Микитчак Тарас Игоревич

Микитчак Галина

Джмеленя та дерево Ву

Галина і Тарас Микитчаки

Джмеленя та дерево By

Розділ 1

Велетенський горіх невідомо звідки

Тато Гєник визирнув у віконце й стурбовано потер підборіддя.

— З моря така хмарища лізе! Буде шторм!

— Шторм нам не страшний. Ми на триста метрів вище пляжу! — відповіла мама, потираючи червоні від засмаги ноги. — Щодня півгодини спускаємось до моря!

Спекотну вулицю поволі поглинали сутінки. Повіяв пронизливий вітер, швидко остуджуючи нагріту землю. На дах маленької хатинки впало декілька краплин, гулко вибиваючи по блясі вступ до зливи.

Дзвінка визирала з-за плечей батьків надвір. У прочинених дверях світ видавався розділеним навпіл: верхній небокрай, десь вище кримських гір, — синьо-золотаві згромадження хмар, понад морем, — синьо-фіолетове згущення хмар. А там, між небом і його краями, страшенним пісочним годинником повільно насувалася на місто страшенна чорна хмара.

Лампа в люстрі декілька разів блимнула. По блясі загупали велетенські краплі — наче хтось обстрілював дах зеленими сливками. Дзвінка подумала, що така злива буває тільки у тропіках.

Задзвонив стаціонарний телефон. Мама відійшла від вхідних дверей і підняла слухавку. На всю веранду залунав голос власниці хатинки, пані Віолети Себастьянівни:

— Алллоо! Відпочивальники, будь ласка, зачиніть двері та вікна! Несподіване штормове попередження! — І зв’язок обірвався.

Згадавши, скільки коштують купальники, мама зі спринтерською швидкістю пролетіла кілька метрів до шнурочків, на яких сушилися їхні речі, згребла одяг у купу і прожогом стрибнула у двері, які тато Гєник устиг одразу ж за нею зачинити, доклавши до цього чималих зусиль. Бабця Леся притискала засувки на вікнах. Надворі нуртував вітер, кидаючись пилюкою, піском і травою.

Дрібно задеренчали шибки. Усі прикипіли до вікон, бо таку люту негоду не часто можна побачити.

І враз стало зовсім темно.

— Хмара поглинула наш будинок! — прокричав Гєник, але його ніхто не почув через волання бурі й канонаду зливи на даху.

Вуличкою сунулися густі сутінки, витягуючись у синьо-чорні щупальця. Тепер літало все, що могло літати: бляха й фанера, різнокаліберні парасолі, панами від сонця, купальники й простирадла, гілки дерев. Навіть татові «Жигулі» гойдались на колесах, наче готувались випустити закрилки й шугонути вгору. За хвилину за метр від вікон годі було щось розгледіти. До верандової шибки прибило вітром мокрий шльопанець, який секунду тремтів на склі, а потім полетів кудись угору.

Щось важезне гупнуло по асфальту. Дзвінка витріщилася у нутро хмари, що проповзала повз її вікно. Там, посеред вітрового й дощового шаленства стояла височезна жінка. Вона була така висока, що навіть найвища в світі баскетболістка недотягувала їй до грудей. І дивилася гігантеса просто Дзвінці у вічі. Вона суворо приклала палець до рота, що, певно, означало «мовчи» і неймовірним чином зникла вгорі, наче побігла по невидимих сходах. Слідом за нею пронеслися дві волохаті тіні завбільшки з дивну жінку й також піднялися вгору. Тіні могли бути згустками зливи, проте земля під ними так двигтіла і стугоніла, що у Дзвінки закрався сильний сумнів, чи це не якісь неймовірні створіння. А, може, просто тіні, а двигтіло від вітру? Важко було щось збагнути, бо видіння миттєво пронеслося повз вікно.

Дзвінка прикипіла поглядом до кухонного віконця. Мама, тато й бабця великими очима вдивлялись у млу за верандовими шибками і, як завжди, нічого дивного не бачили.

За кілька хвилин хмара пішла далі в гори, й сонячне світло знову залило містечко.

Тато обережно визирнув на ґанок. Повсюди стояли калюжі, а дорогою текла справжнісінька річка, зносячи сміття й листя.

— Минуло! — полегшено зітхнув він і обернувся до рідних. — Я такого ще не бачив! Справжній смерч. Добре, що машину не забрало!

— Дощі почалися! — Бабцю Лесю важко було чимось здивувати. — Приїхали на море й будемо тепер мокнути! Казала лишатись і сапати картоплю!

— Та яку картоплю! — вигукнув тато. — Її вже скоро викопувати треба, а не сапати!

Бабуся глянула на нього з-під лоба, мовляв, «у мене зять — лінтюх», й пішла мити посуд. Тато важко зітхнув і заходився збирати нанесене з вулиці сміття. Мама знову розвісила мокрий одяг.

Дзвінка пройшла повз кухонне вікно, уважно роздивляючись землю.

— Значить, не привиділось, — прошепотіла дівчинка.

— Дзві-і-інко! — долинув хлопчачий голосок знизу. Добре. До Дмитрика йти не треба, сам біжить. — Дзвінко, ти бачила?! Ти бачила, що було?

Хлопчик зупинився, відсапуючись.

— Таку бурю і сліпий би побачив! — усміхнулася Джмеленя. — Та те, що я бачила у цій хмарі, не кожному щастить побачити за ціле життя.

Дмитрик протер окуляри й підозріло глипнув на Дзвінку. А та, розглядаючи щось на асфальті, чекала, що він почне її розпитувати.

— І що ж ти бачила?

— А ось що! — і Дзвінка показала на дві заглибини на дорозі.

— Ямки? Буря зробила ямки?

— Це ніякі не ямки, а сліди велетенських ніг! Просто перед нашим вікном з хмари зістрибнула жінка-велетень, побачила мене, приклала пальця до губ і знову зникла в хмарі. А за нею гналися дві велетенські тіні.

— Вигадуєш? Чи просто з мене кепкуєш? — насупився хлопчик. — Не вірю я в жодного велетня з хмари! А це просто ямки.

— Це правда! Я нічого не вигадую! — обурилася Дзвінка. — Може, ти про злиднів не пам’ятаєш? Чи про водяника з Канікульного озера? Чи про Рожка з Чивчинського лісу? От комусь про них розкажеш, теж відразу не повірять!

— Та тихо ти, тихо. Ну, бачила ти високу жінку, ну, добре.

— Не просто високу, а височезну!

— Диви, он та хмара, на горах! — хлопчик показав на сіро-молочні скелі, що здіймались за лісами на півночі. — Точно смерч!

Збоку від скелі, схожої на велетенське ікло, вгору піднімалася хмара, розхитуючи могутні сосни. Вона рухалась дуже швидко, лишаючи по собі темний слід, начебто хтось протягнув величезними граблями. Ще мить — і хмара зникла за скелястим частоколом Хрестової гори.

З усіх будиночків на вулиці виходили люди, збентежено роззираючись і підраховуючи втрачене майно — переважно рушники, купальники й парасолі. Прибігла Віолета Себастьянівна, заламуючи руки й безперестанку ойкаючи.

— Біда! Біда! Ай-яй-яй! Дахівку покрутило, квіти понищило! Такого ще в Алупці не було! Добре, що всі цілі! Ай-яй-яй! — їй в такт підгавкував маленький йоркширський тер’єр, Тютя, визираючи з сумочки.

— Не переживайте, нічого страшного не сталося! — заходилася втішати її бабця Леся і накрапала господині валер’янки.

Після плову й зупки з фрикадельками вирішили прогулятись до пляжу, глянути, що там робиться. По дорозі до них приєднались Білоноги, і всі веселою гурмою пішли тінистими вуличками униз.

Алупка ще в день приїзду щиро здивувала своїх гостей затишком. Місто, в якому творили художник Іван Айвазовський і письменник Олександр Грін, виглядало милим і добрим, як приморські містечка з їхніх творів. Маленькі покручені доріжки і вулички тонули в зелені самшитів, ялівців, лаврів, тополь, інжиру, туй і кипарисів, фісташок і маслин, смокв і сосен. По стінах старих кам’яних будинків і парканів виплітав візерунки дикий виноград. З усіх усюд, наче звичайнісінька трава, випиналися ростки маленьких пальм. На балконах, сходах, у палісадниках і клумбах цвіли щонайрізніші бегонії і герані, сульфінії і петунії. З гір спускалося свіже чисте повітря, настояне в соснових лісах, і текли кришталеві струмки, утворюючи в Алупці водоспадики, наповнюючи басейники, фонтанчики і ставочки.

Будиночки переважно були одно- й двоповерхові, деякі доволі давні, від них просто пашіло поважною старістю морських вовків. Більшість доріг огороджено парканами з вапняку й діориту.[1]

Це якщо спускатися вниз. А коли озирнешся, то зі всіх куточків міста побачиш корону з гострих сивих скель, що стримлять над Алупкою, наче вічні її вартові.

Щодня були на іншому пляжі: у перший день — на міському, на другий — на Чорному Бугрі, сьогодні зранку — на Дитячому. Тато хотів ще піти подивитися на Дикий пляж, але мама сказала, що вона сама стане дикою, якщо він ще раз про це затнеться.

Дрібну гальку міського пляжу вкривали довгі подряпини, ніби хтось волік велетенські ланцюги з води на берег. По піщаному жолобу в метр завглибшки було легко здогадатись, звідки хмара вийшла з моря.

— А тепло! — зрадів Степан Білонога, Дмитриків тато. Він підбіг до води, й хвиля обійняла його босі ноги. — Нормальне море! Можна купатися! І людей майже нема!

— Я про всяк випадок купальник одягла, — скромно призналася Галя, Дмитрикова мама.

— І я! Ледве врятувала його від бурі! — похвалилась Дзвінчина мама.

І всі пішли купатися. Жінки церемонно поплавали біля берега й повсідалися засмагати (а правильна засмага — то ціла жіноча наука!). Бабця Леся сиділа на камінчику біля води у своєму старомодному купальнику (зять тихенько хихотів, що вона у ньому схожа на крокодила з рюшечками) і дивилася, щоб діти не запливали на глибоке. Тати ж видивилися далеко в морі новий буйок і попливли до нього.

— Дивно, усі буйки тут білі, а той чорний! — сказала Іванка, спостерігаючи, як голови чоловіка й сусіда щораз меншають і зникають за хвильками.

— І дуже великий! — зауважила Галина. — Може, це від шторму міна спливла?

— А наші тлумки попливли туди! Куди берегова охорона дивиться? Міна біля пляжу!

Тепер мами вже були впевнені, що це міна і що тати вилізуть на неї й почнуть стукати по ній і… І що робити? Морської поліції не видно (це вам не Малібу), берегової охорони теж нема, найближчий рятувальник сидить за кілька сотень метрів звідси. Не встигне й добігти. Похвилювавшись, жінки сіли знову засмагати.

А тим часом Гєник і Степан допливли до міни. Їхні голови біля неї видавались крихітними. Чоловіки запливли за ту чорну круглу штуковину й почали штовхати її до берега.

— Здуріли! Ні, ну вони геть здуріли! Нащо нам міна?

— Діти, не підходьте до татів! Ідіть з бабцею подалі!

За хвилин десять чоловіки вже брели по пояс у воді, котячи по дну круглу штуку, яка сягала їм по груди. На міну воно було мало схоже, тому їхні сім’ї побігли їм назустріч. Морський улов був таким незвичайним, що до нього стікалися решта людей.

— Думаю, що ні в кого не викликає сумніву, що це волоський горіх, — сказав Дмитриків тато й обвів поглядом невеликий натовп. Усі закивали в знак згоди головами.

— Свіжий, недавно впав з дерева, — підмітив тато Гєник.

Колір горіха був світло-коричневий, майже бежевий. Саме так виглядають волоські горіхи, випадаючи зі своїх зелених обгорток. От тільки розмір цього плоду був у десятки чи, може, сотні разів більший, ніж у звичайних горіхових родичів.

— І що з ним робити? — задумалась бабця Леся. — Треба розколоти, серединку просушити — на всю зиму вистачить.

Але прибіг місцевий рятувальник і ще якийсь чоловік з міської ради. Горіх оголосили власністю міста й закотили у гараж зі скутерами й катамаранами. Хтось викликав журналістів з «Вечірньої Ялти».

На Південний Берег опускалася синя оксамитова ніч з її бражниками й кажанами. Квіти запахли сильніше, особливо запаморочливі аромати розливала навколо себе матіола й лаванда. Довелось поспішати додому.

Діти йшли попереду дорослих, обговорюючи незвичайні події сьогоднішнього дня.

— Велетенський горіх і велетенська жінка, — Дмитрик задумливо потер підборіддя. — Це якось пов’язано між собою!

— Тепер ти віриш у жінку з хмари! — зраділа Дзвінка.

— Довелося повірити. Думаю, що це хмара скинула горіх з дерева!

— Але яке ж це дерево, якщо на ньому ростуть такі плоди? Та воно має бути високим, як гора!

— Щось не віриться, що в Чорному морі є нікому не відомий острів, де ростуть велетенські дерева. Але іншого пояснення годі й придумати. Хіба чудеса генної інженерії, але хто б міг приховати такі горішища?

Розділ 2

Привид Воронцовського палацу

Кожного ранку жіноцтво ходило на ринок неподалік. Бабця Леся хвилювалась, що там усе таке дороге і, найгірше, нема свіжого молока для дітей! Ну, не тримають тут люди корів! Воно й не дивно, бо пасовиськ також не видно.

От на четвертий день, повернувшись з персиками, помідорами, перцем і баклажанами, бабця зупинилась на ґанку. Сонце тільки піднялось над морем і зазирало поміж штахети сусіднього паркану. Більшість людей тільки прокидалися.

Дзвінка вийшла по рушник надвір. Слідом, потягуючись, з’явився заспаний тато.

— Тримай продукти. Я щось бачу! — Бабця віддала сумку зятеві й подріботіла вгору до траси.

— Ви куди? Море в інший бік! — здивувався Гєник.

— По молоко! Воно щойно побігло он в ті кущі!

Дзвінка з татом перезирнулися. Бабця за хвилинку зникла в заростях диких фісташок за дорогою.

— Там коза побігла! — пояснила Дзвінка татові.

— І бабця хоче її спіймати і подоїти? Оце так жінка!

За годину всі були готові рушати на пляж і виглядали бабцю Лесю. Бабця врешті решт з’явилася з трилітровим бутлем надою, задоволена, як слон після душу.

Дзвінка випила кухлик ще теплого молока з пінкою, й усі поспішили до моря.

Горіх-гігант досі лежав у рятувальника. Біля нього вже побували і журналісти, і місцеві садівники. Мав ось-ось приїхати ботанік з Нікітського ботанічного саду.

Невдовзі прийшли й Білоноги. Годинки три купалися, засмагали. Діти з татами збудували височезний пісочно-камінцевий замок і обвели його ровом з водою. Одним словом — типовий відпочинок на морі. Вірніше, для батьків типовий. А для дітей море — то завжди новий, незвіданий і пречудовий світ! Просто похлюпатися у морській воді — це вже неабияке задоволення! А той же пісок — закопування татів, будування різноманітної пісочної архітектури, виривання ямок і канав, пошук дивовижних мушель, старовинних копійок та інших пісочних артефактів! А за кілька метрів від берега так приємно попірнати з підводними окулярами, звісно, коли хтось з дорослих поряд. Там живуть рибки-бабульки… ні, здається, барабульки. Вони мають банькаті очі, їх тіла строкаті, як метелики, і вони бігають по дну, а не плавають! (а, може, все-таки рибки-бабульки?) Плаває різна інша риба, назву якої важко запам’ятати. Здається, що кефаль зі своїми риб’ячими родичами. Десь там, ще глибше, живуть камбали, бички й навіть акули! Правда, акули маленькі і звуть їх катранами. У пісок зариваються скати й риби-собачки. Добре зариваються, тому їх майже ніхто не бачить. У щілинах підводних каменюк чатують краби з гостро наточеними клешнями, повзають маленькі раки-самітники, тягаючи за собою позичені мушлі, плавають довговусі креветки, ростуть мідії, як салат на грядці. У водній товщі планують молочні медузи й коричневі реброплави. А мініатюрні ліси із зелених, бурих і червоних водоростей, між якими гуляють хижі молюски рапани? Одним словом, море переповнене живністю. Щоразу, як купаєшся, помічаєш все нові й нові морські створіння.

А втомившись, так добре лягти на гарячий пісок і чекати, поки зазвучать заповітні вигуки «сладкая пахлава» і «гарячая кукуруза».

— Одним словом, матрацники! — сумно зітхнув Дмитриків тато. — Скільки можна на пляж ходити?

— Давайте після обіду майнемо до Воронцовського палацу! Я на світлинах бачив — там така краса! — запропонував Дзвінчин тато.

— Гарна ідея! У Воронцовському парку море прекрасних місць, де ви будете нас фотографувати в нових купальниках, парео і панамах, — зраділи мами.

— Але у вас немає нових парео і панам! — зауважив Степан, стурбовано зводячи брови на перенісся.

— Шлях до Воронцовського палацу пролягає через речовий ринок Алупки, — відповіла йому дружина.

Старший Білонога, здається, все одно нічого не второпав.

— Ідіть-ідіть, — позіхнула бабця Леся. — Я не піду. Мені треба в Селіма сир забрати. Сві-же-сень-кий! — І задоволено усміхнулась. Але на її слова ніхто не звернув уваги.

Бабця взяла надувне коло й мокрі рушники та подалася вгору покрученими вуличками, а решта відпочивальників рушила набережною на схід.

Неподалік входу у Воронцовський парк тати з дітьми встали у чергу по бельгійські вафлі. Чого вони називались бельгійськими, ніхто не знав, але виглядали вафлі напрочуд апетитно. У великі вафельні заглибини усміхнена продавчиня накладала кому морозиво з фруктами, кому куряче м’ясо з ананасами. Коли щасливі власники смачнючих вафель відійшли від кіоску, до них приєднались не менш щасливі мами з новими пакунками: тепер вони готові фотографуватись, бо мають і нові парео, і нові панами. Галя й Іванка вдягли придбані головні убори й почали крутити головами, показуючи як вони їм пасують, їхні чоловіки заохкали від захвату, тільки не зрозуміло було, чим вони захоплюються більше — панамами чи вафлями.

Пройшовши тінистою алеєю з сувенірними рядами, компанія вступила в колишні володіння графа Воронцова. До сірого палацу вели широкі доріжки, обсаджені лавровими живоплотами. Навколо з зелених газонів здіймались стрункі кипариси й туї, розлогі й пухнасті сосни, магнолії й рододендрони, величні тюльпанові дерева та інші екзоти. Посеред газонів і дерев виростали дві середньовічні вежі, що оберігали Західну браму.

Зубчастими мурами, вежами й флюгерами, фасадами й переходами палац витягнувся паралельно морському берегу. Від Західної Брами до його центру вела тихенька вуличка, немов запрошуючи відвідувачів у якийсь інший світ, давній і казковий. Вона навіть мала назву — Шуваловський проїзд. На ній опиняєшся у полоні височезних мурів, складених з грубо обтесаних брил. Із цього кам’яного оточення потрапляєш до парадної їдальні й зимового саду, а далі — до справжньої східної казки: величезний південний фасад наче перенісся на кримське узбережжя з казок про Синбада й Шехерезаду. І його назва звучить також по східному— Альгамбра. Від прекрасної арки-ніші Альгамбри до нижнього парку ведуть широкі сходи з трьома парами левів на парапетах. Перша пара спить, друга прокидається, третя вже готова напасти на всіх ворогів, які ризикнуть заподіяти шкоду господарям палацу. Отак вони і завмерли. Можливо тому, що були мармуровими, а може серйозні вороги до палацу по сходах не ходили. Справа й зліва від сходів виблискували сонячними зайчиками фонтани-каскади. Нижче сходів простягнулись басейни з плесами, суцільно вкритими оливково-зеленими листками лотосів.

Мами фотографувалися всюди. Тати фотографували. І тим, і другим потім треба показати на роботі світлини як відпочивалося у рідній країні. Інші ж привезуть фотозвіти на фоні пірамід, чи з турецьких, тайських, грецьких, хорватських пляжів. Більшість співробітників відпочивала у закордонних готелях, де їх годували, розважали і виводили за ручки на дорогі екскурсії. Тому необхідно було представити їм не менш красиві пейзажі й місцинки рідного узбережжя, куди можна просто так потрапити, часто й безкоштовно.

Галя й Іванка були в захоплені від світлин, де вони відбивались у воді басейнів, наче у небесних дзеркалах з рамами із рожевих і білих лотосів. А поміж водяних квітів сяяли усміхнені личка в ореолі широчезних панам.

Далі помандрували у хаоси. Так тут називали скупчення величезних брил, нагромаджених природою одна на одну. Поміж них прокладені акуратні доріжки, з щілин між каменюками ростуть покручені сосни й дуби. Стовбур одного з дерев аркою навис над стежкою. Його відразу ж запримітила Іванка.

— О, Гєнику, давай я вилізу на це дерево, як дика кішка, а ви станете під ним і зробимо загальне фото!

Мама хоробро покарабкалась стовбуром нагору, та не втримала рівноваги й перехилилась спиною вниз, обіймаючи дерево руками й ногами. Було доволі височенько. Стрибати донизу, не бачачи цього низу, страшнувато.

— Е-е-е, зніміть мене! Допоможіть злізти, я передумала! — попросила вона.

— Не можемо, — пошепки відповіла Галина. — По стежці йде екскурсія!

І, направду, Іванка спиною відчула, як під нею проходить десятки зо два екскурсантів. Переважно літні пани й панюсі. Вони йшли мовчки, здивовано поглядаючи на жінку-дереволаза і пригинаючи голови, щоб її не зачепити. З кожним новим туристом, Іванка червоніла все більше й більше. Екскурсовод замовк і також тихенько пригнувся. Степан тим часом тихенько хихотів, а Гєник фотографував.

— Ну ми пройшли Великим Хаосом, — залунав невпевнений голос екскурсовода з-за спин групи.

На стежці з’явився сивий дідуган, стурбовано роззираючись навколо. Здавалось, що недавно він відсвяткував своє сторіччя. Та рухався напрочуд жваво, як на свій поважний вік. По дорозі він бурмотів.

— Ну де ж вони їх сховали? Може у якийсь тайник між камінням? Чи все таки вивезли? Ну не могли просто так зникнути двадцять дві картини англійського романтизму!

І в останній момент пенсіонер побачив перед своєю головою спину жінки, яка звисала вниз головою. Він ледь устиг ухилитись, щоб не зачепити її своїм чубом, і покрокував далі, продовжуючи бурмотіти.

— Ото молодь пішла! Безсоромні! Жінка! Догори ногами! На дереві! У мої часи такого не було! Що їм пейзажі Джона Констебла, що їм портрети Джорджа Доу! — останні слова він сказав, дивлячись Дзвінці у вічі, тому вона вирішила, що звертаються до неї, й відповіла:

— Я люблю живопис! І портрети люблю! Я тричі була в картинній галереї.

Чоловік пішов далі, спочатку не звернувши уваги на слова дівчинки, але за кілька метрів озирнувся й здивовано заговорив сам до себе:

— Вона мені це сказала? Навряд. Це неможливо, — і зник за поворотом стежки.

Іванка так-сяк спустилася з дерева й нависла над своїм чоловіком:

— Витри ці світлини! Негайно!

— Але ти ж сама казала фотографувати тебе на тому стовбурі!

— Мене! А не ще двадцять незнайомців!

— Та витру, витру! Не хвилюйся!

— Як на мене ти була наче справжня дика кішка! — кепкував зі знайомої Степан, але отримавши шишкою по голові, замовк.

Стежка вивела маленьку групу до неймовірно красивих озер. Їхню прозору глибінь наповнювали струмки з гірських джерел, береги й дно вкривали велетенські каменюки, дивовижні дерева схиляли свої гілки над блакитною водою і заполонювали все навколо м’якими тінями. Таку красу було навіть важко уявити! По озерних плесах велично ковзали лебеді, навколо них метушились качки, у воді плавали осяйні золоті рибки й коричнево-фіолетова форель, а на водній поверхні, як у дзеркалах, відбивалася і лебеді, і качки, і кам’яний хаос навколо, й розлогі крони дерев. Так озера й називались — Лебедине, Форельне й Дзеркальне.

Найменше з трьох озер майже повністю ховалося під пістрявими тінями дубових гілок. На його берегах складалося враження, що ти не на земній поверхні, а в якомусь казковому підводному царстві. Дерева, сірі каменюки, люди були вгорі й водночас такі ж дерева, каменюки й люди були внизу, на плесах. Мерехтіння води переходило сонячними зайчиками на скелі й на зачаровані цим краєвидом обличчя. Тут уже фотографувались у різних комбінаціях.

Двогодинна прогулянка парком вивела їх знову до палацу. Біля східної вежі якраз набирали групу на екскурсію всередину. Разом з нашими знайомими група відразу докомплектувалась і задоволена екскурсовод прочинила масивні двері, відкриваючи перед відвідувачами дивовижний світ історії.

Екскурсія відвідала парадний кабінет, завішаний портретами солідних чоловіків і замріяних красунь, китайський кабінет, стіни якого вкривала рисова соломка, вишита шовком, парадну їдальню з її витонченими різьбленими меблями, більярдну, яка вже давно перетворилася у картинну галерею, ситцеву кімнату й вестибуль зі своїми підбірками картин. Особливо всім сподобалась блакитна вітальня. На небесно-блакитних стінах вгору пнулися й вилися, перепліталися й розгалужувалися білі рослини, створюючи своєю ліпниною прекрасні візерунки. Дмитрика найбільше вразив зимовий сад. Здавалося, вишукана зала з білими плитами на долівці переростала у справжні джунглі, на низьких колонах рядами стояли скульптури-погруддя. Поміж скульптур стояли канапи з тонко вирізьбленими бильцями й ніжками, наче вишукані чотириногі звірі, що будь-якої миті можуть чогось перелякатись і дременути в тропічний ліс.

— Але тут класно! Навіть ставочки з золотими рибками. О, фонтанчик!

По стежці, навсібіч крутячи головою, пройшов той самий дідуган, якого вони бачили в парку.

— Двадцять два олійні полотна! Шедеври! Вони не могли просто так зникнути! Я не заспокоюсь, поки їх не знайду.

Він вийшов з хащ і зупинився позаду групи. Екскурсовод розповідала далі:

— Справжнім героєм Воронцовського палацу був Степан Григорович Щеколдін. Його назначили директором музею під час Другої світової війни. Перед тим як Алупку окупували німецькі війська, по місту пройшов слух, що палац хочуть підірвати. Спочатку на площу перед палацом під’їхала машина з вибухівкою. Щеколдін кинувся до солдат батальйону, що жили поряд, і ті допомогли йому прогнати підривників. Та на цьому спроби зруйнувати палац разом з його мільйонними цінностями не закінчились. Покидаючи Алупку, начальник міськвиконкому наказав Щеколдіну облити кімнати керосином і підпалити, щоб німцям нічого не залишилось. Та Степан Григорович відмовився, адже він навіть уявити не міг знищити витвори світової культури. Тоді наказ підпалити палац отримали місцеві розбишаки. Та Григоровичу вдалося вчасно прогнати юних паліїв. У ті дні в Алупці було спалено більшість ресторанів і санаторіїв. Воронцовський палац дивом уцілів. Єдина людина, яка залишилась у ньому, Степан Григорович, зумів удруге захистити місцеві скарби. Коли прийшли німці, Щеколдін не покинув палац і далі ревниво оберігав його фонди, не даючи виносити картини й меблі навіть під дулом пістолета. Коли німці відступали, то також намагались підірвати палац. Та Щеколдін і тут встиг захистити музей. Більшість колекцій палацу збереглись і тепер ми маємо змогу насолоджуватись їхньою витонченою красою! На жаль, частину експонатів музею все-таки розграбували: дещо встигли вивезти німці, дещо — радянські війська, дещо розікрали місцеві мародери. Музейні співробітники зараз працюють над поверненням експонатів, вивезених під час війни. Досі невідома доля двадцяти двох полотен, виконаних у стилі англійського романтизму 19 століття. Вони зникли у буремні воєнні часи.

— Та-а-а, я застав порожні рами, а полотна вирізали! — похмуро сказав сивуган, і на його очах забриніла сльоза. Дзвінці й Дмитрику аж шкода стало цього поціновувача мистецтва. Треба ж до сліз любити англійський романтизм!

— А директора винагородили за його подвиги? — запитав гіда Білонога старший.

— Коли в Алупку повернулась радянська влада, то, можна сказати, що винагородила Степана Григоровича. Йому дали 10 років каторги за співпрацю з німцями. Адже він був директором музею впродовж усієї війни.

Групою прокотився обурений шепіт.

Сивий чоловік згідно закивав головою.

— Так, так. Десять років у тюрмах і таборах! Подякували, називається! Але я не маю образи за це. Палац залишився таким же прекрасним, як у часи моєї молодості!

Дзвінка й Дмитрик збентежено глипнули на старого: щось він дуже переймається історією, яку розказав гід. Дивний якийсь дідуган! Але слід зважати на його поважний вік. Люди, що сягають сторічного віку, мають право розчулюватись через чиюсь сумну долю.

Гід розповідала багато цікавого про власників палацу, його архітекторів і будівельників, експонати музею. Виявляється, весь комплекс збудовано з місцевого каменю діабазу. Тому він повстає сірою громадою посеред сірих скель на фоні молочно-сірої гори Ай-Петрі. Задумав палац і парк навколо граф Михайло Семенович Воронцов. Будували його двадцять років. Тут помінялось декілька архітекторів, та здійснити задум графа зміг тільки англієць Едуард Блор.

На виході з палацу гід показала на велике фото літнього чоловіка в золоченій рамі. Попри серйозний вираз його обличчя, добру душу видавала посмішка кутиками губ і веселі бісики в очах.

— А це і є наш місцевий герой, Сергій Щеколдін. А зараз дякуємо, що чемно слухали й нічого не торкали руками! — Гід суворо зиркнула на тата Гєника, який саме тягнув руку, щоб торкнутися скриньки зі слонової кістки. Він відразу ж відсмикнув руку й заходився зосереджено розглядати ліпнину на стелі. — Будемо раді вас бачити знову! А тепер можете погуляти вестибулем, сфотографуватись на пам’ять, придбати буклети й сувеніри про Воронцовський палац.

Біля кількох розкішних диванів з накидками вишикувалась черга щоб зробити пам’ятні світлини. Тим часом Дзвінка й Дмитрик підійшли до портрета Щеколдіна, його обличчя видалося дуже знайомим.

— Я його вже десь бачив! — упевнено заявив Дмитрик і поправив окуляри. — Таке враження, що досить недавно!

— Так-так! Може, десь на пляжі? Або в місті?

— Але такого не може бути. Подивись, ось під фото написано: помер у 2002 році. А я…

— А ти ще тоді не народився! І я не народилась! Тоді як ми його могли бачити?

— Елементарно, Дзвінко! Ми випадково зустріли його внука чи правнука, чи праправнука!

Діти з полегшенням зітхнули й побігли до дивана, на якому розсілися їхні батьки. Місця вистачило на всіх! Сфотографувавшись, усі розбрелися по відкритих для огляду залах, домовившись тримати один одного в полі зору. Діти зупинились перед гобеленами, намагаючись уявити скільки це роботи треба, щоб вигаптувати таку красу!

Крізь відчинені двері у сусідній коридор долинуло знайоме бурмотіння:

— Двадцять два полотна! Англійський романтизм! Яка втрата! Яка величезна втрата для світової культурної спадщини!

Перезирнувшись, діти мовчки вистромили голови в коридор і побачили, як за його поворотом зникає знайомий дідуган.

— Це він! — вигукнула Дзвінка.

— Гайда! — Дмитрик побіг у коридор і зник за поворотом. Дівчинка знизала плечима й побігла слідом.

Старенького чоловіка наздогнали біля відчинених дверей з написом «Канцелярія». Він пірнув усередину, діти завмерли біля одвірка. У канцелярії за старовинним столом сиділа секретарка в старомодних рогових окулярах, у скельцях яких відбивалося двоє чоловіків. Той, що стояв праворуч від столу, тлустенький, нервово теребив кишеню джинсів і невпевнено повторював:

— Як директор палацово-паркового комплексу заявляю — це неможливо! Як директор кажу вам — такого не може бути!

Навпроти нього стояв високий старший чолов’яга у чорних окулярах, із золотим годинником, затягнутий у дорогий темно-синій костюм. І то в таку спеку! Він різко перебив директора:

— Я граф Воронцов! Дімітрій Пєрвий Ніколаєвіч! Усе тут належатиме мені! Це мій спадок! Папери отримаєте поштою, коли мої адвокати допрацюють їх. А вам раджу шукати нове місце роботи. Я не потерплю непрофесійних слуг!

За його спиною стояв дідуган і тряс кулаками.

— Аферист! Злодюга! Та як би я міг, я б тебе вигнав утришиї звідси! — Але на його слова ніхто не звернув уваги. Так, ніби старенького взагалі в кімнаті не було.

Багатій, високо задерши носа, вийшов з канцелярії, мало не штовхнувши Дмитрика. Глянувши з погордою на дітей, він просичав крізь зуби:

— І жодних дітей не потерплю! — І пішов коридором геть.

— Аферюга! — крикнув дідуган йому навздогін, потряс стиснутими кулаками, заскреготів вставними зубами й розмашистим кроком пішов у протилежний бік.

За ті декілька секунд Дзвінка й Дмитрик остаточно переконались, що в цього дідугана і в діда з портрету одне лице. Тільки на фото він значно молодший. Мабуть, цей дідуган прямий нащадок Щеколдіна.

Друзі побігли до вестибулю. Дорослі саме завершували роздавання витрішок і не встигли почати перейматись за дітей. Була б тут бабця Леся, вона б точно не дозволила їм швендяти по чужому палацу (то не свій будинок!) без нагляду.

Проминувши білокамінних левів, відпочивальники пройшлися Нижнім парком до скелі Айвазовського (мабуть, на ній уява художника намалювала багато картин), там покупались, обсохли, з’їли по канапці й повільно потюпали до будиночка.

На свою вуличку потрапили по обіді, втомлені, але задоволені. Галина дістала свій телефон і почала переглядати повідомлення у фейсбуці. Її обличчя витягнулося від здивування.

— Степане, в Іванки вже двісті вподобань на фейсбуці! Вже двісті два, двісті три, двісті чотири! Її фото на тому дереві набрало удесятеро більше голосів, ніж моє під деревом!

— Що-о-о-о?! — Іванка краєм вуха почула розмову сусідів. — Гєнику, хтось казав, що витер фото! Як вони потрапили в інтернет?

— Е-е-е! Випадково! Я, мабуть, не ту кнопочку натиснув, — пробелькотів переляканий тато.

— Я тобі дома натисну кнопочку! — Та в Іванчиному голосі не чулося справжнього гніву: певно, вона не визначилась, лютувати їй чи не варто.

* * *

Помившись і перекусивши, Дзвінка з батьками всілися на диван переглядати сьогоднішні світлини. Тато саме перекинув їх на маленький ноутбук. Дмитрик також встиг пообідати й прибігти до подруги. Мама вже зовсім не сердилася на тата за його вибрик, бо її фото на стовбурі набирало все більше й більше переглядів. Та й вона виглядала на ньому дуже вродливою і привабливою — справжня кінозірка!

— О, а на наступній світлині з’явиться той дідусько, що подібний на Щеколдіна! — сказала Дзвінка, присуваючись ближче до екрана. — Він тоді саме проходив під мамою!

— Так, я відчула спиною моторошний холодок!

Але на наступній світлині нікого не було. І на наступній не було. І на жодній з інших.

— Дивно! Цей старенький мав потрапити на декілька світлин! — сказав Дмитрик. — Він ішов якраз після групи з екскурсоводом!

— А я жодного дідуся не бачив, коли фотографував, — здивувався Гєник. — Екскурсія була, а дідуся не було!

Дмитрик і Дзвінка перезирнулися. Раптовий шторм, жінка-велетень у хмарі, гігантський горіх із моря, столітній дідусь, який уперто не потрапляє в об’єктив…

— А де бабця Леся? Їсти приготувала, а самої нема. — Тато роздивлявся по хаті в пошуках тещі.

— Вона щось казала про козячий сир. Мабуть, пішла по нього, — згадала мама.

Дзвінка й Дмитрик присунулися ближче до ноутбука.

— Давай ще раз запустимо перегляд фотографій! — запропонував він. — Ну, не міг цей дідуган просто так зникнути. Хоч якийсь його шмат мав би потрапити в кадр!

Уважно переглянувши всі фото, діти так нічого і не знайшли — ні сивого чубчика, ні краю вуха, ні вказівного пальця, ні сандалія, ні тіні загадкового пенсіонера!

— Стоп! А ну, поверни те фото, яке тато виклав у фейсбук. Ну, те, з мамою на дереві! А ну, збільш оце місце, під мамою! Є! Це він! Це точно його! — вигукнула Дзвінка, показуючи на розпливчасте марево, схоже на людську постать.

— Звісно! Он він ще голову відігнув, щоб не торкнутись ноги твоєї мами.

Справді, під Іванкою вгадувалися людиноподібні обриси, зіткані наче з димки, що утворюється над гарячими предметами чи розжареним піском. Силует можна було б не побачити, якщо навмисне його не шукати. Але тепер діти були певні: саме це марево — усе, що залишилося від дідугана на світлині.

— Отже, тато сфотографував привида!

— А дідуган і є Степаном Щеколдіном, а не його нащадком!

Розділ 3

Селім і кози

Не минуло і півгодини, як Дзвінка з Дмитриком уже не відчували втоми. Так, ніби не ходили вгору-вниз цілий день. Короткий відпочинок — і знову хочеться кудись мандрувати, набиратись вражень, шукати дивовижних пригод. На те воно й дитинство. Як сидіти в чотирьох стінах, коли ти на морі? Та й до вечора ще добрих дві години. Сонце розжарювало каміння й асфальт, проминувши лише середину небосхилу. На пляж дорослі вже точно не підуть, їм вражень на сьогодні достатньо. І бабці Лесі не видно. А її якраз найлегше підбити на авантюру.

— О, ви вже є? — почувся знайомий лагідний голос. — А я якраз від Віолети, помагала їй персики збирати. Зараз йду по сир. Він, певно, вже відцідився!

Дітиська вибігли в коридор і отримали від бабці Лесі по соковитому персику. Бризкаючи соком і вгризаючись у солодкий м'якиш, вони заодно міркували, чи похід до козячого стада є цікавим завершенням дня чи варто вигадати щось достойніше. Але скелясті відлоги на видноколі вирішили це питання. Піти до їх підніжжя — однозначно пригода!

Бабця причепурилася, вдягла парадну блузку й спідницю, вхопила сумку й уже зібралася виходити, як її зупинив одностайний вигук:

— А ми-и?!

— Що ми? — вона незадоволено подивилася на внучку і її товариша.

— Бабцю, ми хочемо з тобою!

— Та сидіть вдома, там нічого цікавого!

— А кози? А ліс?

— Ви що, не хочете прогулятись з улюбленою внучкою? — пролунав з кухні здивований Гєників голос.

— Та добре, ходіть. Тільки не нийте по дорозі. То трохи далеко.

І втрьох рушили до шосе над Алупкою. Гєник з Іванкою дивилися їм услід з маленького ґанку.

— Кохана, а відколи твоя мама почала малювати губи?

— Це ж прекрасно, коли у жінки на душі свято! І коли ми нарешті самі! Залишитись на декілька годин без дітей — подарунок для молодих батьків. — І мама загадково всміхнулась. Звісно, вона не хотіла позбутися своєї донечки, просто інколи батькам дуже корисно побути наодинці.

Південна кримська автострада насправді була вузенькою смугою асфальту, який став майже білим від південного кримського сонця. З другого боку шосе вгору вився ледь помітний путівець, зникаючи поміж заростей диких фісташок і дуже диких маслин. Дві дорожні колії обігнули маленький цвинтар, майже схований під ліанами жимолості й здичавілого винограду. Потім стежина вивела на ґрунтову доріжку, яка спритно петляла між каменюк і старих невисоких дубів. Через сотню метрів бабуся з дітьми проминули одне роздоріжжя, ще через сотню метрів друге й далі попростували праворуч тінистою тополиною алейкою. Іти доводилось постійно вгору. Тепер усі добре відчували, що приїхали не тільки на море, а й у гори. В Україні є тільки два місця зі справжніми горами — Карпати і Крим!

Попереду лунав тихий передзвін — наче, десяток дрібнолюдьків бавились у лови, дратуючи ловця, якому зав’язали очі, своїми маленькими дзвіночками. З кожним кроком ніжні звуки ставали ближчі, обходили мандрівців з обох боків, забігали позад них. Ось дзенькіт почувся за кілька метрів від доріжки, й запилені кущі заворушились. Хтось вовтузився поміж їхнього гілляччя, пробираючись до людей. Бабця Леся не виказувала жодного збентеження, то ж Дзвінка й Дмитрик також не переймалися. Їм тільки згадалося, що подібну дзвіночкову мелодію вони чули у карпатських селах.

З-поміж листя вистромилася пістрява голова з великими карими очима. Посеред очей рівними прямокутниками чорніли зіниці. Діти досі ніколи не помічали, що в кіз зіниці подібні саме на прямокутники. Безрога коза завмерла, роздивляючись людей. Вирішивши, що вони варті довіри, вона вийшла на алейку й зупинилася перед бабцею Лесею. Та дістала з кишені сухарик. Коза з вдячністю прийняла гостинець і смачно ним захрустіла. Відразу ж потому всі кущі вздовж доріжки захитали гілками, пропускаючи поміж себе десятки кіз. Через хвилинку діти й бабця стояли посеред справжнього козячого стада. Між дорослими тваринами були й козенята, які пропхалися між ногами своїх мам і тицяли рожевими носиками у подорожніх. Мабуть, вони теж знали, що в кишенях людей часто бувають сухарики й інші козячі смаколики.

— А ну, розійдіться! — пролунав голос. — Усю дорогу загородили!

Просто перед ними, посеред кіз, стоїть літній чоловік. Діти навіть не помітили, як він підійшов. Власник кіз підпирався на покручений костур, був одягнений у діряві джинси й таку ж ажурну футболку. Коротке волосся срібного рамкою обрамляло суворе, але все-одно усміхнене обличчя. Очі примружені, темно-карі зіниці зирять суворо й насмішкувато водночас. Вузькі вилиці відразу видавали татарина. Шкіра дублена вітрами, сонцем і морською сіллю до кольору старої бронзи.

— Лесю! — радісно вигукнув незнайомець. Вірніше незнайомцем він був тільки для дітей. — Я чекав! Бачу, ти прийшла зі своїми дітьми?

— Це Дзвінка, а це Дмитрию І вони мої…, внуки. — Бабусині щоки залилися яскравим рум’янцем. — Тобто Дзвінка — внучка, а Дмитрик — її товариш.

— А я Селім. Ходіть до моєї скромної оселі. Сир майже готовий, але ще трохи мокрий. Склянка домашнього вина й медові шекер киїк^2 допоможуть скоротати час. Звісно, якщо ви нікуди не поспішаєте!

— Та ви що! — бабця Леся удавано замахала руками. — Часу вдосталь. Ми ще тут десять днів будемо.

— Ечки, а ну пастись! — Мабуть, ечки — це кози татарською. Бо все стадо розвернулось і зникло за тополями.

Селімів будиночок виявився за декілька метрів. Маленька облуплена хвіртка між заростями ялівцю вела на таке ж маленьке подвір’я. Упритул до задньої стіни приплетено велику кошару, мало не сплетену з очерету й тоненьких гіллячок. Перед вхідними дверима з колонами стояв під таким же очеретяним навісом стіл з лавицями.

— Тут колись жив поміщик. Його садиба розвалилась, але Селім з руїн зліпив собі дім, — пояснила дітям бабця. Складалося враження, що вона давно тут жила.

— Дім — не дім, а жити можна. Коли отримав цю ділянку, то тут стояли тільки дві колони з дверима і хвіртка. Хвіртку я не чіпав. Така обшарпана й залишилась. Нехай з дороги не впадає в око. А до колон доклав стіни, накрив дахом.

Селім відчинив двері у погрібець і дістав з-за них кошик з накришкою. У кошику виявилась головка сиру, бутель з вином, глек із компотом, татарський хліб, пахлава й виноград. У маленькій коробочці лежали шекер киїк. Дзвінка й Дмитрик відразу ж відчули, що страшенно голодні. Хоча зовсім недавно стоптали по тарілці макаронів з помідорно-м’ясною підливою. Недаремно кажуть, що морське повітря навіває неабиякий апетит. Тому двічі запрошувати дітей не довелось. Бабця Леся, на відміну від них, тільки пощипувала козячий сир і пригублювала горняточко з вином.

Наминаючи дари кримського берега, Дзвінка розказувала про їхні пригоди у Воронцовському палаці. Дмитрик лише уточнював деталі. Йому дуже засмакували цукрові хусточки.

Селім з цікавістю слухав про лицарський замок, кам’яні хаоси, прозорі озера, джунглі між стінами, маму на дереві й пана Щеколдіна, який не хотів проявлятися на світлинах.

— О-о-о, то вам пощастило! Ви побачили старого музейника. Досі не заспокоїться!

А помер років п’ятнадцять тому! І то далеко-далеко звідси!

Дзвінка й Дмитрик здивовано витріщились на татарина.

— Ви знаєте цього привида?

— Звісно. Я раз на тиждень продаю дерев’яні сувеніри біля палацу й постійно бачу Сергія. Він усюди шукає ті картини. І не тільки в палаці і в парку Воронцових — навіть сюди приходив!

— То ви отак просто говорите про привидів, наче вони звичайнісінька річ! — в захваті прошепотів Дмитрик, поправляючи окуляри від хвилювання.

— Ну я просто їх бачу! Важко не вірити, в те, що бачиш. А у вашій родині, певно, є мольфари, що ви також помітили Щеколдіна!

— Моя сестра — мольфарка, — з гордістю сказала бабця Леся.

— Я відразу помітив, пані Лесю, що ви незвичайна жінка.

— А звідки ви знаєте про мольфарів? — здивувалася Дзвінка. — Вони ж так далеко, у Карпатах? І звідки ви так добре розмовляєте українською? Тут майже всі говорять російською!

— Я ж маю знати міфологію країни в якій живу! Так само, як і її мову, історію, літературу! Тут нічого дивного! А українською чудово розмовляють майже всі кримські татари.

— А кого ви ще бачили? — поцікавився Дмитрик.

— Та не треба далеко ходити! Ось учора через Алупку пройшло дерево By. Я потім одну козу півночі шукав. Її аж на Шаан-Каю занесло!

— Дерево? Пройшло? — тепер здивувалась навіть бабця Леся.

— А ви вчора не бачили велетенську чорну хмару, яка вийшла з моря і перелізла через Хрестову гору? То це і було дерево By! Мабуть, і легенду про нього не чули? Тоді беріть ще по шматку шекер і слухайте. Оповідати правдиві речі я дуже люблю. Особливо, коли маю вдячних слухачів!

Якщо декілька годин їхати з Алупки на схід, то потрапите в Алушту, ще одне приморське містечко. Там, обернувшись на північ, спиною до моря, побачите дивовижний хребет, вершини якого створюють Божий ослінчик. Це Чатир-Даг. У перекладі з кримсько-татарської мови означає Намет-Гора. Може, це плато схоже комусь і на намет, а мені, все-таки, на ослінчик. От саме на Чатир-Дазі у прадавні часи росло дерево By. Коріння його проникало у земні глибини (деякі діставали аж до моря й пили солену воду), а на гілках відпочивали хмари. Це був найбільший у світі волоський горіх. Навіть місцеві динозаври не діставали до його нижніх гілок. І горіхи на ньому росли просто величезні. Коли у Крим прийшли перші людські племена, то в половинках горіхових шкаралуп сміливі рибалки запливали у відкрите море!

Таври, які поселились у підніжжі Чатир-Дага, вважали за щастя знайти горіх, який упав з дерева By. Така знахідка була справжнім святом для усього поселення. Та кримчани тільки підбирали велетенські горіхи, бо ніхто не міг залізти на дерево-гігант. Навіть збирати горіхи під кроною By було справою ризикованою. Гору й дерево охороняли лютий вепр Клок і хитрюща лисиця Міра. Вони лише схожі на свиню й лисицю, а, насправді, — це пращури звірів, що дожили до тієї епохи завдяки цілющій силі плодів By. Отак людям навколо Чатир-Дага лиш інколи діставались надзвичайні горіхи. Так було доти, доки на березі моря не народилася дівчинка Алкея. Її батьки були високі й кремезні. І в самій дівчинці текла кров давніх велетів, що тепер зникли невідомо куди. Алкея виросла найсильнішою і найспритнішою серед усіх мешканців Криму. Коли Клок і Міра об’їдались горіхами і засинали між корінням, вона прокрадалась повз них, вилазила по стовбуру вгору, зривала горіхи й закидала їх далеко-далеко, щоб таври могли ці горіхи зібрати.

Однієї осені Алкея прокралася повз вепра й лисицю, які, набивши черева, спали в густій горіховій тіні. Дівчина спритно видерлась на гілки By й почала скидати горіхи один по одному. Їй дуже хотілося забезпечити свій народ їжею на всю зиму. Тому вона вирішила зірвати всі плоди. Велетенські горіхи гепали на землю далеко від крони й котилися вниз до моря. По дорозі їх перестрівали таври і греки й відкочували убік, тішачись такому подарунку.

На дереві залишився останній горіх, що висів на найвищій гілці. Його щодня купали хмари, він отримав найбільше сонячного світла й тепла і, мабуть, був найсмачнішим зі всіх плодів By. Алкея ледве видерлася на найвищу гілку й обережно поповзла нею.

З моря подув сильний вітер, і велетенські хвилі вдарили об кримські береги. Вітер дужчав і все сильніше розхитував горіхове гілля. Алкея міцно дерлася по гілці і вже майже досягла заповітного горіха. Витягнувшись, вона торкнулася пальцями шкарлупи, але нові пориви вітру так хитнули деревом, що горіх зірвався униз і вдарив Клока просто у п’ятак. Відстрибнувши від вепра, плід гримнув Міру по хвості й покотився у соснові ліси. Охоронці By зірвалися на лапи й побачили, що якась дівка зірвала всі їхні горіхи, а сама досі висить на верхівці дерева. Оскаженівши від люті й гніву, празвірі подерлися стовбуром угору. Коли вони долізли до верхньої гілки, Алкея спритно перестрибнула на іншу гілку й перебігла на край крони, маючи надію, що потвори не досягнуть її. Та Міра й Клок швидко були біля неї. Тоді Алкея перебралась на наступну гілку й побігла нею. Звірі метнудись слідом. Від стрибків трьох велетів, дерево тремтіло й хиталося з боку в бік. З-під його коріння полетіли кам’яні брили, посипалась земля й пісок. Скажений вітер ще більше розхитував By, здираючи його з Чатир-Дагу.

Тоді з гори поповзли униз кам’яні лавини, уламки скель відвалювались і підминали під себе навколишні ліси. Люди спішно тікали з насиджених місць, а їхні будинки зносили оповзні й трощили каменюки. То була одна з найбільших катастроф Криму. Такого страшного урагану сонячні береги давно не бачили. Страшенної сили вітер відірвав розхитане дерево від гори й поніс у небо. Міра, Клок і Алкея так і залишились на ньому. Там, де коріння видерлось із землі, утворилися печери й величезні діри.

Ураган бив деревом то об Аю-Даг, то об Кастель, то об Ай Петрі, та Клок і Міра не зважали на це. Розлючені, вони все ще полювали на дівчинку-велетку. Дерево By, п’ючи морську воду й воду гірських джерел, закутуючись щодня у прохолодні хмари, увібрало в себе чимало води, намотало ураган на своє гілля і полетіло в море.

Кажуть, що троє велетів досі ганяють по гілках By і продовжуватимуть свою гонитву доти, доки не зірвуться на землю. Час від часу By покидає морські простори, де полоще своє коріння у солоних водах, і налітає на узбережжя й Кримські гори. Тому мешканцям Південного Берегу потрібно завжди бути насторожі й не забувати дивитися в небо, щоб не проґавити момент, коли над ними з’явиться дерево By, гілки якого закривають півнеба, а коріння, торкаючись землі, руйнує оселі й дороги, трощить скелі й ламає ліси.

Селім утомлено позіхнув. Бабця Леся і діти тільки тепер помітили, що з’їли всі гостинці господаря. Дмитрик поправив окуляри й запитав татарина:

— То ви вірите в дерево By?

Селім усміхнувся в сиві вуса й показав рукою на гойдалку, що висіла на найбільшому горісі в його садку. На чотирьох ланцюгах, замотаних на горіхову гілляку, висіла вичовгана роками велетенська горіхова шкаралупа, коричнева і гладенька, з покрученими борозенками на дні.

— Ого! Ця історія подібна на правду! — розсміялася бабця Леся. — Тим більше, що мій зять із товаришем учора притягнули з моря саме такий горіх, про які ти розповідав!

— Лесю, та я б тобі брехати не став, — знову всміхнувся Селім. — Це точно плід By! А поки я вам кримські байки оповідаю, сир уже відцідився. Фета — не фета, а має бути смачно!

Господар зняв з нижньої горіхової гілки полотняний мішечок із сиром і простягнув його бабці Лесі. Та відразу занишпорила по кишенях, шукаючи гроші.

— Селіме, та тут сиру кілограмів зо два! У супермаркетах то буде коштувати… та то за сто грам… а я тобі винна…

— Ти мені винна завтрашню прогулянку! — перебив бабцю Селім. — Сир і молоко я не продаю. Ечки — то вся моя родина. А от скласти вам компанію у мандрівці на гору Святого Петра — то справжня винагорода для мене!

— Прекрасна ідея, — розсміялася бабця Леся.

Господар ще багато розповідав про навколишні землі. Виявляється, що між скелею Шаан-Каю і садибою Селіма є три гірські озера, звідки й течуть струмки в Алупку, а за Хрестовою горою простягається яйла — дитячий ліс (дерева там такі низькі, що пройти під ними можуть тільки діти), а неподалік є ціла купа дивовижних місць: Ай-Петрі (у перекладі з грецької «гора Святого Петра»), мис Форос, підводна кімната Інституту південних морів, руїни фортеці Алупка-Ісар і ще багато-багато дивовиж. Просто неймовірно, що в Україні можна відпочити на морі й побачити стільки цікавинок. І то тільки біля маленької Алупки!

Тато Гєник читав статтю «Вечірньої Ялти».

— Не, ну ті журналісти просто дивовижні. Ось послухайте: місцевий рятувальник Аркадій, ризикуючи власним життям, прибуксував на берег велетенський горіх і врятував по дорозі двох відпочивальників. Поява диковинного плоду викликала неабиякий ажіотаж у світовій спільноті. Ботаніки Нікітського ботсаду ствердили, що цей плід належить до нового для науки виду. Фахівці Інституту південних морів пояснили, звідки з’явився велетенський горіх. Дно Чорного моря вкрите потужним шаром сірководню, в якому зберігається чимало дивовиж. Відсутність кисню в цьому шарі консервує все, що у нього потрапило. Таким чином, велетенський горіх Алупки піднявся з сірководню завдяки анаеробним процесам і виплив на морську поверхню. Відповідно плід цей потрапив у море ще за доісторичних часів, коли такі плоди родились, а тепер невідомі.

— Бачите, як просто! — усміхнулася мама Іванка. — Але ми точно знаємо, що саме ви зі Степаном прибуксували цей горіх! І ніхто вас по дорозі не рятував!

— Ви наші герої! — додала мама Галя.

Степан і Гєник розпливлися в широких посмішках. Приємно, коли власні жінки хвалять. А це буває доволі рідко.

Отак прекрасно закінчився черговий морський день. Тати заснули героями, мами з новими панамами й парео, діти з чудовими враженнями. А коли заснула бабця Леся, історія замовчує.

Розділ 4

Ай-Петрі

Зранку прибігла Віолета Себастьянівна, щоб дізнатись, як справи у її пожильців. Почувши про їхню подорож на Ай-Петрі, вона виявила бажання їхати з ними. Мовляв, давно її Тютя не дихала гірським повітрям. Тютя, маленький йоркширський тер’єр, погодилась їхати на екскурсію кількома короткими тяв-тяв. Та й місця цуця не займала, бо влізала у сумочці своєї господині.

Тут якраз підійшов Селім із дзбанком свіжого молока. Вистачило всім по горняті. І Тюті горняточко.

* * *

Проминувши Алупку й сусіднє селище Мисхор, бабця Леся звернула увагу на довжелезний бляшаний паркан, що відмежовував дорогу від моря.

— А що це таке? Хто обгородив берег? — обурилася вона.

— Та є у нас один олігарх, — сумно всміхнувся Селім. — Воронцов Дмитро. Правда, він називає себе графом Дімітрієм Пєрвим, та з нього такий самий граф, як із мене хан.

— Як це? — здивувалася Дзвінка.

— Купив собі графський родовід і хизується. Я його пам’ятаю ще хлопчиськом. Тоді він був Дімка Наглий, бігав по Алупці квартири грабував.

— Ого! А ми з Дмитриком бачили його у Воронцовському палаці. Він казав, що палац буде його.

— Деяким людям півсвіту замало, а цілий забагато. У нас, у Львові, теж таких вистачає! — з жалем сказала бабця.

— Давайте не будемо сумувати. Кожного чекає його доля.

По дорозі побачили молочно-сірий Ай-Петрі й канатну дорогу від плато біля вершини й аж до пляжу. Маленькі, ледь помітні знизу жовті вагончики рухалися один в гору, інший униз. Канатів, до яких вони були підвішені, звідси не видно, й тому, здавалося, що вагончики самі по собі, наче зачаровані, пливуть у прозорому гірському повітрі.

— Це найдовша у Європі канатна дорога з безопорним прольотом. Його довжина між середньою і верхньою станціями — 1670 метрів! — розказав Селім. — Та тут багато рекордів. Наприклад, тролейбусна лінія «Сімферополь-Ялта» — також найдовша у світі!

— Навіть шкода, що ми приїхали сюди автівкою! А так би тролейбусом насолодились, — пожартувала мама Іванка, на що її чоловік відразу ж відмугикнув:

— Проведуть тролейбус Львів-Алупка — тоді будеш насолоджуватись!

Дорога повернула на північ і вгору. Зарості горобини, держидерева і фісташок змінилися світлим лісом із височезних сосен. Ці стрункі красуні дерева підносили свої крони на десятки метрів угору, а стовбури найбільших з них не обхопило б і троє людей. Ну, хіба у них були б дуже довгі руки.

— Ліси сосни кримської, — Селім був сьогодні замість туристичного гіда. — Колись із цих дерев робили щогли для вітрильників. Стовбури тут дуже високі й рівнесенькі. І міцні.

Біля однієї з найбільших сосен зупинились і сфотографувались. Наступна зупинка була біля найвищого в Україні водоспаду Учан-Су. Вода тут падає з висоти 98,5 метра! Назва водоспаду з кримськотатарської так і перекладається «вода, яка падає». Дуже мелодійна назва. І тут також на мандрівників чекала несподіванка. Коротка стежка привела їх до ледь помітного струмка, що тихесенько дзюркотів десь під кам’яними глибами й майже не показувався на очі. А над ним здіймалася прямовисна скеля, яку ніби розмалював кількома мазками велетенський художник. Перші мазки були білого, а наступні — кремового й рудого кольорів. Виявляється, Учан-Су можна побачити тільки навесні, коли у горах тануть сніги, або під час сильних злив. Тоді з височезного обриву зривається водяний потік. А тепер, наприкінці літа, води у водоспаді немає і краплі! Можна побачити тільки дорогу на скелі, яку вимальовує тала вода.

Ще годину тому вони їхали у підніжжі цієї гірської гряди! Знизу здавалося, що місцеві вершини — це суцільний шпичастий частокіл зі скель. Зверху ж простягалося рівнесеньке плато, вкрите вибіленими каменюками й сизо-жовтими травами. Подекуди до каміння тулилися низькі темно-зелені ялівці, пригинаючи волохаті голови до самої землі.

Звідси убік скель звертала вузька дорога, прямуючи до барвистих будиночків під зеленими й червоними дахами. Усі фотографувались на фоні Ялти. З однієї скелі відкривалася надзвичайна панорама і на Ялту, і на хвилю соснових борів, що звідусіль накочувалась на гори, і на морські хвилі, що рівними лініями з’являлись десь на горизонті й пливли до місцевих пляжів.

Селище Мисливське насправді селищем і не було, а швидше великим східним базаром. Тут із прибулих хотіли взяти гроші за вхід, але, побачивши Селіма, пропустили всіх безкоштовно. Здається, в Мисливському мешкали й працювали одні татари, які всюди снували, всміхались і пропонували свої товари. І Селіма вони точно знали, бо всі з ним ґречно віталися.

— Селям алейкум! Мерабе достум![3]

Чого тільки тут не було! Десятки кафе, чайхана^4, чебуречні, сувенірні крамнички, ятки, прилавки і столики. Тут було багато виробів з кримського ялівцю, які роками пахнуть хвойною живицею, кераміка, мушлі, магнітики, наліпки, тарілочки, горнятка, скриньки, прикраси та ще море інших штучок, які можна знайти тільки на морських базарчиках.

Там фото зі справжнім левеням, там — із трьохметровим пітоном, там — із крокодилом, там — із орлом, там — із мавпою, там — із папугою ара. Усі відразу ж розпереживались, що тваринам працювати тут вельми не весело, та виявилось, що це все вихованці з різних циркових труп, які на літо підзаробляють собі на харчі.

На вершину Ай-Петрі довелося купити вхідні квитки. Вершина теж, мабуть, на щось заробляла. З Мисливського вона виглядала доволі пологим схилом, який здіймався дещо вище за гірську гряду. Вузька стежка поміж жовто-сірих трав привела на витоптаний скелястий майданчик, а тут… По-перше, тут стояв інструктор, який стежив, щоб ніхто не уявив себе кажаном і не звалився з обриву, по-друге, цей схил був лише частиною вершини. Від нього, наче зубці на спині змія, відходили окремі скелясті шпилі. Серед них чотири виділялись своїми розмірами. Вони підносились над приморським краєм, наче правічні вежі, які вітер, дощ і сонце за тисячі років зробили схожими на скелі. З цих веж випиналося ще з десяток менших шпилів. Від побаченого спирало дихання, наче ти за мить перенісся в інший фантастичний світ, де скелі висять серед неба, а по них, мов відчайдушні підстаркуваті альпіністи, видираються древні кримські сосни. На одному зі шпилів стоїть хрест поруч низенької, але як світ старої сосни. Хто його поставив на цьому кам’яному пальці?

— Висота Ай-Петрі — 1234,2 метри, — розповідав інструктор, — тому летіти вниз дуже довго. Краще до країв майданчика не підходити. Ми на головній вершині гори, яку через шпилі, називають короною Криму. На заході бачимо Західну вершину, або Вестрон, ну, західний трон, а на сході — Східну вершину, звідти починається канатна дорога. Нижче, біля самої яйли, до скель притулилась старезна сосна Літак. Їй понад триста років.

Усі глянули, куди показував інструктор, і побачили сосну з товстелезним покрученим стовбуром і рівненькою пласкою кроною. Справді, виглядає, як літак. Як ці могутні дерева чіпляються за каміння на такій висоті? Оце так спрага до життя!

— А хрест цей поставили з гелікоптера? — запитав Дмитрик, раз по раз протираючи окуляри хусточкою.

— Ні. Хрест Святого Петра поставили альпіністи й місцеві лісники. Загалом, лісники і є альпіністами. Вони ж і протягли мостики між вершиною і двома зубцями, — відповів Селім.

— А звідки ці гірські сосни беруть воду?

— П’ють тумани. Тут одне з найбільш туманних місць в Україні. І найвітряніше.

— Найвітряніше, — устряв у розмову тато Гєник, — гора Пожижевська в Чорногорії Мене там вітром здуло декілька років тому!

— Ну, мабуть, в Україні два найвітряніші місця, — чемно погодився Селім.

— А нам по тих мостиках можна? — Дмитрик вчергове протер окуляри.

— Зараз повернеться група туристів, тоді підемо.

Тримаючись за канати, по мостику перейшло декілька чоловіків. Попри кримську засмагу вони були бліді як крейда. Діставшись земної тверді, кожен з них на тремтячих ногах поволеньки покрокував стежкою вниз, не промовивши ані слова. За ними, не тримаючись за канати, прибіг ще один інструктор. Побачивши дітей, він категорично замахав руками.

— Не кажіть, що ваші діти янголи! Дітям не можна! Бачили тих амбалів, які щойно повернулись? Хвалились, що вони екстремали з Москви! А я на мостиках їм ноги руками переставляв, так перепужили!

Селім усміхнувся своєю найщирішою у світі усмішкою й підморгнув.

— Ці діти не раз підкорювали Високий Замок, Чортові Скелі і Піп Іван Чорногірський. Тож, Шевкете, не розказуй.

— Ого! Добре! Тоді всі помаленьку за мною! Зразу попереджаю, хто зійде з майданчика на зубцях, тому дам запотиличника!

І вони пішли. Пішли по дощечках над неймовірно глибокою прірвою! Пішли наче по хмарах, великими очима роздивляючись маленький світ під собою. Мабуть, такі ж враження в парашутистів. Попри Шевкетові сумніви група достойно прокрокувала до першого зубця. Тільки от Гєник і Віолета йшли, заплющившись і перебираючи вогкими долонями канатні перила.

Зупинившись на першому зубці, помовчали, роззираючись. А як інакше, якщо ви стоїте на кам’яному вістрі, а в сотнях метрів нижче видно море, ліси, міста? Почуваєшся переляканим орлом, якого занесло на верховіття, а літати він ще не навчився.

А твоя тінь за кілометри звідси видніється десь на Ялтинських околицях!

Море виглядало синьою рівниною, на поверхні якої, наче відблиски на воді, повільнесенько котилися смужки хвиль… Унизу гірської гряди зеленими килимками стелились соснові ліси, а нижче них здіймалися мацюпусінькі квадратики й прямокутники будинків і санаторіїв. З протилежного боку виднівся безкрайній степ, який розперізувала навпіл біло-сіра смуга дороги на Бахчисарай. До ніг степу тулився кожух яйли. З північного боку з яйли випиналось ще декілька скелястих зубців — наче неймовірно величезний змій завбільшки з добряче місто загубив серед фісташок, горобини й держидерева свою вставну щелепу.

— Степане, прошу тебе, забери малого від краю! — пролепетав тато Гєник.

— Не переживай, у Дмитрика нема страху перед висотою, — усміхнувся Степан.

— Зате у мене є!

Насправді Дмитрик і близько не підходив до краю скелі, просто відійшов на метр від дядька Гєника й пані Віолети, які стратегічно займали центр шпиля. Постоявши декілька хвилин, почали обережно фотографуватися. Та щойно хтось у пориві творчого фотонатхнення відходив від центрального майданчика, йому дорогу перепиняв Шевкет.

Наступний перехід був ще грандіознішим! Склалося враження, що ти йдеш не по хитливих містках, а пливеш з одного тихоокеанського острова на інший, тільки от замість води в океані повітря.

Притискаючи Тютю до грудей, Віолета безперестанку шепотіла їй:

— Люба, тільки не дивись униз. Не дивись униз. Я не дивлюся, і ти не дивись!

Шевкет спочатку збентежено поглядав на бабцю Лесю, але вона так впевнено крокувала по дощечках, що той швидко перестав хвилюватись за її самопочуття.

— Теж мені екстрим, — бурмотіла вона. — Як черешні в селі рвати з верхньої гілки, то не екстрим, як комин підмазувати, то не екстрим, як дроти на стовпі міняти, то не екстрим. Ви ще не знаєте бабцю Лесю!

Селім дивився на неї, як на богиню.

Вертались уже упевненіше. Шевкет, здивований такими жвавими туристами, похвалив їх після повернення на «материк».

— Я не часто бачу таких сміливих бабусь і внуків! Ніхто з вас жодного разу не зупинився і не заскиглив!

Тато Гєник розплющився (чи не вперше за останні двадцять хвилин) і щасливо вигукнув:

— Земля! — потім пошепки додав: — А ми землю цілувати будемо? Та то я жартую!

Досхочу надивившись на прекрасні краєвиди, а, вірніше, запам’ятавши їх на все життя, діти заходились розглядати камінчики під ногами: може, римська чи грецька монета залежалась? Старша від тебе на дві-три тисячі років? Дмитрик зняв свої окуляри, ретельно протер їх хусточкою і почепив назад. Коли він таке робив, Джмеленя знала, що її товариш обов’язково помітить щось нове.

— Дивіться, дивіться! — хлопчик показав у далечінь степу. — Там дерево By!

Усі розвернулись у той бік, куди показував Білонога молодший. На хвилястому горизонті вимальовувалась чорно-синя хмара. Здавалося, вона там росла, росла, росла й виросла до таких гігантських розмірів.

— Справді By, — погодився Селім. — Погода може скоро змінитися. Вам потрібно встигнути на татарський плов!

Заінтриговані пловом, усі швиденько почимчикували до Мисливського. Запаморочливі аромати східних страв звідтіля долітали навіть на вершину! А може, це гірсько-морський апетит розігрався?

Селім завів знайомців у ресторан свого небожа Хасана. Усі страви виявились ду-у-уже дешевими, хоча у меню ціни стояли вдесятеро вищі. Та видно було, що Хасан просто щасливий приймати таких гостей і годувати їх. І годувати їх. І годувати їх. І годувати, і годувати. Десять величезних казанів парували неймовірно спокусливими ароматами просто біля входу. Навіть якщо ти не голодний, то пройти повз неможливо!

Виявляється, справжня кримсько-татарська кухня — це не тільки чебуреки, плов і пахлава. А сарма з тандиру — то не глевкі магазинні пиріжки! А тандир — така пічка в землі, горло якої поступово звужується.

Чого тільки не готували в Хасана! І голубці у виноградному листі (долму), і, звісно, плов (двадцять один різновид), і пироги з м’ясом й овочами (кобете), і густі наваристі зупи з м’ясом і овочами (лагман), а на підносі розміром з півстола принесли східні солодощі (назви отих всіх шматочків з медом, патокою, горіхами просто неможливо відразу запам’ятати). Під час обіду на столі стояв великий чайник. Виявляється, пити гарячий чай у спеку дуже корисно, так найшвидше втамовується спрага.

— Час додому! — закомандувала бабця Леся.

— І тепер ми поїдемо на канатній дорозі! — зрадів Дмитрик.

Ситі черевця задоволено принишкли, жвавий вітерець розганяв спеку над головами, життя було прекрасним! І ноги після вершин Ай-Петрі нарешті перестали труситися.

У вагончику до Мисхору мали спускатися всі, крім татів. Гєник і Степан повинні добратися машинами до кінцевої зупинки вагончиків. Та, смакуючи місцеве кримсько-татарське морозиво, тати стояли разом з усіма в черзі. Поки їхні родичі покупаються у морі, вони й під’їдуть.

Черга рухалась дуже повільно. І дивина — за Білоногами й Терещаками (якщо не знаєте, то прізвище Дзвінки, Гєника й Іванки — Терещак; як ми досі про це не згадали? просто неймовірно! але як казав Дмитрик, неважливо, яке прізвище в дівчини до заміжжя, важливо, яке буде після), ніхто черги вже не займав. Працівники канатної дороги бігали туди-сюди, схвильовано позираючи на свої рації.

Інші туристи пішли назад у Мисливське. Гєник і Степан рушили до своїх авто. Тут двері станції посадки відчинились і бронзова усміхнена тітка вигукнула:

— Наступні!

Через коридорчик станції пройшли Дзвінка, Дмитрик і Віолета з Тютею. Звісно, що Тютя не пройшла, а проїхала на пишних грудях господині. Вони всілися на лавки у пришвартованому над скелею вагончику. Дверцята зачинились. Двері станції зачинились. Пасажири поїхали канатом униз, здивовано дивлячись на геть перелякані обличчя за дверима станції. Мами Іванка й Галя, бабця Леся і навіть Селім втискалися у шибки й щось кричали, махали руками.

Тим часом на верхньому майданчику канатної дороги зібралась чимала група людей. Низенький грек виправдовувався.

— Та мені сказали про штормове попередження через секунду, як я відправив вагонетку за графіком.

— Ти моїх дітей відправив! Як ти міг самих дітей відправити? — кричала бабця Леся.

— А та пані з песиком, то ваша внучка? — здивувався працівник. — Вона виглядала на дорослу, а діти з нею! І з песиком. І взагалі, я нічого не знав про штормове попередження! Ніхто більше не заходив! А діти з дорослою мали квитки!

— Бабцю Лесю, не переживайте! — Селім перекрикував раптове завивання вітру. — За моє життя жодного літального випадку на цій канатній дорозі не було!

— А летального? — в один голос крикнули мами Галя й Іванка.

— І летального також, — вже тихенько відповів Селім.

Одним словом, на Ай-Петрі напрочуд швидко насувався небачений досі шторм.

Розділ 5

Канатна дорога, пані Віолета, Тютя, святий Петро і By

Коли ви стоїте чи йдете над прірвою в кілька сотень метрів, то це одне відчуття, а коли ви над нею повільно пливете в повітрі — то геть інакше! Враження, що якимось дивом опинилися у вагончику на такій висоті й невідомо, що вас тримає! Канату угорі ж не видно! Ото висите й сунетесь під хмарами, наче у казковій країні в чарівному будиночку. Ну, просто як Еллі з країни Оз. Дзвінка й Дмитрик із захватом прикипіли до шибок, розглядаючи ліси, будинки, скелі, дорогу десь страшенно далеко внизу. Тютя зістрибнула з господині й також сперлась передніми лапками на скло. Через мить і пані Віолета притулилась носом до шибки, намагаючись розгледіти свій будиночок в Алупці.

— Я вам чесно признаюсь, за все життя не була на Ай-Петрі й тим більше не їхала канатною дорогою звідси. А тепер я така щаслива! І Тютя щаслива!

Повз вікно пролетів сокіл, здивовано косячи одним оком на людей і песика за шибками. Тютя страшенно загарчала й кинулась на нього, та тільки втелющилась носом у скло й забризкала його слиною.

— Люба, не чіпай пташку! — настановним тоном мовила Віолета.

Тютя прокреслила носом кілька зигзагів на склі. Тепер усі відчули, що вагончик легенько погойдується. Так має бути?

Наступної миті Тютя втиснулась у шибку не тільки носом, а й язиком, Віолета приплюснула на потилиці свою пишну зачіску, а діти злетіли з сидінь. Вагончик сильно гойднувся вліво.

— А це нормально? — запитала Віолета, притискаючи Тютю назад до грудей. — Чи щоразу так хитає?

— Чесно кажучи, ми не знаємо. Ми вперше тут! — відповів Дмитрик, чіпляючи окуляри назад на носа й підводячись на ноги.

Знову хитнуло. Цього разу вправо. Дмитрик і Дзвінка мимовільно стрибнули на сидіння й приперлись спинами до стінки. Натомість пані Віолета гримнулась на долівку. Тютя щасливо загавкала. Таких пригод у неї в житті ще не було!

Згори, з вершин Ай-Петрі, поповзли синьо-фіолетові вітряні язики. Тільки вони були надто чіткі, як на вітер. Переплетіння вихорів, протягів і скажених вітрюганів нагадувало коріння дерева. І ця вітрокоренева система опускалась ліворуч просто на пасажирів.

— Заберіть Тютю звідси! — вереснула Віолета. — І мене з нею!

Вагончик ритмічно похитувався туди-сюди, вперто повзучи по канату донизу. Потім усіх сіпнуло в бік моря й притиснуло до південної стінки.

Рух припинився. Вони намертво зависли посеред скажених вітрів, розгойдуючись з боку вбік. Дзвінка й Дмитрик вчепились за поруччя, Віолета втиснулась у кут між сидіннями й там застрягла, обома руками тримаючи песика.

— Нас заклинило! — кричала Віолета. — Це мені кара від Бога, що брала надто багато грошей з відпочивальників!

— А як виживемо, то ви з нас візьмете менше грошей? — поцікавилась Дзвінка, теліпаючись на поручні.

— Ні! — видихнула їхня господиня. — Як виживу, значить, то не кара Божа!

Вагончик дрібно затремтів. Кабінка потонула у плетиві синіх, чорних, фіолетових, коричневих язиків.

— Це дерево By! — вигукнула Дзвінка.

— Байки! — авторитетно заявила Віолета.

Вагончик струсонуло так, що всі покотилися по долівці. Вітрокоріння сповзли донизу, а натомість навколо шибок з’явились величезні горіхові листки. Дверцята вагончика розчахнулися. Мабуть, зникла електрика в мережі. Біля лівих дверцят зависла товстелезна гілляка з гладкою сірою корою. Щойно ця дровеняка притулилась до вагончика, як по ній пробігли велетенські босі ноги. Гіляку і вагончик затрясло. Миттю пізніше за велетенськими ногами промайнули велетенські ратиці. Затрясло ще сильніше. Ще через мить з’явились руді лапища і завмерли навпроти дверцят.

— Ого, яка красунечка! — прозвучав хриплий голос справа. Усі обернулись і побачили, як з правих дверцят з’являється велетенська лапа, хапає Тютю й витягує її з кабінки.

— Не дам! — заверещала Віолета й кинулась у відкриті дверцята слідом за песиком. Вона стрибнула на горіхову гілляку й напрочуд спритно подерлася нею слідом за рудими лапами й своєю улюбленицею. Не даремно кажуть, що жінки — найсміливіші створіння у світі!

Дзвінка й Дмитрик лише притулились одне до одного й обнялись. А якщо наступного витягнусь когось із них? Тоді тільки разом!

Тим часом на канатному майданчику Ай-Петрі під час скаженого шторму тривала суперечка. Мами Галя й Іванка вже вкотре лізли до канату з бажанням спускатись до своїх дітей, щоб їх урятувати. Проте їх відривали бабця Леся, Селім, Шевкет, Хасан і ще декілька чоловіків. Звісно, що не можна їх пускати на руках по канату, адже мам здує за декілька метрів! Працівники канатної дороги товкли по приладах, але без електрики не могли ввімкнути зворотній хід. Десятки рятувальників їхали на місце події, але чим вони зарадять? Пілоти рятувальних гелікоптерів у сусідній Ялті героїчно заливали керосин у баки, але вони точно знали, що не вилетять у такий шторм, бо їхні машини моментально розіб’є об скелі.

— Не йди Галю, не йди Іванко! Селіме, дай їм заспокійливе! Шевкете, відтягни їх від канату! — кричала бабця Леся, відштовхуючи дочку і її подругу від небезпечного шляху.

Поки Селім і Шевкет відтягували заплаканих мам, бабця Леся сама вчепилася за канат і, швидко перебираючи руками, почала спускатися ним у штормову хмару.

— Ле-е-есю!!! — закричав Селім, кидаючись слідом. Він заледве встиг обхопити Дзвінчину бабусю за ноги і з важкими зусиллями стягнув її донизу.

— Лесю, давай так. Ти заспокоюєш мам, а я сам спущуся до вагончика! Принаймні, у мене є шанс спуститись, а в тебе ні! Ти зірвешся відразу!

Бабуся люто зиркнула на нього, щось поміркувала й погодилась. Справді, у Селіма було більше шансів добратися до дітей.

Він стягнув з пояса ремінь, перекинув його через канат, зав’язав вузол на ремені й обмотав його навколо своєї кисті. Висячи на одній руці, іншою перебирав канат, досить швидко просуваючись донизу. У нього це дуже професійно виходило.

Через декілька хвилин він зник у синіх завиваннях урагану.

— Нівроку! Ото сила! — захоплено вигукнула бабця Леся.

— Селім — колишній рятувальник на Ай-Петрі. Він урятував не один десяток людей, — повідомив Шевкет. — А ви про це не знали?

Дмитрику й Дзвінці вдалося сісти, тримаючись за бильця. Хитало начебто менше.

— У центрі урагану є тиха зона. Мертва! Ми в ній! — Дмитрик насадив окуляри на перенісся, бо вони вже трималися на губах.

— І що нам робити? — зойкнула Джмеленя. — Тютя й пані Віолета в хмарі!

— Я казав, що це дерево By! Ще на вершині казав! Треба було зразу оголошувати штормове попередження.

Раптом у відчинені дверцята зайшов білобородий дідусь у такому ж білому одязі. Зайшов так, ніби до вагончика вів широчезний хідник, а страшнючої бурі взагалі не було. Дива! Та й сам дідусь був незвичайним. Від нього йшло легеньке світло, а над головою світився осяйний диск.

Діти заклякли, від здивування роззявивши роти і не в змозі вичавити ані звуку.

Дідусь усміхнувся дітям і погладив їх по чупринах.

— Не бійтеся. Усе буде добре! — і вийшов у інші дверцята.

Вагончик обплутало товстелезне гілля. Алкея і Клок і далі бавились у лови. Міра сиділа неподалік вагончика, гладячи Тютю, яка виглядала волохатим мишеням у лапі кота.

Дзвінка й Дмитрик заворожено розглядали ураганне дерево і її мешканку. Лисицю Міра нагадувала доволі віддалено. Це радше була версія доісторичної бестії, більшої за печерного лева удвічі. Ви бачили печерного лева? Ні? Але чудово уявляєте його! Ото величезний звір, правда? А Міра ще більша! Мускулясті лапи скидались на котячі, тільки от пазурі сягали розмірів добрячої коси. Морда витягнута, як у лисиць, а от вуха невеликі, порівняно з головою. А от пухнастий хвіст точнісінько лисячий, він навіть закінчувався білою китичкою. Міра, щиро усміхаючись, дивилась на мініатюрну тер’єрочку, гладячи її своїм пальцем. І Тютя її не боялась! Поряд, вчепившись у хутро і заплющивши очі, до Міри прикипіла Віолета.

Знову на гілках з’явилися дівчина-велетка і вепр. Клок був схожий на мамонта, але з короткими вухами сторчком, довжелезним рилом-п'ятаком замість хобота і цілим арсеналом різноманітних ікол, що досить сильно нагадували бивні.

Клок і Алкея, схоже, захекались, бо сіли перепочити на відстані одне від одного. До них підлетів ангельського виду дідусь, суворо посварив пальцем і показав на вагончик. Алкея стала копирсати кору, а вепр засопів у своє рило, лисиця знітилася і присоромилась. За кілька кроків вона опинилася біля дверцят й обережно поклала Віолету всередину. Потім ще раз погладила Тютю й поставила її на господиню.

Гілки почали розплутуватись, розходитися у боки й угору. Хитавиця зникла. За хвилину дерево By поповзло по скелі геть від канатної дороги.

На даху щось гупнуло — й у дверцята ввалився Селім. Побачивши, що всі цілі, він з полегшенням зітхнув.

А дідусь з німбом помахав усім рукою і зник. За мить після нього зник і його німб.

— Хто це був? — запитав Дмитрик, тручи скельця окулярів. — Місцевий мольфар?

— Бери значно вище! — загадково проказав татарин. — Це був сам Ай Петрі!

Вагончик здригнувся і лагідно замуркотів, наче щойно прокинувся.

— О! Електрика з’явилася! — зрадів Селім. — Зараз поїдемо.

Розділ 6

Шаан Кая — Соколина скеля

Зранку всі знову збиралися на пляж. Така традиція морського відпочинку — щоранку збиратися на пляж. І цю традицію виконуєш через три-чотири дні морських вакацій наче повсякденну роботу. Треба ж засмагнути, щоб шкіра виробила вітамін Д на весь наступний рік, надихатися морського солоного повітря і наковтатися морської солоної води, промиваючи дихальні шляхи.

Прокинувшись у шостій ранку, Дзвінка солодко потягнулась. Надворі сюркотіли цикади, листя пальм тихо шелестіло під подихом гірського вітру.

— Дмитрику, що ти тут робиш? — здивовано вигукнула Дзвінка, побачивши друга у вікні.

— Я бачив дерево By знову!

— І де? Уві сні?

— Та ні. Навпроти нашої вулички висить величезна скеля. А за нею стоїть чорна хмара. Тому вітер неправильний.

— А який тут вітер правильний?

— Ти що?! Нічого не чула про бризи? — Дмитрик вказівним пальцем поправив окуляри на носі. — Удень повітря над берегом нагрівається швидше, ніж над морем, і піднімається вгору. Тому повітря з моря пливе на сушу. Такий прохолодний морський вітерець називається морським бризом. А вночі суша охолоджується швидше, ніж море, і холодне повітря з неї пливе у бік теплішої водної поверхні. Тому вночі дує береговий бриз. А тепер!!!

— Що тепер? — не зрозуміла Джмеленя, протираючи очі.

— Тепер вітер дме зі всіх боків на Соколину скелю! А за нею стоїть дерево By!

— І тому на світанні треба мене вантажити такою глобальною інформацією? — Дзвінка солодко позіхнула. — Ти прийшов у шостій ранку, щоб розповісти мені про бризи?

— І про By! Я з п’ятої години спостерігаю за неправильними вітрами.

У дверях спальні з’явилася бабця Леся.

— О, Джмеленятко вже прокинулась! Там у миснику свіжі налисники зі сметаною й ожиною, а я йду по молоко.

— До Селіма йдете? — долинуло з вікна.

Бабця зиркнула вбік голосу.

— Це сильно мудре дитя де живе? З мамою і татом, чи за нашим вікном? Слухай, Ромео малий, може, з’їси налисників і не питатимеш зайвого?

Та Дмитрик-Хитрик не розгубився і запропонував якнайкращий варіант:

— Я згоден! Ми візьмемо налисники і з’їмо їх по дорозі до Селіма.

* * *

За столом у Селімовому дворику сидів Сергій Щеколдін. Звісно, бабця Леся його не помітила і всілася йому на коліна. Загалом бабці не бачать привидів, та бабця Леся мала в Карпатах сестру мольфарку, то й почула обурений вигук:

— Пощадіть! Що за кістлявий зад!

— Нормальний у мене зад! — обурилась бабця Леся, зістрибуючи з крісла.

Дзвінка й Дмитрик з полегшенням зітхнули — тепер бабця Леся відчуває примару колишнього директора музею і не питатиметься дурного типу «А з ким ви говорите?».

— У неї чудовий зад! — запобігливо підтвердив господар обійстя і зашарівся. Хоча смаглявим кримським татарам дуже важко шарітися.

Бабця уважно придивилася до крісла, намагаючись зрозуміти, з якого дива воно заговорило. За кілька секунд вона почала розрізняти людські обриси, а протерши очі й витріщившись на крісло новим поглядом, побачила привид Щеколдіна.

— Свят, свят, свят! — тричі перехрестилася бабця Леся, роблячи крок назад. — Що це за чортівня?

— Я не чортівня! — обурився пан Сергій. — Я людина. Тільки я трохи помер.

— Це Сергій, колишній директор Воронцовського палацу і мій давній приятель. Я ж казав, що він часто навідується до мене.

— Дівчинко, — звернувся Щеколдін до бабці Лесі, — у нас зараз набагато більші проблеми, ніж твій страх перед привидами!

— Та не боюсь я! Щоб я якогось прозорого діда боялася! — набурмосилась бабця. — А які у нас проблеми?

— Директор і працівники палацу сьогодні пишуть заяви на звільнення. Учора приходив Димитрій Пєрвий з адвокатами і бандюками-охоронцями. Приніс папери, що він тепер офіційний власник і палацу, і парку. Музейники подали на суд, але мало шансів, що вони його виграють. Незалежно від судового рішення, Воронцов подасть на апеляцію, а це все затягнеться на роки. А зараз бандюки ходять палацом і штурхають працівників, щоб ті забиралися геть. А поліція мовчить, бо нібито не знає, хто там правий! Уявляєте?

— Рейдерське захоплення! — похмуро мовив Дмитрик.

— Еге ж! — погодився Щеколдін. — І що робити?

— Є варіант! — вигукнув Селім.

— Так, справді! А чому б і ні? — відразу погодилася Дзвінка.

— Та-а-а-а! Саме так! Дерево By! — зрадів Дмитрик.

* * *

З кам’яних пустищ мандрівники потрапили у сосновий лісі малопомітною стежиною повернула до Шаан-Каю. Ця скеля вражала висотою і прямовисністю.

— Ця скеля унікальна! З кримсько-татарської Шаан-Кая перекладається як Соколина Скеля, — розповідав дорогою Селім. — Її висота 871 метр на рівнем моря. З них 250 метрів припадає на від’ємний нахил. У колишньому Радянському Союзі, а він був дуже величезний, це найвища скеля, вершина якої нависає над підніжжям. Це і є від’ємним нахилом. Уперше альпіністи покорили її південний схил у 66 році. Я тоді ледве видряпався на той верх.

— Скільки ще таємниць у простого козопаса? — всміхнулась бабця Леся.

— Та які там таємниці! — засоромився Селім. — Рятувальники мусять вміти дряпатись на скелі. Правда, на цей підйом я приїхав з Казахстану. Лише в дев’яностих роках повернувся на свою батьківщину, щоб жити тут постійно.

— А як ви опинились у Казахстані? — поцікавився Дмитрик.

— Кримських татар вивезли з їхніх домівок у 1944 році. Сталін, тодішній вождь Радянського Союзу, вирішив зробити Крим російським. А місцеві мешканці йому заважали. Прийшли війська і солдати виводили нас з домівок у вантажівки й відвозили на вокзали. Там кидали у вагони для скотини й вивозили в центральну Азію. Сотні татар померли в дорозі. І лише коли Україна здобула незалежність, мій народ зміг повернутись на свою батьківщину.

— Крим і Львівщина дуже подібні, — сумно зітхнула бабця Леся. — Мене маленькою за п’ять хвилин з батьками викинули з хати на фіру, не дали зібрати речі, спалили всі книжки й ікони, що були в хаті. Потім нас два тижні везли у переповненому вагоні для худоби в Хабаровський край. У далекий Сибір. На Україну моя сім’я повернулась у шістдесятих роках.

— Чому той Радянський Союз був такий злий? — запитав Дмитрик.

— Бо він був переляканий. А боягузи злі, — сказав Селім.

Вони підійшли до підніжжя Соколиної скелі. Ліс на її північному схилі губився у густих туманах, між якими здіймалася велетенська хмарна шапка. У її верхівці спалахували блакитні блискавки й звідти долинали тихі розкати грому.

— Звірі далі ганяються за Алкеєю, — здогадався Дмитрик.

— А що буде, коли вони наздоженуть її? Скинуть з дерева? — поцікавилась Джмеленя.

— Якби могли, то давно би вже її спіймали, — мовив татарин.

Підйом крутішав. Між сіро-вохристою підстилкою випинались малесенькі сосни, тулячись до каменюк. Над ними колонами здіймалися старі дерева, вигадливо переплітаючись покрученими гілками. Під ногами хрускотіли опалі шишки. Від мандрівників у різні боки розбігалися скельні ящірки, сірі, зеленуваті з химерними візерунками на спинках.

Джмеленя, Дмитрик, бабця Леся, Селім і Щеколдін простували між вершиною Шаан-Кая і стіною Ай-Петрі, яка здіймалась ще вище. Дерево By прикипіло до гірської гряди за сотню метрів від них.

Звідусіль до By зліталися місцеві вітри: і з гір, і з моря, і з берегів. Діти притримували панамки, щоб не здуло, Щеколдін тримався поближче до товариша, бо не був упевнений, що привидів не зносить вітром. Тут угорі знову спалахнула блискавка, щось загриміло, затарахкотіло, й за кілька метрів від людей гепнув велетенський горіх. Дивовижний плід кілька разів підстрибнув і вперся в покручений сосновий стовбур.

Між гілками By знову щось зашуміло, і на землю зістрибнула велетенська лисиця. Вона нависла над гостями і хижо всміхнулася здоровезними іклами. Знову зашуміло, й донизу спустився вепр.

— Ви прийшли красти наші горіхи? — люто зарохкав Клок.

— Ні! — Селім виступив уперед, закриваючи собою дітей і бабусю. — Ми прийшли до Алкеї по допомогу!

— Не брешіть! — загарчала Міра. — Ви хотіли вкрасти цей горіх. Доведеться вас скинути в море!

— Або з’їсти! — додав Клок. — Буде ситий обід!

По широчезному горіховому стовбурі спустилася Алкея і встала біля звірів.

— Не чіпайте людей! Ви чули, вони прийшли до мене! — наказала вона лисиці й вепру. Ті чемно відступили на крок назад, незадоволено позираючи на велетку.

— Алкеє, вони тебе слухаються? — здивувалася Джмеленя.

— Тепер так, а перші роки намагалися упіймати і скинути у море. Та я була дуже спритна.

— А що потім сталося?

Вепр і Лисиця ревниво насупились, підійшли до горіха, розламали його навпіл і голосно зачавкали.

— Як я потрапила на дерево, ви, певно, знаєте, — вела Алкея.

— Так, Селім розповів нам легенду про By, тебе, Міру і Клока.

— Далі нас роками носило по морю. Щодня вони намагалися скинути мене, але я тікала. Та дуже втомилася від постійних перегонів. А спуститися не було куди — внизу були тільки хвилі. Навряд чи я добралася б до берега вплав — він був дуже далеко. Та й лисиця з вепром могли мене втопити, влучивши горіхами чи здійнявши бурю. Тому, коли вітри знову прибили By до берегів Таврії, я зійшла на землю і довго блукала її берегами. Та у мене тут уже не залишилося рідних. Моя родина кудись переселилась.

В одній з моїх подорожей я знову побачила дерево By. Чесно кажучи, мені подобалось жити на його гілках. Такого місця на землі більше нема. Та й горіхи By дуже смачні. Вони такі поживні, що дарували Мірі й Клоку дуже довге життя. Тому ці доісторичні чудовиська пережили усіх своїх родичів. Сам By — одне з дивовижних дерев Райського саду, яке тисячі років тому назад потрапило на землю і пустило коріння в скелі Чатир-Дагу. Я сумувала за велетенськими горіхами By, за дощами й вітрами поміж його гіллям. Тому, знову побачивши дерево, пішла до нього. Між його корінням, яке воно встромило в пляж, спали Міра й Клок. А поблизу у хвилях на мілині гойдався свіжесенький горішок, один із моїх улюблених — з верхніх гілок. Я тишком відкотила його подалі й саме зібралась розколоти і наїстись досхочу, як побачила, що Міра й Клок стоять поблизу. Того разу вони схопили мене. Клок умить притиснув до піску своїми іклами, а Міра сіла мені на ноги. Я навіть ворухнутись не встигла.

Та все виявилося не так, як я собі думала. Мешканці By розповіли, що сумують за мною, що їм подобалось ганятися за мною, що без мене велетенське дерево спорожніло. Вони намагались навіть поселити у себе в кроні лева й орла, та лев увесь час нявкав, просячись додому в Грецію, а орел утік на другий день. Тому вони, володарі дерева By, запрошують Алкею повернутися й жити з ними. Але за однією умови — вона й надалі буде тікати від них, а потім вони від неї.

Я погодилася і вже декілька тисяч років літаю Чорним морем на By. Дуже рідко нас заносить на узбережжя; тоді я спостерігаю за людьми й інколи підкидую їм горішки.

— А за людьми ти не сумуєш? — запитав Дмитрик.

— Ні. Коли я була ще дитиною, люди мене оминали, насміхалися з мого зросту. Якщо покину By, то без його горіхів проживу кілька років на самоті або, що ще гірше, мене запроторять у лабораторію та почнуть вивчати, а тут я житиму ще довго й щасливо.

— А чому ти з нами говориш? — здивувалася Джмеленя.

— Коли я на мить зістрибнула з дерева в Алупці, то побачила у вікні хатинки дівчинку, яка дивилась на мене без страху. Більшості людей, які бачать By, страх заважає повірити в його й нашу реальність. А ти бачила, вірила й не боялася. Тобі цікаво було, хто я така.

— Цікаво, мабуть, більше, ніж страшно, — погодилася дівчинка.

— А Селіма ми колись підібрали на скелястому карнизі, коли він висів там з порваною мотузкою і міг зірватися униз. Коли доля заносить нас у ці краї, він щоразу пригощає нас молоком і сиром.

— Так ось чому ти запропонував іти до By! — вигукнула бабця Леся й погрозила татарину пальцем. — Чому відразу правди не сказав? Ми тут стільки страху наїлися через ваше дерево-ураган.

— By — Алкеїна таємниця, — зніяковіло пояснив Селім.

— Із чим ви прийшли до мене? — запитала Алкея.

Розділ 7

Псевдограф Димитрій Перший

Хмара навколо дерева зарухалася, коріння заворушилося, листя зашелестіло — By рушало. Поки життєві сили розганялися від верхівки крони до коріння, гості зайшли углиб дупла. Алкеїне помешкання виявилось зовсім не схожим на лігво древньої велетки. На горіхових полицях рядами стояли тисячі книг.

— Книги деколи забирає вітром. А я люблю читати, — пояснила Алкея. — Тут навіть є праці Архімеда, Демокріта й Геродота, чимало міфології, казки, детективи, фентезі, фантастика. Приємно ввечері, прихопивши кухлик м’ятного чаю, вмоститися на нижню гілку, дивитись на безкрайнє море й читати.

— О, якби ще тут знайшлися 22 полотна англійського романтизму! — зітхнув пан Щеколдін.

Ще в дуплі було велике ложе зі шкурами, перськими килимами й шовковими простирадлами, стіл і крісла, ванна з панциру велетенської черепахи, яка свого часу щезла в римського імператора Нерона, різноманітні амфори, світильники (лише металеві, щоб не билися в хитавицю) та безліч цікавих дрібничок. У кутку стояв, уявіть собі, ноутбук.

— Вайфай тягне. Люблю деколи фільми подивитися. Особливо про загублені світи.

— А Міра й Клок де живуть? — поцікавилась Джмеленя.

— У них теж є по дуплу. Міра збирає кримські листівки, а Клок — сувенірних свинок. Ми підлітаємо до Шаан-Каї, тож пропоную вилізти на верхівку By й помилуватись краєвидами.

— А це безпечно? — засумнівалася бабця Леся.

— Безпечніше, ніж унизу! — усміхнулась Алкея.

Жінка-велет занесла на верхівку спочатку бабцю й татарина, а тоді Дзвінку й Дмитрика. Щеколдін відмовився від такої розваги, залишившись роздивлятись дупляні скарби.

На самій верхівці By одна гілляка розміром із віковічний дуб нависала далеко від краю. На її кінці дві гілки перепліталися між собою, створюючи живий ланцюг зі зручними сидіннями. Вітру тут майже не було, зате внизу сосни вигинались від його поривів. За By бігли струмені туману й тягнулися клапті хмар — здавалося, ніби летиш на чорно-синій хмарі, а не їдеш на дереві, в якому заплутались кримські вітри.

Вийшовши на край обриву, By на мить зупинилося… і зістрибнуло з обриву. Розправивши навсібіч туманне гілля, поплило над Алупкою. Мабуть, це були найкрутіші гірки у світі!

Міра і Клок направляли By, дерево летіло над шосе. Автівки зупинялися на узбіччях, лякаючись шторму.

* * *

На подвір’ї вілли Димитрія Першого було велелюдно. Четверо місцевих полісменів тримало за руки директора Воронцовського палацу, нагинаючи його обличчям донизу. Навпроти них стояли телеоператор з масивною камерою і тендітна пересмагла дикторка.

— Добрий вечер, добрий вечер, уважаємиє телеглядачі! Сьогодні ми покажемо вам торжество справєдлівості. Только-што у віллу графа Воронцова ворвалса колишній діректор Воронцовського двора, наніс побої несколькім охоронцам і угрозами хотів заставити Дімітрія Первого відмовитись від своїх законних прав…

— Я не колишній! Я чинний! — гаркнув у камеру директор, вдало розштовхуючи своїх вартових. Він було кинувся до мікрофона, та полісмени знову закрутили йому руки за спину й відвели подалі.

Журналістка кинула на директора зневажливий погляд і продовжила репортаж:

— Я Саша Крута з Ялтинського державного телебачення сєводня розповідаю вам, як колишній діректор Воронцовського дворца напал на графа Воронцова, каторого ми оберемо мером Алупки.

— Алупки, Ялти, Севастополя, — скромно продовжив Димитрій. — Я зроблю, я сделаю вам тут руській мір! Ми заборонимо приїжджати сюди етім нєвоспітаним неруськоязичним турістам. Ми воздадім славу і хвалу нашим защітнікам від фашистської навали. Маленьким, у дванадцять років, я бігав Алупкою і підпалював маєтки місцевих багатіїв, щоб німецькі фашисти не могли жити там! І сьогодні це моє останнє інтерв’ю на малоросійській мові. Тепер Південний Берег Криму стане Воронцовським графством!

Від такої натхненної промови Димитрій сам собі зааплодував. Журналістка й оператор перезирнулись. Продовжити інтерв’ю не вдалося: бляшаний лист, відірвавшись від паркану, врізався у стіну будинку й застряг у ній.

— Новий небачений шторм насувається на Алупку. Але чи негода зможе перешкодити честолюбним планам Димитрія Воронцова?

Дерево пішло на зниження, за кілька секунд обірвавши бляху, як папір, з паркану Димитрія Першого і м’яко опустилося на його розкішний будинок. Занурившись корінням у двадцятиметровий прісний басейн поряд із будинком, за мить витягло всю воду з нього.

— Час донизу! — наказала Алкея.

Володарі By допомогли гостям спуститися по стовбуру на дах вілли. Дмитрик виявився правий: тут була зараз мертва зона смерчу й можна було спокійно рухатися.

По даху і по численних балконах і терасах бігали перелякані, хоч і здоровезні охоронці з карабінами. Їх одного по одному вихоплювало з темряви й вітром закидало у море. На автомобільній стоянці вілли у поривах вітру підстрибували кілька джипів і патрульна поліцейська машина.

— Залишайтеся біля стовбуру! Я швидко! — сказала Алкея й кинулась у будинок.

За хвилину велетка повернулася з шафою-сейфом. У тумані біля своїх нових знайомих вона кілька разів ударила сейфом об бетонну долівку. Долівка тріснула, сейф надщербився, і з нього вивалився сувій старого полотна, кілька папок з документами й купки коштовностей.

— By має летіти далі. Ми не можемо довго бути біля будинків, інакше їх рознесе на друзки! Зустрінемось пізніше! — Алкея кількома стрибками піднялася на стовбур, і хмара-буревій попростувала в море.

З будинку, ледве відчинивши масивні вхідні двері, вийшли журналістка, оператор і Димитрій Перший Воронцов.

— Шторм був такий сильний, що навіть вирвав зі стіни сейф графа Воронцова! І що зберігає наш новий мер у своїй скарбниці? Bay, картини!

Дівчина витягнула з сейфу сувій і повільно розгорнула їх.

Біля неї завис привид Щеколдіна, якого, звісно, ніхто не бачив, і зашепотів на чарівне засмагле вушко.

— Двадцять два полотна епохи англійського романтизму, які зникли з Воронцовського палацу у 1944 році!

— Двадцять два полотна епохи англійського романтизму, які зникли з Воронцовського палацу у 1944 році! — повторила Саша Крута й сама здивувалась своїм словам. — Виходіт, Дімітрій Воронцов украл їх із музея…

Вона нахилилась до сейфу і витягнула старезну папку з документами.

— Діма Наглий, алупкінський злодюжка, підписує цей договір з НКВД, що буде нищити майно, ресторани й курорти, спалить Воронцовський палац, за що йому буде вибачено всі минулі й майбутні злочини.

Привид Щеколдіна завис біля псевдографа. І, зібравши усю злість і гнів, з якими жив десятки років, зашепотів на вухо Діми-Димитрія:

— Так тоді ти обкрадав палац! Тебе я вигнав з музею! Тоді ти вирізав з рам дорогоцінні картини й вкрав документи Воронцових! Ах ти ж… мала!

Наче зачарований, власник вілли заговорив у камеру:

— Я, Діма Наглий, украв з Воронцовського палацу англійські картини, потім підробив графські документи й намагався захопити весь Воронцовський палац… Стоп! Та ні! Я Димитрій Воронцов, я граф, я забашляв за графський титул… та перестаньте мене слухати! І слухайте, що я кажу! Я стану власником Криму, я…

Полісмени без жодних перемовин відпустили директора музею й закрутили руки Дімі Наглому.

— Сьогодні в нас унікальний репортаж, — сумно усміхнулася в камеру Саша. — Ми показали піднесення й падіння псевдографа Воронцова. Колишній малолітній злодюжка, Дмитро на прізвисько Наглий, намагався через підкуп і шантаж заволодіти не тільки прекрасним палацом аристократичної родини Воронцових, а й нашими рідними домівками — Алупкою, Ялтою і всім кримським півостровом. Та ми його зупинили. Усі побачили, хто ховається під графською личиною. Тепер замість прекрасних просторів Криму Діма отримає тісну тюремну камеру! З вами була я, Саша Крута.

Епілог, або Кінцівочка

На морський відпочинок залишилось три дні. Нарешті можна спокійно сходити на пляж, позасмагати, покупатись, поїсти плову у затишних кафе, з яких так часто лунали пісні Скрябіна, часом навіть здавалося, ніби ти знову опинився у Львові.

В останній день відпочинку в прекрасній Алупці вирішили взяти на прокат катамаран. Бабця Леся не улізлась на цей плавзасіб, тому їла морозиво з Селімом біля пляжу. Відпливши на двісті метрів у відкрите море, батьки забажали попірнати. Іванка, Гєник, Степан і Галя стрибнули у морські хвилі.

— Привіт! Я казала, що ще побачимось! — з води, позаду катамарана, випірнула Алкея.

— Привіт! — зраділи Джмеленя й Хитрик, тепер зовсім не жалкуючи, що батьки не дозволили їм купатись у відкритому морі. — Як справи?

— Чудово! — засміялася Алкея. — Вчора віднесли Щеколдіна на небо й передали ангелам. Нарешті, той чоловік знайде спокій. А вам я принесла гостинці! — Вона поклала на сидіння два непромокальні пакети зі шматками серцевинки волоського горіха. — До речі, кажуть у Львові дуже смачна кава! Ми тут з Мірою і Клоком плануємо восени пролетіти над Карпатами, підготуйте для мене кавовий кілограмчик. Буду пити каву, дивитись на захід сонця в Чорному морі й читати книжки. А тепер бувайте, бо ваші батьки повертаються. — І зникла у морських глибинах.

Перед від’їздом Селім подарував дітям по коробці власної пахлави й прошепотів:

— Приїжджайте наступного року. У нас тут є ще птаха Чу!

Примітки

1

Місцевий камінь, який мільйони років тому був киплячою магмою, що прорвалася на поверхню із земних глибин. Тут і далі примітки автора

2

Цукрові хусточки — слойки, вимочені у меді й притрушені горіхами

3

Мир Вам! Привіт, друже!

4

Чайне кафе

Content

Микитчак Тарас Игоревич, et al Джмеленя та дерево Ву

Галина і Тарас Микитчаки Джмеленя та дерево By

Розділ 1 Велетенський горіх невідомо звідки

Розділ 2 Привид Воронцовського палацу

Розділ 3 Селім і кози

Розділ 4 Ай-Петрі

Розділ 5 Канатна дорога, пані Віолета, Тютя, святий Петро і By

Розділ 6 Шаан Кая — Соколина скеля

Розділ 7 Псевдограф Димитрій Перший

Епілог, або Кінцівочка

Примітки