки-но починав будувати, одна миша загніздилася під домом, і доки я не поклав підлогу й не замів тирсу, виходила щоразу, як я обідав, і збирала крихти в мене під ногами. Вона, либонь, ніколи доти не бачила людей; незабаром набралася хоробрості й почала бігати моїми черевиками й одягом. Вона могла, набравши розгону, збігти стінкою кімнати, ніби білка, яку нагадувала рухами. Якось я обідав, поставивши лікті на довгий стіл, а вона збігла вгору моїм одягом, шаснула рукавом і стала кружляти навколо паперового згортка з обідом, а я тільки підсовував його ближче, відсмикував і грався з нею у квача; а коли нарешті затиснув шматочок сиру між великим і вказівним пальцями, миша сіла мені на долоню і з'їла його, а потім вимила мордочку й лапи, як муха, і подалася геть.

Незабаром чайка звила собі гніздо в моєму сараї, а дрізд — під захистом сосни, що росла біля дому. У червні самиця рябчика (Tetrao umbellus), птаха полохлива, вивела повз мої вікна своїх курчат з хащі за домом до дверей, квокчучи й кличучи їх за собою, як курка, і цілою своєю поведінкою показуючи, що вона — цариця лісів. При наближенні людини мати подає малятам знак, і вони розсипаються, ніби зметені вітром, а що вони достеменно схожі на сухе листя і галузки, не один мандрівець проходив просто через їхню зграйку, і навіть зачувши стривожене туркотіння дорослої птахи, що летить геть, і побачивши, як вона розпушує крила, щоб привернути увагу, не підозрював про решту товариства. Інколи мати виробляє такі викрутаси перед мандрівником і так розпушує пір'я, що не одразу і зрозумієш, який то звір перед тобою. Тим часом пташенята розпластуються на землі й завмирають, інколи сховавши голову під листок, — зважають тільки на вказівки матері, а через саме наближення людини не розбігаються, щоб не виказати себе. Навіть якщо ваш погляд упаде на них, ви не конче їх помітите — інколи на них можна наступити. Я, бувало, брав пташеня в руки, а воно й тоді слухалося тільки наказів матері й своїх інстинктів, тож завмирало без страху й трепету. Цей інстинкт такий потужний, що якось я випадково перевалив пташеня на бік, поклавши на землю, і воно так само лежало й за десять хвилин по тому. На відміну від малят інших птахів, вони не дитинні, а розвиненіші й кмітливіші навіть за курчат. Надзвичайно зрілий, але водночас невинний вираз їхніх широко розплющених безжурних очей вкарбовується в пам'ять. Здається, наче в тих очах відбивається вся мудрість світу, мовби їм властива не лише дитяча невинність, а й знання, відточене досвідом. Такі очі не народжуються з появою пташки, вони — ровесники небес, які в них відбиваються. Ліси не подарували нам інших таких коштовностей. Нечасто мандрівникові випадає зазирнути в таку прозору криницю. Буває, що бездумний і легковажний мисливець убиває матір саме в ту пору, і тоді невинні малята стають здобиччю інших звірів і птахів чи поступово змішуються з прілим листям, на яке так схожі. Кажуть, якщо підкласти таких пташенят курці, вони за першої ж загрози розбігаються й губляться, бо не чують поклику матері, яка скликає їх назад. Отакі в мене кури й курчата.

Кількість живих істот, які мешкають на волі, не викриті людьми, у лісах одразу за містом, вражає уяву, а про їхнє існування підозрюють лише мисливці. Як видрам вдається усамітнюватися! Вони, буває, виростають до чотирьох футів, завбільшки з маленького хлопчика, а люди їх навіть не зауважують. У лісах за домом я бачив єнотів-полоскунів, а вночі й досі, буває, чую, як вони скімлять. Зазвичай я перепочивав від грядок опівдні. Годинку-дві я обідав і читав у тіні над джерелом, з якого витікає потічок, що впадає в болото; він б'є з-під Бристерського пагорба, десь за пів милі від мого поля. Мій шлях до джерела пролягав пологими, порослими травою улоговинами, де витикалися молоді сосонки, а тоді я занурювався в густіший ліс над болотом. Там, у самітному тінистому місці, під сосновим гіллям, лежала чиста ділянка твердого дерну, де можна було вмоститися. Я розчистив джерело, щоб утворилася криничка, куди можна занурити відро, не піднявши намулу, і в розпал літа, коли став прогрівся, ходив туди чи не щоднини. Туди ж водила своїх пташенят вальдшнепиха шукати в мулі хробаків: вона шугала десь за фут над ними, а вони гурточком бігли берегом; зауваживши мене, вона лишала пташенят і бралася кружляти навколо, весь час наближаючись, доки не опинялася десь за чотири-п'ять футів від мене, а тоді вдавала, що в неї перебито крило чи ногу, аби привернути мою увагу й відвести якомога далі від малят, які тим часом, попискуючи, рушали по одному в болота. Інколи я чув писк малят, а матері не бачив. Бувало, що над джерелом сиділи горлиці, пурхаючи з гілки на гілку в мене над головою; а допитлива руда білка, що збігала найближчою гілкою, трималася особливо фамільярно. Варто просидіти непорушно достатньо довго у якійсь привабливій місцині в лісах, і лісові мешканці починають по черзі вигулькувати перед тобою.

Я бував свідком і менш мирних подій. Одного дня я вийшов до своєї дровітні, чи то пак купи корчів, і побачив, як борються дві великі мурашки: одна червона, а друга чорна, значно більша, майже пів дюйма завдовжки. Зчепившись, вони вже не відпускали одна одну, а тільки боролися, билися й каталися у тирсі. Придивившись уважніше, я з подивом зрозумів, що такі бійці обсіли цілу гору тирси, тож тут розгортається не duellum, a bellum, війна між двома расами мурах — червоні проти чорних, і на одну чорну нерідко припадало по дві червоних. Ці легіони мірмідонян вкрили всі гори й долини моєї дровітні, і земля вже була всипана загиблими й вмирущими, і чорними, й червоними. Це єдина битва, свідком якої я був, єдине поле бою, на якому я побував, доки борня тривала; братовбивча то була війна; по один бік — червоні республіканці, по другий — чорні імперіалісти. Сторони стали до смертного бою — солдати людської породи ніколи не боролися так затято, — але я не чув ані звуку. Опівдні я спостерігав, як двійко мурах зчепилося в сонячній видолинці між тирси, готові боротися, доки не згасне чи то сонце, чи то життя. Менший червоний боєць вчепився, немов кліщами, у торс суперника, і хай◦би скільки вони вовтузилися, не відпускав один з його вусиків, намагаючись перекусити його при корені — другий він уже зістриг; сильніший чорний воїн метляв ним туди-сюди, і, придивившись, я побачив, що у того вже відірвано кілька кінцівок. Впертості в них було більше, ніж у бульдогів, і жодне, здається, не збиралося відступати. Очевидно, їхній бойовий клич був «Переможи або поляж». Тим часом на схил над їхнім видолинком нагодився червоний мураш, явно сповнений завзяття. Він чи то вже здолав свого ворога, чи то ще не долучився до битви: ймовірно, друге, адже ще не втратив жодної кінцівки; напевно, мати веліла йому повернутися зі щитом або на щиті. А◦можливо, то був якийсь мурашиний Ахіл, який виплекав свій гнів і тепер наготувався порятувати чи помститися за свого Патрокла. Здалеку побачивши цей нерівний двобій, адже чорні були майже вдвічі більші за червоних, він стрімко наблизився, доки не виструнчився за якісь пів дюйма від бійців, а тоді, скориставшись нагодою, стрибнув чорному воїнові на спину і заходився підточувати йому праву передню ногу біля основи, а ворогові підставив свої кінцівки на вибір; так ці троє злилися довіку, ніби природа винайшла новий вид притягання, проти якого тьмяніли всі замки й цементи. Я не здивувався б, довідавшись, що кожна з армій виставила на трісці по своєму оркестру, що грає національний гімн, аби під'юдити повільних і підбадьорити вмирущих. Я й собі розпалився, ніби то були люди. Що довше про таке думаєш, то менша між нами й ними різниця. Безперечно, в історії Конкорда, бодай за час існування Америки, не було битви, що зрівнялася б за кількістю воїнів, патріотизмом чи героїзмом з цією. За чисельністю солдатів і розмахом бійні то був Аустерліц, то був Дрезден. Конкордська битва! У патріотів — двоє загиблих, Лютера Бланшара поранено! Та тут що не мураха, то Батрик — «Вогонь! На Бога, вогонь!» — і тисячі розділили долю Девіса й Госмера. І не було серед них жодного найманця. Не маю ані найменшого сумніву, що вони, як і наші предки, боролися за високу ідею, а не щоб уникнути податку в три пенні на чай; для учасників ця битва буде щонайменше такою ж важливою історичною подією, як для нас — битва при Банкер-Гілі.

Я узяв тріску, на якій боролися троє мурах, яких описав детальніше, відніс у дім і поклав під склянку на підвіконні, щоб роздивитися уважніше. Піднісши лупу до першої червоної мурахи, я побачив, що вона відгризла ворогові останній вусик і тепер сумлінно гризе найближчу передню ногу, хоча її груди розпанахано, тож всі органи відкриті щелепам чорного воїна, чия нагрудна пластина виявилася заміцною; темні карбункули очиць мученика світилися люттю, яку може пробудити тільки війна. Вони боролися під склянкою ще зо пів години, і коли я зазирнув до них знову, виявив, що чорний солдат повідривав голови своїм ворогам, але ті голови, ще живі, звисали з нього по обидва боки, як криваві трофеї при луці сідла, не розтискаючи щелеп, а він слабко намагався, лишившись без вусиків і тільки з однією скаліченою ногою, їх позбутися; ще десь за пів години це йому нарешті вдалося. Я підняв склянку, і він, скалічений, упав з підвіконня. Чи пережив він битву, чи доживав потім віку в якомусь Домі інвалідів — того мені знати не судилося; але користі від нього по тому, напевно, було мало. Я так і не довідався ані причин битви, ані хто вийшов з неї переможцем; а сам до вечора почувався так збурено й схвильовано, ніби став свідком затятої й кривавої людської бійні в себе на порозі.

Кірбі й Спенс пояснюють, що мурахи прославляють і пам'ятають свої битви, хоча тільки один сучасний автор став їх свідком — Юбер. «Еней Сильвій, — пишуть вони, — дуже ретельно описав битву, що запекло точилася між великим і малим видами за стовбур груші, й додав, що „ця війна відбулася за папи Євгенія IV, у присутності видатного правника Миколая Пістойського, який переказав цілу історію битви якнайточніше“. Схожий бій між великими й малими мурахами знаходимо і в Олауса Маґнуса, який писав, що малі мурашки вийшли з битви переможцями й поховали тіла своїх солдатів, а полеглих велетів-ворогів покинули на поживу птахам. Сталося то до вигнання тирана Кристіана II зі Швеції». Що ж до битви, свідком якої я став, вона відбулася за президентства Полка, за п'ять років до того, як ухвалили Вебстерів Закон про рабів-утікачів.

Не один сільський Гавчик, якому тільки болотяних черепах у льосі ганяти, волікся без відома господарів у ліси й марно нюшив по старих лисячих норах і бабакових кублах; можливо, їх заводять туди якісь кістляві дворняжки, які вправно гасають лісами й досі, певно, вселяють природний жах у їхніх мешканців; відставши від провідника, Бровки ревуть, наче той бик, а не пес, на якусь малу білку, що ховається від такої уваги на дерево, а тоді, зминаючи кущі своєю вагою, скачуть далі, повіривши, що вийшли на слід миші. Якось я з подивом побачив над ставком кішку — ті рідко забрідають так далеко від дому. Подив був взаємний. Хай там як, навіть найдомашніша кішка, яка днями вилежує боки на килимку, у лісах почувається мов удома: хитрощі й тихі кроки доводять, що вона тут не менш своя, ніж звичні мешканці. Якось я, збираючи ягоди, натрапив у лісах на кішку з малими кошенятами; вони здичавіли й, слідом за матір'ю, вигнулися й засичали на мене. За кілька років до того, як я оселився в лісах, на одній фермі в Лінкольні, розташованій найближче до ставків, в обійсті такого собі містера Джиліана Бейкера, жила так звана «крилата кішка». Коли я прийшов на неї подивитися в червні 1842 року, вона саме полювала в лісах, бо таку завела звичку (не знаю, кішка то була чи кіт, тож використовую поширеніший займенник), але господиня розповіла, що тваринка прибилася до дому трохи більш як рік тому, у квітні, і її врешті стали пускати в хату; що вовна в неї темна, бурувато-сіра, з білою цяточкою на горлі, білими панчішками й пишним хвостом, як у лисиці; що взимку шерсть у неї густішала і збивалася по боках у ковтуни десять-дванадцять дюймів завдовжки й два з половиною завширшки, а на шиї формувала манишку з вільним верхом і цупким, як повсть, низом — навесні цей убір линяв. Вони подарували мені пару її «крил», які я досі зберігаю. Здається, мембрани в них не було. Дехто припускав, що у кішці тій текла кров білки-летяги чи якоїсь іншої дикої тварини. Цілком можливо, адже пишуть натуралісти, що від союзу куниці й домашньої кішки народжувалися кошенята, які могли й собі давати потомство. Якби я схотів завести кішку, завів◦би саме таку; адже чом◦би поетові не тримати не лише крилатого коня, а й крилату кішку?

Восени перелиняти й скупатися у ставку зліталися полярні гагари (Colymbus glacialis), так що вдосвіта в лісах відлунював їхній шалений регіт. Зачувши про їхній приліт, усі мисливці з Мірошникової дамби збираються вдвох чи втрьох і рушають сюди бричками й пішки, наготувавши патентовані рушниці, кулі й біноклі. Вони шурхотять лісами, як осіннє листя, і на одну гагару припадає щонайменше десять мисливих. Дехто розміщується по цей бік ставка, дехто — по той, адже бідолашна птаха не всюдисутня, і як пірне тут, то мусить випірнути там. Аж тут здіймається ласкавий жовтневий вітер, шурхоче листям, брижить плесо, так що гагар не чути й не видно, і най собі вороги водять біноклями й тривожать ліси пострілами. Хвилі люто луплять берег, ставши на бік водяних птахів, тож мисливці мусять відступити до міста, крамниць і покинутої роботи. Втім, успіх аж надто часто виявляється на їхньому боці. Коли я виходив рано-вранці набрати води, часто бачив, як ця статечна птаха випливає з моєї гавані за кілька родів від мене. Коли ж я намагався наздогнати гагару човном, аби подивитися, як вона чинитиме, та зазвичай пірнала і зникала з виду — тільки її й бачив; інколи я помічав її знову аж у другій половині дня. Але на поверхні ми були на рівних. Гагари часто виходили на поверхню під час дощу.

Одного тихого жовтневого пообіддя, коли птахи особливо часто злітаються на ставки, як ваточниковий пух, я плавав човном уздовж північного берега й марно виглядав гагар, аж раптом одна відпливла від берега до середини плеса й за кілька родів від мене дико розреготалася, чим і виказала свою присутність. Я наліг на весла, і птаха пірнула, але коли знову піднялася на поверхню, я опинився ще ближче, ніж доти. Вона пірнула знову, але я неправильно розрахував, куди вона попрямує, і коли та знову виринула, нас розділяло вже п'ятдесят родів, адже я сам допоміг їй збільшити розрив; гагара знову протяжно й гучно розсміялася — цього разу на те було більше підстав. Вона так хитро маневрувала, що мені більше не вдавалося підібратися до неї ближче, ніж на шість родів. Зринаючи на поверхню, вона щоразу вертіла головою, зважено розглядала воду та землю і вибирала курс, щоб випірнути так, аби від берега і човна її відокремлювала щонайбільша відстань. Мене заскочило, як швидко вона ухвалювала рішення і бралася його виконувати. Гагара вивела мене на найширшу частину плеса, і звідти вже не зрушила. Доки вона думала собі одне, я намагався розгадати її думки. Гарна то була гра на гладкім плесі: чоловік проти гагари. Шашка суперника раптом зникає під дошкою, а ти мусиш поставити свою шашку щонайближче до того місця, де вона з'явиться знову. Інколи гагара раптом зринала по той бік човна — виявляється, пропливала просто піді мною. Вона була така невтомна, а подиху їй вистачало так надовго, що хай як далеко запливала, все одно відразу пірнала знову; і тоді жоден мудрець не зміг◦би сказати, де в глибинах ставу, далеко під гладким плесом, шугає, як риба, та птаха, якій вистачає часу і вміння сягнути дна навіть у найглибшому місці. Кажуть, у ставках штату Нью-Йорк гагар ловили на гачки, виставлені на форель, на глибині вісімдесят футів, але Волден глибший. Ото, мабуть, риби дивуються, коли бачать цю незграбну гостю з іншої стихії! Але гагари, здається, під водою прокладають свій курс так само впевнено, як на поверхні, а плавають углибині значно швидше. Бувало й таке, що я ледве встигав розгледіти брижі на воді, коли птаха вистромлювала голову роззирнутися, — а та вже пірнала знову. Я дійшов висновку, що краще мені опустити весла, перепочити й дочекатися, коли вона випірне, аніж намагатися вгадати, де вона вигулькне знову, адже не раз бувало так, що я напружено вдивлявся в одному напрямку, а потім здригався від її потойбічного сміху за спиною. Чому ж ця хитра птаха незмінно зраджувала себе гучним сміхом, спливши на поверхню? Невже не досить її білої грудки, щоб виказати присутність? Дурні гагари, подумав я собі. А◦ще, коли вони спливали, я зазвичай чув сплеск. Але навіть після години такої забави гагара не втрачала завзяття: пірнала так само охоче, запливала так само далеко. Мимоволі чудуєшся, як плавно вона пливе плесом, не повівши й пір'їною, доки перетинчасті ніжки під водою роблять свою роботу. Зазвичай гагари заходилися демонічним сміхом, дещо схожим на поклик іншого водяного птаства, але зрідка, коли їй вдавалося особливо успішно мене ошукати й випливти геть далеко, вона видавала протяжне потойбічне виття, схоже радше на вовче, ніж на пташине, — так хижак опускає морду до землі й зосереджено виє. Напевно, химернішого звуку, ніж те гагарування, яке далеко котиться лісами, тут не почуєш. Я вирішив, що гагара висміює мене, впевнена у своїй силі. Небо затягнули хмари, але плесо було таке гладке, що я бачив, де вона вигулькує на поверхню, навіть коли не чув сплеску. Біла грудка, непорушне повітря й чисте плесо були проти неї. Нарешті вона випірнула за п'ятдесят родів від мене й видала те протяжне виття, ніби прикликала бога гагар на допомогу. Одразу здійнявся вітер зі сходу, забрижив плесо, наповнив повітря мжичкою. Я був приголомшений, ніби бог гагар відгукнувся на її молитви й розлютився на мене, тож я дав птасі спокій і вона зникла десь удалині на розбурханій поверхні.

Восени я годинами спостерігав за хвацькими галсами й вивертами качок посередині ставка, якомога далі від мисливців; у луїзіанських болотах у них буде менше причин відточувати такі навички. А◦коли їм таки доводилося злетіти, вони інколи кружляли собі й кружляли над ставком на значній висоті, мов чорні цяточки в небесах, звідки бачили й інші озера, й річку; я вже, бувало, встигав подумати, що вони давно відлетіли куди-інде, але раптом вони навскіс шугали вниз, на добру чверть милі, і приземлялися в дальньому, безлюдному кінці ставка; не знаю, що їм давали ті запливи посередині Волдену, крім безпеки, — можливо, вони люблять його води з тих◦же причин, що і я.

Домашнє тепло

У жовтні я пішов по виноград на річкові луки й назбирав важких кетягів, які цінував радше за красу й пахощі, ніж як поживу. Там само я милувався журавлиною, хоча й не чіпав цих маленьких вощених коштовностей, що перлисто виблискують у траві. Фермери збирають їх граблями, куйовдячи гладкі луки, бездумно зважують і продають плоди сплюндрованих рівнин по долару за бушель у Бостон чи Нью-Йорк, де ті підуть на варення, щоб задовольнити смаки тамтешніх любителів природи. Їм байдуже, скільки при тім понівечать рослин: так різники вибирали язики бізонів із прерій. Яскраві ягоди барбарису так само були поживою виключно для моїх очей, зате я назбирав яблук-дичок, що ними знехтували землевласник чи мандрівники, і відварив. Коли достигли каштани, я назбирав зо пів бушеля собі на зиму. Того року я із захватом блукав нескінченними на той час каштановими лісами навколо Лінкольна — зараз вони поснули довгим сном під залізничними коліями. Міх на плечах, а в руці палиця, що нею лузав колючі шкаралупки, адже не завжди чекав холодів; інколи крав над'їдені запаси під шурхотіння листя й гучні докори рудих білок і сойок, адже знав, що вони напевно обрали собі добрі горіхи. Інколи ж вилазив на дерево і трусив гілки. Росли каштани й у мене за домом, а одне велике дерево кидало тінь на дах: коли воно квітнуло, пахощі сповнювали всі землі навколо, ось тільки більшість урожаю перепадала білкам і сойкам; пташки прилітали зграями рано-вранці й вибирали каштани зі шкаралупок просто на гілках. Я поступився цими деревами їм, а сам ходив у дальші ліси, де росли тільки каштани. Каштани добре заміняли хліб, що йому можна знайти й інші заміни. Одного дня, копаючи хробаків на наживку, я натрапив на разок земляних горіхів (Apios tuberosa), цієї картоплі аборигенів, казкових плодів, які я, кажуть, викопував і їв у дитинстві, тільки було то так давно, що я аж почав сумніватися, наяві то сталося чи уві сні. Я часто бачив червоні оксамитові квіти на стеблах, що обвивали інші рослини, але не знав, що це — ті самі горіхи. Рільництво майже винищило земляні горіхи. Смак у них солодкуватий, як у мерзлої картоплі; як на мене, варені вони смачніші, ніж смажені. Ці плоди видавалися мені непевною обіцянкою природи плекати й годувати тут своїх дітей у якомусь неокресленому майбутньому. У наші дні вгодованої худоби й пшеничних полів цей скромний корінь, що був колись тотемом індіанського племені, майже забуто чи знано лише за квіт; але якщо колись тут знову запанує дика природа, то ніжні й вибагливі англійські зернові відступлять перед наступом міріад ворогів, а без догляду людини ворони віднесуть усю кукурудзу, аж до найостаннішого зерняти, на велике кукурудзяне поле індіанського бога на південному заході, звідки, кажуть, її й принесли; а ось земляний горіх, нині майже зниклий, можливо, знову підійметься й розквітне у хащах, попри морози, й доведе, що це він тут — питомий вид; тоді знову посяде таке само важливе й почесне місце в дієті мисливських племен, як у давнину. Його, мабуть, винайшла й подарувала людям якась індіанська Церера чи Мінерва; коли тут запанує поезія, його листя й разки горішків посядуть належне місце ще й у наших творах мистецтва.

Вже першого вересня я побачив над ставом, під трьома білими тополями, що росли з одного стовбура, на мисі біля води, два-три маленькі клени в багрянці. О, скільки історій оповідає їхній колір! З кожним тижнем вдача кожного дерева, яке милувалося своїм віддзеркаленням у гладкому плесі, оприявнювалася дедалі виразніше. Власник цієї галереї щоранку знімав зі стін стару картину й виносив якусь нову, що вражала ще яскравішими й гармонійнішими барвами.

У жовтні мою оселю заповнили тисячі ос, які, здається, вирішили тут зимувати й обсіли зсередини вікна і стелю, що відлякало частину інших гостей. Щоранку я потрохи вимітав поснулих від холоду ос, але не завдавав собі клопоту позбутися їх усіх; мені навіть лестило, що вони обрали мій дім як бажаний прихисток. Ми ділили дім, але вони мені не дошкуляли, а потім поступово зникли, щоб уникнути зими й лютої холоднечі, — сам не знаю, в яких щілинах.

Перш ніж остаточно залягти у сплячку в листопаді, як тії оси, я ходив на північно-східний кінець Волдену, що його сонце, відбиваючись від сосен і кам'янистого берега, перетворило на острівець перед каміном; доки є така можливість, значно приємніше, та й для здоров'я краще грітися на сонечку, ніж при штучному вогні. Так я грівся біля пригаслого багаття, яке лишило по собі, відступаючи, літо, мов мисливець, що йде геть.

*

Дійшовши до будівництва комина, я взявся вивчати, як мурувати будівлі. Цегла в мене була вживана, тож її довелося спершу відчистити шпателем, а тому я довідався більше, ніж пересічний будівельник, про властивості цегли та шпателів. Розчину на цеглі було п'ятдесят років — кажуть, із віком він тільки твердне, але люди повторюють такі тези, не перевіривши. Насправді це такі фрази з віком тверднуть і тримаються міцніше, і знадобиться не один удар шпателем, щоб відчистити від них старого мудрагеля. Чимало месопотамських сіл збудовано з дуже доброї вживаної цегли з руїн Вавилону: цемент на них іще давніший і, ймовірно, ще міцніший. Хай там як, мене вразило, яка ж міцна сталь, коли вона витримує стільки сильних ударів і не тупиться. Нехай на моїй цеглі не було клейма з іменем Навуходоносора, зате вона вже побувала в комині, тож я, щоб уникнути зайвих зусиль і витрат, назбирав чимбільше цегли для грубки, а проміжки між цеглинами заповнив камінням з берега. Так само й розчин замішав на білім піску звідти ж. Над грубкою — найважливішою частиною дому — я трудився найдовше. І справді, працював я так сумлінно, що почав з підлоги вранці, а коли ліг спати вночі, за подушку мені правив ряд цегли всього кілька дюймів заввишки; наскільки пам'ятаю, в мене навіть шия не заніміла; моя заніміла шия датована ранішим періодом. У той час у мене на два тижні зупинився поет, і мені довелося думати, де його прихистити. Він приніс свій ніж, хоча ножів у мене й так було два, і ми чистили їх, встромляючи в землю. Він розділив зі мною куховарські труди. Я з утіхою спостерігав, як квадратний плід моїх трудів поволі підіймається, й розмірковував, що коли робота просувається повільно, то й слугує довго. Можна сказати, що комин — споруда незалежна: стоїть на землі, проходить крізь дім, здіймається в небо; буває так, що сам дім згорить, а комин стоїть і далі, тож усім ясно, який він важливий і незалежний. Літо добігало кінця. Надходив листопад.

Північний вітер уже почав холодити став, хоча на це й пішло багато тижнів постійних повівів — такий Волден глибокий. Коли я почав увечері топити грубку, дім ще стояв непотинькований, і тяга в комині була особливо сильна, бо між колод лишалося чимало щілин. Але я багато радісних вечорів провів у тій прохолодній і свіжій оселі, серед грубих сучкуватих колод, з вкритими корою балками високо над головою. Після того як я потинькував стіни, дім став менш приємним оку, але, мушу визнати, таки затишнішим. Можливо, кожна оселя людська мусить бути така висока, щоб над головою збиралися тіні, а на балках вечорами вигравали відблиски багаття. Такі картини миліші нашій уяві, ніж живопис чи найдорожче умеблювання. Можна сказати, що я допіру тоді по-справжньому оселився у своєму домі, коли почав його використовувати не лише як прихисток, а й для втримання тепла. Я розжився на підставку для дров, щоб тримати їх при каміні, й тепер залюбки спостерігав, як мій комин вкривається сажею, а вугілля штурхав із більшим правом і задоволенням, ніж зазвичай. Оселя моя невелика, відлуння там не було, але через те, що в мене була тільки одна кімната, а сусіди жили далеко, вона видавалася більшою. Всі принади дому було зібрано в одній кімнаті, що слугувала мені й кухнею, і світлицею, і спочивальнею, і комірчиною; я тішився своїм помешканням, і як батьки, і як діти, і як господарі, і як слуги. Катон писав, що голова родини (patremfamilias) мусить мати у заміській віллі «cellam oleariam, vinariam, dolia multa, uti lubeat caritatem expectare, et rei, et virtuti, et gloriæ erit», тобто «льох для олії й вина і чимало барилець, щоб очікувати непростих часів було приємно; це дарує йому і користь, і честь, і славу». У мене в льосі було маленьке барильце картоплі й зо дві кварти поточеного довгоносиками гороху, а на полиці — трохи рису, глечик меляси й по чверті бушеля житнього й кукурудзяного борошна.

Інколи я мрію про більшу й люднішу оселю посеред золотої доби, зведену з міцних матеріалів, без орнаментальних завитків, з лише однією кімнатою — великою, грубою, солідною, примітивною, без тиньку й натяжної стелі, щоб нижчі небеса над головою, які захищають нас від дощу й снігу, підтримували самі тільки голі балки, де поклоняються кроквам і бабці, щойно переступлять поріг, віддавши шану скинутому Сатурнові давнішої династії; дім, схожий на печеру, де потрібно піднести смолоскип на патику, щоб роздивитися стелю; де можна влаштуватися хоч у каміні, хоч у ніші біля вікна, хоч на лаві, хоч на одному краю зали, хоч на другому, хоч на бантинах з павуками, як тобі забажається; дім, у який входиш, просто прочинивши вхідні двері, і на тім годі церемоній; де стомлений мандрівець може вмитися, поїсти, поговорити й заночувати, не прямуючи нікуди далі; такому прихисткові радієш буремної ночі, адже там є все, що необхідно вдома, і жодної зайвої хатньої роботи; де всі скарби можна побачити з першого погляду, а все, що може знадобитися, висить на своєму гачечку; кухня, комірчина, салон, спальня, комора й піддашшя в одному; де видно речі необхідні, як барильце чи драбину, і зручні, як шафу, де чути, як закипає вода, де вшановуєш багаття, на якому готується вечеря, й пічку, де печеться хліб, а головними окрасами слугують необхідні меблі й начиння; де ані прання, ані багаття, ані господиню не вигнано куди-інде, а гостя, буває, просять посунутися з люка, коли кухарю треба спуститися в льох, так що ти знаєш без усякого тупцяння, тверда земля під тобою чи порожнина. Дім, відкритий поглядові, як пташине гніздо: не можна зайти парадними дверима й вийти задніми, не побачивши бодай частини його мешканців; де бути гостем значить мати свободу, а не опинитися відділеним від семи восьмих дому, замкнутим в окремій камері, і в тому самотньому ув'язненні, мовляв, почувайся як удома. Нині господарі не підпускають гостей до свого багаття, а велять каменярам змурувати для відвідувачів окремий камін десь у завулку, гостинність◦же перетворилася на мистецтво тримати гостя на щонайбільшій відстані. Приготування їжі тримають у такій таємниці, ніби збираються тебе отруїти. Я побував на землях багатьох власників, звідки мене могли б за законом виставити, але не можу сказати, що побував багато в кого удома. Якби король з королевою жили скромно в такому будинку, описаному мною, я, опинившись неподалік, міг◦би до них зайти у своїм старім одязі; але хотів◦би опанувати мистецтво вибиратися з новочасних палаців — на випадок, якби в такий потрапив.

Здається, навіть сама мова наших покоїв скоро знесиліє і змиршавіє до такого собі балаку покойового, адже наші життя спливають на значній відстані від її символів, а її метафори та образи неминуче притягнуті за вуха, і то далеченько їх тягнули, адже покої лежать далеко від майстерні й кухні. Зазвичай навіть обід — це тільки притча про обід. Тільки дикуни жили достатньо близько до Природи й Істини, аби позичати образність у них. Звідки ж ученому, який оселився ген далеко, на Північно-західній території чи острові Мен, знати, що робиться в нього на кухні?

Щоправда, далеко не всі мої гості зважувалися затриматися й розділити зі мною лінивий пудинг; побачивши, як наближається ця криза, більшість поквапцем відступала, ніби боялася, що він потрясе мій дім до самих підвалин. А◦той-бо пережив не один лінивий пудинг.

Я потинькував дім аж тоді, коли почалися приморозки. Спеціально привіз із протилежного берега озера чистіший і біліший пісок човном, що спокушав мене за потреби запливти й далі. Зовні я аж до фундаменту оббив дім ґонтом. Обшиваючи стіни, перш ніж тинькувати, я забивав кожен цвях одним ударом молотка й мав намір перенести тиньк з дошки на стіну акуратно й швидко. Мені згадалася оповідка про одного дурника, який вештався селом в ошатному одязі й роздавав поради робітникам. Одного дня він вирішив перейти від слів до діла, закатав рукави, схопив дошку для тиньку, знану як сокіл, без пригод набрав розчину на кельму й, безжурно поглянувши на ділянку над головою, що її потрібно було потинькувати, відважно змахнув рукою в тому напрямку — й одразу ж вивалив увесь вміст лопатки собі на сорочку з рюшами, що його дуже знітило. Я навчився зручно й ощадно тинькувати, щоб порятуватися від протягів і надати дому ошатності, й дізнався, як при тому може постраждати тинькар. Я з подивом виявив, що цегла спрагла й висмоктує з розчину всю вологу, не встигнеш його розрівняти, і на те, щоб охрестити нову грубку, потрібне не одне відерце води. Минулої зими я суто заради досліду виготовив трохи вапна, спалюючи мушлі Unio fluviatilis, які водяться в нашій річці, тож тепер знав, звідки беруться мої матеріали. За бажання я міг добути доброго вапняку за милю-дві від дому й випалити самотужки.

*

Тим часом тінисті й наймілкіші затоки ставка пошерхли від криги ще за кілька днів чи навіть тижнів до приморозків. Перша крига особливо цікава — досконала, тверда, темна, прозора, — вона дарує найкращу нагоду дослідити дно на мілководді; можна витягнутися плиском на льоду завтовшки десь із дюйм, як водомірка на поверхні води, й вивчати дно з відстані двох-трьох дюймів, скільки заманеться, як картину під склом, адже вода в такий час завжди спокійна. У піску, яким прямували чи поверталися своїми ж слідами якісь істоти, лишається чимало борозен; замість слідів кораблетрощі дном розкидані трубочки личинок волохокрильця з дрібних піщинок білого кварцу. Можливо, саме вони й полишали на дні сліди, адже частина трубочок таки лежать у цих борознах, нехай ті навіть заглибокі й заширокі для них. Проте найбільше мене цікавила сама крига, хоча для того, аби її дослідити, і довелося вставати вдосвіта. Якщо уважно її роздивитися вранці після приморозків, коли вона ще порівняно тверда й темна, а воду внизу добре видно, стане ясно, що значна частина бульбашок, які, здавалося, вмерзли в лід, насправді під поверхнею й постійно підіймаються з дна. Ці дуже прозорі й дуже гарні бульбашки під льодом бувають від 1/80 до 1/8 дюйма в діаметрі, і в них можна розгледіти відбиття свого обличчя. На квадратний дюйм їх припадає до тридцяти-сорока. А◦ще у кризі є вузькі довгасті бульбашки десь пів дюйма завдовжки — гострі конуси, скеровані вузькою частиною догори; у свіжій кризі трапляються дрібнесенькі круглі бульбашки, розташовані просто одна над іншою, як разок намистин. Але бульбашки в льоду менш численні й помітні, ніж ті, що під льодом. Інколи я перевіряв міцність криги, жбурляючи на неї каміння, і коли камінь проламував лід, то впускав за собою й повітря, яке створювало дуже великі й помітні білі бульки внизу. Якось я вийшов до того самого місця, де сорок вісім годин тому пробив лід, і виявив, що ті великі бульбашки досі прекрасно видно, як шов на краю ополонки, хоча над ними утворилося більше дюйма криги. Втім, в останні два дні прийшло бабине літо, тож лід уже не був прозорою плівкою, під якою прозирає темно-зелена вода і дно. Він потьмянішав, зробився біло-сірим. Він був удвічі товщий, але анітрохи не міцніший, ніж раніше, бо бульбашки під дією тепла помітно розширилися й почали зливатися — вони вже не зависали стовпчиком, а лягали одна на одну, як срібні монети, висипані з торбинки, чи тонкі пластівці у дрібних тріщинках. Лід утратив красу, і досліджувати дно вже було пізно. Мені було цікаво, як мої великі бульбашки взаємодіють з новою кригою, тож я виламав шмат льоду із середньою бульбашкою й перевернув догори дриґом. Нова крига сформувалася навколо й під бульбашкою, яка опинилася між двома типами льоду. Нижній лід повністю огорнув бульбашку й підпустив близько до верхнього; вона була сплющена, формою нагадувала сочевицю, із заокругленими кутами, чверть дюйма завглибшки й чотири дюйми в діаметрі; я з подивом виявив, що просто під бульбашкою лід підтанув і сформував гладесеньку поверхню, яка формою скидалася на перевернуту тарілочку, заввишки посередині десь п'ять восьмих дюйма — отже, між водою і бульбашкою лишалася тонка перетинка, не товща однієї восьмої дюйма; маленькі бульбашки знизу в цій перетинці подекуди луснули, а під найбільшими бульбашками, діаметр яких складав десь фут, напевно, взагалі не було криги. Я дійшов висновку, що безліч дрібних бульбашок, які я спершу зауважив під поверхнею криги, тепер так само в неї вмерзли, але кожна з них якоюсь мірою заломлює світло, як лупа, й розтоплює лід. Це як маленькі рушниці, від яких тріщить і лускає лід.

*

Щойно я потинькував дім, настала серйозна зима, хатину обвівали вітри, які мовби не мали дозволу озиватися доти. Навіть після того як землю вкрив сніг, ніч за ніччю в темряві шуміли й свистіли просто над деревами крила гусей, які летіли хто на Волден, хто на Фер-Гевен, а звідти до Мексики. Повертаючись із села о десятій-одинадцятій годині вечора, я не раз чув, як у сухому листі в лісах навколо ополонки за моїм домом шумлять гуси чи качки, які спинилися тут підживитися. А◦тоді лунав ґелґіт чи крякання їхнього вожака, і вони поквапцем рушали геть. У 1845 році Волден уперше замерз повністю в ніч на 22 грудня, коли Флінтів та інші мілкіші стави, як і річечка, лежали під кригою вже 10 днів, чи й довше; у 46-му він замерз 16-го, у 49-му — близько 31-го, а в 50-му — десь 27 грудня; у 52-му — 5 січня; у 53-му — 31 грудня. Сніг устелив землю ще 25 листопада, і я раптом опинився посеред зимових краєвидів. Я ще глибше сховався у свою мушлю і доклав зусиль, аби яскравий вогонь не згасав ані в моїй оселі, ані у мене в грудях. Мої заняття надворі звелися до того, щоб назбирати сухих гілок у лісі й принести в руках чи на плечах до дровітні; інколи я тягнув волоком сухі сосонки, затиснувши під пахвою. Старий ліс, який переживав не найкращі дні, дарував мені щедрий урожай. А◦що він не годен вже служити божеству Терміну, я пожертвував його Вулканові. Наскільки ж цікавіше вечеряти чоловікові, який здійснив вилазку в сніги, аби вполювати, ба більше, вкрасти паливо! І хліб, і м'ясо в нього солодкі. У лісах навколо більшості наших міст вистачить хмизу і трісок на чимало багать — зараз вони не обігрівають нікого, а дехто стверджує, що ще й перешкоджають ростові молодого лісу. У ставку теж не бракувало корчів. Улітку я знайшов там пліт зі стовбурів сосни жорсткої з необдертою корою: його виготовили робітники-ірландці, які прокладали залізницю. Я наполовину витягнув його на берег. Пролежавши два роки у воді й шість місяців на березі, пліт лишився цілком міцним, хоча й так набрався вологи, що ніяк не міг просохнути. Одного зимового дня я розважався тим, що по шматку тягав його ставом на відстань десь у пів милі: біг на ковзанах, поклавши один кінець п'ятнадцятифутової колоди на плече, а другий волочив кригою; зв'язував кілька колод березовим гіллям, а тоді тягнув за собою довшою березовою чи вільшаною гілкою з гаком на кінці. Колоди були вогкі й важкі, як свинець, але горіли довго й давали багато жару; зважуся припустити, що вони горіли так добре саме тому, що вимокли в озері: насичена водою смола горіла довше, як у лампі.

Описуючи тих, хто жив на узліссі англійських хащ, Ґілпін стверджував, що «наступ браконьєрів, будинків і парканів на межі лісів» «звався purprestures і вважався серйозним переступом за давнім лісничим законодавством; за нього суворо карали як за дію, що сприяє ad tenorem ferarum — ad nocumentum forestae тощо», тобто розлякує дичину і шкодить лісові. Я був зацікавлений у збереженні звірів і лісу більше, ніж мисливці й лісоруби, ніби став лордом-лісничим королівських лісів; коли клапоть лісу вигорав, навіть якщо я сам випадково його підпалював, я горював довше й невтішніше, ніж його власники; та що там, я горював навіть тоді, коли його зрізали самі власники. Якби ж то наші фермери, коли рубають ліс, відчували такий само побожний трепет, як стародавні римляни, проріджуючи священні гаї (lucum conlucare) й впускаючи в них світло, тобто вірили, що це — священний прихисток якогось бога. Римляни залишали пожертву на знак спокути й молилися: «Боже чи богине, для кого цей гай священний, будь ласкавим чи ласкавою до мене, моїх рідних, моїх дітей тощо».

Вражає, що навіть за цієї епохи і в цій новій країні ми так цінуємо ліс — цінуємо довше й повсюдніше, ніж золото. Хай◦би скільки відкриттів і винаходів було в людства, повз купу хмизу ніхто не пройде байдуже. Вона для нас така ж дорога, як для наших предків-саксів чи нормандців. Вони виготовляли з дерева луки, а ми — приклади рушниць. Мішо більше тридцяти років тому писав, що ціна дров у Нью-Йорку й Філадельфії «майже дорівнює, а часом і перевищує ціну на найкращі дрова в Парижі, хоча та величезна столиця потребує понад триста тисяч кордів[224] річно й у радіусі трьохсот миль оточена рільничими угіддями». У нашому містечку ціна на дрова постійно зростає, і залишається одне запитання: наскільки дрова будуть дорожчі цього року, ніж минулого. Ремісники й торговці, які інакше в ліс не ступлять і ногою, незмінно навідують аукціони дров і навіть щедро платять за привілей підбирати тріски за дроворубом. Людство здавна ходить до лісу по дрова й матеріал для мистецтва; байдуже, хто ти — новий англієць чи новий голандець, парижанин чи кельт, фермер чи Робін Гуд, Ґуді Блейк чи Гарі Ґіл, а в більшості частин світу — цар чи селянин, учений чи дикун — усім потрібні гілки з лісу, щоб зігрітися і зготувати їсти. Не обійшовся◦би без них і я.

Кожен позирає на свою дровітню чуло. Я люблю скласти дрова перед вікнами, і що більше трісок, то миліше мені нагадування про любу моєму серцю роботу. Я знайшов стару сокиру і зимовими днями біля будинку із сонячного боку завиграшки рубав корчі, викопані на бобовій грядці. Як і передбачив мій погонич, коли я орав ту ділянку, корчі зігріли мене двічі: вперше, коли я їх колов, а вдруге, коли запалив, адже немає палива, яке давало б більше тепла. Що ж до сокири, то мені радили віддати її сільському ковалеві, щоб полагодив, але я його випередив: посадив лезо на ліщинове руків'я і так дав собі раду. Сокира затупилася, але бодай не спадала з руків'я.

Кілька шматків смоляка стали для мене справжнім скарбом. Цікаво, скільки такої поживи для вогню досі чаїться в земних надрах. Попередніми роками я часто «рушав на лови» на голі схили, де колись стояла смолиста сосна, й добував просяклі смолою корені. Вони майже незнищенні. Серцевина у 30 — 40-річних корчів лишається міцною, навіть коли заболонь зітліє і про неї нагадує тільки кільце цупкої кори на рівні землі, за чотири-п'ять дюймів від зацілілого осердя. Ці родовища досліджують із сокирою й лопатою, добуваючи їхні багатства, жовті, як кістковий мозок, лій чи золота жила глибоко під землею. Але найчастіше я розводив багаття за допомогою сухого лісового листя, яке зібрав у клуні, перш ніж випав сніг. Коли дроворуби розбивають табір у лісах, то як скіпку використовують дрібно поколоту зелену ліщину. Інколи і я її добував. Коли селяни за обрієм починали розводити свої багаття, я й собі сповіщав за допомогою стягу диму з димаря різним диким мешканцям волденської долини, що вже прокинувся.

О легкокрилий дим, ти до Ікара

Подібно пір'я в світлі вишнім топиш,

Ти жайвір мовчазний, ти ранку вісник,

В долині села — то твоє гніздо;

Ти — це нічне непевне сновидіння,

Що обрисів собі на мить прибрало;

Вночі ти зорі застуєш, а вдень

Туманиш лик, бува, ясного сонця.

Здіймайся в вишину, аби просити

Богів, аби пробачили вогню![225]

Щойно зрізану зелену деревину я використовував ощадно, а моїм потребам вона відповідала краще, ніж будь-яка інша. Інколи я зимової днини розводив у хатині добре багаття, а сам ішов прогулятися, і коли повертався за три-чотири години, вогонь і далі горів. Мене не було, але дім не стояв пусткою. Я мовби лишав на господарстві радісного помічника. Ми жили там з вогнем разом, і мій помічник раз у раз доводив, що йому можна довіряти. Щоправда, одного дня я, рубаючи дрова, вирішив зазирнути у вікно й перевірити, чи не горить моя хата, — здається, то тільки раз я хвилювався через таке — й, зазирнувши, побачив, що іскра впала на ліжко. Я кинувся всередину і згасив вогонь, тож випалена дірка була завбільшки лише десь із долоню. Але мій дім стояв у такій сонячній і відлюдній місцині, а стеля була така низька, що я міг лишити вогонь у грубці й піти гуляти майже будь-якої зимової днини.

У льосі в мене оселилися кроти, погризли кожну третю картоплину і звили собі затишне кубельце з волосу й коричневого паперу, що залишилися після тинькування; адже навіть найдикіші звірі люблять затишок і тепло не менше, ніж людина, і переживають зиму лише тому, що докладають зусиль, аби забезпечити собі тепло. Як послухати моїх друзів, то я лиш для того й переселився в ліси, аби замерзнути на смерть. Тварина в'є собі кубло в захищеній місцині й зігріває його своїм тілом; людина ж, приручивши вогонь, замикає трохи повітря в оселі й зігріває його, так що, замість ділитися з простором своїм теплом, може пересуватися в цьому кублі, позбувшись обтяжливішого одягу, підтримувати таке собі літо посеред зими й навіть впускати туди світло крізь вікна, а також продовжувати день за допомогою лампи. Таким чином людина виходить на крок чи два за межі інстинктів і заощаджує трохи часу на мистецтво. Коли я надто довго залишався на сильному вітрі, все моє тіло ціпеніло, але щойно я повертався у свій гостинний дім, відчуття швидко верталися й життя поновлювалося. Але хай◦би яким пишним було житло, пишатися тут нічим, та й зайве нам розмірковувати, що саме врешті знищить людську породу. Урешті, різкий повів з півночі може будь-якої миті перерізати нашу нитку. Ми ведемо лік часу від Студеної п'ятниці й Великого снігопаду, але вистачить однієї трошки студенішої п'ятниці чи більшого снігу — і в людському існуванні на Землі буде поставлено крапку.

Наступної зими я, щоб заощадити, куховарив на маленькій грубці, адже свого лісу не мав, але вогонь там зберігався гірше, ніж у відкритому каміні. Таким чином куховарство з поетичного процесу перетворилося на простий хімічний. У дні грубок всі скоро й забудуть, що раніше пекли картоплю у вугіллі, як індіанці. Грубка не лише займала місце й запахчувала дім, а й приховувала вогонь, і я почувався так, наче втратив друга. У вогні завжди видно обличчя. Вдивляючись увечері у вогонь, робітник очищає думки від жужелиці й земного, що назбиралося за день. Коли я більше не міг сидіти і вдивлятися у вогонь, доречні слова поета знову зринули в пам'яті з новою силою:

Ніколи ти, о полум'я ясне,

Не полишаєш зігрівать мене!

Моя надія світить угорі,

І тліють знизу прикрощі старі.

Та ж чом розплачуватися життям

Повинні ті, що найдорожчі нам?

Чому їх відкидає забуття

Нудного повсякденного життя?

Чом мерехтлива їхня таїна

Для повсякдення нашого страшна?

Ми сидимо при затишнім вогні,

Де приязні всі вогники ясні, —

Вони нас ані тішать, ні смутять,

Лиш руки й ступні нам зігріть хотять;

Сяйливу можна стежить пелену

Або ж спокійно відійти до сну,

Не боячись, що привиди жахні

Із нами разом сядуть при вогні[226].

Місіс Гупер

Колишні мешканці й зимові гості

Я провів при каміні не одну веселу завірюху й радісний зимовий вечір, доки надворі шалено кружляв сніг, стишуючи навіть пугукання сов. Я багато тижнів не зустрічав на прогулянках нікого, крім рідкісних мандрівників, які вибиралися в ліси нарубати дров і притягнути на санчатах у село. Щоправда, стихія допомогла мені прокласти стежку крізь найглибші сніги в лісах: вітер завіяв мої сліди дубовим листям, яке там і застрягло і, вбираючи сонячне проміння, розтоплювало сніг, тож я не лише ступав по сухому, а й бачив уночі путівну темну лінію. Щоб насолодитися людським товариством, мені доводилося прикликати в уяві колишніх мешканців цих лісів. Ще на живій пам'яті багатьох мешканців містечка дорога, при якій стоїть мій дім, відлунювала сміхом і плітками навколишніх поселенців, а ліси вздовж неї були поточені й помережані їхніми садочками й оселями, хоча хащі на той час і були значно густіші, ніж нині. Я й сам пам'ятаю, що подекуди сосни шкрябали обидва боки брички одночасно, а жінки та діти, які мусили ходити звідси в Лінкольн самотою і пішки, вирушали в дорогу не без остраху і значну частину шляху долали бігцем. Цей скромний путівець для мешканців сусідніх сіл чи лісорубів колись значно більше розважав мандрівника розмаїттям краєвидів і надовше залишався в пам'яті. Там, де зараз між селом і лісами простягаються сухі поля, раніше лежали порослі кленами болота, крізь які вели дороги з повалених колод — їхні рештки, безперечно, й нині дрімають під курним шляхом від Стратонової ферми, де зараз облаштували богадільню, до Бристерського пагорба.

Через дорогу на схід від моїх бобових грядок жив Катон Інґрем — не Утицький, а Конкордський, раб Дункана Інґрема, есквайра і джентльмена з села Конкорд. Дункан збудував своєму рабові дім і дозволив жити у волденських лісах. Дехто каже, що Катон походив від гвінейських негрів. Ще живі люди, які пам'ятають його грядочки посеред горіхів, що їх він висадив на старість, хоча перепали вони врешті молодшому й білішому торговцю. Утім, той зараз мешкає в такій само вузькій оселі. Від Катонового льоху, майже знищеного часом, іще лишився слід, прихований від мандрівника рядом сосен, тож про нього мало хто знає. Яма поросла сумахом голим (Rhus glabra) і пишними хащами раннього золотушника (Solidago stricta).

Тут, при розі мого поля, найближчому до міста, стояла хатинка Зильфи, кольорової жінки, яка ткала рядно для містян. Волденськими лісами котилося відлуння її різкого співу — голос у неї був гучний і лункий. Під час війни 1812 року англійські загони з випущених на поруки арештантів підпалили оселю, коли її не було вдома, і її кішка, пес і всі кури погоріли. Вона прожила важке й нелюдське життя. Один чоловік, який любив блукати лісами, розповідав, що якось, проминаючи вдень її хатину, почув, як вона бурмоче над закипілим казаном: «Всі ви кості, кості!» Я бачив у тамтешньому дубовому гаю цеглу.

А◦трошки далі вздовж дороги, праворуч, на Бристерському пагорбі жив Бристер Фримен, «підручний негр» і колишній раб сквайра Камінґса. Там і досі височіють яблуні, що їх Бристер посадив і виплекав — як на мій смак, їхні плоди дикі і придатні радше на сидр. Я нещодавно прочитав епітафію йому на старому лінкольнському цвинтарі: він спочиває збоку, біля непозначених могил британських гренадерів, полеглих при відступі з Конкорда, і на надгробку його написано «Скіпіон Бристер» (а мав певне право зватися Сципіоном Африканцем), «кольоровий чоловік» (ніби в якийсь момент світ втратив кольори). Надгробок також повідомляв, коли саме він помер — такий-от ухильний спосіб сказати, що він узагалі жив. З ним жила його гостинна дружина Фенда, ворожка, але добродушна — велика, кругла й чорна, чорніша за решту дітей ночі: такої темної кулі над Конкордом відтоді не підносилося.

А◦далі біля підніжжя Бристерського пагорба, ліворуч від старої лісової дороги ще лишилися сліди оселі роду Стратонів, чиї сади колись вкривали цілий схил, але відтоді їх витіснили сосни, лишивши на згадку лише кілька пеньків, від яких ощадливі селяни досі прищеплюють свої дерева.

Ближче до міста, на краю лісу по той бік дороги, лежала оселя Брида, що поклонявся змію, не названому в давній міфології, хоча то й не завадило йому зіграти помітну роль у новітньому житті Нової Англії, а тому він, як і будь-який герой міфів, заслуговує на біографію; спершу цей змій приходить у подобі друга чи найманого робітника, а тоді оббирає і вбиває цілу родину, і ймення його — Новоанглійський Ром. Але ще не пора переказувати трагедії, які тут розігралися; хай спершу втрутиться час, пом'якшить біль, оповиє ці події серпанком давнини. Непевна і сумнівна легенда оповідає, що тут колись стояла таверна, а при ній — криниця, що розбавляла пійло мандрівникам і освіжала коней. Отже, це тут люди віталися, вислуховували й переказували новини, а тоді йшли своєю дорогою.

Якийсь десяток років тому Бридова хатина ще стояла, хоча в ній давно вже ніхто не жив. Вона була десь така завбільшки, як моя. Її підпалили якісь шибеники — якщо не помиляюся, в День виборів. Я жив тоді на краю села і саме поринув у «Ґондиберта» Д'Авенанта[227]. Я тієї зими ледве боровся зі сплячкою: між іншим, не певен, чи то родинна хвороба, адже мій дядько примудряється заснути навіть за голінням і мусить вискубувати картопляні пагони в комірчині щонеділі, щоб не заснути й дотриматися святої днини, чи всьому виною спроба прочитати збірку англійської поезії Чалмерса, нічого не пропускаючи. Це виявилося сильнішим за моїх нервіїв[228]. Та не встиг я опустити голову на книжку, як закалатали дзвони на пожежу і туди поквапцем покотилися брички під проводом строкатого натовпу чоловіків і юнаків, та я опинився в перших лавах, бо зрізав дорогу, перестрибнувши через струмок. Ми бігли на пожежу не вперше й думали, що то горить якийсь сарай, крамниця, оселя чи все разом десь далеко на південь за лісами. «Це в Кодменів», — підтвердив хтось інший. Тут над лісом здійнялися іскри, ніби провалився дах, і ми всі заволали: «Конкорд поспішає на порятунок!»

Повз нас на шаленій швидкості мчали брички з важкою ношею, що везли, припускаю, ще й завзятого страхового агента; за нами час від часу дзвонили дзвоники на повільніших і впевненіших бричках, а замикали процесію, за чутками, ті, хто розвів це багаття й забив на сполох. Так ми й простували вперед, як справжні ідеалісти, відкидаючи докази своїх почуттів, доки не звернули за поворот, де тріск багаття й жар з-за стіни засвідчили, що, на жаль, ми вже прийшли. Близькість багаття вистудила наше завзяття. Спершу ми думали вилити на пожежу місцевий мілкий ставок, але врешті вирішили, що вогонь зайшов задалеко, тож хай непотрібні руїни догорають. Скупчившись навколо пожежної брички, ми штовхалися, перемовлялися в рупори, стиха згадували найбільші пожежі, які бачив світ, включно з пожежею у Бескомовій крамничці, а про себе думали, що якби нагодилися вчасно зі своїм «пожежним тазиком», а під боком був ставок, то ще могли б перетворити останню загальну пожежу на черговий потоп. Нарешті ми відступили, не заподіявши шкоди, а я повернувся до сну й «Ґондиберта». Що ж до «Ґондиберта», то дозволю собі навести рядок із передмови до нього: дотеп — це порох для душі, але «більшість людства так само незнайома з дотепами, як індіанці — з порохом».

Склалося так, що наступного вечора я опинився в тих полях десь о тій самій порі й почув тихий лемент. Підійшовши в сутінках ближче, я побачив єдиного спадкоємця того роду, що успадкував і чесноти його, й вади, — єдиного, кого ця пожежа заторкнула: простягнувшись на животі, він зазирав у підвал, де ще тлів жар, і щось звично бурмотів собі під ніс. Він весь день трудився на далеких луках над річкою і скористався першою ж миттю, яка належала тільки йому, аби навідати дім своїх предків і юності. Він зазирав у підвал зусібіч і з усіх ракурсів, але виключно лежачи, ніби пам'ятав, що між каміння сховано якийсь скарб, хоча насправді нічогісінько там не було, крім гори цегли й попелу. Дому не стало, і він роздивлявся, що залишилося. Утішений співчуттям, яке вчувалося у самій моїй присутності, він показав мені, наскільки дозволяла темрява, де була криниця — ця, дякувати небесам, згоріти не могла. Він довго порпався під стіною в пошуках журавля, вирізьбленого й зібраного його батьком, намагаючись намацати залізний гак чи скобу, за допомогою яких до важчого кінця кріпили грузило, — все, що йому зараз залишилося, — аби показати, що журавель зроблено на славу. Я обмацав гак і відтоді звертаю на нього увагу майже щодня у своїх прогулянках, адже на ньому висить ціла історія того роду.

А◦ще лівіше — там, де зараз у відкритому полі видніється криниця й бузкові зарості біля стіни, — жили Натінґ і Ле Ґрос. Але повернімося до Лінкольна.

Ще далі в лісах, де дорога підходить найближче до ставка, оселився гончар Вайман, який забезпечував містян глиняним начинням і лишив нащадків. Земних статків ті не нажили й на тій землі мешкали лише з ласки її власника; шериф часто приходив туди в марній спробі зібрати податки й конфісковував для проформи якусь марничку, про що я дізнався з його звітів, адже більше там нічого було забрати. Одного дня посеред літа, коли я сапав свою грядку, біля мене зупинився якийсь чоловік, що віз гончарні вироби на ринок, і спитав про Ваймана-молодшого. Колись давно він придбав у нього гончарне коло й тепер хотів дізнатися, як склалася його доля. Я читав про гончарство й гончарне коло у Святому Писанні, але мені й на думку не спадало, що глеки, якими користуємося ми, не перейшли нам у спадок від тих далеких днів і не ростуть на деревах, ніби плоди. Я був утішений довідатися, що гончарне мистецтво заціліло й на нашій ділянці.

Останнім мешканцем цих лісів до мого прибуття був такий собі ірландець Г'ю Квойл (сподіваюся, я достатньо гучно ойкнув, виписуючи його прізвище) — полковник Квойл, так він звався. Він зайняв оселю Ваймана. За чутками, Квойл бився при Ватерлоо. Якби він дожив до наших днів, я попросив◦би його знову сточити всі свої битви. У нас◦же він копав рівчаки. Наполеон закінчив на острові св. Єлени, а Квойл — у волденських лісах. Все, що я про нього знаю, відгонить трагедією. Він був чоловіком ґречним — одразу видно, що побачив світ, — і вмів говорити люб'язніше, ніж більшість тутешніх. Навіть посеред літа він не знімав шинелі, бо його била біла гарячка, а обличчя в нього було бурячкове. Він помер на дорозі при підніжжі Бристерського пагорба незадовго по тому, як я оселився в лісах, тож я не пам'ятаю нашого сусідства. Я відвідав його дім до того, як хату знесли; його побратими прозвали її «нещасливим замком» і уникали. Його зношений одяг лежав на високому дощатому ліжку, ніби то був сам власник. Біля каміна, як розбитий глек при джерелі, лежала розтрощена люлька. Втім, джерело не могло б стати символом його смерті, адже він сам мені зізнавався, що про Бристерське джерело тільки чув, а сам його ніколи не бачив. Підлогою розсипалися засмальцьовані карти: король вина, жиру, бубни й чирви. У кімнаті ховалася курка, чорна і тиха, як ніч: власник лісу не зумів її зловити, тож тепер вона чекала на лиса Микиту. За домом темнів сад, посаджений, але занедбаний господарем, який не міг його навіть посапати через судоми, а надходив-бо час збирати врожай. Він поріс понтичним полином і чередою, реп'яхи якої обчіпляли мені весь одяг — ото й урожай. На задній стіні дому Квойл розтягнув свіжу шкурку лісового бабака, трофей зі свого останнього Ватерлоо, але йому більше не знадобиться ні тепла шапка, ні рукавиці.

Тепер тільки заглибини в землі вказують, де стояли колись ці хати з мурованими льохами, хоча й вони поросли суницею, малиною, ліщиною й сумахом; там, де колись височів комин, виростає сосна чи покручений дуб, а над порогом шелестить гілля вишневої берези. Там, де колись било джерельце, подекуди ще видно заглибину від криниці, хоча на землі шурхоче всохла бездушна трава. Ті криниці, які останні нащадки раси, що відходить, накрили плоским каменем і дерном, знаходили знову аж за багато років. Як то, мабуть, сумно — закривати криницю! Водночас відкривається криниця сліз. Ці ями від льохів, ці старі діри, як покинуті лисячі нори, — це все, що лишилося там, де колись вирувало людське життя й у різних формах і різними діалектами говорили «про Волю, Провидіння і Пророцтва, про вільність Волі та Пророцтв несхибність»[229]. Але про їхні висновки я тільки й можу довідатися, що «Катон і Бристер пускали людям туман у вічі», а це десь так само повчально, як історія найславетніших філософських шкіл.

Відтоді, як тут позникали двері, вікна й пороги, минуло ціле покоління, а на живучому бузку й далі щовесни розцвітають запашні квіти на втіху мрійливому мандрівникові; останній нащадок того роду, колись посаджений і виплеканий дитячими руками у дворі, тепер стоїть при стіні на закинутім пасовищі й поволі відступає перед новими лісами. Ті присмеркові діти не сподівалися, що мала галузочка з двома вічками, яку вони встромили в землю в тіні дому і щоденно поливали, пустить коріння і переживе і їх, і дім, що кидав на неї тінь, і висаджені тут город і сад, і стиха розповідатиме їхню історію самотньому мандрівцеві за пів століття по тому, як вони самі виростуть і помруть, — а квітнутиме так само гарно й пахнутиме так само солодко, як тієї першої весни. Я досі бачу той ніжний, люб'язний, життєрадісний бузковий квіт.

Чому цей малий хутірець, слабкий зародок чогось більшого, згаснув, а Конкорд вистояв? Чи ж не було тут природних переваг і права користуватися водою? Глибокі води Волденського ставу й студені води Бристерського джерела, з яких могли щедро пити за своє здоров'я, вони використовували лиш для того, щоб розбавити пійло в чарці. Спрагла то була порода. Невже ж тут не могли плести кошики, в'язати віники, ткати килими, сушити кукурудзу, сукати рядно й займатися гончарством, щоб пуща розцвіла, мов тая троянда, а численні нащадки успадкували землю батьків? Тутешні неродючі ґрунти бодай захистили б їх від лінощів, як то буває в долинах. Проте, на жаль, спогади про тих мешканців украй мало додають краси до тутешніх краєвидів! Можливо, Природа докладе зусиль знову, і я стану першопоселенцем, а моя хатина, зведена минулої весни, — найстарішою на хуторі.

Якщо люди й жили на тім місці, де зараз замешкав я, мені про те невідомо. Визвольте мене від міст, зведених на руїнах іще давніших міст, де кожен сад перетворюється на цвинтар. Земля там збіліла і проклята, і перш ніж вона знову стане корисною, зникне сам світ. З такими-от роздумами я знову почав заселяти ці ліси, під такі думки засинав.

*

Цієї пори року гості в мене бувають рідко. Коли землю вкривали найглибші замети снігу, бувало таке, що ніхто не забрідав до моєї хатини по тижню чи й два, але мені там було затишно, як миші-полівці, а чи худобі й птиці, що, кажуть, виживають і під заметами, геть без їжі; чи як тій родині раннього поселенця в містечку Сатон у нашому штаті, чий дім повністю замело великим снігом 1717 року, коли господаря не було, і якийсь індіанець знайшов хатинку лише тому, що подих димаря протопив у снігу дірку, — він і звільнив ту родину. Але жоден доброзичливий індіанець мною не клопотався, та й не було в тім потреби, адже господар сидів удома. Велика завія! Який милий моєму вуху цей звук! Фермери не могли ходити в ліси й на болота по дрова, а тому мусили вирубати перед своїми оселями ті дерева, що дарували їм тінь; коли ж сніг узявся льодом, рубали й дерева на болотах — як виявилося наступної весни, на висоті десяти футів від землі.

Коли намело чимало снігу, витку стежку завдовжки десь із пів милі, якою я добирався від дороги до хати, позначали тільки розрізнені цятки, розділені довгими білими проміжками. Протягом тижня ясної погоди я щодня проходив стежкою, роблячи щоразу однакову кількість кроків однакової довжини, як землемір, і ступав у власні сліди — такі от ритуали нав'язує нам зима, — але сліди заповнювала небесна блакить. Однак жодна погода не змогла◦би поставити хрест на моїх прогулянках, чи то пак вилазках: я часто брів крізь найглибші сніги по вісім чи й десять миль, щоб побачитися з буком, алеганською березою чи моєю давньою знайомою, сосною; лід і сніг нахиляли їхні віти й загострювали верхівки, перетворюючи сосни на ялини; я видирався на вершини найвищих пагорбів, коли на гіллі лежало по два фути снігу, і з кожним кроком струшував по новій хурделиці собі на голову; навіть мисливці залягли в зимову сплячку, я ж походжав усюди, а інколи повз чи бабрався на чотирьох. Одного дня я для розваги спостерігав за бородатою совою (Strix nebulosa), яка сиділа при світлі дня на низькій мертвій гілці веймутової сосни при самому стовбурі. Я зупинився за якийсь род від неї. Сова чула, як тріщить сніг у мене під ногами, але не могла мене розгледіти. Коли я шумів найдужче, птаха витягувала шию, нашорошувала пір'я й широко розплющувала очі, але її повіки незабаром знову склеплювалися, і вона поринала у дрімоту. Я й собі почав куняти, коли провів зо пів години, спостерігаючи, як та крилата посестра котячих сидить, примруживши очі, мов кішка. Між повіками залишалася лише вузька щілинка, яка давала птиці змогу підтримувати зі мною півострівний зв'язок: примруженими очима вона дивилася на мене із землі снів і намагалася розгледіти цей розмитий предмет чи цятку, яка вдерлася у видіння. Коли до сови долинав гучніший звук, а чи я підступав ближче, вона починала тривожитися й повільно розверталася на своєму сідалі, ніби дратувалася, що хтось вириває її зі сну; а коли вона злетіла й шугнула геть поміж сосен, несподівано широко розпростерши крила, я не почув ані звуку. Між соснового гілля її вело радше добре знання цих земель, аніж зір: чутливі пера давали змогу торувати сутінковий шлях до нового сідала, де вона спокійно дочекається світанку свого дня.

Йдучи через луки залізничним насипом, я не раз згинався від поривів холодного вітру, бо саме там він розтулювався найвільніше; а коли мороз обпікав мені одну щоку, я, нехай і був поганином, підставляв другу. На возовій дорозі з Бристерського пагорба було не краще. Однак я, мов той добродійник-індіанець, ходив у місто, навіть коли весь сніг з широких відкритих полів замітав волденську дорогу й за якісь пів години стирав сліди мандрівника. До мого повернення встигали вирости нові замети, і я бабрався в дрібному сніжку, що його північно-західний вітер невтомно сипав за різким поворотом дороги, де не було видно ані кролячих слідів, ані навіть найменшого, найдрібнішого сліду білоногої миші. Втім, навіть посеред зими рідко бувало так, щоб я не знайшов теплого болота, де земля пружинила під ногами, з-під снігу пробивалася вічнозелена трава і скунсова капуста, а найвитриваліші пташки чекали на повернення весни.

Хай◦би яка лютувала завірюха, траплялося так, що, коли я повертався ввечері з прогулянки, до моїх дверей тягнулися глибокі сліди дроворуба, при каміні лежав свіжий хмиз, а дім сповнювали пахощі його люльки. А◦коли я залишався вдома в неділю, інколи з-за вікна долинало порипування снігу під ногами високочолого фермера, який здаля брів лісами «побазікати», — він був з тієї нечисленної породи, яку правильніше назвати «людиною на фермі»: нехай він відмовився від професорської мантії на користь сюртука, та однаково вправно чистив хлів від гною й розмірковував про моральний вимір держави й церкви. Ми полюбляли говорити про ті примітивні й прості часи, коли люди з ясною головою збиралися холодної днини навколо великих багать; а коли інші ласощі закінчувалися, ми випробовували свої зуби міцними горішками, давно облишеними мудрими білками, адже горішки з найміцнішими шкаралупами зазвичай порожні.

Але найбільшу відстань до моєї оселі, навіть крізь люті бурі й глибокі сніги, долав поет[230]. Це фермера, мисливця, солдата, журналіста й навіть філософа можна відлякати, але ніщо не зіб'є з обраного шляху поета, адже його надихає чиста любов. Хто може передбачити, куди заведе його поклик? Він вирушає у справах тоді, коли сплять навіть лікарі. Ми надолужували довгу мовчанку волденської долини, сповнюючи хатинку гучним сміхом і тверезими розважаннями. Проти наших розмов навіть Бродвей видається мовчазним і безлюдним. Вибухи сміху лунали з належними інтервалами й пояснювалися то останнім вимовленим, то лише очікуваним жартом. Ми висновували «новісінькі» теорії життя за рідкою кашкою, таким чином поєднуючи принади доброго товариства з тверезою головою, потрібною для філософування.

Не забуваймо, що під час моєї останньої зими над ставом бував у мене ще один бажаний гість, який здолав сільські вулиці, сніг, дощ і пітьму, щоб вибрести на мою лампу серед дерев і розділити зі мною кілька довгих зимових вечорів. Цього чоловіка, одного з останніх філософів, подарував світові Конектикут[231]: спершу він працював офенею, а потім, за його власними словами, покинув торгувати товарами й почав своїми мізками. Тим займається й донині на славу Богові й ганьбу людям, розносячи лише плоди свого розуму, як горішок у шкаралупі. Мабуть, немає на світі людини, що мала б ревнішу віру. Його слова й діла мовби передбачали кращий стан речей, ніж той, із яким знайомі інші смертні, і зі зміною епох він зазнає розчарування останнім. Сучасність його не обходить. Нині він порівняно маловідомий, але коли настане його час і запанують закони, про які більшість не здогадується, голови сімей і держав прийдуть до нього по пораду:

Сліпцям не уздріти ясности!

То істинний друг людству й чи не єдиний друг людського прогресу. Цей представник Старосвітської Смертности[232], чи то пак Безсмертя, терпляче й невтомно оприявнює образ, вирізьблений у людських тілах, — образ Бога, адже всі люди — це лише сплюндрована й понищена Його подоба. Його відкритий розум радо приймає дітей, жебраків, безумців та мудрагелів і зважує думки їх усіх, додаючи їм широти й вишуканості. Йому поставити б свій караван-сарай при світовому путівці, щоб там могли спинятися філософи всіх народів, і на вивісці написати: «Приймаємо людей, але не звірів. Заходьте, шукачі правильного шляху, якщо у вас є вільна часина і розум ясний». Він, напевно, найрозважливіший з усіх, кого я знаю, знав чи знатиму, і викидає найменше коників. У давнину ми любили походжати за розмовами, і світ, власне, залишався у нас за спиною, адже він не склав присяги жодній його інституції — вільнонароджений, ingenuus. Хай◦би куди ми звернули, небеса мовби сходилися із землею, бо він підносив красу краєвиду. Небо над головою — найпридатніший дах для цього чоловіка у блакитних шатах, адже відбиває його погідну вдачу. Навіть не уявляю, що він міг◦би померти; Природа без нього не обійдеться.

У кожного з нас були добре просушені дощечки думки, тож ми сиділи купкою й стругали їх, випробовуючи свої ножі, й захоплювалися ясною жовтавою деревиною молодої сосни. Ми ступали так тихо й побожно, схилялися один до одного так ніжно, що риба думки не втікала, налякана, вниз за течією й не боялася рибалки на березі, а гордовито підпливала до нас, як хмари, що пливуть західним небом, мов перлисті кучері вовни, які збираються й розсотуються небосхилом. Так ми трудилися, переосмислюючи міфологію, перебираючи притчі й зводячи палаци в повітрі, для яких земля не пропонувала гідних фундаментів. О, великий спостерігачу й великий очікувачу, розмова з тобою для мешканця Нової Англії — як казки тисячі й однієї ночі. Ох, такі ми втрьох вели розмови — відлюдник, філософ і старий поселенець, про якого писав раніше, — що від них моя мала хатинка напиналася й розширювалася; боюся навіть припустити, який тягар вони додавали до атмосферного тиску на кожен квадратний дюйм; на стиках між колодами на стінах з'являлися тріщини, які потім довго й нудно доводилося шпарувати нудьгою, щоб не протікали; але клоччям я запасся заздалегідь.

Був іще один чоловік, з яким я вів «серйозні розважання», що надовго закарбуються мені в пам'яті. Я бував у нього вдома в селі, і він також час від часу заходив до мене; а іншого товариства в мене не бувало.

Так само, як і деінде, я інколи чекав Гостя, що ніколи не прийде. Як писано у Вішну-пурані, «вечірньої пори власник дому най чекає на гостя надворі стільки часу, скільки потрібно, аби подоїти корову, а за бажання й довше». Я часто виконував цей обов'язок гостинності й чекав так довго, що вистачило б часу подоїти цілу череду корів, але чоловік з міста не з'являвся на обрії.

Зимові тварини

Надійно замерзши, ставки дарували не лише нові, коротші шляхи до різних точок, а й нові види з плеса на знайомі пейзажі навколо. Я часто катався Флінтовим ставом на човні чи ковзанах, однак тільки коли перейшов його по снігу пішки, зрозумів, який він несподівано широкий і химерний — на думку спало море Бафіна. На тому кінці снігової рівнини, де я, здається, доти ще не бував, здіймалися лінкольнські пагорби, а вдалині повільно просувалися рибалки зі своїми вовкуватими псами, мов мисливці на тюленів чи ескімоси. Відстань на кризі визначити складно, тож за туманної погоди, коли рибалки й так скидалися на казкових істот, годі було сказати, велети вони чи пігмеї. Я обрав цей шлях, коли якогось вечора рушив прочитати в Лінкольні лекцію, і між моєю хатиною й лекторієм не ступив на жодну дорогу й не пройшов повз жодну людську оселю. На Гусячому ставку, повз який пролягав мій шлях, жила колонія ондатр: їхні помешкання височіли над кригою, але самих тваринок не було видно. Натомість Волден зрідка засипало снігом, лише подекуди утворювалися неглибокі замети, а що він слугував моїм двором, я міг вільнісінько прогулюватися, навіть коли навколо снігу намітало зо два фути, а селяни не потикалися за межі своєї вулиці. Там, удалині від сільських вулиць, де тишу лише зрідка порушували дзвоники на санях, я ковзався й катався, як той лось на добре втоптаній галявині, а наді мною вгиналися під вагою снігу наїжачені бурульками дуби й поважні сосни. Що ж до звуків зимових ночей, а часом і днів, то з незнаної далечіні до мене долинав тужливий, але мелодійний крик неоарктичної сови — такий звук могла видавати мерзла земля, якби хтось зачепив її плектром, і я з часом призвичаївся до цієї lingua vernacula Волденського лісу, хоча ніколи й не бачив, як птаха пугукає. Я чув цей звук майже щоразу, як прочиняв двері зимового вечора; перші склади лункого пугу-пугу звучали як «духу», й інколи на тому першому «пугу» крик уривався. Одного вечора на початку зими, коли ставок іще не замерз, близько дев'ятої години зненацька заґелґотали гуси, й коли я підійшов до дверей, то побачив, що вони летять дуже низько над домом, а шум їхніх крил відлунював у лісі, як буря. Вони пролетіли над ставом і рушили на Фер-Гевен, мовби вирішили не спинятися тут, забачивши світло моєї хатини. Їхній капітан розмірено кричав попереду. Раптом десь дуже зблизька озвався вірґінський пугач — його ні з чим не сплутаєш, — і такого різкого й гучного голосу я зроду не чув у мешканців тутешніх лісів. Він відповідав гусям, висміював цих прибульців із Гудзонової затоки й доводив, що місцеві мешканці краще знають ці ліси й голос мають потужніший, і сміхом гнав їх за конкордські горизонти. Що хотіли сказати ті гуси, здіймаючи в цитаделі тривогу в нічну пору, присвячену мені? Невже вони думали, що я о такій порі вже сплю, що легень не маю чи гортані? Пугу, пугу, пугу! Цікавішого дисонансу я не чув. Але тонше вухо розчуло б і в ньому елементи гармонії, що їх доти не бачено й не чуто на цих рівнинах.

Чув я й рипіння льоду на ставку, моєму славетному конкордському сусідові, який тривожно крутився й вертівся в ліжку, розбурханий метеоризмом і поганими снами; будив мене й тріск землі у приморозки, такий гучний, наче хтось пригнав воза мені під двері, а на ранок у землі буде тріщина чверть милі завдовжки й третина дюйма завширшки.

Бувало, я чув, як у місячні ночі блукають настом лисиці, шукаючи куріпок чи іншу поживу: вони нервово й демонічно гавкали, як лісові пси, ніби намагалися потамувати якусь тривогу, чи хотіли виговоритися, чи рвалися до світла, чи мріяли стати звичайними псами, які вільно гасають вулицями; адже, враховуючи незбіги в епохах, чи ж не можемо ми припустити, що й серед тварин існує цивілізація, а не тільки серед людей? Мені вони видавалися примітивними людьми, що риють собі нори, завжди побоюються нападу і чекають на своє перетворення. Інколи лисиця, приваблена світлом, підходила до мого вікна, кидала хрипке лисяче прокляття й відступала.

На світанку мене зазвичай будила руда білка (Sciurus Hudsonius), яка гасала дахом і стінами хати, ніби її спеціально для цього відправили до мене з лісів. За зиму я викинув на сніг біля дверей зо пів бушеля недостиглої кукурудзи й залюбки спостерігав за рухами різних тварин, які стікалися до мого порога й цієї наживки. У сутінках і вночі приходили кролики й ласо обідали. Цілий день біля дверей сновигали руді білки, і їхні маневри мене дуже розважали. Спершу з дубів обережно спускалась одна білка, ривками пролітала настом, як листок, підхоплений вітром, робила кілька дивовижно швидких скоків в одному напрямку, не заощаджуючи енергії й поквапливо перебираючи задніми лапами, ніби побилася з кимось об заклад, а потім кілька скоків в іншому, долаючи не більш як пів рода щоразу; потім вона раптом робила непоясненний кульбіт і завмирала з кумедним виразом мордочки, ніби всі очі всесвіту були прикуті до неї, адже кожен рух білки, навіть у найбезлюднішому й найвіддаленішому закутку лісу, має такий вигляд, наче вона, як танцюристка, свідома існування глядачів. Білка завмирала й витрачала на марні роздуми більше часу, ніж знадобилося б, аби здолати всю ту відстань — ніколи не бачив, щоб білки спокійно крокували, — а тоді раптом, так що я не встигав і бровою повести, злітала на молоду сосонку й заводила свій монолог, схожий на звуки будильника. Білка картала своїх уявних глядачів, просторікувала і водночас зверталася до цілого всесвіту; підстав для такої балакучості не бачив ані я, ані, підозрюю, навіть сама білка. Нарешті вона доскакувала до кукурудзи, обирала качан і в той◦же тригонометричний спосіб дострибувала до найвищого гілля в моїй купі хмизу просто під вікнами, де й влаштовувалася на багато годин, вдивляючись мені в обличчя і час від часу здійснюючи вилазки по новий качан. Спершу білка їла пожадливо й розкидалася обгризеними лише наполовину качанами, потім ставала перебірливішою й починала гратися з їжею, скажімо, смакувала тільки серцевину зерняти. Інколи качан, що його необачна тварина притримувала однією лапкою, вислизав і падав на землю; тоді білка зиркала на нього з комічними сумнівами, ніби підозрювала, що в ньому чаїться життя, не знаючи, чи підіймати його, чи добути новий — а чи чкурнути; білка то розглядала кукурудзу, то дослухалася до звуків вітру. Так ці малі зухвальці марно переводили не один качан за день, доки нарешті не вибирали довший і ласіший шматочок, значно більший за них самих, і, вправно ним балансуючи, рушали в ліси, як тигр із буйволом, такими ж зиґзаґами з частими паузами. Качан волочився по землі, заважкий, щоб його підняти, і постійно падав, і це були падіння навскіс, щось середнє між вертикаллю і горизонталлю, але білка рішуче тягла його далі. Дивовижні, легковажні й химерні істоти. Так білка й відносила качан у свою оселю — може, й на вершину сосни за сорок чи п'ятдесят родів звідси, адже я потім знаходив качани по цілому лісі.

Сойки заздалегідь повідомляють про своє наближення гучними криками, а останню восьму милі обережно підкрадаються до цілі, перепурхуючи з дерева на дерево і підбираючись дедалі ближче. Вони збирають зернята, впущені білками. Потім, умостившись на сосновій гілці, сойка намагається поквапцем проковтнути завелике зерня, яке стає їй поперек горла, а тоді, з великим трудом його відригнувши, витрачає годину на спроби його розбити ударами дзьоба. Сойки — злодюжки й цього не приховують, тож я не мав до них великої пошани, а ось білки, хоча спершу мене побоювалися, бралися до роботи, ніби забирали те, що належить їм за правом.

Тим часом надлітали гаїчки світлокрилі, хапали зернята, впущені білками, пурхали до найближчої галузки й, затиснувши здобич пазуром, бралися довбати своїм дзьобиком, як комаху в корі, доки та не ставала достатньо дрібна для їхнього ніжного горла. Зграйка цих синичок щодня мишкувала у моїй дровітні чи збирала кришки при порозі під тихенький щебет, як дзвін бурульок у траві, радісне день-день-день; рідше теплої, мовби весняної днини, вони озивалися з лісу брязканням літнього фі-бі. З часом вони так звикли до моєї присутності, що якось гаїчка сіла на оберемок хмизу, який я ніс у дім, і без остраху щось подзьобала на галузках. Якось, коли я сапав свій сільський сад, на плече мені на мить сів горобець, і мені здалося, що то більша відзнака, ніж будь-які еполети, які мені могли почепити. Білки з часом також стали фамільярні й часом ходили по моїх ногах, коли такий шлях був найкоротший.

Коли землю ще не до кінця замело снігом, а також згодом, під кінець зими, коли сніг на південному схилі й навколо дровітні підтанув, уранці й ввечері з лісів почали виходити куріпки, щоб підживитися на моїм дворі. Цими лісами не пройти, не потривоживши куріпки, яка кидається геть, шумлячи крилами й збиваючи сніг з сухого листя й високого гілля, так що він сіється у сонячних променях, мов золотий пил; цю відважну пташку зимою не злякати. Її часто замітає снігом — кажуть, «інколи вона пірнає у м'який сніг, де й ховається день чи два». Бувало, що я захоплював зненацька куріпок серед поля, куди вони виходили з лісу при заході сонця, щоб об'їсти бруньки яблунь-дичок. Обравши собі певне дерево, вони приходять до нього щовечора, і досвідчений мисливець може їх підстерегти й порятувати далекі сади біля лісів. А◦я радію, коли куріпкам є що їсти. Це дитя природи живиться бруньками й нектаром.

Темними зимовими ранками чи короткими полуднями я часом чув, як валують у лісах гончаки, піддавшись мисливському інстинктові, а час від часу долинав і мисливський ріжок, засвідчуючи присутність людей. Лісами котиться гамір, але жодна лисиця не вискакує на гладке плесо, ніякі пси не вибігають услід за своїм Актеоном. Інколи ввечері бачу, як мисливці повертаються до корчми з однісіньким трофеєм — самотнім лисячим хвостом на санках. Мені пояснювали, що якби лисиця пересиділа нашестя в холодній норі, то була б у безпеці, та і якби бігла прямо, жоден гончак її не наздогнав◦би; однак, лишивши погоню позаду, лис спиняється перепочити, наслухає, чи його не наздоганяють, а тоді повертається до свого старого прихистку, де на нього вже чекають мисливці. Щоправда, інколи лисиця може пробігти багато родів стіною і зіскочити на той бік, а ще, здається, розуміє, що у воді пси гублять її слід. Один мисливець розповідав, що на власні очі бачив, як лисиця, за якою гналися гончаки, вискочила на волденське плесо, коли лід уже вкрився мілкими калюжами, добігла до середини, а тоді повернулася на той самий берег. Пси давно її наздогнали б, але на кризі згубили слід. Інколи мій поріг проминала зграя гончаків, що відбилася від мисливців: оббігала дім, гавкала й завивала, мовби мене й не помічаючи, ніби одержима якимось безумством, і ніщо не могло відволікти їх від полювання. Вони ходять колами, доки не натраплять на свіжий лисячий слід, з якого ніщо вже не зіб'є мудрого пса. Якось до мене прийшов чоловік аж із Лексінґтона спитати, чи не бачив я його пса: той узяв слід і вже тиждень полює самотою. Боюся, я йому нічим не допоміг, адже щоразу, як я починав відповідати на запитання, він мене перебивав і питав: «А◦що ви тут робите?» Він згубив пса, але знайшов людину.

Один старий мисливець із пересохлим горлом приходив раз на рік скупатися у Волдені, коли вода найтепліша, і принагідно навідував мене; от він розповів мені, що якось, багато років тому, ішов однієї днини з рушницею волденським лісом; він простував Вейландською дорогою, але раптом десь завалували собаки, і за мить лисиця вискочила через стіну на дорогу, перебігла її й швидко, як здогад, переплигнула стіну, так що навіть стрімка куля її не зачепила. За певний час з лісу вигулькнула стара сука і троє щенят, що самостійно йшли слідом, а тоді знову зникли в хащах. Надвечір, коли він спинився перепочити в густих заростях на південь від Волдену, знову почув валування собак, що йшли слідом лисиці десь ближче до Фер-Гевену; їхній мисливський клич відлунював у лісах дедалі ближче — то від Криничної луки, то від Бейкерової ферми. Він довго стояв непорушно і вслухався в їхню музику, таку солодку для вуха мисливця, аж раптом у стихлому проході поміж дерев з'явилася лисиця, що легко трюхикала, а звуки її кроків співчутливо приховувало шурхотіння листя. Вона швидко й тихо рухалася далі, стелячись по землі, а переслідувачі лишилися далеко позаду; вискочивши на брилу посеред лісу, лисиця сіла спиною до мисливця, виструнчившись, аби прислухатися. На якусь мить милосердя стримало його руку, але те почуття виявилося швидкоплинним, тож він підніс рушницю зі швидкістю, з якою змінюються думки, і — бам! — лисиця перекотилася брилою і впала на землю без духу. Не зрушивши з місця, мисливець дослухався до валування гончаків. Ті наближалися, і близькі гаї вже відлунювали їхнім демонічним криком. Нарешті стара сука з'явилася в його полі зору — вона бігла просто до брили, опустивши писок до землі й клацаючи щелепами, як одержима; побачивши мертву лисицю, вона раптом стихла і, приголомшена, кілька разів обійшла тіло колом, не видавши ані звуку; її цуценят, що підтягувалися туди по одному, ця загадка також протверезила і змусила замовкнути. Тоді мисливець ступив уперед і завмер між них, чим прояснив таємницю. Пси мовчки спостерігали, як він білує лисицю, і недалеко його провели, коли він рушив геть із лисячим хвостом, але врешті знову звернули в ліси. Того вечора в будиночок цього мисливця у Конкорді прийшов один пан із Вестона поспитати про своїх псів: ті вже тиждень полюють самотужки по вестонських лісах. Конкордський мисливець розповів йому все, що знав, і запропонував забрати шкуру лисиці, але той відмовився і пішов. Того вечора він собак не знайшов, але наступного дня довідався, що вони перетнули річку й заночували на одній фермі, де їх добре нагодували, й пішли звідти рано-вранці.

Мисливець, який розповів мені про це, пам'ятав такого собі Сема Натинґа, що полював колись на ведмедів на Фер-Гевенському гребені та обмінював їхні шкури на ром у селі Конкорд; той розповідав, що якось бачив там навіть лося. У Натинґа був славетний фоксгаунд на ім'я Бургонь (власник вимовляв його ім'я як Берґойн), що його мій співрозмовник інколи позичав. У бухгалтерській книзі одного старого торговця з нашого містечка, який був і капітаном, і міським писарем, і депутатом, я знайшов такий запис від 18 січня 1742/3 року: «Кред. Джону Мелвену за 1 сіру лисицю 0 фунтів — 2 шилінги —3 пенси» — зараз таких лисиць тут не водиться; а в книзі прибутків і витрат Єзекія Стратон 7 лютого 1743 року виписав кредит «за половину котячої шкури 0 фунтів — 1 шилінг — 4 ½ пенси»: звичайно, йдеться про лісову кішку, адже Стратон був сержантом на старій французькій війні й не отримав◦би кредиту за менш шляхетну здобич. Кредит виписували й під оленячі шкури, якими торгували на щодень. Один чоловік досі зберігає роги останнього оленя, впольованого на цих землях, а інший розповів мені подробиці того полювання, адже в ньому брав участь його дядько. Раніше мисливці тут були численним і радісним плем'ям. Пам'ятаю одного сухорлявого Німрода, який, вхопивши при дорозі листок, награвав на ньому, якщо пам'ять мені не зраджує, краще й мелодійніше, ніж на будь-якому мисливському ріжку.

Я, бувало, виходив погуляти опівночі при світлі місяця й часом зустрічав у лісах гончаків, які полохливо тікали з мого шляху й мовчки чекали по кущах, доки я пройду.

На мої запаси горішків зазіхали білки й лісові миші. Навколо дому височіли десятки сосен від одного до чотирьох дюймів у діаметрі, що їх минулої зими поточили миші, — для останніх то була норвезька зима, адже снігу насипало багато й надовго, от їм і довелося доповнювати свій раціон сосновою корою. Такі оперезані дерева були живі-здорові посеред літа й витягнулися на добрий фут, але наступної зими жодне з них не пережило. Вражає, що одна миша може собі запопасти на обід ціле соснове дерево і гризе його по колу, а не вгору-вниз; проте, можливо, такі дерева і слід проріджувати, бо інакше вони перетворюються на хащі.

Зайці (Lepus Americanus) тут не рідкість. Одна зайчиха цілу зиму перечікувала в мене під хатою, відділена від мене лише підлогою, і лякала мене щоранку, коли, зачувши мої рухи й поспішно тікаючи геть, лупилася головою об поміст: грюк, грюк, грюк. Зайці приходили в сутінках до мого порога погризти викинуті картопляні лушпайки, а колір їхньої шубки був такий схожий на колір землі, що коли вони сиділи непорушно, їх майже неможливо було роздивитися. У присмерку я, бувало, то втрачав з поля зору зайця, який завмер у мене під вікном, то віднаходив знову. Коли я прочиняв увечері двері, вони пищали й вистрибом кидалися навтьоки. Зблизька вони викликали тільки співчуття. Одного вечора заєць завмер у мене при дверях за два кроки від мене й тільки тремтів від жаху, нездатний поворухнутися; нещасна й миршава то була істота, худа й кістлява, з обдертими вухами, гостроноса, куцохвоста, тонколапа. Той заєць мав такий вигляд ніби природа вже витратила всю кров шляхетніших порід і витрусила на нього останні крихти запасів. Його великі очі видавалися юними й хворобливими, ніби він слабував на водянку. Варто було мені зробити крок, як заєць шугнув геть, граційно витягнувши тіло й кінцівки, й уже незабаром нас розділяв ліс: ця вільна дичина утверджувала завзяття й гідність Природи. Отже, невипадково зайці такі худі. Така їхня природа. (Lepus, levipes — дехто зве їх легконогими.)

Що ж то за ліси, де не водиться кроликів і куріпок? Це найпростіші й найпитоміші наші тварини, стародавні шановані роди, знані й за античності, й у наш час, сама сутність і сіль природи, найближчі родичі листя, і ґрунту, й одне одного, попри те, що одне крилате, а друге довгоноге. Коли кролик чи куріпка кидається навтьоки, ти не дикого звіра бачиш, а частину природи, таку ж звичну, як шелестіння листя. Хай◦би яке лихоліття їх спіткало, куріпки й кролики, істинні мешканці цих земель, заціліють. Варто зрізати ліс, і вони стають іще численнішими, ніж доти, бо нові кущі й пагони дарують їм прихисток. І шкода тієї країни, де не живуть зайці. Наші ліси ними аж кишать, і над кожним болотом можна знайти протоптані куріпками чи кроликами стежки, які пастухи, буває, перегороджують, аби тварина звернула в сильце із кінського волосу.

Ставок узимку

Я прокинувся після тихої зимової ночі з відчуттям, що мені поставили запитання, на яке я марно намагався відповісти уві сні, — от тільки про що? Яке? Коли? Де? Але в мої широкі вікна вже зазирало безжурне, задоволене обличчя світанкової Природи, дому всіх живих істот, і з її вуст не лунало жодних запитань. Я прокинувся, щоб побачити відповідь — Природу й світло дня. На землі, поцяткованій малими сосонками, лежав глибокий сніг, і сам схил, де стояв мій дім, мовби примовляв: «Уперед!» Природа не ставить запитань і не дає відповідей на поставлені нами, смертними. Вона давно так постановила. «Царю, наші очі захоплено споглядають і переносять у душу дивовижні й розмаїті видовиська цього всесвіту. Безперечно, заслона ночі затуляє певну частину цього славетного творіння, але настає день і оприявнює нам цю величну роботу, яка тягнеться від землі до етеру у високості».

Отже, до ранкової роботи. Спершу я, мов уві сні, беру сокиру й відро і йду на пошуки води. Після холодної та сніжної ночі без лози воду не знайдеш. Плинне й мерехтливе плесо, таке чутливе до кожного подиху і звикле відбивати кожен промінь світла і кожну тінь, щозими замерзає десь на фут-півтора й може витримати навіть найважчий загін, а згори, буває, намітає ще стільки ж снігу, тож ставок перетворюється на рівне поле. Волден, як бабаки у навколишніх пагорбах, склепляє повіки й засинає на три місяці чи й довше. Вийшовши на засніжену рівнину, схожу на пасовисько посеред пагорбів, я прорізаю отвір спершу у футі снігу, а потім у футі криги й роблю в себе під ногами вічко, крізь яке, коли стати навколішки, щоб напитися, можна зазирнути в тиху вітальню риб. У це вікно, наче крізь матове скло, ллється м'яке світло на ясну піщану підлогу, незмінну з літа; там панує одвічна, незворушна, несхвильована тиша, як у бурштиновому присмерковому небі, і вона дуже пасує до спокійної й рівної вдачі підводних мешканців. Небеса не лише в нас над головою, а й під ногами.

Рано-вранці, коли стоїть тріскучий мороз, рибалки тягнуться сюди через снігове поле тонкою вервечкою з волосінню й мізерним обідом, аби наловити щучок та окунів; ці дикі люди, які інстинктивно схиляються до інших звичаїв та іншої влади, ніж решта містян, своїми вилазками зшивають докупи містечка, матерія між якими інакше подерлася б. Вони всідаються й підобідують у теплих шубах на сухому дубовому листі на березі, такі ж обізнані з премудрощами природи, як містяни — з премудрощами цивілізації. Вони ніколи не читали книжок, а розповісти можуть значно менше, ніж зробити. Те, що вони роблять щодня, вважається незнаним. Ось один такий рибалка ловить щучку на великого окуня. Зачудовано зазираєш у його відерце, як у літній став, ніби він замкнув літо в себе вдома чи знає, де воно ховається. Скажіть, на Бога, де він усе це добув посеред зими? О, коли земля замерзла, він почав ловити хробаків у гнилих колодах. Його життя минає у таких глибинах Природи, куди не сягають студії жодного натураліста; він і сам міг◦би стати предметом дослідження натураліста. Другий обережно припіднімає ножем мох і кору в пошуках комах, а перший розчахує колоди до серцевини сокирою, так що мох і кора розлітаються навсібіч. Він заробляє собі на прожиток, здираючи кору з дерев. Такий має право рибалити, і мені подобається спостерігати, як втілюється в ньому природа. Окунь ковтає хробака, щука ковтає окуня, а рибалка ковтає щуку — і так змикаються всі ланки в ланцюгу буття.

Коли я прогулювався навколо ставка туманної днини, мене інколи веселили примітивні звичаї найпростіших рибалок. Вони, бувало, накривали вузькі ополонки, розташовані десь за чотири-п'ять родів одна від одної й на рівній відстані від берега, вільшаним гіллям, прив'язували кінець волосіні до патика, щоб та не провалилася у воду, пропускали волосінь над галузкою десь за фут чи й більше над льодом і прив'язували до неї сухий дубовий листок, щоб за його сіпанням бачити, коли клює. Ці вільхи зринали в тумані з рівними інтервалами, коли я обходив став.

Ох, волденські щучки! Щоразу, як бачу їх на льоду чи в криниці, яку рибалка вирізає у кризі, пробивши маленьку дірочку, щоб пустити воду, чудуюся їхній нетутешній красі. Ці казкові риби такі чужі нашим вулицям і нашим лісам, як Аравія — конкордському життю. Їхня приголомшлива, неземна краса вирізняє їх на тлі мертвотної тріски й пікші, слава яких лине нашими вулицями. Вони не зелені, як сосни, не сірі, як каміння, й не блакитні, як небо, але, на мою думку, їм властиві ще дивовижніші барви квітів і коштовностей, ніби це перли, ожилі nuclei, ядра, чи кристали волденських вод. Вони, звичайно, волденці до шпику кісток, ці маленькі Волдени чи вальденси царства звірів. Дивовижно, що ця велика золота й смарагдова риба плаває і ловиться тут, у глибинах цього бездонного джерела, під рипучими возами, бричками й санчатами із дзвониками, які тягнуться волденським шляхом. Я ніколи не бачив таких риб на жодному базарі, де вони привернули б до себе всі погляди. Вони віддають Богові водянисту душу зашвидко, кілька разів судомно стріпнувшись, як смертні, яких дочасно піднесли в небесні високості.

*

Я хотів віднайти давно втрачене дно Волденського ставка і на початку 1846-го, ще до того, як крига скресла, ретельно його дослідив з компасом, ланцюжком і лотом. Про дно, чи то пак його відсутність у цьому ставку, ходило чимало історій — безперечно, необґрунтованих. Просто вражає, як довго люди готові вірити в бездонність ставка, не завдавши собі клопоту виміряти його глибину. За одну прогулянку цими краями я встигав відвідати два такі бездонні ставки. Багато хто вірить, що Волден сягає іншого краю землі. Дехто лягав на кригу і довго вдивлявся вглибину крізь цю оманливу поверхню, ймовірно, сльозавими очима, а тоді, злякавшись застуди, доходив поквапливого висновку, наче внизу зяють величезні діри, «крізь які можна прогнати віз із сіном» (хто спрямував◦би туди віз?), і то, безперечно, джерело Стиксу і вхід у засвіти з цих країв. Інші привозили сюди з села пудове грузило й цілий віз дюймового каната, але дна не знаходили, бо доки грузило десь спочивало, вони травили мотузку в марних спробах виміряти свою справді бездонну наївність. Хочу запевнити читачів, що у Волдену є тверде дно, що лежить на глибині незвичній, хоча й не нечуваній. Я легко його знайшов за допомогою рибальської волосіні й камінця вагою півтора фунта. Я чітко відчував, коли камінь відривається від дна, бо доки під нього не потрапляло достатньо води, щоб мені допомогти, підіймати його було суттєво важче. Найбільша глибина складала рівно сто два фути; відтоді вода піднялася на п'ять футів, тож нині вона становить сто сім футів. Це значна глибина для такої маленької водойми, але наша уява потребує кожного того дюйма. А◦що, якби всі ставки зміліли? Чи ж не позначилося б це на умах людських? Я вдячний, що цей став було створено глибоким і чистим, тож він може слугувати символом. Доки людство вірить у нескінченність, певні ставки вважатимуться бездонними.

Почувши, яку глибину я наміряв, один власник фабрики заявив, що в підрахунки закралася якась помилка: його досвід із дамбами буцімто засвідчував, що пісок не може лежати під таким гострим кутом. Проте навіть у найглибших ставків глибина несуттєва проти їхньої площі, і якби їх осушити, на тому місці не лишилося б значної долини. Це не чаші поміж пагорбів; якщо взяти вертикальний зріз посередині ставка, незвично глибокого для цієї території, він видавався б посередині не глибшим за мілку тарілку. Якби їх висушити, більшість ставків не вирізнялася б на тлі знайомих нам лук у низовинах. Зазвичай правий у своїх судженнях Вільям Ґілпін, видатний знавець усього, що стосується ландшафтів, описав Лох-Файн у Шотландії як оточену горами «затоку із солоною водою шістдесят-сімдесят фатомів завглибшки, чотири милі завширшки» і близько п'ятдесяти миль завдовжки. Стоячи при його гирлі, Ґілпін зауважив: «Якби ми опинилися над Лох-Файном одразу після потопу чи іншої конвульсії природи, що спричинила його появу, але до того, як він заповнився водою, яку страшну прірву ми побачили б!»

Отак широкі ріки на рівнинах,

Струмки зміїсті помежи горбами,

Підземні води — в ніздрюватій ріні[233]…

Якби ми порівняли Волден, що, як ми могли пересвідчитися, у вертикальному перетині видається мілкою тарілкою, з пропорціями Лох-Файну в найвужчому місці, останній видався б нам у чотири рази мілкішим. От вам і жахлива прірва. Навіть не сумніваюся, що чимало розсміяних долин, де зараз простягаються кукурудзяні поля, лежать саме в таких «страшних прірвах», звідки відступила вода, але для того, аби переконати в цьому їхніх необізнаних мешканців, знадобиться гострий зір і далекозорість геолога. Допитливе око нерідко може розгледіти в низькій чаші пагорбів береги прадавнього озера, нехай навіть рівнини згодом піднялися й спробували приховати ту історію. Ті ж, хто прокладає дороги, знають, що улоговини найлегше розпізнати за тим, де після зливи збираються калюжі. Варто дати уяві волю, і вона пірне глибше і злетить вище, ніж сягає Природа. Так, імовірно, навіть глибина океану виявиться врешті незначною проти його широчини.

Досліджуючи глибину замерзлого озера, я вивчив обриси дна точніше, ніж міг◦би на підставі вивчення заток, які на зиму не замерзали, і зачудувався дивовижній правильності рельєфу. Кілька акрів на найбільшій глибині рівніші, ніж будь-які поля, відкриті сонцю, вітру та плугові. Наприклад, на одній довільно обраній лінії завдовжки тридцять родів глибина змінилася лише на фут; на середині озера я міг розрахувати зміну глибини на відстані ста футів у будь-якому напрямку з похибкою лише в три-чотири дюйми. Ходить чимало чуток про глибокі й підступні ями навіть у таких-от тихих піщаних ставках, але вода згладжує всі нерівності. Рельєф дна був настільки правильний і так перегукувався з навколишніми пагорбами, що далекий мис зраджував свою присутність у коливаннях глибини на протилежному кінці ставка, а напрямок цього підводного гребеня можна було встановити, поглянувши на берег навпроти. Мис перетворюється на мілину чи піщану косу, а долина чи улоговина — на глибокі води.

Я звернув увагу на один дивовижний збіг, коли створив карту ставка в масштабі один дюйм до десяти родів і ретельно виміряв його глибину в понад ста місцях. Зауваживши, що показники найбільшої глибини припадають точно на центр мапи, я наклав на неї лінійку, спершу на довжину, потім на ширину, і, на свій подив, виявив, що лінія найбільшої довжини перетинається з лінією найбільшої ширини саме в точці найбільшої глибини, хоча середина ставка майже рівна, обриси його неправильні, а найбільшу довжину й ширину заміряно з урахуванням заток, що відгалужуються від озера. Я спитав себе: хтозна, чи це правило не виведе нас і до найглибшої частини океану, а не лише найглибшої частини ставка чи калюжі? Чи ж не стосується це правило й висоти гір — протилежностей западин? Всі ми знаємо, що найвужча частина пагорба ніколи не є найвищою.

У трьох із п'яти заток, тобто всіх, де я виміряв глибину, була мілина при вході і яма посередині, тож бухта, оточена сушею, розширювалася не тільки горизонтально, а й вертикально, утворюючи басейн чи окремий ставок, а на траєкторію мілини вказували два миси. Така сама мілина є при вході в кожну затоку на морському узбережжі. Що ширший вхід у затоку проти її довжини, то глибше буде перед цією мілиною проти загального рівня басейну. Отже, знаючи довжину й ширину затоки, а також рельєф узбережжя навколо, ми маємо майже всі члени рівняння, щоб вивести універсальну формулу.

Щоб перевірити, наскільки точно я можу вирахувати найглибшу точку озера, спираючись лише на лінію і ландшафт його берегів, я накреслив план Білого ставу, площею близько сорока одного акра. Як і Волденський став, він не має ані островів, ані видимих притоків і відтоків; лінія його найбільшої ширини дуже наближена до лінії його найменшої ширини в місці, де миси на протилежних берегах тягнуться один до одного, а бухти навпроти відступають одна від одної, тож я вирішив поставити точку найбільшої глибини на певній відстані від першої лінії, але все ж на лінії найбільшої довжини. Насправді найглибша точка ставу лежала за сто футів від неї, ще далі в тому напрямку, в якому я відступив, і виявилася глибшою тільки на один фут; глибина складала шістдесят футів. Звичайно, якби у ставку була підводна течія чи озеро посередині, задача ускладнилася б.

Якби ми звідали всі закони Природи, нам вистачило б одного факту чи опису одного явища, аби виснувати з них решту відомостей. Натомість ми зараз знаємо лише частину законів, тож наші результати неточні — звичайно, не через плутанину чи похибки у Природі, а через наше незнання основних членів рівняння. Наші уявлення про закони й гармонію зазвичай обмежені лише тими явищами, які ми можемо спостерегти; але ж гармонія, що випливає з більшої кількості позірно суперечливих, але насправді узгоджених між собою законів, що їх ми ще не виявили, значно дивовижніша. Окремі закони — це мовби ракурс: для мандрівника обрис гори змінюється з кожним кроком, так що вона має нескінченну кількість видів, але лише одну істинну форму. Навіть розчахнувши чи пробуривши гору, ми не пізнаємо її в цілісності.

Те, що я спостеріг на прикладі ставка, так само стосується й етики. Це закон усередненості. Правило двох діаметрів дозволяє встановити не лише місце Сонця в Сонячній системі чи серця в людському тілі: проведіть лінії висоти й ширини в сукупності виявів щоденної поведінки людини, яка хвилями омиває затоки й миси життя, і точка їхнього перетину позначить найвищі й найнижчі прикмети вдачі. Можливо, для того, аби визначити приховані глибини людської вдачі, досить уявляти нахили берегів, навколишніх земель і обставин. Якщо людину оточують гори, штабу тих, де народився Ахіл, а їхні вершини кидають тінь на серце й відбиваються в душі, можемо припустити, що їй, відповідно, властива глибина. Там, де береги низькі й спадисті, можна припустити, що й вдача поверхова. У нашому тілі виразні й випнуті надбрівні дуги вказують на відповідну глибину думки. При вході ж до кожної нашої затоки є мілина і відповідний нахил, і кожна з цих заток дає нам прихисток на певний час, затримуючи в межах своїх берегів. Зазвичай ці нахили не довільні: їхній рельєф, кут і напрям визначають прибережні миси й прадавні підйоми. Коли ж така піщана коса поступово підвищується внаслідок штормів, припливів, течій чи обміління, а потім урешті виходить на поверхню, те, що було спершу гаванню для думок, стає окремим озером, відрізаним від океану, де думка починає диктувати власні умови — можливо, навіть перетворюється із солоної на прісну, стає морем питної води, мертвим морем чи болотом. Чи ж не можемо ми припустити, що з приходом на світ кожної нової людини десь виринає на поверхню така піщана коса? І справді, з нас такі кепські навігатори, що думки наші здебільшого бовтаються при узбережжі без гаваней, знайомі тільки з мілкими бухточками заток поезії, а чи стернують до людних портів і сухих доків науки, де їх просто рихтують і пристосовують до цього світу, і жодні природні течії не нададуть їм неповторності.

Що ж до притоків і відтоків Волдену, то я не виявив жодного джерела води, крім дощу й снігу, а втрачає він воду, здається, лише завдяки випаровуванню; але, можливо, я й виявив◦би джерела за допомогою термометра на волосіні, адже вода, впадаючи в ставок, напевно, влітку була б найхолодніша, а взимку найтепліша. Коли взимку 1846/47 року на ставку різали лід, робітники, які складали крижини на березі, відмовилися від кількох партій, бо ті виявилися недостатньо товстими, аби скласти їх із рештою; виявилося, що на маленькій ділянці ставка крига на два-три дюйми тонша, ніж деінде, тож, за припущеннями робітників, там під водою б'є джерело. Вони показали мені й інше місце, назване «роп'яною дірою», крізь яку ставок витікає попід пагорбом на сусідню луку, — робітники підштовхнули мене туди на крижині, щоб я подивився. То була маленька порожнина на глибині десяти футів; якщо вони не знайдуть гіршої пробоїни, то, можу припустити, ремонтувати ставок не доведеться. Один робітник запропонував перевірити, чи така роп'яна діра справді сполучається з лукою, піднісши до отвору якийсь кольоровий порошок чи тирсу, а тоді підставивши ситечко до джерела на луках, аби піймати принесені течією часточки.

Доки я робив заміри, крига, яка сягала шістнадцяти дюймів завтовшки, розгойдувалася від вітерцю, як вода. Усі знають, що на кризі не можна використовувати ватерпас. За род від берега найбільше коливання криги, заміряне за допомогою ватерпаса на суші й жердини з поділками на льоду, складало три чверті дюйма, хоча крига, здається, міцно примерзла до берега. Посередині коливання, напевно, ще суттєвіше. Хтозна: можливо, якби в нас були достатньо чутливі інструменти, ми змогли б виміряти навіть коливання земної кори. Коли ж я ставив дві ніжки ватерпаса на берег, а третю на лід і саме над нею розташовував вічко, то найменші коливання криги складали різницю в кілька футів на дереві по той бік ставу. Коли я почав прорізати у кризі отвори, щоб виміряти глибину, на льоду, притопленому глибоким снігом, було три-чотири дюйми води; але вода одразу почала стікати в ці отвори й цебеніла ще два дні, підточуючи кригу по обидва боки й суттєво, хоча й не вирішально, доклавшись до осушення поверхні ставу; адже, стікаючи вниз, вода підіймала лід. Я мовби прорізав у дні корабля дірочку, щоб спустити воду. Коли ж така ополонка замерзає, а потім починається дощ, то свіжа гладенька крига на ній вкривається зсередини прегарним темним візерунком, що трохи нагадує павутину; цей орнамент, утворений потоками води, які стікають зусібіч до центру, можна назвати крижаною розеткою. А◦ще, коли крига вкривалася мілкими калюжами, я інколи відкидав подвійну тінь, так що одна стояла на голові в другої: одна — на кризі, а друга — на деревах чи пагорбі.

*

Розважливий господар приходить на ставок по кригу, щоб охолодити свої літні напої, ще в січні, коли стоїть холоднеча, а плесо вкривають товсті шари снігу й міцного льоду; приголомшлива, ба навіть героїчна то мудрість — передбачити липневу спеку й спрагу в січні, коли всі кутаються в товсті шуби й рукавиці, а багато інших потреб досі не задоволено. Може, він не збирає скарбів на сім світі, щоб охолодити напій на тім. Господар ріже й пиляє замерзлий став, знімає дах з оселі риб і везе геть їхню стихію й повітря, міцно припнувши ланцюгами до кілків, як в'язанки дров, крізь зимове повітря до зимного льоху, де лід студитиме літо. Здалеку крига, коли її везуть вулицями, має вигляд ствердлої блакиті. Весела то була порода, ті кригорізи, грайлива й завзята; коли я приєднувався до них, вони часто запрошували мене до роботи, зазвичай щоб я підпилював брили знизу.

Взимку 1846/47 року на наш став одного ранку прибула сотня чоловіків гіперборейського походження з повними возами неоковирного фермерського реманенту, санками, плугами, сіялками, ножами для торфу, лопатами, пилками й граблями. Кожен із них був озброєний посохом, загостреним з обох кінців, — такого не описано ні в «Фермері Нової Англії», ні в «Рільникові». Не знаю, нащо вони прийшли: чи то сіяти озиме жито, чи то садити ще якусь культуру, нещодавно завезену з Ісландії. Добрив не привезли, тож я був подумав, що вони, як і я, дійшли висновку, що ґрунт тут достатньо довго стояв під паром, тож досить зняти верхній шар. Кажуть, джентльмен-фермер, який задумав цей план, хотів подвоїти свої статки, що, наскільки мені відомо, і так складали пів мільйона; але щоб накрити кожен свій долар іще одним доларом, він злупив останню сорочку, ба ні, саму шкіру з Волденського ставка посеред лютої зими. Робітники одразу взялися до праці — орали, сапали й розорювали, і все з таким похвальним ладом, ніби вирішили створити тут взірцеву ферму; коли я придивився, що то за зерно вони сіють у борознах, товариство раптом підчепило на гак саму цілину і, різко смикнувши, відірвало від піску, чи то пак води, адже ґрунт тут непевний: власне, всю terra firma вони забрали і потягнули геть санками. Тоді я дійшов висновку, що вони ріжуть торф на болоті. Так ці робітники, що скидалися на зграйку арктичних снігових птахів, приходили і йшли щодня під гучний вереск локомотива, який віз вантаж далі в якісь полярні землі. Однак інколи скво Волден мстилася: робітник, що відстав від саней, бувало, підковзувався й провалювався у тріщину в землі просто в Тартар. Такий чолов'яга, який щойно був сміливцем, раптом змалівши до однієї дев'ятої чоловіка й майже розпрощавшись із тваринним теплом, радо шукав прихистку в мене в хаті й погоджувався, що є певні чесноти й у грубки; а бувало, що мерзла земля відривала шмат залізного лемеша, а чи плуг застрягав у борозні, і тоді його доводилося вирізати.

Якщо говорити буквально, сотня ірландців з наглядачами-янкі щодня приїздила сюди з Кембриджа добувати лід. Вони розрізали його на шматки у добре відомий спосіб, тож немає потреби той спосіб описувати, санками витягали на берег, стрімко підіймали на платформу гаками й лебідками, що їх урухомлювали коні, і складали, як мішки борошна, біч-о-біч, ряд за рядом, як міцні підвалини обеліска, що мав сягнути хмар. Вони розповідали, що вдалого дня можуть добути до тисячі тонн — такий урожай з одного акра. Сани, повторюючи раз у раз той самий шлях, лишали на кризі, як і на terra firma, глибокі сліди, а коні постійно під'їдали овес з брил льоду, в яких вирізано заглибини. Робітники складали крижини просто неба горами десь із тридцять п'ять футів заввишки й площею шість-сім родів і обгортали сіном, щоб не підпускати повітря, адже вітер завжди тепліший за кригу, тож, віючи між брилами, проточує в них великі порожнини, лиш подекуди лишаючи кілки чи підпори, і врешті ціла гора обсипається. Спершу ця купа скидалася на величезний блакитний форт чи Вальгалу, але коли робітники починали затикати щілини в ній жорстким луговим сіном, а те вкривалося памороззю й бурульками, гора перетворювалася на старі, порослі мохом і кригою руїни з блакитного мармуру, палац самого пана Зими, того старого, що його бачимо на обкладинках рільничих альманахів, хижу, де він мовби збирається залягти у сплячку на літо. Робітники підрахували, що не більше двадцяти п'яти відсотків криги сягне місця призначення, а ще два-три відсотки пропаде при перевезенні. Більшій частині цієї гори судилася не та доля, на яку сподівалися робітники, адже вона навіть не потрапить на ринок: хтось вирішить, що лід неналежно зберігається, містить більше повітря, ніж зазвичай, чи відмовиться ще з якоїсь причини. Врешті цю гору, яку нарізали взимку 1846/47 року (складала вона, за оцінками, десять тисяч тонн), накрили сіном і дошками. Дах з неї зняли наступного липня й частину повезли геть, а решта навіть на сонці простояла ціле літо та наступну зиму й остаточно розтанула аж у вересні 1848 року. Так ставок отримав назад більшу частину своєї води.

Волденська крига, як і вода, зблизька має зеленавий відтінок, але здалеку міниться прегарною блакиттю, і її навіть за чверть милі можна легко відрізнити від білої річкової криги чи зеленкуватого льоду певних ставків. Інколи більша брила зісковзує із саней кригоріза на сільській вулиці й тиждень сяє там, як величезний смарагд, привертаючи увагу всіх перехожих. Я зауважив, що та частина Волдену, яка в рідкому стані зеленава, замерзнувши, з того ж ракурсу видається блакитною. Ями навколо Волдену взимку інколи наповнюються зеленавою водою, як у ставку, але вже наступного дня замерзають і теж стають блакитними. Можливо, вода і крига завдячують своєю блакиттю світлу й повітрю в них: найпрозоріші брили — найблакитніші. Лід — цікава тема для роздумів. Кажуть, що у льодівнях над Свіжим ставом траплялися брили, які й за п'ять років мали вигляд новісіньких. Чому вода у відрі швидко псується, а замерзлою не втрачає питних властивостей? Часто кажуть, що саме в цьому полягає різниця між почуттями й інтелектом.

Отже, я шістнадцять днів спостерігав з вікна, як сотня робітників працює, мов рільники-трударі з возами, кіньми й різним начинням — чим не картинка з першої сторінки фермерського альманаху; щоразу, визираючи з вікна, я згадував байку про жайворона й женців, притчу про сіяча і тому подібне; вони вже всі пішли, а ще за тридцять днів я, імовірно, з того ж вікна вдивлятимуся в морську зелень чистої волденської води, де відбиватимуться хмари й дерева. Вода насичуватиме повітря випарами, і ніде не лишиться й сліду, що колись там ступала нога людини. Можливо, я побачу, як самотня гагара пірнає й розпушує пір'я, а рибалка-відлюдник на човнику, як листок на воді, вдивляється у своє віддзеркалення у хвилях, там, де ще недавно гарувало на тверді сто чоловіків.

Мені здається, що мешканці спекотних Чарлстона і Нового Орлеана, Мадраса, Бомбея й Калькути п'ють з моєї криниці. Вранці я омиваю свій розум приголомшливою космогонічною філософією Бгаґавад-Ґіти, що від її укладання минув не один божий рік і проти якої наш сучасний світ та його письменство видаються нікчемними й банальними; ця піднесена філософія така далека від наших уявлень, що, певно, відсилає до якогось ранішого стану буття. Я відкладаю книжку і йду до своєї криниці по воду, аж раптом зустрічаю служку браміна, священника Брахми, Вішну й Індри, який досі сидить у своєму храмі над Гангом і читає Веди чи мешкає при підніжжі дерева й має лише шкуринку хліба й глек води. Я зустрічаю його слугу, який прийшов набрати води для свого пана, і наші відра, так◦би мовити, б'ються одне об одне в криниці. Чисті волденські води змішуються зі священними водами Гангу. З ходовим вітром вони плинуть повз казкові острови Атлантиди й Гесперид маршрутом Ганона, пропливши повз Тернат, Тидор і вхід до Перської затоки, тануть під тропічними вітрами індійських морів, а тоді їх вивантажують у портах, яких не бачив на власні очі навіть сам Александр Македонський.

Весна

Коли кригорізи вирізали на плесі широкі ополонки, крига зазвичай скресала раніше, адже розтривожена вітром вода навіть за холодної погоди трощить лід навколо. Але того року Волден вбрався в нові товсті шати замість старих. Тут крига скресає пізніше, ніж на інших ставках, — і через більшу глибину, і тому, що через Волден не тече струмок, який розтоплював◦би й тривожив лід. Я ще не бачив, щоб крига танула посеред зими, навіть у 1852/53 році, який став таким суворим випробуванням для інших ставків. Зазвичай лід тане близько першого квітня, на тиждень чи й десять днів пізніше, ніж на Флінтовому ставку чи Фер-Гевені, і спочатку він зникає при північному березі, у мілкіших частинах, які й замерзають першими. Волден промовистіше свідчить про зміну пір року, ніж будь-які інші ставки навколо, бо на нього найменше впливають тимчасові коливання температур. Кілька холодних днів у березні можуть сповільнити зникнення криги на інших ставках, але температура Волдену підвищується майже безперешкодно. Опущений у воду посередині Волдену термометр 6 березня 1847 року показав 0°, тобто точку замерзання, а при березі — 0,5°; температура посередині Флінтового ставка того ж дня складала 0,3°, а за кілька родів від берега, на мілині, під кригою завтовшки фут — 2,2°. Різниця у 1,9° між температурою на мілині й на глибині в другому ставку, значну частину якого складають саме мілини, пояснює, чому крига скресає там раніше, ніж на Волдені. Тієї пори крига в наймілкіших частинах була на кілька дюймів тонша, ніж посередині. Посеред зими середина ставка була найтепліша, а тому й крига там була найтонша. Так само й кожен, хто брьохався влітку у ставку біля берега, напевно, зауважував, наскільки вода тепліша скраю, де глибина складає тільки три-чотири дюйми, ніж далі, а на поверхні — тепліша, ніж на глибині. Навесні ж сонце не лише прогріває повітря й землю, а й відбивається від дна на мілководді, пройшовши крізь кригу фут чи й більше завтовшки, і так зігріває воду й розтоплює лід і знизу, і згори, тож зимові покрови стають нерівними, а ув'язнені в них бульбашки повітря розширюються вгору і вниз. Урешті крига нагадує стільник і насамкінець зникає після першого ж весняного дощу. Не лише деревина, а й крига має фактуру, тож коли брила починає танути чи «комірчитися», тобто в ній формуються комірки, ніби це бджолиний стільник, хай◦би в якому положенні вона була, повітряні бульбашки лишатимуться під прямим кутом до поверхні води. Там, де камінь чи колода лежать близько до поверхні, крига просто над ними значно тонша й тане від відбитого тепла; я чув про експеримент у Кембриджі, де дослідники спробували заморозити воду в мілкій дерев'яній мисці, і хоча холодне повітря проходило ще й під нею, тож мало доступ до води й згори, й знизу, відбиття променів від дна протидіяло холоду. Коли теплий дощ посеред зими розтоплює сніг на поверхні Волдену, темний і прозорий лід залишається твердим, але десь за род чи й більше навколо берегів утворюється смужка товщого білого льоду, підталого від відбитого жару. А◦ще, як я вже зауважував, самі бульбашки у кризі також діють як лупа й розтоплюють лід зсередини.

Явища річного циклу розгортаються на ставку щодня, нехай у меншому масштабі. Підсумуймо: мілководдя щоранку прогрівається швидше, ніж глибини, навіть коли погода прохолодна, а з вечора й до світанку остигає стрімкіше. Отже, кожнісінька днина — це рік у мініатюрі. Ніч — це зима, ранок і вечір — весна й осінь, а полудень — літо. Тріск льоду вістує про зміни температури. Ясного ранку після холодної ночі 24 лютого 1850 року я рушив на день на Флінтів став і з подивом зауважив, що коли вдарив кригу обухом сокири, вона забриніла, як гонг, і звук розсіявся на багато родів навкруги, ніби я бив у туго натягнутий барабан. Ставок зазвучав десь за годину після сходу сонця, коли на нього подіяли навскісні промені, які сіялися з-за пагорбів; він три-чотири години потягувався й позіхав, дедалі завзятіше, як людина, що прокидається від сну. Після короткої полуденної сієсти він загримів знову з наближенням ночі, коли вплив сонця послабшав. За певної погоди ставок стріляє зі своїх вечірніх гармат майже безперервно. Опівдні ж, коли крига вже потріскалася, а повітря стало менш пружним, ставок геть утратив голос; напевно, якби я постукав по льоду тоді, це не розлякало б риб і ондатр. Рибалки кажуть, що «грім ставка» лякає риб, і ті перестають клювати. Ставок гримить не щовечора, і я не можу передбачити напевно, коли саме чекати таких звуків, адже буває таке, що я не зауважую змін погоди, а ставок — так. Хто міг◦би подумати, що ця велика, холодна й товстошкіра істота така чутлива? Але й над нею владні закони, от вона і гримить на знак покори, слухняна, як бруньки, що розпускаються навесні. Земля жива і вся вкрита чутливими пипками. Великий став так само чутливий до атмосферних змін, як і крапля ртуті у трубці.

*

Одна з принад життя в лісах полягала в тому, що я мав час і нагоду спостерігати, як настає весна. Крига на ставку стає як бджолиний стільник, і мої черевики провалюються в неї при ході. Тумани, дощі й тепле сонце поступово розтоплюють лід; дні відчутно довшають; я розумію, що зможу дозимувати, не наповнюючи знов дровітні, бо велике багаття вже непотрібне. Я чуваю, аби не проґавити ранніх ознак весни: співу перших пташок, писку бурундука, що вже майже вичерпав свої запаси, чи появи бабака, що виповзає із зимової нори. 13 березня, коли я вже чув сіалій, пасовок співочих і дроздів білобрових, крига ще була майже фут завтовшки. Погода теплішала, але у ставку не було течії, що поламала б і віднесла кригу геть, тож, хоча навколо берега утворилася смужка води пів рода завширшки, посередині лід просто набубнявів водою і став дірявим, як стільник, так що навіть шестидюймовий шар провалювався під ногами; але якби наступного дня пройшов теплий дощ, а потім спустився туман, крига зникла б ніби лизень злизав, пішла б з туманами. Якогось року я зумів пройтися серединою ставка за якісь п'ять днів до того, як крига зникла. 1845-го крига на Волдені скресла 1 квітня; 46-го — 25 березня; 47-го — 8 квітня; 51-го — 28 березня; 52-го — 18 квітня; 53-го — 23 березня; 54-го — близько 7 квітня.

Нас, мешканців клімату, наділеного такими крайнощами, особливо цікавлять, усі події, пов'язані зі скресанням криги на річках та ставках і настанням теплої погоди. Коли настають тепліші дні, ті, хто живе біля річки, вночі чують, як тріщить крига — гучно, ніби стріляють гармати чи рвуться крижані пута; а за кілька днів лід починає відносити геть. Так алігатор вибирається з багнюки, трусячи землю. Один старий, уважний спостерігач за природою і такий знавець усіх її порухів, ніби замолоду бачив її на стапелях і власноруч поміг закласти її кіль, — навряд чи він міг◦би збагатити своє знання природи, навіть якби сягнув Мафусаїлових літ, — розповів мені, що якогось весняного дня взяв рушницю, спустив на воду човен і вирушив полювати на качок. Мене ця його розповідь зачудувала, адже я не думав, що якийсь порух Природи ще здатен його здивувати. На луках іще лежала паморозь, але на річці крига вже скресла, тож він безперешкодно відчалив від Садбері, де тоді жив. Проте, сягнувши Фер-Гевенського ставка, несподівано виявив, що там досі лежить міцний лід. День був теплий, тож він здивувався, що там дотепер тримається такий значний шар криги. Не побачивши качок, він лишив човен на північному чи дальньому кінці острова посеред ставка, сховався у кущах на південному краю і зачекав. Уздовж берега утворилася смужка теплої води три-чотири роди завширшки, а дно там було мулисте, як качки люблять, тож він подумав, що ті, мабуть, скоро нагодяться. Пролежавши непорушно близько години, він раптом почув низький, але неповторно-величний звук, який поступово гучнішав і підносився, ніби ось-ось мав сягнути планетарного й пам'ятного завершення. Нічого схожого на цей понурий шум чи рик мисливець доти не чув, але подумав, що з таким звуком, напевно, приземляється величезна зграя птаства, тож, схопивши рушницю, завзято кинувся уперед; на свій подив, чоловік виявив, що, доки він лежав у засідці, величезна крижина відкололася і прибилася до берега: звук, який він почув, лунав, коли та терлася краєм об узбережжя. Спершу брила лише кришилася й надломлювалася при доторку, але врешті налетіла на берег, розкидавши уламки на значну висоту, а тоді завмерла.

Урешті сонячні промені падають під прямим кутом, теплі вітри приносять туман і дощ, ті розтоплюють кучугури, а сонце, розвіявши туман, усміхається картатому буро-білому краєвиду, який курить ладан. Мандрівця, який пробирається від острівця до острівця, підбадьорює мелодійне дзюрчання струмочків, чиїми венами плине геть кров зими.

Мало явищ тішать мене так, як візерунки, що їх талий сніг і глина лишають, стікаючи високим гребенем уздовж залізниці. Я проминав їх дорогою до містечка: це явище не дуже поширене, хоча кількість свіжих насипів з потрібних матеріалів суттєво зросла після винаходу залізниці. Матеріал, про який ідеться, — це дрібніший і грубший пісок яскравих кольорів, до якого зазвичай домішувалося трохи глини. Коли мороз починає відступати навесні чи навіть теплого зимового дня, пісок стікає схилом, як лава, а інколи проривається крізь шар снігу там, де його доти не було видно. Безліч струмочків зливаються й перетинаються, створюючи проміжне явище, яке почасти кориться законам течії, а почасти — законам рослинності. Стікаючи вниз, ці каламутні потоки фут чи й більше завглибшки створюють візерунок, схожий, якщо придивитися, на соковите листя чи лози, листуваті, шаруваті чи кущисті таломи лишайників, корали, леопардові сліди чи пташині лапки, мозок, легені чи кишківники, а також екскременти всіх видів. Воістину гротескна та рослинність, що її форми й барви наслідують у бронзі, і це архітектурне листя давніше й типовіше за акант, цикорій, плющ чи будь-які інші лози й гілля; колись, можливо, воно стане загадкою для майбутніх геологів. Їхні обриси вражали мене, як печера зі сталактитами. Різні відтінки піску іржавих, брунатних, сірих, жовтавих і червонавих барв насичені й приємні оку. Збігши до підніжжя насипу, пісок розтікається мілкішими струменями, які поступово втрачають свою напівциліндричну форму, сплющуються й ширшають, а тоді, зі збільшенням частки води, зливаються, доки не перетворюються на майже рівну піщану поверхню, яка зберігає розмаїття прегарних відтінків, але навіть у ній можна розрізнити початкові рослинні обриси; аж урешті, сягнувши води, пісок утворює береги, як у гирлі річок, і рослинні форми зникають під наступом слідів хвиль на дні.

Буває, що за один весняний день цілий насип двадцять-сорок футів заввишки накриває таким рослинно-піщаним вибухом, який тягнеться на чверть милі по один чи й обидва боки. Ця піщана рослинність прикметна тим, що приходить у світ так стрімко. Коли я бачу, що один бік насипу безживний (промені сонця спершу падають тільки на один берег), а другий за якусь годину вкрився пишними заростями, мене охоплює відчуття, наче я стою в майстерні Митця, що створив цілий світ і мене, наче я застав його за роботою, коли він від надлишку завзяття розкидав свої свіжі задуми насипом. Я мовби опиняюся ближче до органів земної кулі, адже ці піщані листяні накипи схожі на органи тварин. Так у піску вчувається передчуття листка рослини. Не дивно, що земля оприявнюється в листі, якщо так трудитися над цією ідеєю. Її атоми вже вивчили ці закони й вагітні ними. Листя на гіллі бачить тут свій прототип. Усередині глобуса й живого тіла лежать вогкі товсті долі — слово, особливо доречне у випадку печінки, легень і листків жиру (λεíβω, labor, lapsus — текти чи зісковзувати вниз; λοβος, globus — доля, глобус і суходіл; також lap, flap і багато інших слів в англійській), а зовні — сухі тонкі листки, де навіть буква «л» не м'яка, а тверда, висушена. Корінь «долі» — «дол», де плинне «л» підштовхує вперед м'яку масу «д» (з двома долями курсивом чи однією у друкованому написанні). У «суходолі» гортанне «х» додає до того самого кореня вимір місткості горла. Крила птахів ще сухіші й тонші, ніж листя. Так само й соковита личинка в землі перетворюється на сухого метелика, що пурхає в повітрі. Сама земна куля також постійно долає і змінює свої межі, окрилюючись на орбіті. Навіть крига починається з делікатних кристаликів-пелюсток, ніби наповнює форми, залишені на водяному люстрі гілками водоростей. Ціле дерево — це просто один листок, а річки — ще більше листя, що, розпадаючись, просякає землю, ну а міста й містечка — це яєчка комах у його пазухах.

Коли сонце заходить, піщаний потік завмирає, щоб политися вранці знову, розгалужуючись на силу-силенну інших. Можливо, тут ми бачимо, як формуються кровоносні судини. Якщо придивишся уважно, побачиш, що спершу з підталого потоку розм'яклого піску виштовхується один кінчик, схожий на краплю чи пучку пальця, навпомацки, повільно шукає шлях униз, а тоді, коли сонце підноситься вище, під дією тепла й вологості найрідкіша частина пробує скоритися закону, що йому підвладні навіть найінертніші маси: відділяється від потоку і прокладає собі виткий канал чи артерію. Там видніється сріблистий потічок-блискавка від однієї групки листя й гілля до іншої, і його повсякчас вбирає пісок. Дивовижно, як швидко пісок сягає гармонії, стікаючи вниз, і використовує найкращий доступний матеріал, щоб намити стрімкі береги. Так зароджуються річки. Можливо, кремниста маса осадів на дні — це провісник кісток, а дрібний пісок і органічна матерія вістує про появу живої плоті й тканин. Що ж таке людина, як не маса талої глини? Пучка пальця — це просто примерзла крапля. Пальці на руках і ногах — струмочки, що збігають з тіла, що тане. Хтозна, яких обширів сягнув◦би потік людського тіла під сприятливішими небесами. Що ж таке долоня з розчепіреними пальцями, як не листок з долями й прожилками? Вухо можна уявити як лишайник (umbilicaria) з боків голови, також із долькою чи краплею. Губи (labium — від labor, тобто праці (?)) — береги рота-печери. Ніс — примерзла крапля чи сталактит. Підборіддя — ще більша крапля, притока обличчя. Щоки — спуск від брів до долини обличчя, врівноважений вилицями. Кожна заокруглена доля листка в рослини — це теж завмерла набубнявіла крапля, більша чи менша; ці долі — пальці листка; що більше в нього доль, то більша кількість напрямків, куди він розпливається, й за вищої температури чи сильнішої дії сприятливих чинників розплився б іще далі.

Отже, скидається на те, що один цей насип ілюструє всі закони Природи. Творець світу просто запатентував свій винахід-листок. Який Шампольйон розшифрує нам ці ієрогліфи, щоб ми почали нарешті з чистого листа? Цей феномен захоплює мене ще більше, ніж буяння й родючість виноградників. Не заперечуватиму, у цьому явищі є щось від виділення, а нагромадження легень і нутрощів лишає враження, ніби земне тіло вивернули внутрішньою стороною назовні; але це вказує, що у матінки-Природи, яка породила людство, бодай є серце. Ось паморозь полишає землю — настає Весна. Її прихід передує зеленому розквітові, як міфологія передує звичайній поезії. Ніщо так не рятує від зимової задимленості й закрепу. Це явище переконує мене, що Земля досі в пелюшках і тягне навсібіч дитячі пальчики. Нові кучері виростають на лисій маківці. Не існує в природі нічого неорганічного. Ці купи листя лежать уздовж насипу, як шлак біля печі, й засвідчують, що всередині у Природі вже вирує життя. Земля — це не просто уламки мертвої історії, що нашаровуються, як листки у книжці, і цікавлять передовсім геологів і антикварів, а жива поезія, мов листя дерева, що передує появі квітів і плодів; земля — це не викопні рештки, вона жива; і проти цього великого осердя життя все рослинне й тваринне життя видається просто паразитичними формами. Її порухи повикидають наші рештки з могил. Плавте, скільки хочете, метал, відливайте найпрекрасніші форми, які тільки можете уявити, але вони ніколи не вразять мене так, як форми, яких набувають ці потоки розплавленої землі. І не лише земля, а й усе на ній слухняне, як глина в руках гончаря.

*

Незабаром паморозь виповзає із землі, як тварина з нори після сплячки, і то не лише на цих насипах, а й по всіх пагорбах, рівнинах і улоговинах, а тоді котиться з музикою до моря чи мігрує в інші землі у хмарах. Тиха переконливість відлиги потужніша за Тора з його молотом: вона-бо розплавляє матеріал, а той тільки розбиває на друзки.

Коли з-під снігу почала прозирати земля, а кілька теплих днів трохи підсушили поверхню, приємно було порівняти перші ніжні проблиски новонародженого року, що тільки зазирав у наші краї, з величною красою засохлих рослин, які пережили зиму: очитку, золотушника, грабельок і витончених диких трав, які цієї пори впадають в око значно більше, ніж навіть улітку, мовби їхня краса аж тоді сягає зрілості; милують погляд навіть пухівки, рогіз, дивина, звіробій, таволга, гадючник та інші рослини з міцними стеблами, ці бездонні житниці найраніших птахів і скромні шати овдовілої Природи. Особливо мене приваблюють сніпки пухівки, що схиляються арками; пухівка вводить літо до наших зимових спогадів і представляє одну з тих форм, що їх люблять копіювати митці; у рослинному царстві вони мають такий самий стосунок до типів, які вже містяться в людському розумі, як астрономія. Цей стародавній стиль передує грекам і єгиптянам. Чимало зимових явищ несуть у собі невимовну ніжність і тонку вразливість. Цього царя зазвичай зображають жорстоким і нещадним тираном, але він прикрашає коси Літа ніжно, як закоханий.

З наближенням літа руді білки почали по двоє забиватися під мою хату, і коли я сидів собі за читанням чи письмом, просто в мене з-під ніг долинали такі дивні смішки, щебет, вокальні піруети й булькання, яких я зроду не чув; а коли я тупцяв ногами, вони тільки починали щебетати ще гучніше: ці шалені пустуни не мали ані страху, ані стриму, мовби кидали людству виклик. Не посмієш нас спинити, гризь-гризь. Вони лишалися глухі до моїх аргументів, не зауважували моєї наполегливості й видавали інвективи, до яких годі було не дослухатися.

А◦перший весняний горобець! Починається рік і приносить геть юну надію! Останні краплі зими падали на землю з тихим сріблястим щебетом сіалій, горобців і дроздів над почасти голими вогкими полями. Що нам у таку пору до історій, хронологій, традицій і всіх писаних одкровень? Струмки співають колядок і величають весну. Низько над лукою пропливає польовий лунь, чекаючи на пробудження першого ослизлого життя. По всіх улоговинах чути, як тане сніг, а на ставках скресає крига. Трава охоплює схили, як весняна пожежа, — «et primitus oritur herba imbribus primoribus evocata»[234] — ніби земля зсередини посилає жар, щоб привітати сонце, тільки барви в цього вогню не жовті, а зелені; травинка, символ одвічної юності, ллється, мов довга зелена стьожка, в літо, і навіть коли її на мить перепиняє мороз, одразу штовхається вперед, підносячи спис минулорічного сіна з новим глибинним життям. Вона пробивається до неба так само наполегливо, як струмочок, що б'є із землі. Власне, вони майже тотожні, адже у довгі червневі дні, коли джерельця пересихають, травинки стають їхнім руслом, і череди з року в рік п'ють із цього вічного зеленого потоку, а в належний час косарі зачерпнуть для них запас на зиму. Так само й людське життя відмирає при корені, а потім знову пускає у вічність зелене стебло.

Крига на Волдені тане швидко. Смужка води вздовж північного й західного берегів сягає двох родів завширшки, а на сході ще ширша. Велика брила відкололася від основного масиву криги. Чую, як у кущах на березі виспівує жовтобрюшка: оліт, оліт, оліт, чіп, чіп, чіп, че чар — че віс, віс, віс. Теж помагає колоти кригу. Який мальовничий вигин у великої крижини: він трохи перегукується з рельєфом берега, але значно плавніший! Крига навдивовижу міцна через недавні сильні, але короткі приморозки, вимита і вкрита візерунком, як підлога палацу. Але вітер марно ковзає на південь її непрозорою поверхнею, доки не сягає живого плеса. Мене зачаровує, як смужка води виблискує на сонці: чисте обличчя ставка сповнене втіхою і юністю, ніби виспівує радість риб унизу і пісків на березі; воно срібне й блискуче, як луска головня, ніби цілий Волден — це одна жива риба. Такий контраст між зимою і весною. Волден був мертвий і ожив. Однак цієї весни крига скресала, як я й казав, повільніше.

Перехід від буремної зими до ясної й теплої погоди, від повільних темних годин до часу світлого та пружного — цей злам вкарбовується в пам'ять і позначається на всіх явищах. Останні його стадії відбуваються мов за мить. Світло раптом затопило мій дім, хоча надходив вечір, наді мною нависали зимові хмари, а з даху крапав крижаний дощ. Я визирнув з вікна і раптом побачив, що там, де вчора сірів холодний лід, лежав прозорий ставок, уже спокійний і сповнений надій, мов літнього вечора, і в ньому навіть віддзеркалювалося літнє небо, хоча над головою не було нічого схожого: вода перемовлялася з якимись далекими обріями. Десь удалині заспівала малинівка, і то вперше, здається, за багато тисячоліть я почув цей спів, який не забуду ще багато тисячоліть, адже з плином часу він не став анітрохи менш милим і потужним. О, вечірня малинівко наприкінці літнього дня у Новій Англії! Якби ж то я знайшов галузку, де вона сидить! Ту галузку, ту пташку. Це вже не Turdus migratorius. Сосни й дуби навколо хати, що довго стояли похилені, раптом набралися завзяття, пояскравішали, позеленішали, пожвавішали й випросталися, ніби дощ їх очистив і додав сил. Я знав, що дощу більше не буде. Досить одного погляду на будь-яку лісову галузку чи навіть на власну дровітню, аби зрозуміти, минула зима чи ні. Коли стемніло, мене заскочило зненацька ґелґотання гусей, які летіли над лісами низько, як стомлені мандрівники, що повертаються поночі з південних озер і нарешті дозволяють собі скаржитися й втішати одне одного без стриму. З порога дому я чув шум їхніх крил, а коли вони, пролітаючи повз хатку, раптом побачили світло, то стишилися, розвернулися й сіли на став. Тож я зайшов усередину, замкнув двері та провів першу весняну ніч у лісах.

Уранці я з порога спостерігав крізь туман, як гуси плавають посеред ставка десь за п'ятдесят родів від мене. Великий Волден так хвилювався, наче його спеціально викопали їм для розваги. Але варто було вийти на берег, як вони за знаком свого провідника злетіли, зашуміли крилами, зібралися в лави, зробили коло в мене над головою і попрямували — всі двадцять дев'ять — до Канади, а вождь їхній раз у раз ґелґотав. Поснідати вирішили в каламутнішому ставку. У ту ж мить зграйка качок і собі злетіла й рушила на північ услід за своїми галасливішими кузенами.

Я тиждень туманними ранками слухав, як кричить самотня гуска, шукаючи свого побратима й наповнюючи ліси нестерпним надлишком життя. У квітні я знову побачив маленькі й швидкі зграйки голубів, а потім на галявині зацвірінчали ластівки, хоча в місті їх начебто й не так багато, аби виділити кількох ще й мені, тож я тішив себе думкою, що ці гості належать до особливо древньої раси, яка жила в дуплах дерев до приходу білої людини. У більшості земель черепахи й жаби належать до провісників і герольдів цієї пори. Яскравопері пташки співають, рослини пускають пагони й розквітають, а вітри віють, виправляючи легке коливання полюсів, аби зберегти рівновагу в Природі.

А◦що кожна пора, доки триває, видається нам найкращою, так само й настання весни нагадує створення Космосу з Хаосу й утвердження Золотої доби:

Eurus ad Auroram, Nabathæaque regna recessit,

Persidaque, et radiis juga subdita matutinis.

Евр на Схід одступив — до країв набатейських та перських,

Та до хребтів, що купаються в променях раннього сонця[235].

***

Тут і людина зросла. Чи її з божественного сім'я

Виплекав щедрий творець, щоб почин був для кращого світу,

Чи, розлучившись недавно з ефіром, земля молода ще

З небом споріднений паросток вигріла в лоні своєму[236].

Від першого ж теплого дощу трава зеленіє з небаченою доти силою. Так само й наші уявлення про майбутнє яснішають з приходом радісніших думок. Благословенні ті, хто завжди живе у теперішній миті й користається з кожної пригоди, яка трапляється, замість спокутувати згаяні раніше можливості (а саме це ми вважаємо своїм обов'язком), як трава використовує кожну росиночку, що на неї впаде. Ми чіпляємося за зиму, хоча вже настала весна. Погідного весняного ранку людству пробачають усі гріхи. Такий день — це перемир'я з гріхами. Доки сяє таке сонце, навіть найстрашніший грішник може повернутися в лоно громади. До нас повертається невинність і дає змогу розгледіти невинність у сусідах. Можливо, ще вчора ти знав, що сусід твій — злодій, пияк і розпусник, і не відчував до нього нічого, крім жалощів чи зневаги, і напевно не покладав на нього жодних надій; аж тут пробивається яскраве й тепле сонце першого весняного ранку, створює світ заново, ти зустрічаєш сусіда за чесною працею й помічаєш, що його струджені та збурені вени сповнюються радістю й благословеннями нового дня, відчуваєш, як весна дарує всім невинність юності, і забуваєш про всі його гріхи. І справа не лише в тім, що його оповиває атмосфера доброзичливості: у ньому шукає можливості проявитися, нехай сліпо й безпорадно, смак до священного, і якусь коротку часину на південному схилі не чути вульгарних жартів. Ти бачиш, що з його покрученої кори пробиваються до нового року й життя невинні бліді пагони, ніжні й свіжі, як у наймолодшої рослинки. Навіть він увійшов до радощів Пана свого[237]. Чому ж тюремник не відчиняє дверей в'язниці, чому суддя не відхиляє позову, чому проповідник не відпускає парафіян! Це все тому, що вони не чують натяків Господа і не приймають пробачення, яке він вільно дарує всім.

«Щоденне повернення до благочестя з безжурним і благодатним подихом нового ранку породжує любов до чеснот і ненависть до гріхів, і з тим ми стаємо трохи ближчими до первинної природи людини, як навколо зрубаного дерева в лісі пробиваються нові пагони. Так само й зло, вчинене протягом дня, не дає заробку чеснот піднестися й розвинутися, знищуючи їх усі.

Зародкам чеснот стільки разів не давали розвинутися, що навіть благодатного подиху вечора не досить, аби їх уберегти. А◦що навіть подиху вечора вже не досить, аби їх уберегти, природа людська не так суттєво відрізняється від звіриної. Побачивши, що певна людина стала подібною до звіра, інші припускають, що вроджений розум їй ніколи й не був властивий. Але чи такі думки істинні й природні для людини?»[238]

Вік золотий було вперше посіяно. Чесність і Правду

Всюди без примусу, з власної волі в той час шанували.

Люд ще ні кари, ні страху не знав, бо тоді не читав ще

Грізних законів, карбованих в мідь; ще юрба не тремтіла

Перед обличчям судді — проживала й без нього в безпеці.

З гір у ту пору підтята залізом сосна не спускалась,

Щоб до заморських країв поплисти по розгойданій хвилі.

Смертні й не знали, що є ще десь інший, крім їхнього, берег[239].

***

Вічна буяла весна. Під віянням теплих Зефірів

Солодко, наче вві сні самосійні гойдалися квіти[240].

29 квітня я рибалив на березі річки неподалік від мосту на хуторі Найн-Ейкр, стоячи посеред розколиханої трави й коренів верби, де ховаються ондатри, і раптом почув дивний перестук, ніби хлопці десь гралися палицями, і, підвівши погляд, побачив маленьку граційну хижу птаху, схожу на дрімлюгу, що то злітала, як хвилька, то падала на род чи два вниз, так що нижня частина її крил зблискувала на сонці, як сатинова стрічечка чи перлиста мушля. Мені згадалося сокільництво, шляхетність і поезія цього ремесла. Можливо, це був підсоколик, але байдуже, як той птах називається. Такого піднесеного польоту я ніколи не бачив. Він не тріпотів крилами, як метелик, і не шугав, як більші хижі птахи, а линув повітряними полями з гордою впевненістю, знову й знову злітаючи на вітрі зі своїм химерним смішком, а тоді поринав у вільне й прекрасне падіння, перевертаючись, як шуліка, ніби ніколи й не ступав на terra firma. Здається, у цілому світі для цього самотнього летуна не знайшлося б побратима, але йому й не потрібні були побратими, крім ранку й емпіреїв, із якими він бавився. Це не він був самотнім — самотньою почувалася земля під ним. Де батьки, які його виплекали, його рідні, його небесний батько? Здавалося, цього мешканця повітря поєднує із землею лише яйце, з якого він колись вилупився в якійсь скельній розщелині. А◦може, гніздо, де він прийшов на світ, було звите на куточку хмари з ниток веселки та призахідного неба й вимощене підхопленим із землі м'яким полуденним серпанком? Це урвища хмар — його гніздо.

А◦поза тим я добув рідкісний скарб — золотавих, срібляних і яскраво-мідних риб, що виглядали як разок коштовностей. Ох, я не раз ходив на ті луки вранці першого весняного дня, перескакуючи з пагорбка на пагорбок, з коренів верби на корені верби, коли долину річки й ліси заливало таке чисте і яскраве світло, що якби мертві, як дехто вірить, справді спали у своїх могилах, то напевно попрокидалися б. Нам потрібен надійніший доказ безсмертя. Адже у такому світлі все має оживати. Де, смерте, твоя перемога? Де твоє, смерте, жало?[241]

Ми зашкарубли б у нашому сільському житті, якби його не оточували незвідані ліси та луки. Нам потрібно черпати силу з дикої природи, вибиратися на болота, де снують бугаї та лиски, слухати ревіння бекаса; вдихати пахощі шелестливої осоки, де гніздяться тільки найдикіші й найвідлюдніші птахи, а норки плазують на череві й бояться відірватися від землі. Ми прагнемо пізнавати й досліджувати нове — і водночас потребуємо загадкового й недоступного, щоб суша й море були нескінченно дикі, небачені й непізнані нами, бо непізнавані. Ми не можемо насититися Природою. Ми потребуємо, щоб нас бадьорило споглядання її нескінченого завзяття, її величних і титанічних прикмет, морського берега з уламками кораблів, диких хащ з живими й мертвими деревами, грозових хмар і дощів, що тривають по три тижні і спричиняють паводки. Нам потрібно, аби щось виходило за знані нам межі, а якесь життя вільно паслося там, куди не ступає наша нога. Нас підбадьорює вигляд грифа, який живиться огидним і відразливим для нас стервом, черпаючи здоров'я й силу з такого харчу. В улоговині, повз яку пролягав мій шлях додому, лежав мертвий кінь, що часом змушувало мене збочити зі стежки, особливо вночі, коли повітря було непорушне, але водночас ця картина переконувала мене в сильному апетиті й непохитному здоров'ї Природи. Мені подобається усвідомлювати: Природа настільки багата на життя, що може пожертвувати безліччю одних істот, якими живляться інші; що вона безжурно душить і винищує вразливих істот: чаплі глитають пуголовків, а на дорозі лежать розчавлені черепахи й жаби; що часом періщить дощ із плоті й крові! Всі ми вразливі до нещасних випадків і мусимо розуміти, що ті непоясненні. Мудрець мусить із того зробити висновок, що всесвіт невинний. Ані отрута не труїть, ані рани не бувають смертельними. Співчуття — украй слабка позиція. Воно мусить бути дієвим. Благання про милосердя не має перетворитися на кліше.

Коли на початку травня на дубах, каріях, кленах та інших деревах серед соснових лісів над ставком тільки-но почало з'являтися перше листя, вони надали краєвиду ясності, особливо хмарної днини, і тоді здавалося, що крізь тумани де-не-де прозирає сонце і слабко осяває пагорби. Третього чи четвертого травня я побачив на ставку гагару, а протягом першого травневого тижня почув дрімлюгу, тремблера, дрозда, піві, таві й інших пташок. Лісового дрозда я почув іще раніше. Знову прилетів феб, позазирав у двері й вікна, щоб перевірити, чи достатньо моя хата для нього схожа на печеру; він тримався в повітрі, як джміль, і тільки стискав лапки, ніби сидів на повітрі, розглядаючи мою оселю. Незабаром поверхню ставка, каміння й гнилі колоди на березі вкрив сірчистий пилок сосен, тож за бажання його можна було збирати діжками. Це саме ті так звані «сірчані зливи». Навіть у п'єсі Калідаси «Шакунтала» ми читаємо, що «жовтий пилок лотоса визолотив струмки». І так пори року поринули в літо, як мандрівець, що забрідає у дедалі вищі трави.

Так завершився мій перший рік у лісах, і другий рік був схожий на нього. Я врешті полишив Волден 6 вересня 1847 року.

Висновки

Мудрий лікар радить хворому змінити клімат і оточення. Дякувати Богові, світ на Новій Англії не закінчується. Тут не росте кінський каштан, рідко почуєш пересмішника. Дикі гуси тут — гості здалека: снідають у Канаді, обідають в Огайо, а розпушують пір'я на ніч на південних болотах. Навіть бізони певною мірою йдуть крок у крок з порами року й косять траву в Колорадо лише доти, доки зеленіша й солодша трава не проб'ється у Єловстоні. Але ми чомусь вважаємо, що якщо знести тини навколо наших ферм і нагромадити натомість кам'яні мури, то ці межі окреслять напрям нашого життя й долі. Якщо тебе обрали міським писарем, не смій і думати про те, щоб майнути влітку на Вогняну Землю, а ось у землі вічного вогню запросто можеш потрапити. Всесвіт ширший, ніж наші уявлення про нього.

Нам варто частіше визирати понад гакабортом нашого корабля, як допитливим пасажирам, а не мандрувати, мов дурні моряки, які тільки те й роблять, що микають клоччя. Інший бік земної кулі — це просто домівка нашого кореспондента. Ми завжди обираємо найкоротший шлях з однієї точки в іншу, а лікарі лікують саму тільки шкіру. Один поспішає до Південної Африки, щоб полювати на жирафів, але чи варто зосереджуватися на такій здобичі? Хочу спитати, скільки людина полювала б на жирафів, якби могла? Полювання на бекасів і вальдшнепів — теж прекрасна забава, але, як на мене, вистежувати слід шляхетнішу здобич — самого себе:

Як оком вглиб ума б свого стримів,

То там відкрив◦би тисячі країв

Іще незнаних. В мандри йди між них,

Космографом зробись думок своїх[242].

Що нам до Африки, що нам до Заходу, коли наш внутрішній світ на карті біліє? Нехай навіть він виявиться чорним, як те узбережжя, коли ми його відкриємо. Невже ми справді хочемо знайти витоки Нілу чи Нігеру, а чи Місисипі, чи Північно-Західний прохід навколо континенту? Невже це — саме ті проблеми, що найбільше обходять людство? Невже Франклін — єдина зникла людина, кого дружина так затято шукає? Містер Ґринел хоч знає, де перебуває він сам? Краще стати Мунґо Парком, Льюїсом і Кларком чи Фробішером своїх потоків і океанів, досліджувати власні вищі широти, за потреби запастися цілим кораблем консервованого м'яса й нагромаджувати консерви до неба як знак. Чи ж процес консервації винайшли виключно для того, щоб зберігати м'ясо? Ні, краще стати Колумбом для цілих нових континентів і світів усередині себе й відкривати нові проходи не для торгівлі, а для думки. Кожна людина владна над внутрішніми обширами, проти яких земні імперії всіх царів видаються дрібними країнками й горбиками, що лишаються, коли сходить крига. Можна не мати ані крихти поваги до себе й жертвувати вищим заради нікчемнішого — і все одно бути патріотом. Вони люблять землю, що стане їм могилою, але не відчувають співчуття до духу, який вдихає життя у їхній прах. Патріотизм — це муха в них у голові. Яка була користь від Експедиції з дослідження південних морів, з усією її помпою й пишнотою, як не опосередковано засвідчити, що в моральному світі існують цілі континенти й моря, не досліджені людиною, хоча кожна особа — це протока чи перешийок до них? Легше пропливти багато тисяч миль крізь холоднечу, бурі й землі людожерів на кораблі, що належить державі, в супроводі п'ятисот юних і зрілих помічників, ніж дослідити власне море, Атлантичний і Тихий океани свого окремішнього буття.

Erret, et extremos alter scrutetur Iberos.

Plus habet hie vitæ, plus habet ille viæ[243].

Най блукають і вивчають австралійців-чужинців.

Мені залишиться більше Бога, їм — більше дороги.

Немає сенсу обпливати навколо світу, щоб крутити свиням хвости в Занзібарі. Як не вмієте нічого кращого, займайтеся бодай цим — а тимчасом, може, і знайдете якусь «Симзову діру»[244] й крізь неї нарешті проберетеся всередину. Англія і Франція, Іспанія й Португалія, Золотий Берег і Невільницький Берег — усі виходять до цього особистого моря; проте жоден човник там не віддалявся від берега так, щоб суша зникла за обрієм, хоча саме там, безперечно, ховається прямий шлях до Індії. Якщо хочеш вивчити всі мови й звичаї всіх народів, мандрувати далі, ніж всі мандрівники доти, призвичаїтися до всіх кліматів і змусити Сфінкса розбити голову об каміння, то дослухайся до поради стародавнього філософа[245] й пізнай самого себе. Для цього потрібні гострий зір і міцні нерви. На війну йдуть тільки переможені й дезертири — боягузи, які втікають від дійсності й записуються у військо. Негайно вирушай у найдальший західний шлях, який не уривається на берегах Місисипі чи Тихого океану й веде не до давнього Китаю чи Японії, а дотичною до цієї сфери лінією, і простуй ним влітку і взимку, день і ніч, нехай навіть сяде сонце, місяць, а з часом — і сама Земля.

Кажуть, Мірабо[246] вдався до грабунку на дорогах, аби «перевірити, скільки потрібно вчинити повстань, щоб стати у відкрите протистояння з найсвятішими суспільними законами». Він заявляв, що «солдатові, який б'ється у лавах, відваги потрібно не більше, ніж устілці», а «честь і віра ніколи не спиняли людину, якщо вона дійшла зваженого й непохитного рішення». З точки зору нашого світу це позиція мужня, але водночас безцільна, ба навіть розпачлива. Людина розважливіша й так часто опиняється «у відкритому протистоянні» з тим, що вважають «найсвятішими суспільними законами», водночас дотримуючись законів іще святіших, тож випробовує цю тезу, не завдаючи собі зайвого клопоту. Не належить людині обстоювати таку позицію стосовно суспільства, натомість належить дотримуватися позицій, у яких опиняєшся, коли коришся законам свого буття. Ті не протистоять справедливому уряду — якщо, звісно, такий знайдеш.

На те, щоб полишити ліси, я мав не менш вагомі причини, ніж для того, щоб там оселитися. Почасти мені здавалося, що мушу прожити ще кілька життів і не можна віддавати більше часу тому життю. Вражає, як легко й бездумно ми обираємо шлях і прокладаємо для себе ж звичні колії. Не минуло й тижня, як я протоптав стежку від дверей до берега ставка; відтоді, як я ходив там щоднини, минуло п'ять чи шість років, а її й досі видно. Правду кажучи, я боюся, що інші могли прикипіти до моєї стежки й тим допомогти їй заціліти. Поверхня землі м'яка й легко вгинається під ногами; так само й шляхи, якими мандрує наш розум. Які ж, імовірно, протоптані й курні шляхи цього світу, які глибокі колії проклали традиція й покора звичаям! Не в каюті я хотів мандрувати, а біля щогли, на палубі світу, де сплять моряки й краще видно місячне сяйво поміж гір. Я ще не хочу спускатися з палуби.

Цей дослід навчив мене принаймні одного: якщо впевнено простувати до своєї мрії й намагатися жити саме тим життям, яке собі уявляв, здобуваєш успіх, якого за звичайних обставин не очікуєш. Дещо полишаєш позаду, перетинаючи незриму межу; у тобі й навколо починають утверджуватися нові, універсальні й ласкаві закони; а можливо, це старі закони розширюються — і тепер їх можна тлумачити на свою користь, вільнодумно, тож ти живеш у згоді з вищим ладом буття. Що більше спрощуєш своє життя, то простішими видаються й закони всесвіту: і самотність більше не самотність, і бідність не бідність, і слабкість не слабкість. Навіть як будуєш замки в повітрі, роботу не конче буде втрачено, бо де ж замкам іще стояти. А◦тепер заклади під них фундамент.

Англія й Америка вимагають говорити так, аби вони все розуміли, а це просто смішно. Так ані людина не росте, ані мухомор. Ніби це має якесь значення, а без них не знайдеться тих, хто тебе зрозуміє. Мовби природа може вмістити лиш один спосіб розуміти, не може мати пташок і ссавців водночас, істот летючих і повзучих, а найкращі слова англійської мови — «цоб» і «цабе», зрозумілі навіть волові. Мовби самої тільки тупості досить, аби гарантувати безпеку. Я найдужче боюся, щоб мої висловлювання не виявилися недостатньо екстра-вагантними: а раптом вони не вибредуть достатньо далеко поза межі мого буденного досвіду й не зможуть передати істину, в яку я вірю? Екстравагантність — Extra vagance, від латинського «поза» і «блукати» — залежить виключно від того, де ти поставив свої загорожі. Кочовий бізон, який шукає нове пасовисько в інших широтах, анітрохи не екстравагантний, на відміну від корови, яка під час доїння перевертає відро, перескакує загорожу й утікає до свого теляти. Я прагну промовляти поза межами, як чоловік, що прокинувся, до слухачів, які також не сплять, адже певен, що при закладанні підвалин істинного висловлювання не може існувати жодних перебільшень. Хто ж, почувши музику, потім боятиметься говорити екстравагантно? Повернувшись лицем до майбутнього й можливого, слід жити вільно й неокреслено, аби наші обриси спереду були розмиті й туманні; так само й наші тіні випаровуються з того боку, звідки світить сонце. Летка істина наших слів мусить постійно виказувати недостатність успадкованих переконань. Їхня істина повсякчас зазнає перекладу, й залишається тільки монумент буквального. Слова, якими висловлюємо свою віру й побожність, не конкретні, але для осіб піднесених вони цінні й запашні, як ладан.

Навіщо завжди опускатися до найбанальнішого нашого сприйняття і вихваляти його як здоровий глузд[247]? Найздоровіший глузд — у того, хто спить, і проявляється той глузд у хропінні. Інколи ми зараховуємо надміру-умків до недоумків, бо зауважуємо тільки третину їхнього розуму. Дехто присікався б навіть до червоного світанкового неба, якби встав так рано. Я чув таке: «Кажуть, що вірші Кабіра[248] містять чотири рівні: ілюзія, дух, інтелект і містична доктрина Вед»[249], — натомість коли чийсь твір дозволяє більше однієї інтерпретації, у наших краях це вважається підставою для скарг. Англія шукає ліки проти картопляної гнилизни, а чого ж ніхто не шукає ліків проти мозкової гнилизни, яка вражає значно ширші маси — і зі значно фатальнішими наслідками?

Я не ставив собі за мету писати непрозоро, але пишаюся собою, якщо під цим оглядом до моїх сторінок не більше претензій, ніж до волденського льоду. Південні покупці присікувалися до його блакиті — доказу його чистоти, ніби то багнюка, і надавали перевагу кембриджській білій кризі, яка відгонить водоростями. Чистота, яку люблять люди, більше схожа на тумани, що огортають землю, ніж на блакитні емпіреї у високості.

Дехто весь час торочить, що, мовляв, ми, американці й сучасні люди загалом, — інтелектуальні пігмеї проти мудреців древності й навіть єлизаветинців. Але нащо таке говорити? Живий пес кращий за мертвого лева. І що людині, вішатися, якщо вона належить до раси пігмеїв, замість намагатися стати найбільшим пігмеєм, яким тільки може стати? Най кожен займається своїми справами й намагається бути тим, ким його створено.

Чому ми так рвемося здобути успіх, і то в таких шалених авантюрах? Можливо, той, хто йде не в ногу зі своїми супутниками, просто чує інші барабани. Най крокує в такт з тією музикою, хай яка вона химерна й далека. Немає потреби дорослішати так швидко, як яблуня чи дуб. Навіщо перетворювати свою весну на літо? Якщо лад, для якого ми створені, ще не настав, то якою дійсністю його замінити? Не розбиваймося об марнославну дійсність. Навіщо нам з великим трудом зводити над собою небеса з блакитного скла, якщо, навіть завершивши їх, ми все одно вдивлятимемося в істинні небеса над ними, ніби штучних не існує?

У місті Куру був митець, який прагнув досконалості. Одного дня йому спало на думку створити посох. Вирішивши, що час є складовою частиною кожного недосконалого твору, але не позначається на творі досконалому, він сказав собі: посох мій буде досконалий в усьому, навіть якщо мені не судилося створити нічого іншого в цьому світі. Він одразу рушив у ліс по деревину, щоб знайти саме такий кийок, який йому потрібен; він знаходив палицю за палицею, і всі відкидав, друзі поступово його полишали, адже старішали й помирали у своїх трудах, але митець не постарішав ані на мить. Він і сам не зауважив, як відданість цій єдиній меті, рішучість і глибока побожність наділили його вічною юністю. Він не йшов на компроміси з Часом, а тому Час не ставав у нього на шляху і тільки зітхав, лишаючись на віддалі, бо не міг його здолати. Коли він нарешті знайшов цілковито придатний для посоха патик, місто Куру вже перетворилося на древні руїни, і він сів на уламках, щоб зняти кору з палиці. Коли він надав палиці потрібної форми, Кандагарська династія вже добігала кінця, і він патиком написав на піску ім'я останнього з тієї породи, а тоді взявся за дальшу роботу. Коли він обтесав і відполірував посох, Кальпа вже не була Полярною зорею, а доки прикріпив маківку і наконеччя, оздоблені коштовностями, Брахма встиг прокинутися й заснути багато разів[250]. Навіщо я зупиняюся на таких деталях? Коли він додав останні штрихи, посох раптом різко збільшився на очах у приголомшеного майстра. Той виріб виявився найдосконалішим творінням Брахми. Працюючи над посохом, майстер сформував цілу нову систему, цілий світ з досконалими й гармонійними пропорціями, в якому старі міста й династії відійшли, а на зміну їм прийшли гармонійніші й славетніші. Під ногами в нього досі лежала свіжісінька тирса, і він зрозумів, що для нього і його витвору проминання часу — це лише ілюзія, і насправді минуло не більше часу, ніж потрібно, аби одна іскра з розуму Брахми впала на хмиз смертного розуму й розпалила багаття. Матеріал був чистий, і мистецтво його було чисте; отже, й витвір його неминуче мусив вийти дивовижним.

Жодна подоба, якої ми можемо надати речам, не буде такою корисною, як істина. Лише істина служить людям вірою і правдою. Здебільшого ми перебуваємо не на своєму істинному місці, а в оманливому положенні. Натура наша слабка, тож ми будуємо припущення щодо стану речей і займаємо там місце, і таким чином перебуваємо у двох станах водночас, і вибратися з них удвічі тяжче. У тверезі моменти ми бачимо тільки факти, стан речей, яким він є. Кажи те, що маєш сказати, а не те, що вважаєш за потрібне сказати. Істина краща за будь-яку вигадку. Лудильника Тома Гайда спитали, чи хоче він сказати останнє слово, стоячи на ешафоті. Він сказав: «Передайте кравцям — хай сім разів відміряють, а один раз відріжуть». А◦молитву його товариша забуто.

Хай яким нікчемним є твоє життя, дивися правді у вічі й проживай його; не лай його, не називай образливими словами. Воно все одно краще за тебе. Що багатшим стаєш, то злиденніший вигляд має твоє життя. Той, хто любить присікуватися, навіть у раю побачить хиби. Люби своє життя, хай◦би яким злиденним воно було. Навіть у богадільні можна прожити приємні, захопливі, славетні години. Призахідне сонце однаково яскраво відбивається від вікон хижі бідняка й палацу багатія, а навесні сніг перед їхніми порогами тане одночасно. Не маю підстав вважати, що ясний розум менш задоволений бідним життям і думає там менше радісних думок, ніж у палаці. Як на мене, міська біднота часто живе незалежніше, ніж будь-хто інший. Можливо, вони просто сягнули такої величі духу, що приймають усе без образ. Більшість вважає, що покладатися на підтримку міста ганебно, зате багато хто не вважає ганебним добувати для себе на прожиток підлістю, за що мусило◦би бути більш соромно. Плекайте бідність, як трави у своїм садку, як шавлію. Не завдавайте собі клопоту зачасто добувати щось нове — новий одяг чи нових друзів. Переверніть старе, поверніться до нього. Речі не змінюються — змінюємося ми. Продавайте свій одяг, а думок своїх не збувайте. Бачить Бог, товариства вам не бракуватиме. Навіть якби мене довіку замкнули в куточку якоїсь мансарди, як павука, доки мої думки при мені, світ навколо не змаліє. Як казав філософ, «в армії з трьох дивізій можна відняти генерала, і запанує безлад, але навіть у найницішої й найзлиденнішої людини не можна відняти думки»[251]. Не намагайся завзято розвиватися й піддавати себе багатьом різним впливам, адже то гульня і марнотратство. Світло божественного оприявнюють смирення й темрява. Тіні бідності й ницості збираються довкола нас — «аж ба! Творіння розпросторюється в нас на очах». Варто пам'ятати, що навіть якби нас наділили багатством Креза, цілі наші не змінилися б, та й засоби для їхнього досягнення — також. Ба більше, якщо бідність сковує твої можливості — скажімо, якщо ти не можеш купувати книжок і газет, — обмежуєшся найважливішим, найсуттєвішим досвідом; мусиш мати справу з матеріалом, який дає найбільше цукру й крохмалю. Життя найсолодше при самій кісточці. Ти захищений від того, щоб зледащіти. Велика щедрість іще нікого не довела до великих збитків. Непотрібні статки тільки й дають змогу, що купити непотріб. А◦те, що справді потрібне душі, за гроші не купиш.

Я живу в куточку поміж стін, де свинець сплавлено з бронзою для дзвонів. Коли відпочиваю опівдні, моїх вух часто сягає гучне калатання ззовні. То галасують мої сучасники. Сусіди розповідають мені про свої пригоди зі славетними джентльменами й леді, з якими достойниками вони сідали за стіл; а мене то цікавить не більше, ніж зміст щоденної газети. Розмовляють вони здебільшого про вбрання й манери, але гуска залишається гускою, хай у що її вбери. Розповідають мені про Каліфорнію й Техас, Англію й Індію, шановного пана такого-то з Джорджії чи Масачусетсу, про явища плинні й минущі, доки в мені не закипає бажання плюндрувати їхнє господарство, як той Мамлюк-бей. Я радію, коли вдається опанувати себе й не йти з процесією та парадом у всіх на очах, а, так◦би мовити, крокувати в ногу з Творцем всесвіту; не жити в цьому суєтному, нервовому, гамірному, банальному дев'ятнадцятому столітті, а стояти чи сидіти обіч у задумі, доки воно проминає. Чого радіють? Усі вони увійшли до комітету розпоряджень і з хвилини на хвилину чекають на чийсь виступ. Бог — єдиний розпорядник, а Вебстер — його оповісник. Я люблю зважити все, визначитися й рушити до правильної мети, яка притягує мене найдужче, а не чіплятися за планку терезів у надії, що вага моя зменшиться; не уявляти собі стан речей, а приймати його, яким він є; і простувати єдиним шляхом, який мені судився, де жодна сила мене не зупинить. Що ж то за досягнення — зводити арку, не заклавши міцних підвалин? Годі бігати тонкою кригою. Деінде є надійна твердь. Я читав, що якось мандрівник спитав хлопчика, чи в болота тверде дно. Хлопчик відповів, що так. Але кінь мандрівника одразу загруз до попруги, і подорожній дорікнув хлопчикові:

— А◦ти ж казав, що дно тверде.

— Так і є, — відповів хлопчик, — ви ще просто до нього не дістали.

Так само і з болотами й сипучими пісками суспільства, але хлопчики це розуміють, лише коли постарішають. Важить лише те, що сказано чи зроблено за якогось рідкісного збігу обставин. Я не з тих, хто здуру забиває цвяхи у сяк-так потиньковані дошки, бо після такого не зміг◦би заснути. Дай мені молоток, дозволь знайти латівник. Не покладайся на замазку. Забивай цвяхи так надійно, щоб, навіть прокинувшись серед ночі, ти з гордістю думав про роботу, зроблену так сумлінно, що не гріх при такій оказії згадати Муз. Най поможе тобі Бог, і ніхто, крім Бога. Забивай кожен цвях так, ніби це — черговий гвинтик у машині всесвіту, і від тебе залежить, чи вона запрацює.

Понад любов'ю, грошима й славою я волію істину. Сидів я за столами, де не бракувало ласощів, і вина, й улесливої прислуги, і тільки щирості й істини не було; і я йшов від таких негостинних господарів голодним. Гостинність їхня була холодна, як льоди. Навіть крига не знадобилася б, щоб ці ласощі не розтали. Господарі розповідали мені про вік вина і славетний вінтаж, а в мене тільки й думки було, що про давніше, новіше й чистіше вино ще славетнішого вінтажу, якого в них не було й купити його не могли. Такий стиль, покої, сади й «розваги» мене не обходять. Я прийшов до короля, а він змусив мене чекати у залі й тримався так, ніби гостинність його стомила. Жив у наших краях чоловік, який оселився в дуплі дерева. Тримався істинно по-королівськи. Краще б я прийшов до нього.

Скільки нам ще сидіти по наших покоях і сповідувати марні й застарілі чесноти, що їх будь-яке зусилля робить недоречними? Ми мовби починаємо день з довгостраждання й наймаємо когось сапати нашу картоплю, а по обіді сповідуємо християнське смирення й милосердя, а про благочестя згадуємо допіру потім! Згадаймо про китайську гордість і затхлу самовдоволеність людства. Наше покоління поклоняється самому собі, останньому нащадкові славетного роду, і з думкою про це давнє походження задоволено обговорює розвиток мистецтва, науки в Бостоні, Лондоні, Парижі й Римі. Видають «Записки філософських товариств», привселюдно виславляють «Видатних мужів»[252]! Адам розмірковує про власні чесноти. «Так, чини наші величні, а пісні божественні й не забудуться ніколи», — тобто доки ми їх пам'ятаємо. Де ж учені товариства й видатні мужі Асирії? Ми — незрілі філософи й дослідники! Жоден із моїх читачів ще не прожив всього людського життя. Можливо, це лише весняні місяці в житті нашої породи. Якщо у нас у Конкорді вже й була семирічна короста, то ще не було сімнадцятирічної сарани. Ми знайомі лише зі шкірою земної кулі, на якій живемо. Більшість не поринала на шість футів під цю поверхню, та й не підскакувала на стільки ж футів над нею. Ми не знаємо, де ми. А◦ще ми глибоко спимо майже половину відведеного нам часу. Але себе вважаємо мудрими й начебто даємо справам лад. Ото глибокі мислителі, ото амбітні душі! Коли я дивлюся на комашку, що повзає в мене під ногами по хвойних голках, які встеляють землю в лісі, й намагається сховатися від мого погляду, то питаю себе, чому вона так цінує власні скромні думки й відвертається від мене — хоча я, можливо, саме той благодійник, який міг◦би принести її породі якісь утішні знання. І тоді мені згадується великий Благодійник і Розум, який стоїть наді мною, людською комашиною.

У світі невпинно прибуває нового, але ми миримося з невимовною нудьгою. Годі згадати, які проповіді досі вислуховують у більшості цивілізованих країн. Слова на кшталт «радощів» чи «горя» лише обтяжують псалми, що їх ми мугикаємо, а в душі віримо лише в пересічне й нице. Нам здається, що змінити у собі ми можемо лиш одяг. Кажуть, Британська імперія дуже велика й респектабельна, а Сполучені Штати — могутня держава. Ми не віримо, що за кожним з нас здіймається й опадає такий приплив, який міг◦би підхопити Британську імперію, мов трісочку, якби ми тільки впустили його у свій розум. Хтозна, що за сімнадцятирічна сарана виповзе із землі згодом? Закони, що керують тим світом, у якому я живу, були укладені не за келихом вина по обіді, як у Британії.

Життя в нас — як вода у річці. Можливо, цього року вона підніметься так високо, як люди ще й не бачили, і затопить засохлі землі; можливо, саме цього року на нас чекають нечувані події, і всі наші ондатри потонуть. Там, де ми живемо зараз, не завжди була суша. Я бачив береги далеко від водойм, об які колись, ще до того, як учені почали записувати паводки, плюскалися хвилі. Всі чули історію, що ходила Новою Англією, про сильну й гарну комаху, яка вилупилася в старому столі з яблуневої деревини. Він простояв на кухні у фермера, спершу в Конектикуті, а потім у Масачусетсі, шістдесят років. А◦яєчко відклали в живе дерево ще за багато років до того, що вдалося встановити, порахувавши річні кільця; господар кілька тижнів слухав, як комашка точить шлях на свободу, можливо, вилупившись від жару кавника. У кому ж не міцніє віра у воскресіння і безсмертя після таких історій? Хтозна, яке прекрасне й окрилене життя, що його яєчка віками лежали під концентричними кільцями висохлої деревини нашого суспільства, відкладені в заболонь зеленого живого дерева, може несподівано вирватися навіть з найбанальнішого дарованого умеблювання — і нарешті насолодитися своїм досконалим літнім життям! Можливо, родина, збираючись за святковим столом, уже багато років з подивом слухає, як воно точить свою могилу.

Я не кажу, що кожен Джон і Джонатан це зрозуміє, але світанок нового дня не настане внаслідок самого тільки проминання часу. Світло, яке сліпить очі, видається нам пітьмою. Новий день не почнеться, якщо ми не пробудимося. Ще настане день. Сонце — це лише ранкова зоря.

К І Н Е Ц Ь

Інформація видавця

ВОЛДЕН, АБО ЖИТТЯ В ЛІСАХ

Переклад з англійської: Ярослава Стріха

Куратор проєкту: Тарас Лютий

Наукове редагування: Вадим Менжулін

Редагування: Богдана Романцова

Коректура: Ніка Чулаєвська

Дизайн та верстка: Ірина Мамаєва

ТОВ «Темпора»

01030, Київ, вул. Б. Хмельницького, 32, оф. 4

Свідоцтво про внесення до державного реєстру: ДК № 2406 від 13.01.2006.

Тел./факс: (044) 234-46-40

www.tempora.com.ua

Підписано до друку 09.01.2020.

Папір офсетний. Формат 84x108/32.

Гарнітура BalticaC, Hiragino Sans, Bebas Neue

Ум. друк. арк. //. Обл.-видавн. арк. //. Зам. № 20-071

Віддруковано в ТОВ «Друкарня „Бізнесполіграф“» 02094, м. Київ, вул. Віскозна, 8

Тел./факс: (044) 503-00-45

Свідоцтво про внесення до державного реєстру: ДК № 2715 від 07.12.2006

Перелік помилок набору, виявлених та виправлених верстальником

с. 111: Унаслідок цього студент заганяє свого батька в боргову [яву] => яму, почитуючи Адама Сміта, Рикардо й Сея <…>

с. 262: І Флінтів став, що лежить десь за милю [за] => на схід <…>

Примітки

1

Її світова прем'єра відбулася у травні 2013-го на Канському міжнародному кінофестивалі.

2

Мелвілл Г. Мобі Дік, або Білий Кит / Г. Мелвілл; пер. з англійської О. Абраменка та О. Яцини. — К.: КНИГОЛАВ, 2018. — С. 115. В іншому перекладі: «…наше земне повітря… наскрізь отруєне невимовною скрухою безлічі смертних, що видихнули ту скруху, помираючи» (Мелвілл Г. Мобі Дік, або Білий Кит: Роман / Г. Мелвілл; пер. з англ. Ю. Лісняк. — К.: Дніпро, 1984. — С. 147).

3

Thoreau Н. D. Walden; Or, Life in the Woods / H. D. Thoreau — Boston: Ticknorand Fields, 1854. Цікава паралель: процитований у стрічці Джармуша роман Германа Мелвіла «Мобі Дік» був опублікований у 1851 р., тобто незадовго до «Волдену», а сам Мелвіл народився у 1819 р., тобто невдовзі після Торо.

4

За материнською лінією Торо мав шотландські та англійські корені, а за батьківською — французькі, звідки й написання прізвища як Thoreau. Предки з обох ліній іммігрували до Америки, шукаючи захисту від утисків на релігійному ґрунті, адже у своїх рідних країнах належали до релігійних меншин (шотландських пресвітеріан, англійських квакерів та французьких гугенотів відповідно). Стосовно того, як правильно наголошувати прізвище мислителя, висували різні пропозиції, однак зараз превалює варіант з наголосом на другому складі: Торó.

5

Останній запис він зробив за пів року до смерті, у листопаді 1861 р. У цей час туберкульоз, на який Торо страждав упродовж багатьох років, стрімко прогресує. У 1842-му від цієї ж хвороби помер його брат Джон, а у 1849-му — сестра Гелен.

6

Thoreau Н. Journal І, 1837–1846 / Н. D. Thoreau // The writings of Henry David Thoreau. Manuscript ed. — V. 7. — Boston: Houghton Mifflin, 1906. — P. 3.

7

У «Волдені» цей досвід відбито, наприклад, так: «якби я хотів навчити юнака наук і мистецтв, то не вдавався б до стандартного способу, тобто не відсилав до вчителів, які вивчають і практикують що завгодно, крім мистецтва життя». (Тут і далі цитати з «Волдену, або Життя в лісах» наведено в перекладі Я. Стріхи за цим виданням.)

8

У цій школі він працював разом зі старшим братом Джоном, але 1841 р. заклад довелося закрити через смертельну хворобу Джона.

9

За часів Торо й Емерсона Конкорд, як і зараз, був невеличким містечком (приблизно 2200 мешканців). Однак як одне з найдавніших американських поселень, він має тривалу й насичену важливими подіями історію. У першій половині XIX ст. саме Конкорд перетворився на один із центрів формування тоді ще зовсім юної культури США.

10

«Я… визнаю Торо найчистішим інтерпретатором Емерсона, у цьому ніхто не був настільки точний, ніхто більше не сягнув такої вичерпності». Cavell S. This New Yet Unapproachable America: Lectures after Emerson after Wittgenstein. Frederick Ives Carpenter Lectures; 1987 / S. Cavell. — Albuquerque, N.M.: Living Batch Press, 1989. — P. 84.

11

Bloom H. Editor's Note; Introduction // Henry David Thoreau: (Updated Edition) / H. Bloom (Ed.). — New York: Infobase Learning, 2007. — P. VII.

12

Згадаємо деякі важливі віхи цього процесу. У 1939-му була опублікована популярна біографія Торо (Canby Н. S. Thoreau / Н. S. Canby. — Boston: Houghton Mifflin Co., 1939), яка стала бестселером і зробила його ім'я широко відомим. 1941 р. у Конкорді було засноване товариство шанувальників його постаті та спадщини (The Thoreau Society), що стало одним із найзначніших літературних товариств США. Символи остаточного визнання Генрі Торо на загальнонаціональному рівні з'явилися в 1960-ті: 6 травня 1962-го на вшанування сторіччя з дати смерті філософа в залі слави великих американців у Нью-Йоркському університеті було встановлено бюст конкордського мислителя, а у 1967-му, на честь 150-ї річниці від дня народження Торо, у США було випущено поштову марку з його зображенням.

13

Лютий T. Ніцше. Самоперевершення / T. Лютий. — К.: Темпора, 2016. — С. 282–285 та ін.

14

Поліщук Н. Філософія прагматизму / Н. Поліщук. — К.: Український Центр духовної культури, 2012. — С. 9 — 30.

15

Покровский Н. Е. Генри Topo / Н. Покровский. — М.: Мысль, 1983. — С. 45. У пострадянські часи Покровський видав більшу за обсягом книжку, присвячену лідеру американського трансценденталізму: Покровский Н. Ральф Уолдо Эмерсон. В поисках своей Вселенной / Н. Покровский. — Центр американских исследований в Конкорде, 1995. — 374 с. Однак до активного книжкового обігу ця публікація не потрапила й істотного впливу на теренах України не мала. Окрім того, вона сама написана не в академічному, а радше в белетристичному ключі.

16

Покровский Н. Е. Генри Торо / Н. Покровский. — М.: Мысль, 1983. — С. 22, 45.

17

Там само. — С. 46.

18

Старцев Л. И. Генри Торо и его «Уолден» / А. Старцев // Уолден, или жизнь в лесу / Торо Г. Д.; подгот.: З. Е. Александрова и др. — 2-е изд. — М.: Наука, 1979. — С. 389.

19

Покровский Н. Е. Генри Торо / Н. Покровский. — М.: Мысль, 1983. — 187 с.

20

Edel L. Henry D. Thoreau. University of Minnesota Pamphlets on American Writers; No. 90 / L. Edel. — Minneapolis: University of Minnesota Press, 1970. — P. 5.

21

Ця книжка була написана в період з 1845 до 1847 р. і вперше опублікована 1849 р. У ній ідеться про подорож на каное річками Нової Англії, здійснену Торо у 1839 р. разом із братом Джоном.

22

Thoreau Н. D. A Week on the Concord and Merrimack Rivers / H. D. Thoreau. — New York: Dover Publications, 2016. — P. 236.

23

Thoreau H. D. Journal III: September 16, 1851 — April 30, 1852 / H. D. Thoreau // The writings of Henry David Thoreau. Manuscript ed. — V. 9. — Boston: Houghton Mifflin, 1906. — P. 232. Такого ієрархічного погляду Торо дотримувався не завжди. У щоденниковому записі, зробленому в двадцятирічному віці (17 грудня 1837 р.), він висловлював сподівання на те, що «на останній стадії цивілізації поезія, релігія та філософія будуть єдині». (Thoreau Н. D. Journal І, 1837–1846 / Н. D. Thoreau // The writings of Henry David Thoreau. Manuscript ed. — V. 7. — Boston: Houghton Mifflin, 1906. — P. 18).

24

Thoreau H. D. A Week on the Concord and Merrimack Rivers / H. D. Thoreau. — New York: Dover Publications, 2016. — P. 196.

25

Cavell S. The Senses of Walden: An Expanded Edition / S. Cavell. — Chicago: University of Chicago Press, 1992. — P. 94.

26

Там само. — Р. 95.

27

Там само. — Р. XIII–XIV.

28

Зокрема, таким її представникам, як пізній Людвіґ Вітґенштайн та Джон Остін.

29

До цих міркувань Стенді Кейвела можна додати, що доволі по-вітґенштайнівськи звучать і висловлювання Торо про те, що сильний шум, балакливість, гомінливість є ознаками темних часів, тоді як справжнім рупором істини є мовчання (Thoreau Н. D. Journal І: 1837–1846 / Н. D. Thoreau // The writings of Henry David Thoreau. Manuscript ed. — V. 7. — Boston: Houghton Mifflin, 1906. — P. 67–68). За його словами, «мовчання є спілкуванням свідомої душі із самою собою. Коли душа сягає усвідомлення своєї нескінченності, западає мовчання» (там само. — Р. 64). У «Волдені» схожу думку передано так: «Для філософа всі так звані (курсив мій. — В. М.) новини (курсив Г. Т.) — це плітки, а ті, хто їх укладає й читає, — це старі баби за чаєм». В останньому висловлюванні дуже важливо, що йдеться про «так звані новини», або, якщо говорити сучаснішою мовою, про інформаційні шуми. По-справжньому нове Торо цінував, про що йтиметься нижче.

30

Cavell S. This New Yet Unapproachable America: Lectures after Emerson after Wittgenstein. Frederick Ives Carpenter Lectures; 1987 / S. Cavell. — Albuquerque, N.M.: Living Batch Press, 1989. — P. 79–80.

31

Докладніше про це див., напр.: Менжулін В. І. Біографічний підхід в історико-філософському пізнанні: моногр. / В. Менжулін. — К.: НаУКМА; Аграр Медіа груп, 2010. — 455 с.

32

Торо та інші трансценденталісти (такі, скажімо, як Емерсон або Марґарет Фулер) надавали величезного значення автобіографії, зокрема порівняно з біографією. Міркування щодо вищості автобіографії проти біографії трапляються також у німецького філософа-романтика Фридриха Шляєрмахера, а згодом — у Вільгельма Дильтая та представників його школи, зокрема Георга Міша. Торо формулював цю настанову, зокрема, так: «Якщо я — не я, тоді хто буде мною?» (Thoreau Н. D. A Week on the Concord and Merrimack Rivers / H. D. Thoreau. — New York: Dover Publications, 2016. — P. 98).

33

Наприклад, завершуючи опис свого усамітнення наприкінці розділу «Весна», Торо твердить: «Так завершився мій перший рік у лісах, і другий рік був схожий на нього». Однак з інших джерел відомо, що були й відмінності: Торо втратив урожай бобів, помідорів, кабачків та картоплі через несподівані приморозки в червні, а також разом з іншим філософом-трансценденталістом Еймосом Бронсоном Олкотом побудував літній будинок для Емерсона й побував у штаті Мен (див.: Thoreau Н. D. Walden: A Fully Annotated Edition / Н. D. Thoreau; Jeffrey S. Cramer (Ed.). — New Haven: Yale University Press, 2004. — P. 308). Однак така «вільність» в описі власного існування мала своє методологічне обґрунтування: Торо, як і американські трансценденталісти загалом, вважав, що існування має два виміри — актуальний та ідеальний. Перший він вважав цариною розуму, а другий — уяви, причому віддавав перевагу саме другому: «Я вважаю, що актуальне є значно менш реальним для мене, ніж уявне» (Thoreau Н. D. Journal II: 1850 — September 15, 1851 / Н. D. Thoreau // The writings of Henry David Thoreau. Manuscript ed. — V. 8. — Boston: Houghton Mifflin, 1906. — P. 43).

34

До роботи за гроші Торо ставився у цілому негативно. В есеї «Життя без принципу» він написав: «Шляхи, якими можна заробити гроші, майже всі без винятку ведуть униз… Якщо ви заробляєте гроші як письменник або лектор, мусите бути популярним, а це веде просто вниз» (Thoreau Н. D. Live without principle / Н. D. Thoreau // Civil disobedience, and other essays (Dover thrift editions) / H. D. Thoreau; P. Smith (Ed.). — New York: Dover Publications, 1993. — P. 77). На відміну від абсолютної більшості сучасників та краян, які віддавали життя виснажливій праці заради зростання матеріального достатку, Торо, як сказав про нього Емерсон, вирішив стати багатим через зменшення своїх потреб і завдяки цьому «мав вигляд єдиної людини в місті, що мала дозвілля» (Emerson R. W. Thoreau / R. W. Emerson // Henry David Thoreau / edited and with an introduction by Harold Bloom. New York: Bloom's Literary Criticism, 2008. — Р. 14, 17). Випускний есей, прочитаний ним на церемонії завершення навчання в Гарвардському коледжі 30 серпня 1837 року, мав назву «Комерційний дух нових часів, розглянутий з точки зору його впливу на політичний, моральний та літературний характер нації» («The Commercial Spirit of Modem Times, considered in its Influence on the Political, Moral, and Literary Character of a Nation»). Там ішлося й про те, що біблійний порядок (шість днів — робота, сьомий — відпочинок) слід замінити на зворотний, згідно з яким працювати доведеться лише один день на тиждень (див.: Thoreau Н. D. Walden: A Fully Annotated Edition / Н. D. Thoreau; Jeffrey S. Cramer (Ed.). — New Haven: Yale University Press, 2004. — P. 66). Разом з тим Торо вмів заробити собі на життя. Окрім занять землемірством, він також доволі успішно допомагав батькові керувати підприємством з виробництва олівців, а у 1859-му, після смерті останнього, навіть його очолив. Порівняно з літературною діяльністю, яка за життя Торо прибутків майже не приносила, розроблювана шахта з видобутку графіту для олівців була комерційно успішнішою. І все ж таки як одне з найстисліших і найвлучніших формулювань його життєвого кредо може бути наведено таке речення з «Висновків» до «Волдену»: «Понад любов'ю, грошима й славою я волію істину».

35

Emerson R. W. Thoreau / R. W. Emerson // Henry David Thoreau / edited and with an introduction by Harold Bloom. New York: Bloom's Literary Criticism, 2008. — P. 21.

36

Tauber А. І. Henry David Thoreau and the Moral Agency of Knowing / A. I. Tauber. — Berkeley: University of California Press, 2001. — P. 121–122.

37

На земельній ділянці, що належала Емерсону, і з його дозволу.

38

Зокрема, соціальна утопія, сконструйована в романі відомого психолога-біхевіориста Береса Фредерика Скінера з нібито проторівською назвою «Волден-2» (Skinner В. Walden Two / В. Skinner. — New York: Macmillan, 1948). Однак вона насправді істотно відрізняється від того, про що йшлося в Торо.

39

«Мене турбує негуманність науки, — писав Торо в своєму „Журналі“ від 28 травня 1854 р., — оскільки заради встановлення виду рідкісної змії, лишається спокуса її вбити. Мені здається, це не той спосіб, у який отримуємо істинне знання» (Thoreau Н. D. Journal VI: December, 1853 — August, 1854 / Н. D. Thoreau // The writings of Henry David Thoreau. Manuscript ed. — V. 12. — Boston: Houghton Mifflin, 1906. — P. 311).

40

«Я заперечую проти тваринної їжі, бо вона нечиста; а крім того, коли я ловив, чистив, готував і їв рибу, вона мене, по суті, не насичувала. Цей харч видавався дрібним і непотрібним, і втрачав я від того більше, ніж набував. Скибка хліба і кілька картоплин нагодували б мене незгірше, а мороки й бруду від них менше. Як і багато сучасників, я роками майже не вживав тваринної їжі, чаю, кави й такого іншого — не тому, що зауважив погані наслідки, а тому, що вони не узгоджувалися з моєю уявою. Відраза до тваринної їжі — плід не досвіду, а інстинктів. Мені здавалося, що краще жити просто й без витребеньок, і хоча я не досягнув цієї цілі остаточно, все ж зайшов достатньо далеко, аби задовольнити уяву. Я певен, що кожен, хто прагне зберегти свій вищий чи поетичний хист у щонайкращім стані, схильний утримуватися від тваринної їжі зокрема й від надлишку їжі взагалі».

41

У наведеному там списку праць, присвячених Торо, також домінує екологічне спрямування, зокрема в двох монографіях, виданих у Києві: Борейко В. Е. Эссе о дикой природе / В. Е. Борейко. — К.: Киев, эколого-культурный центр, 2000. — 143 с.; Борейко В. Е. Философы зоозащиты и природоохраны / В. Е. Борейко. — К.: КЭКЦ, 2012. — 179 с.

42

Thoreau Н. D. Walking // Civil disobedience, and other essays (Dover thrift editions) / H. D. Thoreau; P. Smith (Ed.). — New York: Dover Publications, 1993. — P. 61.

43

Thoreau Н. D. Journal II: 1850 — September 15, 1851 / Н. D. Thoreau // The writings of Henry David Thoreau. Manuscript ed. — V. 8. — Boston: Houghton Mifflin, 1906. — P. 24.

44

Теодор Джон Качинський народився 1942 р., з 1995-го ув’язнений довічно.

45

Див., напр.: Oleson J. С. «Evil the natural way»: The chimerical utopias of Henry David Thoreau and Theodore John Kaczynski / J. C. Oleson // Contemporary Justice Review. — 2005. — 8(2). — P. 211–228.

46

У «Волдені» про це сказано, наприклад, так: «Якщо припустити, що цивілізація справді покращила умови життя — а я думаю, що таки покращила, хоча користаються цим тільки мудреці…».

47

Channing W. Е. Thoreau: The Poet-naturalist. With Memorial Verses / W. E. Channing. — Boston: Roberts Brothers, 1873.

48

Emerson R. W. Thoreau / R. W. Emerson // Henry David Thoreau / Harold Bloom, Luca Prono. — New York: Infobase Learning, 2008. — P. 25.

49

При цьому, як зазначав Емерсон, тіло й душа Торо були прекрасно пристосовані одне до одного (Emerson R. W. Thoreau / R. W. Emerson // Henry David Thoreau / edited and with an introduction by Harold Bloom. New York: Bloom's Literary Criticism, 2008. — P. 17).

50

Emerson R. W. Thoreau / R. W. Emerson // Henry David Thoreau / edited and with an introduction by Harold Bloom. New York: Bloom's Literary Criticism, 2008. — P. 21.

51

Згідно з Кейвелом (Cavell S. The Senses of Walden: An Expanded Edition / S. Cavell. — P. 53), як феноменологічний опис пошуків людьми самих себе може бути прочитаний один із найвідоміших та найскладніших для інтерпретації фрагментів «Волдену»: «Давним-давно я загубив пса, гнідого коня й голубку, і відтоді не переставав їх шукати. Я описував їхні прикмети й імення, на які вони відгукуються, незчисленним мандрівникам. Зустрічав я й таких, що чули валування пса й тупотіння копит чи навіть бачили проблиск крил голубки з-за хмар, і вони так ревно прагнули їх повернути, ніби самі загубили».

52

Коли Торо був ще дитиною, його родина на кілька років переїздила в інші міста Масачусетсу (Челмсфорд та Бостон), але потім, на його щастя, знов повернулася до Конкорда. Навчаючись у Гарвардському коледжі, він кілька років прожив у Кембриджі в Масачусетсі, але й звідти повернувся додому. У наступні роки він багато подорожував, але здебільшого не дуже далеко від рідних місць. Наприклад, у 1846-му досліджував ліси у північнішому від Масачусетсу штаті Мен (есеї, присвячені опису цієї експедиції, були видані окремою книжкою «Менські ліси» вже після його смерті (Thoreau Н. D. The Maine Woods: By Henry D. Thoreau / H. D. Thoreau. — Boston: Ticknor and Fields, 1864); у 1849 та 1850 pp. також подорожував півостровом Кейп-Код (Масачусетс). Незадовго до смерті Торо поїхав до штату Мінесота й піднявся річкою Місисипі до Сент-Пола, побув у Редвуді на щорічному з'їзді індіанців. Однак головна мета поїздки — покращити здоров'я в іншому кліматі — виявилась недосяжною. Навесні 1843-го Торо відправився виконувати обов'язки гувернера в домі брата Емерсона Вільяма у Стейтен-Айленді поблизу Нью-Йорка. Однак там йому дуже не сподобалося. Вже 8 червня в листі до Емерсона Торо заявив, що в Нью-Йорку «найповажнішою частиною населення є свині на вулиці» (Thoreau Н. D. Familiar Letters of Henry David Thoreau (Transcendentalism anthology) / H. D. Thoreau; F. B. Sanborn (Ed.). — Boston: Houghton, Mifflin and Company, 1894. — P. 98). Вже восени того ж року Торо повернувся до Конкорда. У 1850 р. він відвідав Канаду, але, як було сказано вже у першому реченні нарисів про цю подорож: «Я боюсь, що небагато можу сказати про Канаду, яку не дуже й побачив; через поїздку до Канади я застудився» (Thoreau Н. D. A Yankee in Canada, with Anti-slavery and reform papers / H. D. Thoreau. — New York: Haskell House, 1969. — P. 3).

53

Класик американської літератури, брат філософа Вільяма Джеймса.

54

Див.: Edel L. Henry D. Thoreau. University of Minnesota Pamphlets on American Writers; No. 90 / L. Edel. — Minneapolis: University of Minnesota Press, 1970. — P. 5–6.

55

Emerson R. W. Thoreau / R. W. Emerson // Henry David Thoreau / edited and with an introduction by Harold Bloom, New York: Bloom's Literary Criticism, 2008. — P. 25.

56

Видатний мислитель-неоплатонік доби Ренесансу.

57

Покровский Н. Е. Генри Торо / Н. Покровский. — С. 34.

58

Зокрема, 1844 р. припинив своє існування найвідоміший друкований орган американського трансценденталізму журнал «Циферблат», з яким активно співпрацював Торо. Саме там 1840 р. були опубліковані його перші прозаїчні та поетичні твори.

59

Старцев Л. И. Генри Торо и его «Уолден» / Л. Старцев. — С. 410.

60

Cavell S. The Senses of Walden: An Expanded Edition / S. Cavell. — P. 11.

61

Поняття «мистецтво життя» (Art of Life) запропонував уже згадуваний засновник Клубу трансценденталістів Фредерик Генрі Гедж.

62

Дух незалежності буквально овіював Торо від самого народження. Його рідний штат Масачусетс став колискою американської революції й одним із головних місць вшанування пам’яті про неї, а безпосередньо у його рідному Конкорді 19 квітня 1775 р. пролунали славетні постріли на Північному мосту, що символізували початок війни за незалежність.

63

У «Волдені» про цей арешт розповідається у розділі «Містечко».

64

Цілком природно, що такі ідеї були популярні серед носіїв ліворадикальних та ліволіберальних настроїв, у той час як для прихильників традиційних консервативних цінностей вони та фігура їхнього автора можуть видаватися небезпечними. З одного боку, «у 1950-ті роки сумнозвісному сенаторові Джозефу Макарті вдалося наполягти на тому, щоб американський уряд видалив з бібліотек Інформаційної служби Сполучених Штатів (U.S. Information Service) по всьому світу одну з антологій американської літератури, оскільки вона містила „Громадянську непокору“ [Торо]» (Taylor В. Р. The Routledge Guidebook to Thoreau's Civil Disobedience / В. P. Taylor. — Taylor and Francis, 2014. — P. 5). З другого боку, наприклад, на тлі заворушень, що охопили американські університети наприкінці 1960-х — початку 1970-х років, серед студентів набула великої популярності п'єса «Ніч, що її Торо провів у в'язниці» («The Night Thoreau Spent in Jail»), написана у 1969 p. і присвячена епохальній ночі з 23 на 24 липня 1846-го, коли у Торо виникла ідея про необхідність громадянської непокори.

65

Як-от: «Після смерті Джона Бравна» («After the Death of John Brown»), «Останні дні Джона Бравна» («The Last Days of John Brown»).

66

Thoreau H. D. A Plea for Captain John Brown / H. D. Thoreau // Civil disobedience, and other essays (Dover thrift editions) / H. D. Thoreau; P. Smith (Ed.). — New York: Dover Publications, 1993. — P. 33.

67

Thoreau Н. D. Excursions and poems / Н. D. Thoreau // The writings of Henry David Thoreau. Manuscript ed. — V. 5. — Boston: Houghton Mifflin, 1906. — P. 415–416.

68

Stevenson R. L. Henry David Thoreau: His Character and Opinions / R. L. Stevenson // Henry David Thoreau / edited and with an introduction by Harold Bloom. New York: Bloom's Literary Criticism, 2008. — P. 31.

69

Bloom H. Introduction / H. Bloom // Henry David Thoreau: (Updated Edition) / Harold Bloom (Ed.). — New York: Infobase Learning, 2007. — P. 3.

70

Ось один із виразних описів цього жесту: «Сядьмо, занурмо ноги в багнюку поглядів, і упереджень, і традицій, і оман, і подоб, цього намулу, що вкриває цілу землю, від Парижа й Лондона до Нью-Йорка, Бостона і Конкорда, і занурюймо далі крізь державу й церкву, крізь поезію, філософію й релігію, доки не сягнемо дна і скель, що їх зватимемо реальністю, і не скажемо: ось вона, помилки немає; а тоді почнемо, вже маючи цю point d'appui, тобто точку опори попід повінню, холодом і вогнем, зводити державу, стіну чи ліхтар…».

71

Останній перед «Висновками» розділ «Волдену» Торо присвятив саме весні, хоча його реальний досвід життя в лісах тривав, як вже зазначалося, до осені. Там знаходимо і порівняння весни з ранком: «…кожнісінька днина — це рік у мініатюрі. Ніч — це зима, ранок і вечір — весна й осінь, а полудень — літо». Звісно, весна й ранок є символами духовного пробудження: «…люди клякнуть у своєму нинішньому ницому, примітивному стані…, а якби пробудилися від поклику весни над веснами, то неминуче піднеслися б до вищого й духовнішого життя». Саме про таке пробудження йдеться і в найостанніших рядках книжки: «Світанок нового дня не настане внаслідок самого тільки проминання часу. Світло, яке сліпить очі, видається нам пітьмою. Новий день не почнеться, якщо ми не пробудимося. Ще настане день. Сонце — це лише ранкова зоря (курсив мій. — В. М)». До речі, останні слова «Волдену», «ранкова зоря», знаходимо у назві опублікованої в 1881 р. книжки ще одного філософа, що теж, як і Торо, зазнав впливу з боку Емерсона: Ніцше Ф. Ранкова зоря. Думки про моральні передсуди / Ф. Ніцше; переклад В. Кебуладзе. — К.: Темпора, 2018.

72

Мотив півня має велике значення в контексті самовизначення Торо. Зокрема, у «Волдені» він розповідає про цього невгамовного птаха таке: «Як я вже зазначав деінде, я не збираюся писати оду зневірі. Я хизуватимуся, як півник, що зранку завзято злітає на сідало і співає, щоб побудити сусідів». У вже згадуваному есеї «Піші прогулянки» між співом півня та філософією проведено абсолютну паралель: «Якщо наша філософія не чує кукурікання півня на кожному пташиному дворі в нашій окрузі, вона застаріла. Цей звук зазвичай нагадує нам, що ми стаємо заржавілими й старими — як у тому, що робимо, так і в тому, як думаємо. Його філософія належить до новіших часів, ніж наша» (Thoreau Н. D. Walking / Н. D. Thoreau // Civil disobedience, and other essays (Dover thrift editions) / H. Thoreau; P. Smith (Ed.). — New York: Dover Publications, 1993. — P. 73). У «Волдені» також є виразний пасаж, у якому можна знайти не тільки підтвердження новаторського призначення філософії, а й виокремлення як одного з напрямів філософського новаторства відкриття нових форм збереження енергії: «Філософ випереджає свою добу навіть у зовнішніх формах життя. Він живиться, вдягається, гріється й шукає прихистку не так, як його сучасники. Як можна бути філософом, а своє життєве тепло зберігати не краще, ніж решта людей?»

73

Батьки Торо Джон та Синтія, його брат Джон Торо-молодший і сестри Гелен та Софія. Генрі Торо ніколи не був одружений. У 1839 р. він закохався в Елен Сьюол і зробив їй пропозицію, однак батько Елен, священник, був проти цього шлюбу. На його думку, Торові трансценденталістські погляди були надто радикальні. Більше любовних історій у Торо не було, а помираючи, він сказав сестрі Софії: «Я завжди любив Елен» (Див.: Meltzer М. Henry David Thoreau: a biography / М. Meltzer. — Minneapolis: Twenty-First Century Books, 2007. — P. 44).

74

Країни, у якій, як вважав один із героїв «Волдену» Джон Філд (знайомий Торо, що переїхав до Америки з Ірландії), «щодня можна споживати чай, і каву, і м'ясо».

75

Emerson R. W. Thoreau / R. W. Emerson // Henry David Thoreau / edited and with an introduction by Harold Bloom. New York: Bloom's Literary Criticism, 2008. — P. 16.

76

Цитату і опис сцен покути Торо наводить за «Історією Індії» Джеймса Міла (1817) (тут і далі прим. пер., якщо не вказано іншого. — Я. С.).

77

Мт. 6:19; Біблія тут і далі в перекладі І. Огієнка.

78

У давньогрецькій міфології Девкаліон і Піра — єдині, що пережили насланий Зевсом потоп. Щоб знову населити землю, вони кидали через плече каміння: брили Девкаліона перетворювалися на чоловіків, а його дружини Піри — на жінок.

79

Торо цитує «Метаморфози» Овідія (1.414–415) у перекладі з «Всесвітньої історії» англійського поета і державного діяча Волтера Релі (1554–1618). Українською в перекладі Андрія Содомори ці рядки звучать так: «Так появились ми, плем'я тверде, загартоване в праці, / Й роду твердого свого не один залишаємо доказ».

80

Вільям Вілберфорс (1759–1833) — британський державний діяч і філантроп, очолив кампанію за заборону работоргівлі й доклався до ухвалення у 1807 році відповідного закону.

81

Дослідник Торо Джефрі С. Кремер зазначає, що, згідно з Вестмінстерським коротким катехизмом з Новоанглійського молитовника, призначення людини полягає в тому, щоб прославляти Бога і тішитися ним довіку. Торо іронічно обігрує цю настанову далі в цьому розділі, пишучи: «Наші гімни мелодійно відлунюють прокльонами Бога, якого ми терпітимем довіку».

82

Джон Івлін (1620–1706) — британський мемуарист і садівник. Цитата з його трактату «Сильва, чи Роздуми про лісові дерева» (1664).

83

Цитата з індуїстського релігійного трактату Вішну-пурана.

84

Юстус фон Лібіх (1803–1873) — німецький хімік, який встановив, що тепло в тілі породжене згоранням їжі.

85

Узбережжя Нью-Джерсі відоме кораблетрощами.

86

Жан-Франсуа Лаперуз (1741–1788) — французький мореплавець, зник безвісти неподалік від Соломонових островів під час навколосвітньої подорожі.

87

Ганон (VI ст. до н. е.) — карфагенський мореплавець, що здійснив першу зафіксовану письмово подорож уздовж берегів Африки.

88

Залізницю від Бостона до Фітчбурга, що пролягала вздовж Волденського ставка, було прокладено незадовго до переїзду туди Торо: у 1844–1845 рр. Торгівля кригою, описана у розділі «Ставок узимку», теж була новим явищем.

89

Іда Лаура Пфайфер (1797–1858) — австрійська мандрівниця й мемуаристка. Цитата з її книжки «Жінка об'їжджає навколо світу», що описує подорож 1846–1848 рр.

90

Біас Приєнський (VI ст. до н. е.), один із семи давньогрецьких мудреців, яких перелічує у діалозі «Протагор» Платон. Коли перси підкорили його рідне місто, він вийшов із нього без майна: «Все своє ношу із собою».

91

Мойри — богині долі в давньогрецькій міфології.

92

Харити — богині вроди в давньогрецькій міфології (відповідник грацій у давньоримській).

93

Парки — богині долі в давньоримській міфології (відповідник мойр у давньогрецькій).

94

Семюел Ленґ (1780–1868) — шотландський мандрівник, що писав про свої подорожі. Цитата з його «Щоденника перебування в Норвегії протягом 1834, 1835 і 1836 років» (1837).

95

Алюзія на вірш «Алтеї з в'язниці» англійського поета Ричарда Лавлейса (1617–1657).

96

Мт. 26:11.

97

Єр. 31:29.

98

Єр. 18:3–4.

99

Джордж Чапмен (1559? — 1634) — англійський драматург, перекладач і поет. Цитата з п'єси «Цезар і Помпей».

100

Мом — бог глузування в давньогрецькій міфології.

101

Мемнон — у давньогрецькій міфології герой Троянської війни, що загинув від руки Ахілеса, син богині світанку Еос (Аврори).

102

Сарданапал — грецька форма імені Ашурбаніпала, царя Асирії в 669–631 рр. до н. е.

103

Едвард Джонсон (1599? — 1672) — один із очільників колоніального Масачусетсу, автор першої опублікованої історії Нової Англії (1654), яку Торо й цитує.

104

Пер. Б. Тена. Цит. за: Шекспір В. Твори. У 6 т. Т. 1: пер. з англ.: Б. Тен. — К.: Дніпро, 1986. — С. 317.

105

Дім допомагали ставити поет і філософ Ральф Волдо Емерсон, філософ і поет Еймос Олкот (імовірно, саме він позичив Торо сокиру), один із провідних теологів американського унітаризму Вільям Елері Ченінґ, письменник Джордж Кертис і його брат Берил, а також Едмунд Госмер із синами.

106

Гораціо Ґриноу (1805–1852) — американський скульптор і архітектор, що працював у стилі неокласицизму; ранній предтеча функціоналізму.

107

У геральдиці колір стяга лицаря символізує його чесноти.

108

Нині Гарвардський університет (Кембридж, штат Масачусетс), де Торо навчався у 1833–1837 рр.

109

Фірма «Joseph Rodgers & Sons» заснована в Англії у 1682 році і стала символом якісних ножів.

110

Адам Сміт (1723–1790) — засновник сучасної економічної теорії. Відомий передовсім завдяки праці «Дослідження про природу і причини багатства народів» (1776). Давид Рикардо (1772–1823) — англійський економіст, автор «Принципів політичної економії й оподаткування», опонент Адама Сміта. Жан-Батист Сей (1767–1832) — французький економіст, автор «Трактату з політичної економії».

111

Адельгейда Саксен-Мейнінгенська, відома як королева Аделаїда (1792–1849) — королева-консорт Великої Британії у 1830–1837 рр.

112

Алюзія на Мт. 3:4.

113

Флаїнґ Чайлдерс — легендарний англійський скакун, що вважався найшвидшим конем на світі.

114

Артур Янґ (1741–1820) — англійський письменник і агроном.

115

Род — одиниця довжини, що складає 5,0292 метра.

116

Вітрувій — римський архітектор та інженер І ст. до н. e., автор праці «Десять книг про архітектуру».

117

Марк Порцій Катон (234–149 до н. е.) — римський державний діяч і письменник. Торо цитує його твір «Про землеробство».

118

Переклад Максима Стріхи.

119

Скинута шкіра (лат.).

120

Пер. П. Куліша. Шекспір, У. Юлїй Цезарь. Пер. з англ.: П. Куліш. — Львів: Наукове товариство імени Шевченка, 1900. — С. 66.

121

Вільям Бартрам (1739–1823) — американський натураліст і етнограф, що вивчав звичаї індіанців.

122

За давньогрецькою міфологією, Зевс покарав бога мистецтв Аполона за вбивство циклопів, наказавши дев'ять років випасати череду царя Адмета.

123

За класифікацією давньогрецького астронома Гіпарха (бл. 170 — бл. 120 до н. е.), який запровадив географічну широту й довготу і створив каталог зірок із координатами, світила поділяються на шість категорій за яскравістю. Зірки шостої категорії, найслабші, ледве можна розгледіти неозброєним оком.

124

Пак, або Робін Паливода — персонаж п'єси Вільяма Шекспіра «Сон літньої ночі» (1594–1596), запозичений із фольклору.

125

Джон Говард (1726–1790) — англійський філантроп і реформатор, що покращив умови утримання у в'язницях.

126

Мт. 5:12.

127

Парафраза Мт. 7:12.

128

Лк. 23:34.

129

Вільям Пен (1644–1718) — філантроп і реформатор, засновник штату Пенсильванія.

130

Елізабет Фрай (1780–1845) — англійська реформаторка в’язниць, створила пункти харчування для бідноти й допомагала безробітним із працевлаштуванням.

131

Алюзія на 1 Петр. 4:8.

132

Алюзія на Єр. 9:19, тільки тут застосоване не до Сіону, а до південних рабовласницьких штатів.

133

Мат. 6:3.

134

Алюзія до «товариство лихе псує добрі звичаї» (1 Кор. 15:33).

135

Сааді Ширазі (1210–1292) — класик перської літератури, що здобув популярність у американських трансценденталістів (Ральф Волдо Емерсон, провідний представник цього філософського напряму і близький друг Торо, перекладав його вірші на англійську з німецьких перекладів).

136

Томас Карей (1595? — 1645) — англійський поет і дипломат. Переклад Максима Стріхи.

137

«Вірш, нібито написаний Александром Селкірком під час його самотнього пробування на острові Хуан-Фернандез» Вільяма Купера (1731–1800).

138

Харіванша — важливий текст санскритської літератури близько V ст. н. е.

139

Епітет Крішни.

140

Переклад Максима Стріхи.

141

Шан Тан — засновник китайської династії Тан, 1766 — 1122 рр. до н. е.

142

За давньогрецьким міфом, після того, як Гера наслала на острів Егіну моровицю, цар Еак попросив Зевса перетворити мурах на людей. Відтоді мешканці острова називаються мірмідонцями (від грец. myrmex — мураха).

143

Алюзія до третьої пісні «Іліади», 1–7.

144

Союз німецьких держав у 1815–1866 роках.

145

Варіант транскрипції імені Конфуція.

146

Центр Конкорда.

147

Нілометр — інструмент, за допомогою якого у стародавньому Єгипті вимірювали рівень Нілу під час повені.

148

Алюзія до покривала Ісиди в давньоєгипетській міфології, що символізує непізнаваність таємниць природи. Цей образ увійшов до широкого вжитку завдяки віршу Фридриха Шилера «Закритий образ у Саїсі» (1795), який в українському перекладі Цезара Білила (1914) звучить так: «…величезний і таємний образ / Серпанком вкритий, парень з'гледїв. / Здивований, він вчителя питає: „А◦що се тут закутано стоїть?“ / — Се істина, — оддав той (…) Нї один смертний, заповідав Він, / Не з'дїме накрива без мене». Також алюзія до піднімання покровів ілюзії-мая в індуїстській філософії.

149

Камарудин Мінат — поет XVIII ст., що писав перською й мовою урду.

150

Храм Аполона в Дельфах і Зевса в Додоні славилися своїми оракулами.

151

Алюзія на Ів. 3:3.

152

Давньогрецький філософ Ксенофан Колофонський (бл. 570 — 490 до н. е.) висунув теорію, що зорі — це сконденсовані вогненні випари від подиху землі. Схожі думки розвивали згодом також інші представники античної філософії.

153

«Бостонська оливкова гілка, присвячена християнству, загальним правам, ґречній літературі, загальним відомостям, рільництву й мистецтву» — методистський тижневик, що виходив друком у Бостоні.

154

Одне з найбільших видавництв у Нью-Йорку, засноване як друкарня у 1817 році.

155

Бостонське видавництво і продавець чаю.

156

За часів Торо вважали, що дослідження природи може здійснюватися за допомогою трьох типів інструментів: математичних, оптичних та філософських. До останніх належали, наприклад, стробоскоп, стереоскоп, хроноскоп, камера-обскура. Демонстрації дії деяких з таких інструментів були вельми популярні серед широкої публіки (прим. наук. ред. — В. М.).

157

Торо натякає на етимологію назв днів тижня в англійській мові (середа, Wednesday — від Вотана, четвер, Thursday — від Тора тощо).

158

Цитата з «Жінка об'їжджає навколо світу» Іди Пфайфер.

159

Алюзія на Дан. 5:27.

160

З вірша «Волденська весна» Елері Ченінґа.

161

Закон про бунти набув чинності в Англії у 1715 році після низки суспільних заворушень. Відповідно до нього, якщо дванадцять чи більше осіб збираються і порушують спокій, то якщо не розійдуться після того, як їм зачитають цей закон, вважатимуться злочинцями.

162

Ім'я третьої мойри, Атропос, буквально перекладається як «безповоротна».

163

Битва при Буена-Віста (22–23 лютого 1847 р.) — битва в рамках Американо-мексиканської війни, де армія США здобула перемогу, попри значну чисельну перевагу суперника.

164

Цит. за: Мілтон, Джон. Утрачений Рай. Пер. Олександра Жомніра. — Київ: Видавництво Жупанського, 2019. — С. 52.

165

Пс. 114:4.

166

Вірш Торо у перекладі Максима Стріхи.

167

Шантеклер — півень із середньовічного західноєвропейського циклу байок про лиса Ренара.

168

З «Елегії, написаної на сільському цвинтарі» англійського поетаТомаса Ґрея (1716–1771).

169

Версія «осіанівського вірша» «Крома» Патрика Мак-Ґреґора.

170

Бікон-Гіл — місце розташування Капітолія штату Масачусетс у Бостоні.

171

Файв-Пойнтс — дільниця XIX ст. у Нижньому Мангетені, відома тісними, бідними й перенаселеними будинками і високим рівнем злочинності.

172

Брайтон — містечко, що тепер стало частиною Бостона; на той час було відоме своїми різниками й фермерськими ярмарками.

173

Із «Вчення про середину» Конфуція, із яким Торо ознайомився у французькому перекладі й сам перекладав із нього на англійську.

174

Із «Аналектів» Конфуція, так само перекладених Торо з французького перекладу.

175

Індра — бог неба і грози в індуїстському пантеоні.

176

Вільям Ґоф (бл. 1605 — бл. 1679) і Едвард Волі (бл. 1607 — бл. 1675) — пуританські військові, які підписали смертний вирок королю Карлу І у 1642 році. Після Реставрації втекли до Америки й до смерті жили, переховуючись, у Конектикуті й Масачусетсі.

177

Джефрі С. Кремер припускає, що мова йде про матір-природу чи Деметру, давньогрецьку богиню рільництва та родючості.

178

Томас Пар (1483–1635) — англійський довгожитель, який, за переказами, дожив до 152 років. На честь нього назвали «Парові пігулки життя» (універсальні ліки вікторіанської доби).

179

Готелі в Бостоні, Нью-Йорку й Конкорді відповідно.

180

Алюзія на трактат «Про поетичне мистецтво» Горація: «Гори в пологах важких, а родиться… мишка маленька» (пер. А. Содомори).

181

Із «Королеви фей» Едмунда Спенсера (1553–1599) у перекладі Максима Стріхи.

182

Масасойт (бл. 1581–1661) — очільник племені вампаноагів, що заприятелював і уклав союз із колоністами, завдяки якому Колонія Масачусетської затоки сорок років жила в мирі.

183

«Іліада» у перекладі Бориса Тена; в оригіналі переклад самого Торо.

184

Латиною слово «гроші» походить від pecus («худоба»).

185

Алюзія на Мт. 23:12: «Хто бо підноситься, буде понижений, хто ж понижується, той піднесеться».

186

Рефрен вірша «Раб-утікач звертається до християнина» американського аболіціоніста Елізура Райта (бл. 1804–1885).

187

Алюзія на «Хатку, яку збудував собі Джек»; використано український переклад Івана Малковича та Юрія Андруховича.

188

Так Самосет (бл. 1590–1653), вождь племені абенакі, вітав перших англійських поселенців-пілігримів, які заснували Плімутську колонію.

189

Фермер-трудар (лат.).

190

Швейцарська пасторальна пісня, якою скликають корів.

191

Йдеться про вчення майбутніх членів Конкордського ополчення.

192

Калатання дзвонів.

193

Давньогрецький філософ Пітагор (570–497 до н. е.) радив своїм учням утримуватися від вживання бобів.

194

Тут і далі цитати з «Тери: філософської розмови про землю» Джона Івліна.

195

Кенелм Диґбі (1603–1665) — англійський дипломат і натураліст, що написав «Есей про вирощування ростин» (1661).

196

Із «Про рільництво» Катона: «Господар мусить мати звичку продавати, а не купувати».

197

Із «Пастушого оракула» англійського поета Френсиса Куорлза (1592–1644).

198

«Найшанованіші» — з «Про рільництво» Катона.

199

Марк Теренцій Варон (116—27 до н. е.) — римський вчений і письменник, автор трактату «Про рільництво».

200

Із Вихід 23:19: «Початки первоплоду твоєї землі принесеш до дому Господа, Бога твого».

201

Цитата з «De Sapienta Veterum» англійського державця й філософа Френсиса Бекона (1561 — 1626).

202

Торо припинив платити податки за кілька років до описуваних подій на знак протесту проти причетності штату Масачусетс до работоргівлі й Американо-мексиканської війни (1846–1848). Відмова від сплати податків була в той час поширеною тактикою спротиву (друг Торо, Бронсон Олкот, теж відмовлявся сплачувати податки й опинявся за це під арештом). Торо виклав свої погляди на різні форми спротиву в есеї «Опір цивільній владі» (побачив світ 1849 року, став широко відомим уже після смерті автора під назвою «Громадянська непокора»). У цьому есеї Торо доводив, що голосувати за справедливі зміни не досить: потрібно активно обстоювати справедливість, а отже, відмовляти в підтримці державним інституціям, які чинять несправедливість, скажімо, через несплату податків.

203

Джефрі C. Кремер припускає, що це алюзія до Конфуція. Торо підготував вибірку «Висловлювання Конфуція» для журналу «The Dial» (квітень 1843 року), де навів історію про солдата, який, згубивши свій щит, втішався думкою, що його знайде і використає інший солдат з його табору.

204

Альбій Тібулл. Елегії. Пер. Миколи Зерова. — Львів: Світ, 2000.

205

Переклад Торо із «Аналектів» Конфуція (за французьким перекладом).

206

Із вірша «Люсидас» Джона Мільтона.

207

Кіновія — монастирі, де братія отримує все необхідне для життя від монастиря, а всю свою працю скеровує на його загальну потребу. Англійська назва coenobite — омофон до «не клює».

208

Із «Подорожей через Савойські Альпи» Джеймса Д. Форбса (1809–1868).

209

Кастальське джерело — священне джерело біля Дельфів, де засідали музи.

210

Оточений мурами (англ.).

211

Наукова назва цього виду щук — Esox reticulatus (reticulatus — сіткоподібний); guttatus — плямистий.

212

Чосер, Джеффрі. Кентерберійські оповіді. Частина І. Пер. М. Стріхи. — Львів: Астролябія, 2019. — С. 148.

213

Алюзія до Ів. 1:47: «Ісус, угледівши Натанаїла, що до Нього Йде, говорить про нього: „Ото справді ізраїльтянин, що немає в нім підступу!“».

214

Вірш Торо у перекладі Максима Стріхи.

215

З «Ікара» шотландського поета Вільяма Драмонда (1585–1649).

216

Цит. за «Бейкеровою фермою» з «Лісоруба й інших віршів» Елері Ченінґа. Переклад Максима Стріхи.

217

Цит. за «Бейкеровою фермою» з «Лісоруба й інших віршів» Елері Ченінґа. Переклад Максима Стріхи.

218

Цит. за «Бейкеровою фермою» з «Лісоруба й інших віршів» Елері Ченінґа. Переклад Максима Стріхи.

219

Насправді це каже не Черниця, а Монах. Чосер, Джеффрі. Кентерберійські оповіді. Частина І. Пер. М. Стріхи. — Львів: Астролябія, 2019. — С. 69.

220

Вільям Кірбі й Вільям Спенс — автори «Вступу до ентомології, чи Нарисів до природної історії комах» (перше видання: 1815 р.).

221

Мт. 15:11.

222

Переклад Максима Стріхи.

223

Переклад Максима Стріхи.

224

Міра об'єму дров, де 1 корд дорівнює 3,63 кубометра.

225

Вірш Торо в перекладі Максима Стріхи.

226

Переклад Максима Стріхи.

227

Вільям Давенант (1606–1668) — англійський поет і драматург, названий поетом-лауреатом після смерті Бена Джонсона у 1638 році. Його незавершений твір «Ґондиберт. Героїчна поема» опубліковано у 1651 році.

228

Торо обігрує співзвучність між «нервами» й «нервіями», назвою германського племені, підкореного Цезарем у 57 р. до н. е.

229

Цит. за: Мілтон, Джон. Утрачений Рай. Пер. Олександра Жомніра. — Київ: Видавництво Жупанського, 2019. — С. 52.

230

Йдеться про Елері Ченінґа.

231

Йдеться про Еймоса Бронсона Олкота (1799–1888) — педагога-новатора, письменника, філософа, аболіціоніста й борця за права жінок, одного з чільних представників американського трансценденталізму.

232

Прізвисько Роберта Патерсона (1715–1801) — каменяра, який сорок років мандрував Шотландією й робив написи на надгробках пресвітеріанців-ковенантерів, страчених у XVII столітті.

233

Цит. за: Мілтон, Джон. Утрачений Рай. Пер. Олександра Жомніра. — Київ: Видавництво Жупанського, 2019. — С. 52.

234

Із «Про сільське господарство» Варона: «проростає пробуджена ранніми дощами трава».

235

Овідій Назон, Публій. Метаморфози. Пер. Андрія Содомори. — К.: Дніпро, 1985. — С. 15.

236

Там само. — С. 15–16.

237

Алюзія на Мт. 25:21 і 25:23.

238

Трактат «Мен-дзи» у перекладі Торо за французьким перекладом Потьє.

239

Овідій Назон, Публій. Метаморфози. Пер. Андрія Содомори. — К.: Дніпро, 1985. — С. 16.

240

Там само.

241

1 Кор. 15:55.

242

Уривок із «До мого шанованого друга, сера Ед. П. Найта» Вільяма Гебінґтона (1605–1664). Переклад Максима Стріхи.

243

Із «Малих віршів» римського поета Клавдіана (бл. 370 — бл. 404). Торо у своєму перекладі заміняє іберійців австралійцями.

244

Джон Симз (1779–1829) — прихильник теорії, що земна куля всередині порожниста. Пропонував організувати експедицію вглиб землі.

245

«Пізнай себе» — одна з дельфійських максим, афоризмів від оракула Аполона. Була вирізана в храмі Аполона в Дель-ах. Її приписували багатьом філософам, зокрема Гераклітові (бл. 535 — бл. 475 р. до н. е.), Сократові (бл. 470 — бл. 399 р. до н.  е.) і Пітагорові (бл. 570 — бл. 495 р. до н. е.).

246

Оноре Ґабріель Рикеті, граф де Мірабо (1749–1791) — французький революціонер і державний діяч.

247

На думку дослідника Джефрі С. Кремера, Торо вживає це поняття не в повсякденному значенні, а в традиції шотландської філософської школи здорового глузду, що розглядала здоровий глузд як природні судження, закладені в людський розум Богом.

248

Кабір (1440–1518) — індійський містик.

249

Переклад Торо з «Histoire de la Littérature Hindoui et Hindoustani» французького сходознавця Ґарсена-де-Тасі (1794–1878).

250

В індуїзмі один день або ніч у Брахми дорівнює 4,32 мільярда людських років.

251

«Аналекти» Конфуція в перекладі Торо за французьким виданням Потьє «Confucius et Mencius».

252

Можлива алюзія на «Роль видатних мужів», вступний есей до «Представників людства» («Representative Men») Ральфа Волдо Емерсона, збірки нарисів 1850 р.

Content

Торо Генри Дэвид Волден, або Життя в лісах

Генрі Девід Торо Волден, або Життя в лісах

Передмова. Виживуть тільки відлюдники? Вадим Менжулін

Волден, або життя в лісах

Господарка

Де я жив і для чого я жив

Читання

Звуки

Самота

Відвідувачі

Бобове поле

Містечко

Ставки

Бейкерова ферма

Вищі закони

Дикі сусіди

Домашнє тепло

Колишні мешканці й зимові гості

Зимові тварини

Ставок узимку

Весна

Висновки

Інформація видавця

Примітки