Йорн Лієр Горст

Одержимий злом

Розділ 1

Ліне підвела голову й глянула у заґратоване віконце в дверях. Побачила його в кінці коридору по інший бік дверей. Тома Керра. Він прямував до неї у супроводі тюремних наглядачів, один — попереду, другий — позаду нього.

Він змінився.

Після арешту й під час суду чотири роки тому він був на виду, в усіх засобах масової інформації. Гладенько поголений, з темними очима й густим коротко стриженим волоссям. Охайний і пристойно вбраний, намагався справити добре враження. Тепер він більше скидався на того чоловіка, яким був насправді. На людину, здатну на злочин, за який його було запроторено до в’язниці. Плечі стали ширшими, груди випнулися вперед. Чуб нависав на чоло. Шкіра обличчя бліда й поцяткована прищами. Він ховав погляд, чавкаючи відкритим ротом жувачку. В кутику губ зібралася пінява слина.

Том Керр зупинився; лише двері відділяли його від полісменів супроводу. Забряжчали ключі. Том Керр крутив навсібіч головою, зводив догори плечі й смикав ними, мовби розминав здерев’янілі м’язи.

Ліне зиркнула на Адріана Стіллера, той ствердно кивнув.

Вона взяла камеру, відступила на крок і наготувалася знімати.

Коли наглядач відчинив двері, потягло пронизливим холодом. Том Керр розтягнув губи в усмішці, наче оце щойно почув щось потішне від співрозмовника, і переступив поріг. Ліне впіймала його в об’єктив і почала зйомку. Він був одягнений у сині джинси, сіру футболку й темний спортивний джемпер.

Адріан Стіллер ступив крок уперед і опинився в кадрі. Він був на півголови нижчий за в’язня. В одній руці тримав теку з документами, у другій — рацію, тож поручкатися вони ніяк не могли.

— Томе Керр, — промовив Стіллер стриманим, майже суворим тоном і глянув у камеру. — Ви добровільно погодилися на поліційний слідчий експеримент на місцевості. Усе, що ви скажете, буде записано на відео й трактуватиметься як ваше офіційне свідчення. Якщо вам потрібна буде допомога або ви захочете в процесі операції порадитися зі своїм адвокатом, ці моменти ми не зніматимемо.

Ліне віддалила зумом зображення, щоб і Клес Танке потрапив у кадр. Адвокат був у темному костюмі й чорних черевиках, які не пасували до ситуації.

У своєму портфоліо він мав чимало контроверсійних справ. Його клієнтами були представники найглибшого суспільного дна. Клес Танке мав славу доброго адвоката, однак Ліне ніколи не подобалася його манера применшувати в пресі роль того чи іншого злочину, скоєного його підзахисними.

— Я наглядатиму за перебігом справи, — вів далі Стіллер. — Ми обоє матимемо мікрофони й передавачі, які записуватимуть ваші покази.

Стіллер змахнув рукою з передавачем.

— Зараз я почеплю це на вас.

Том Керр кивнув на знак згоди. Стіллер простягнув йому мікрофон, щоб той сам закріпив його на вирізі футболки під шиєю. Потім обійшов Тома Керра ззаду й довго вовтузився, доки почепив на пасок передавач.

— Скажіть щось, аби ми могли перевірити, чи прилад працює.

— Раз, раз…

Його голос був хрипкий і деручкий, як скрип жорстви під ногами.

Ліне перевірила синхронізацію звуку й зображення, кивнула Стіллерові. Заряду батареї мало вистачити на дванадцять годин. На довше, ніж сидітиме з дитиною нянька.

— Щось маєте при собі? — запитав Стіллер.

— Не зрозумів.

— У кишенях, наприклад.

— Ні.

Стіллер вийняв із задньої кишені пару латексних рукавичок.

— Я мушу перевірити.

Керр завченим рухом підняв руки над головою. Стіллер провів долонями по кишенях штанів.

— Розкрийте рота!

Том Керр висунув язик, потім притиснув його до піднебіння, демонструючи, що нічого під ним не ховає.

— Скиньте черевики!

Носком одного кросівка Том зсунув зап’яток другого й скинув його на підлогу.

— Я відсидів чотири роки, — сказав він, скидаючи другого черевика. — Думаєте, я знайшов би в цих стінах щось таке важливе, що захотів би винести назовні?

Стіллер мовчки підняв взуття і, відвернувшись упівоберта від камери, уважно його роздивився.

Ліне глянула поверх об’єктива на його спину з міцними рельєфними м’язами, які випиналися під тонкою сорочкою.

— Добре, — буркнув Стіллер, ставлячи кросівки перед в’язнем. — Окрім шофера й фотографа, з тобою поїдуть в авті ще шестеро осіб.

Він стягнув рукавички, роззирнувся у пошуках смітника, але не знайшов.

— Старший інспектор Ґрам відповідатиме за безпеку під час огляду, — Стіллер показав на поліціянта в комбінезоні.

Ліне перевела на нього камеру.

Ґрам уже тримав наготовані для транспортування кайданки й ланцюжки на зап’ястки. Він підійшов до в’язня і жестом наказав простягнути вперед руки.

Керр обернувся до Стіллера.

— І на ноги кайданки почепите? — запитав він понуро.

— Як він вирішить, — Стіллер кивнув у бік Ґрама.

У цій ситуації всі ролі було чітко розподілено: фізично торкатися в’язня міг лише поліціянт у формі.

— Маєш статус злочинця, схильного до втечі, — похмуро буркнув Ґрам.

Адвокат сплеснув руками.

— Лише в автомобілі восьмеро охоронців. На місці ж буде ще більше, — втрутився він. — Невже подібні заходи безпеки аж такі необхідні?

— Це навіть не обговорюється, — відповів Ґрам. — Ви надіслали скаргу Головній поліційній управі й поставили ультиматум, щоб під час огляду охорона виконувала свої функції без зброї.

— А ви чудово знаєте, чому я поставив таку вимогу, — колючим голосом промовив адвокат. — Двоє полісменів почали стріляти під час затримання, цілком безпідставно. Щастя, що не поцілили в мого підзахисного.

Ґрам проігнорував слова адвоката, натомість пильно подивився у вічі Томові Керру.

— Розстебніть пасок, — звелів він.

Керр послухався. Ліне зафільмувала, як Ґрам опустив ланцюжок з металевим браслетом усередину штанини й заклацнув його на щиколотці. Другий його кінець зчепили з наручними кайданками.

Том Керр цілком міг відважитися на втечу. Його засудили до 21 року позбавлення волі з мінімальною відсидкою 15 років. Отже, через п’ятнадцять років суд може автоматично продовжити термін ув’язнення ще на п’ять років, якщо вважатиме, що існує надто великий ризик учинення нового злочину після дочасного звільнення. Тобто, по суті, це довічне ув’язнення. Спроба втечі не погіршить його становища.

— Готові? — запитав Стіллер.

Ґрам кивнув і повідомив про готовність через поліційну рацію. Один із тюремних наглядачів відчинив наступні двері й пропустив усіх до шлюзу, де чекав мікроавтобус.

Ліне трималася віддалік, наближалася до Тома Керра лише через збільшене зображення камери. Він ішов їй назустріч. Перечеплені ланцюгами руки й ноги сплутували ходу й змушували його човгати. Проходячи повз Ліне, Керр повернувся до неї і глянув просто в об’єктив. Він стояв так близько, що вона відчувала його запах. Кислуватий і спертий, наче в будинку, який довго простояв пусткою.

Розділ 2

— Он там! — показав рукою Гаммер.

Вимощену гравієм бічну дорогу перегородив службовий автомобіль. Вільям Вістінґ пригальмував, увімкнув сигнал повороту й зупинився на узбіччі.

Поліційне авто здало трохи назад, щоб звільнити Вістінґові місце. Опустилося бічне вікно, з нього визирнула молода полісменка. Вона лише недавно почала працювати в патрульній поліції, і Вістінґ не пригадував її імені. Він під’їхав ближче, порівнявся з поліційним автом, теж опустив бокову шибку. Її звали Марлене. Марлене Когт.

— Ще не приїхали, — повідомила вона.

— Так, ми трохи рано. Дуже пожвавлений тут рух?

Марлене Когт похитала головою.

— Стоїмо вже три години, — відповіла вона, знімаючи з колін планшет із закріпленим на ньому аркушем з коротким списком прізвищ тих осіб, котрі заїжджали чи виїжджали з гравійної доріжки. — Лише місцеві мешканці.

Гаммер перехилився через пасажирське сидіння, глянув на жінку.

— І нікого з преси?

— Жодного журналіста!

Вістінґ кивком подякував за інформацію. Кілька дрібних камінців процокотіли по ковпаках коліс, коли він завів двигун і рушив.

Навколо простягалися свіжозорані чорні поля. Нерівна ґрунтова дорога врешті завела у густий листяний ліс. Була саме середина вересня. Деякі дерева вже почали жовтіти й скидати листя. Вони їхали повз невисокий кам’яний мур. То тут, то там від дороги відгалужувалися невеличкі з’їзди до літніх будиночків. За пару хвилин авто виїхало на відкриту місцевість, де посеред лугу виднілися рештки старого тартака.

Вістінґ розвернувся і поставив авто так, щоб не заважати іншим, коли ті прибудуть на місце.

Була за десять одинадцята.

Вістінґ відчинив дверцята, взявся обома руками за дверну раму, підтягнувся і вистрибнув надвір. Вересневе сонце світило ще доволі високо на небі й нівроку пригрівало. Він трохи постояв, прислухаючись до пташиного щебету неподалік, потім хряснув дверцятами позад себе, обійшов авто й обіперся на бампер.

Гаммер з руками в кишенях теж обіперся поруч.

— І що думаєш? — запитав він.

— Усе можливо, — відповів Вістінґ, роздивляючись примруженими очима невеликий гайок по другий бік лугу.

Вони з Гаммером уже побували тут чотири дні тому, чимало поблукали вузькими стежками. Обходили все вздовж і впоперек. Ефтанґланне — півострів, майже п’ять тисяч гектарів пересіченої місцевості, порослої лісом, з численними сільськогосподарськими угіддями. На східному його краю простягалися болота; дорога Уллавеєн служила природною межею і відгороджувала їх від решти півострова. З усіх сторін суходіл збігав до моря скелястими берегами з мілководними піщаними бухточками.

Десь там вона, можливо, лежить.

Таран Нурюм.

Їй було дев’ятнадцять, коли вона зникла, повертаючись із кількома однокласницями з вечірки на Беккелаґе. Приблизно за 600 метрів від свого дому. Пошукова операція почалася наступного дня, близько другої години пополудні. Однак знайшли хіба лиш телефон і один черевичок.

Ніщо не пов’язувало Тома Керра з цим зникненням, проте за два місяці перед тим за подібних обставин у житловому кварталі на Стовнері зникла Тея Полден. Дехто вказував на схожість ситуації, але серйозні підозри зринули аж тоді, коли пропала Сальва Гаддад, котра поверталася від свого коханого додому, на Геллєрюд. Три дівчини одного віку зникли за схожих обставин. Тею Полден та Сальву Гаддад знайшли мертвими поблизу озера Ньоклеванн. Їх убили з особливою жорстокістю. Таран Нурюм зникла другою, однак у справі вона проходила як третя жертва. Її так і не знайшли.

— Якби вона була тут, собаки щось би та й винюхали, — сказав Вістінґ.

Гаммер випорпав з-під верхньої губи грудку жувального тютюну й пожбурив її у купу сірої стружки.

— Минуло майже п’ять років. Невідомо, наскільки добре збереглися рештки, — завважив Гаммер. — До того ж, хтозна, чи вони захоронені в одному місці. Бо ж двох інших розчленували…

Вістінґ замислено шпортав носаком черевика землю. П’ять днів тому стало відомо, що третя жертва Тома Керра може бути похована в їхньому поліційному окрузі. Співкамерник Керра попросив зустрічі з директором в’язниці й повідомив, що Керр зізнався в убивстві Таран Нурюм. Том Керр, на диво, не опирався. Слідчі відділу давніх та нерозкритих справ Кріпоса приперли його до стіни, і він погодився показати, де закопав дівчину.

— Не знаю, що він собі намислив, — вів далі Гаммер, — але не дуже віриться у його щире бажання співпрацювати з поліцією.

— Якась своя стратегія… — кивнув Вістінґ.

В обмін на зізнання Керр вимагав переведення з в’язниці суворого режиму до закладу з легшими умовами утримання в Галдені. У Галдені він уникнув би контакту з психічно неповноцінними в’язнями й отримав ліпші можливості для здобуття освіти. Щиросерде зізнання розглядалось би як каяття у вчиненому й готовність стати на шлях спокути, що дало б підстави просити умовно-дострокового звільнення.

Вістінґ, однак, не сумнівався, що ніякі виверти не допоможуть Керрові вирватися з тюремних мурів. Злочини Тома Керра були настільки брутальними, просякнутими жорстокістю й насильством, що воля і повернення до життя у суспільстві навряд чи могли стати реальністю.

Перемовини з Томом Керром вели офіси Генерального прокурора й Головної поліційної управи і тривали багато тижнів. Сам Вістінґ ніколи не мав стосунку до його справи. Убивства розслідував поліційний округ Осло. Керр жодного разу не світився в окрузі Вістінґа, та ось раптом заявив, що його третю жертву треба шукати поблизу Ларвіка, на Рефсголт Саґа.

Він, без сумніву, бував там. Докладно описав літні луки півострова, старий тартак і залишки агрегатів, однак ані словом не пояснив, чому обрав саме те місце.

Несподівано ожила поліцейська рація, почеплена на паску Гаммера. До головної дороги наближався мікроавтобус з Керром.

Коли Керр назвав місце ймовірного злочину, територію навколо тартака обшукали з собаками, сподіваючись знайти тлінні рештки дівчини й випередити вбивцю. Але нічого не виявили. Поліція запідозрила, що Керр затівав усе це з однією метою: спробувати втекти. Вдосвіта виставили блокпост на в’їзді на півострів. На малих дорогах і доріжках чергували патрульні авта. Поліція вжила всіх запобіжних заходів.

Розділ 3

Чорний мікроавтобус супроводжували два патрульні автомобілі. За ними їхав адвокат на своєму «мерседесі» з затемненими вікнами.

Коли колона зупинилася, у багажній клітці мікроавтобуса загавкав пес.

Першим вийшов Адріан Стіллер. Активні пошуки Таран Нурюм не велися вже давно. Чотири роки тому перевернули, дослівно, кожний камінь. Сліди схололи, і справу передали в Кріпос, у відділ давніх та нерозкритих справ. Зізнання Керра дало Стіллерові підстави поновити розслідування.

Вістінґ і Гаммер привіталися з ним за руку.

— А де вертоліт? — запитав Стіллер, задираючи голову до блакитного осіннього неба.

— Новий гелікоптер перекинули на пошукову операцію під Конгсвінґером, — пояснив Гаммер. — Там зникла дев’ятирічна дитина. Повернеться за тридцять п’ять хвилин. Старий на ремонті. Ґрам у курсі…

Гаммер кивнув у бік високого полісмена, який стояв у дверях мікроавтобуса й розмовляв по телефону. Кіттіль Ґрам був присутній на підготовчих нарадах, де було розподілено обов’язки учасників акції. Вістінґові та Гаммерові тут відводилася лише роль спостерігачів.

— Треба облетіти територію з тепловізором, щоб упевнитись у відсутності сторонніх, — сказав Стіллер.

Він підійшов до Ґрама. Здалеку здалося, що після коротких консультацій вони дійшли згоди провести обліт з тепловізором. Ґрам віддав кілька коротких розпоряджень. Спершу вивели пошукового собаку, потім із салону почали виходити пасажири: два полісмени, за ними — жінка-полісмен. Ґрам кивнув жінці. Марен Доккен. Її взяли для допомоги в команду слідчого відділу, і вона добре себе там зарекомендувала. Мала аналітичний спосіб мислення, необхідний для виокремлення важливих деталей. У майбутньому неодмінно стане чудовим слідчим, але поки що працювала в патрульному підрозділі.

З мікроавтобуса вийшла Ліне з камерою в руках. Вістінґ схрестив руки на грудях. Йому не подобалося, що доньку залучили до операції. Сердився за це на Стіллера.

Їхні професійні шляхи вже перетиналися і раніше, її — як журналістки, його — як слідчого. Обоє добре знали свої ролі, почувалися фахівцями, однак Вістінґ був проти, щоб Ліне аж так наближалася до Тома Керра, цього уособлення зла.

Ліне думала масштабніше, ніж батько, не обмежувалася близькими планами. Вона забезпечила собі право першості на використання відео в документальному фільмі й уже заручилася підтримкою однієї продюсерської компанії, яка зацікавилася її ідеєю. Їх можна було зрозуміти. Злочин Тома Керра характеризувався надзвичайною жорстокістю, а суд не розставив усіх крапок над «і», по суті, не дав однозначних відповідей на всі запитання. У Тома Керра був невідомий спільник. Преса охрестила його «Іншим».

Вістінґ зауважив їй, що вона поєднує дві ролі в одному проєкті. Не годиться знімати документалку й паралельно виконувати поліційне завдання. Ліне погоджувалася з тим, що доручення Кріпоса повинне бути виконано до того, як вона візьметься до свого кінопроєкту, однак вважала, що гріх нехтувати унікальною нагодою бути особисто присутньою й вести розповідь від першої особи. Хоча фільм — це дуже далека перспектива. Спершу треба розслідувати вбивство Таран Нурюм, а Том Керр повинен отримати справедливий вирок. На це можуть піти роки. І все ж Ліне хотіла простежити весь процес від початку й до кінця.

Вістінґ підійшов до прибулих полісменів. Вони стояли півколом перед мікроавтобусом. У дверях з’явився Том Керр. Забряжчали ланцюги на ногах, коли він ступив з підніжки автобуса на землю. Якусь мить він стояв, задивившись на небо, обвів поглядом присутніх, які зібралися тут через нього. Пильно глянув на адвоката.

— Нам треба поговорити, — сказав він.

Клес Танке підступив до Стіллера.

— Де ми можемо поговорити, щоб ніхто не заважав?

— Поверніться в автобус, — запропонував Стіллер.

Обличчя адвоката скривилося скептичною гримасою, ніби він підозрював, що автобус прослуховують.

— Може, у моєму авті? — запитав він.

Стіллер глянув на Ґрама.

— Хіба віддасте мені ключі, — відповів той.

Танке випорпав ключі з кишені й жбурнув їх Ґрамові.

— Заберіть звук, — попросив Том Керр.

Адріан Стіллер підійшов до нього, відчепив мікрофон і передавач. Кіттіль Ґрам тим часом перевірив автомобіль адвоката.

— Назад, — звелів він, відчиняючи дверцята.

Адвокат і його клієнт сіли на заднє сидіння «мерседеса». Поліцейські взяли авто в кільце.

Клес Танке був адвокатом у третьому поколінні, його вважали найбільш контроверсійним захисником у країні. Вістінґ не раз зустрічався з ним з приводу різних кримінальних справ і знав, чого від нього сподіватися. Його лаяли, про нього багато пліткували, він прославився своїми провокативними вимогами, як от, наприклад, легалізувати наркотики, дозволити активну евтаназію та проституцію, знизити вікову межу для початку статевого життя. Такі заяви дратували багатьох. Як його лиш не обзивали! І хтивим кнуром, і жононенависником. Але Вістінґ шанував його за підтримку прав меншин у суспільстві і вважав цінним фахівцем, якщо йшлося про верховенство права. Танке не знав страху, завжди ставав на захист найслабших і найупослідженіших, брався за найбезнадійніші та геть непопулярні справи. Був неупереджений і дбав про своїх клієнтів, більшість із яких суспільство зневажало, якими гордувало. Педофіли, ґвалтівники, убивці, расисти й чоловіки, котрі чинили сімейне насильство.

Том Керр був одним із них. Йому виповнилося 43 роки. Вперше Танке захищав його на суді двадцять п’ять років тому. Керра засудили за сім епізодів підглядання за жінками й за вбивства домашніх тварин у родинах по сусідству. Вістінґ доволі про те начитався. На суді Керр виправдовував свої вчинки тим, що, катуючи й убиваючи тварин, давав вихід своїй внутрішній злості.

Вістінґ вгадував крізь затемнену шибку обриси двох чоловіків на задньому сидінні. Здебільшого вони сиділи непорушно, але іноді жестикулювали, щось одне одному пояснюючи.

— Цікаво, про що вони розмовляють, — скрушно зітхнув Гаммер. — Вони ж мали цілу годину на розмови в тюрмі перед від’їздом.

Вістінґ уже хотів повернутися до Ліне, коли відчинилися двері «мерседеса». Клес Танке вийшов з авта, обсмикнув костюм. Стіллер підійшов до Тома Керра, знову під’єднав мікрофон до радіопередавача. Ліне вставила у вуха навушники.

— Готовий? — запитав Стіллер.

Керр кивнув, сплюнув на землю. Потім підняв догори руки, так високо, як лиш дозволяли ланцюги, і показав на початок стежки на протилежному боці луки.

— Нам туди!

Розділ 4

Стежкою ходили, видно, нечасто. Ліне йшла п’ятою, відразу за Стіллером. Їй весь час доводилося перехоплювати гілки, відгорнені зі шляху тими, хто прямував попереду.

З Адріаном Стіллером її звели дві кримінальні справи. Перша — коли вона ще працювала в редакції «ВҐ» і готувала подкаст про нерозкрите викрадення людини у вісімдесятих роках. Друга — коли поліція торік залучила її до спеціальної слідчої групи, яка розслідувала походження величезних коштів, знайдених у літньому будиночку покійного політика. Вона допомогла розкрити обидві справи.

Стіллер виявився дуже ретельним слідчим, однак Ліне довідалася, що він керувався у своїй роботі ще й особистими мотивами.

Зараз вона втретє допомагала Адріанові Стіллеру й Відділові давніх та нерозкритих справ. У першій справі йшлося про збір ілюстративних матеріалів для внутрішнього користування. Друге її завдання полягало в тому, щоб задокументувати реконструкцію подій, де винуватець зізнається у вбивстві, скоєному дванадцять років тому.

Ця, третя справа була цілковито інакшою.

Коли Стіллер зателефонував їй тиждень тому, найпершою думкою було, що він хоче запросити її на побачення. Такого можна було очікувати, ймовірність побачення уже кружляла в повітрі. І Ліне наготувалася ввічливо відмовити. Стіллер привабливий чоловік, та й різниця віку між ними не надто велика. Він усього лиш на шість років старший за неї. Але Ліне хотілося зберегти встановлені між ними хороші професійні стосунки.

Довга процесія мовчки рухалася стежкою.

Ліне не знала, що саме розповів Том Керр про вбивство Таран Нурюм, але їй було відомо, щò він вчинив з двома іншими жертвами. Смерть їм було заподіяно з нелюдською, садистською жорстокістю. Обох дівчат багато днів тримали під замком. Їх піддавали сексуальним тортурам. Ішлося про невпинні зґвалтування, у тому числі із застосуванням різних сторонніх предметів. Керр розжарював деякі інструменти, перш ніж вводити їх жертвам у лоно. Їхні кишківники й сечовивідні шляхи були розірвані зсередини. Розтин показав, що соски грудей були вирвані кліщами при житті. Після вбивства Керр розчленовував тіла. Відділяв голови, руки й ноги, очевидно, для того, щоб було легше позбутися трупів.

Ліне озирнулася, не повертаючи камеру: батько і ще кілька його колег замикали процесію. Батько мав постарілий, втомлений вигляд. Якби не кайданки на ногах Тома Керра, Вістінґ, напевно, ішов би впритул за ним.

Упоперек стежки лежало повалене вітром дерево. Керрові потрібна була допомога, щоб перелізти через нього.

— Стіллере!

То гукнув Вістінґ.

— Що?

— Можна на два слова?

Адріан Стіллер попросив процесію зупинитися і почекати. Вістінґ підійшов до нього. Через Стіллеровий мікрофон Ліне чула в навушниках їхні стишені голоси.

— Мені це не подобається, — сказав батько. — Ми вже пройшли понад сто метрів стежкою. Нелогічно...

— Що ти маєш на увазі?

— Два інші тіла він заховав менш ніж за двадцять метрів від того місця, де зупинив авто. Чому саме це тіло заніс аж на таку відстань?

Стіллер озирнувся, глянув уздовж стежки.

— Ще далеко? — запитав він.

Ліне наблизила зумом обличчя Керра, почула в навушниках, як він харкнув і сплюнув.

— Ні.

— Скільки ще йти?

Керр пересмикнув плечима, відповів не зразу.

— Зо дві сотні метрів. Дійдемо до старої овечої загороди праворуч. У ній — отвір. Там уже близько…

Стіллер ступив кілька кроків до нього.

— Чому ти тягнув її так далеко від дороги?

— Бо її нізащо не мали знайти, — відповів Керр. — І не знайшли, хіба ні?

— Я знаю, про яку загороду він каже, — почула Ліне батьків голос. — Це щонайменше за триста метрів звідси.

Підійшов Ґрам.

— Як діємо далі?

Стіллер не встиг відповісти, бо втрутився адвокат, Клес Танке.

— Даруйте, що вам доведеться йти так далеко, — промовив він іронічним тоном. — Але він мусить сам показати місце захоронення.

— Інформацію про точне місце ми мали б знати заздалегідь, — докинув Ґрам.

— Умовою Керра було те, що він покаже місце захоронення особисто, — пояснив Стіллер. — Без попереднього уточнення напрямку чи відстані.

Попереду на стежці забряжчав метал. Сплутаний ланцюгами між кайданками на ногах і руках, Том Керр мусив нахилитися до долонь, щоб почухати чоло.

— Рушаймо далі, — скомандував Стіллер.

Кіттіль Ґрам послав поліцейського з собакою наперед із вказівкою прямувати до овечої загороди. Решта рушили повільним кроком у такт крокам в’язня. Не пройшовши й кількох метрів, Том Керр зашпортався за кореневище і почав падати вперед. Спробував утримати рівновагу, але ланцюги на ногах підсікли його. Він крутнувся і гепнувся боком; удар об землю припав на праве плече.

Двоє полісменів кинулися його піднімати.

— Усе добре? — поцікавився Адріан Стіллер.

Керр нічого не відповів, лише сіпнувся тілом, мовби хотів струсити з себе глицю.

— Ці кайданки на ногах не пристосовані для прогулянок лісом, — уїдливо дорікнув Клес Танке. — Не розумію, навіщо наражати мого клієнта на небезпеку! Він же готовий співпрацювати, він тут, щоб допомогти поліції!

— Це і є однією з форм співпраці, — сказав Кіттіль Ґрам, перевіряючи ручні кайданки. — Вперед!

Вервечка знову рушила стежкою. Том Керр задавав темп. Під ногами шаруділо торішнє листя. Ліне переклала камеру в другу руку, несла її на рівні стегна. Камера багато не важила, зо два кілограми, але весь час тримати її перед собою було таки нелегко.

Стежка стала ширшою, трохи відхилилася на північ. Ліс навколо змінився. Густий листяний підлісок перейшов у старі зарості. По обидва боки стежки росли великі дерева з кривими, грубими стовбурами й крислатими вузлуватими гілками.

Том Керр озирнувся назад. Ліне чула в навушниках його дихання. Коротке й уривчасте. Озирнувшись удруге, він заточився. Найближчий до нього полісмен спробував його підхопити, але не втримав.

Ліне збільшила зображення. Коли Тома Керра підняли, з ранки на підборідді цебеніла кров.

— Ти подряпався, — завважив Кіттіль Ґрам. — Обробити ранку чи йдемо далі?

Клес Танке знову голосно обурився кайданками на руках і ногах, але його протест проігнорували.

— Йдемо далі, — кивнув Том Керр.

За десять хвилин ходи праворуч від стежки з’явилася стара дротяна загорода. Пасовисько за нею заросло бур’яном. Деякі стовпці зогнили, металева сітка в багатьох місцях роздерлася і тепер валялась у високій траві.

Кінолог, якого послали наперед, зупинився і чекав біля зірваних воріт. Звідти починався пологий схил до струмка.

Процесія зупинилася.

— Нам туди, вниз, — махнув головою Керр.

— Там місцевість важкопрохідна, не така, як досі, — знову запротестував Клес Танке. — Я не радив би спускатися у кайданках. Ви ризикуєте, що мій клієнт покалічиться ще більше…

Кіттіль Ґрам з Адріаном Стіллером знову підкликали Вістінґа. Ліне поправила навушники. Вуха під ними спітніли, але вона їх не скидала, не хотіла пропустити жодного слова.

— Він має рацію, — сказав її батько.

Стіллер з ним погодився.

Батько глянув на в’язня, потім перевів погляд на Ґрама.

— Ти не проти зняти кайданки на ногах?

Ґрам був не проти.

— Можемо зняти, доки руки в кайданках.

— Хай буде по-вашому, — коротко кивнув Стіллер Клесові Танке.

Керра попросили попустити пасок на штанах. Ґрам відімкнув браслет на нозі, вийняв через штанину ланку ланцюга. Потім від’єднав кайданки на ногах від наручних браслетів і передав їх полісменові з наплічником.

Керр підняв руки перед обличчям, провів долонею по щоці, яку подряпав, падаючи. На двох пальцях залишилася кров з ранки. Він якийсь час дивився на неї, а тоді облизав дочиста.

Службовий пес нетерпляче гавкнув. Кіттіль Ґрам скомандував рушати.

Керрові стало легше рухатися, але ходи він не наддав. Він спускався навскоси схилом пасовиська до витоку струмка з лісу. У загороді зяяла діра, а по другий її бік виднілася ґрунтова неїжджена дорога.

Поліцейські розбрелися ушир, так ніби ніхто не хотів йти поруч з в’язнем. Ліне озирнулася за батьком. Вони з Нільсом Гаммером замикали процесію. Адвокат у своїх парадних черевиках на слизькій підошві теж ледве волочився у хвості.

Раптом хода Тома Керра змінилася. Він спружинив у колінах, викинув тіло вперед і несподівано побіг. Ліне чула в навушниках, як голосно він сапає.

Розділ 5

Вістінґа стривожили крики. Він замикав вервечку з чотирнадцяти осіб, думки крутилися навколо наступної фази операції. Том Керр мав показати місце захоронення Таран Нурюм, а отже, на Вістінґові лежала відповідальність за добування із землі тлінних решток. Окрім того, він мав подбати про кримінально-технічний бік слідства. Доведеться розширити стежку, щоб по ній змогли проїхати чотириколісні транспортні засоби з необхідним устаткуванням.

Коли він почув вигуки, Том Керр біг до ґрунтівки, яка заводила в ліс на протилежному боці пасовиська. Якимось дивом йому пощастило зняти кайданки з однієї руки. Браслет метлявся на бігу біля другої руки. Він випереджав полісменів на добрих десять метрів, коли прослизнув крізь діру в загорожі.

А тоді пролунав потужний гуркіт. Вістінґа засліпив яскравий спалах, хвилею жбурнуло до землі. В очах замиготіли кольорові іскри. Навколо чулися крики і протяжні стогони. Підірвані вибухом земля й пісок осипалися додолу.

У вухах дзвеніло. Було важко дихати, повітря насилу пробивалось у легені.

Вістінґ підвівся на ліктях, трохи постояв навколішках, намагаючись опанувати себе й збагнути, що трапилось. Якийсь молодий полісмен рачкував у нападі паніки, йому з рота виривалися незрозумілі звуки. Він звівся на повен зріст, заплутався у власних ногах, знову гепнув на коліна й поповз далі. Інший полісмен брів хиткою ходою, відставивши від тіла руки, заціпенілі, мов дерев’яні сучки. Одяг порваний у клоччя, обличчя закіптюжене й закривавлене. Годі впізнати. Він підвів голову, глянув угору, а тоді впав на коліна й судомно заридав.

Вістінґ звівся на ноги, широко позіхнув, щоб відклало вуха. Хтось розпачливо й пронизливо кричав. Він озирнувся на звук. Марен Доккен уже бігла до колеги, який лежав на землі й корчився від болю. Її уніформа розпанахана. Численні порізи на обличчі кривавилися, ліва рука, уся в крові, безвольно звисала вздовж тіла.

Вістінґ ступив кілька кроків, роззирнувся навколо й побачив Ліне. Вона лежала ниць. Він кинувся до неї, але вона вже намацувала камеру й підводилася з землі.

— Будь тут! — Вістінґ торкнувся її плеча. — Нікуди не йди!

Він так і стояв з рукою на її плечі, пильно обводячи поглядом усе навколо. М’язи напружені до краю. Адреналін гупав у жилах. У скронях пульсувало. Запах вибухівки лоскотав ніздрі.

Там, де ґрунтівка заходила в ліс, у землі зяяла вирва, довкола неї — розкидані рештки овечої загороди. Двоє полісменів зі стогоном корчилися долі.

— Будь тут! — повторив він.

Кінолог вигукнув команду й помчав за вівчуром у напрямку, де зник Том Керр. Кіттіль Ґрам намагався відкликати його назад.

— Стежка може бути замінована! — застеріг він.

Тієї ж миті з-за дерев почулися два постріли, вискнув пес і відразу замовк.

Вістінг зосередився на поранених. Один із полісменів сів і закашлявся, харкаючи кров’ю. В іншого, здається, була відірвана ступня. Він уже не кричав, лежав блідий і непритомний у високій траві. Підійшов Гаммер. Перевірив дихання і пульс. Вістінґ задер догори ногу полісмена з покаліченою ступнею, щоб зупинити кровотечу; зняв чобіт. З відкритої рани звисали пошматовані м’язи й сухожилля.

Гаммер скинув куртку, стягнув з себе сорочку й порвав її на смужки. Вістінґ запхав дві в рану, рештою туго забинтував ногу.

— Негайно потрібна швидка! — кричав Ґрам у рацію. — Вибух гранати. Троє поліцейських важко поранені, щонайменше четверо з легкими пораненнями.

На центральному пульті добре знали, якою саме операцією він керував. Оператор не ставив зайвих запитань.

Решта полісменів охорони отримали незначні подряпини на обличчі, мали носові й вушні кровотечі. Двох із них Ґрам відіслав до мікроавтобуса по зброю й ноші. Один зайняв місце Вістінґа.

Знов ожило поліційне радіо. Вже інший, владний, голос попросив надати вичерпний рапорт про ситуацію.

Кіттіль Ґрам глянув на ґрунтову дорогу в лісі, де зник Том Керр.

— Ми втратили об’єкт, — повідомив Грам. — Він озброєний і рухається пішки в південно-східному напрямку.

— Треба перекрити дороги, — додав Вістінґ. — І нам потрібний вертоліт.

Ґрам знову заговорив у рацію, подав координати й попросив про додаткові контрольні пости на перехрестях та інших стратегічних місцях.

— Прошу підтримки з повітря вертольотом Heli 3-0, а також Uniform 3-0.

Uniform 3-0 був поліційним катером. О цій порі року він зазвичай швартувався біля причалу.

— Прийнято, — відповіли на іншому кінці.

Стіллер розмовляв по телефону. Завершив розмову і підійшов до них. Обличчя забруднене землею й піском.

— Викликав цивільну розвідувальну групу, яка візьме на себе контроль за прилеглими дорогами, — пояснив він. — Чотири загони.

Знову заскреготіла рація.

— Вертоліт швидкої допомоги вже в дорозі, — повідомили з головного пульта. — Служба порятунку вислала лікарів і п’ять швидких.

Ґрам підтвердив отримання інформації.

Знову виклик по рації. Групи підтримки вже в дорозі, вони повідомили про своє місцеперебування й орієнтовний час прибуття. Ґрам уточнив маршрути.

Ситуація поступово внормовувалася. Про поранених подбали, тепер не залишалося нічого іншого, як чекати медичної підмоги.

Вістінґ глянув на непритомного полісмена. Тканина на нозі просякла кров’ю, але кровотечу наче вдалося зупинити. Молодикові було десь двадцять з хвостиком. Форма пошматована, обличчя закривавлене.

— З ним усе буде добре, — запевнив Гаммер. — Окрім відірваної ступні, ніяких інших серйозних поранень.

— Мене більше турбує інший колега, — озвався Стіллер, дивлячись на полісмена, який кашляв кров’ю. — Боюся, ударна хвиля завдала йому внутрішніх пошкоджень. Вражено легені.

Гаммер накинув на плечі куртку.

— Що, власне, сталося? — запитав він.

Вістінг обійшов вирву від вибуху, пильно вивчаючи її краї, і знайшов те, що шукав. У траві валялася риболовна волосінь.

— Розтяжка, — промовив Гаммер.

Він потягнув за неї. На другому кінці висіла чека гранати.

— Керр підірвав її, коли прошмигнув у діру в загорожі, — завважив Гаммер.

З лісової дороги до них прямував кінолог. Його руки й одяг були заплямлені собачою кров’ю.

Здалеку долинали сирени рятувальників.

Кінолог приглушив звуки рації, прикріпленої до нагрудної кишені, роздратовано роззирнувся. Його погляд зачепився за Клеса Танке. Він так люто дивився на адвоката, мовби вважав, що все трапилося саме з його провини.

— Холера ясна! Він мав пістолет! — вигукнув він, простягаючи закривавлені руки. — Хтось дав йому зброю!

Повернулися полісмени, яких Кіттіль Ґрам послав до залишених автомобілів по пакети для першої медичної допомоги й по зброю. Один із них прихопив з собою ще й карту. Вістінґ стояв трохи збоку від розгорненої карти, однак зумів зорієнтуватися. Йому видно було струмок і позначену пунктирною лінію ґрунтівку, якою накивав п’ятами Том Керр. Вона виходила на приватну дорогу, що вела до літніх будиночків у шхерах.

— Мені потрібні троє, — випростався Ґрам.

Він тицьнув на кінолога та ще на двох полісменів, старших за віком і досвідченіших, які не постраждали.

— Огляньте кожну звивину цієї дороги аж до води!

Полісменам видали автомати. Кінолог очолив пошукову групу.

Ґрам хотів іще щось сказати, але його відволік телефонний дзвінок з головного оперативного управління.

— Поліцмейстер зібрала штаб, — повідомив керівник оперативного управління. — Її наказ: нізащо не дозволити Томові Керру покинути півострів. Затримати будь-якою ціною.

— Зрозуміло, — відповів Ґрам і обвів поглядом усіх присутніх, щоб упевнитися, що всі почули наказ.

Клес Танке досі мовчки стояв за спинами полісменів.

— Будь-якою ціною… — раптом озвався він незвично писклявим голосом. — Що вона мала на увазі?

Відповіді адвокат не дочекався.

Пролунав металевий скрегіт. Кінолог клацнув затвором, посилаючи набій у патронник. Двоє інших вчинили так само й рушили дорогою через ліс.

Розділ 6

Камера не вимикалася ні на мить.

Перші парамедики вже бігли стежкою з наплічниками для невідкладної допомоги. Один тягнув ноші. Ліне провела їх камерою до самої вирви.

Неймовірно, як швидко й ефективно взяли під контроль ситуацію. Першої хвилини після вибуху навколо панував суцільний хаос. Вуха різали крики полісмена, якому відірвало ступню. Інший, з пораненою рукою, впав, здавалося, в апатію.

Командування поклали на Кіттіля Ґрама. Він швидко зорієнтувався, розподілив завдання і подбав про необхідну першу допомогу. А тоді вже перемкнувся на в’язня-утікача.

На півострові було де сховатися. Коли Ліне десять років тому працювала в місцевій газеті, вона тут бувала, висвітлювала пошуки заблукалого шестилітнього хлопчика. Червоний Хрест і добровольці прочісували місцевість. Шукали з собаками й з повітря — над півостровом літав вертоліт. І все ж минуло більше доби, перш ніж його знайшли. Змерзлий і знесилений, він виповз із-під якоїсь хатини, почувши людські голоси.

Ліне навела об’єктив на батька. Він стояв десь за п’ятнадцять метрів від неї. М’язи обличчя напружені. Наскільки все серйозно, видно було по зморшках навколо темних очей і на переніссі.

Через мікрофон Стіллера вона чула, як батько розповідав про особливості цієї місцини.

Населення — приблизно 300 постійних мешканців. Улітку людей ставало в кілька разів більше, бо з’їжджалися відпочивальники. Однак о цій порі, наприкінці літа, майже всі вже роз’їхалися. Сотні літніх будиночків стояли порожні. Том Керр міг шукати в котромусь із них сховок, та скоріш за все він волів, мабуть, роздобути авто чи катер, щоб покинути півострів. А це означало, що всім мешканцям загрожувала небезпека. Том Керр завів поліцію у пастку, а сам накивав п’ятами зі зброєю на руках. Переслідувати його означало б провокувати на викрадення авта або захоплення заручників.

Батько обернувся до Ліне, глянув просто в об’єктив, ніби відчув, що його знімають. Стіллер теж озирнувся. Чоловіки переглянулися між собою, перш ніж рушити до неї.

Ліне трохи опустила камеру, але зйомку не припиняла.

— Встигла зафільмувати те, що сталося? — запитав батько.

— Думаю, так. Я увесь час намагалася тримати Керра у фокусі, але не знаю, що саме сталося. Треба переглянути запис.

— Коли зможеш переслати мені файл? — запитав Стіллер.

— Щойно доберуся додому.

Стіллер кивнув.

— Поки можеш відкласти камеру, — сказав він.

— Я хотіла б іще познімати…

Стіллер замислився.

— Тільки ж пам’ятай, що весь відзнятий матеріал — власність поліції, — нагадав він. — Використовувати його без нашого дозволу не маєш права.

— Згода, — відповіла Ліне й знову підняла камеру догори.

Розділ 7

Зі сходу долинув гуркіт гелікоптера. Вістінґ глянув на годинник. Надто рано для поліційного гвинтокрила, до того ж він підлітав не з того боку. Мабуть, медична авіаслужба. Вістінґ дивився на верхівки дерев, але гелікоптер з-за них чомусь не виринав.

Задзвонив телефон Стіллера. Той вислухав коротке повідомлення, а тоді швидко відчепив мікрофон, витягнув дротик з-під сорочки.

— Ти — зі мною, — кинув Вістінґові.

— Куди?

Стіллер не відповів, мовчки відчепив від паска передавач і разом з мікрофоном передав Ліне.

— Не йди за нами, — звелів він.

— А ви куди? — запитала Ліне.

Стіллер промовчав, знов обернувся до Вістінґа.

— Мені потрібна твоя орієнтація на місцевості, — кивнув він у бік автомобілів, які стояли віддалік.

Гелікоптер швидкої допомоги з’явився над їхніми головами, понад самими вершечками дерев, і завис у повітрі. Від вихору навколо полягла трава. Потім машина обережно сіла на рівній галявинці біля струмка. Ротори сповільнили оберти, відсунулись убік дверцята. Двоє чоловіків у червоних комбінезонах скочили на землю, пройшли нагинцем під лопатями пропелера.

Вістінґ перезирнувся з Гаммером, подав знак, щоб він рушив за Стіллером.

— Що ти надумав? — запитав Гаммер.

— Він десь тут, — промовив Стіллер приглушеним голосом, який ледь можна було розчути через гуркіт пропелера. — Це наш шанс його знайти.

Вістінґ роззирнувся навсібіч. Йшлося не про Тома Керра. Про Іншого…

Доки йшли до автомобілів, їм назустріч трапилося чимало медиків. На майданчику біля тартака вони поставили свої авта якнайближче до стежки.

За мікроавтобусом, у якому привезли Тома Керра, стояв сірий фургон. Вістінґ його впізнав. Цей автомобіль використовували для проведення спеціальних операцій. Востаннє, коли він у ньому сидів, фургон мав литовські номери й рекламний напис фіктивної ремонтної фірми. Тепер це був просто сірий фургон.

Стіллер відчинив відсувні двері й пропустив Вістінґа поперед себе. Усередині перед стіною з численних комп’ютерних моніторів сидів якийсь чоловік. Він подав Вістінґові руку для привітання.

— Уве Гідле, — відрекомендувався чоловік, не називаючи ні посади, ані місця роботи.

Стіллер зачинив за собою двері.

Уве Гідле відразу перейшов до справи.

— Я простежив за ним у лісі і на гравійній дорозі при виході з лісу, — показав він мапу на найбільшому моніторі.

Вістінґ легко зорієнтувався. Він упізнав пасовисько, що спускалося схилом до струмка, і місце, де вибухнула граната.

Уве Гідле глянув на годинник.

— Він рухався уперед ще чотирнадцять хвилин тому.

— Де зараз?

— Тут.

Гідле показав на купку будинків у кінці вулички, майже на березі, біля самої води. Біля одного з них червоніла цятка.

— Перед виїздом з в’язниці я поклав у його черевик маячок, — пояснив Стіллер. — Про всяк випадок…

— Отже, Том Керр тут, — Вістінґ тицьнув пальцем на екран.

— Так, ми маємо його на оці, — запевнив Уве, змінивши карту на супутникове фото ділянки, і збільшив зображення.

Вістінґ вивчав картинку. Шість літніх будиночків з прибудовами й допоміжними приміщеннями. Усього дванадцять будівель. Червона цятка, яка позначала місцеперебування Тома Керра, лежала на прибудові білого шкіперського будиночка. На п’ятдесят метрів нижче виднівся причал з пришвартованою яхтою.

— Він там сидить уже чверть години, — додав Гідле.

Вістінґ сів у вільне крісло. Минуло тридцять три хвилини після вибуху, підрахував він. Керрові знадобилося вісімнадцять хвилин, щоб дістатися до найближчого дачного ареалу. А потім він більше нікуди не рухався.

— Думаєте, чекає на когось? — Вістінґ обернувся до Стіллера. — На Іншого?

— Він там заляже, доки все стихне, — відповів той. — Доки поліція ушиється геть. А тоді прийде Інший і забере його.

— Але ж поліція нікуди не вшиється, доки не обшукає кожнісіньку будівлю, — заперечив Вістінґ.

— Знаю, — кивнув Стіллер. — Мені потрібна твоя допомога, щоб переконати головного поліцмейстера й штаб завершити операцію.

Вістінґ нерішуче прикусив губу. У рації Стіллера постійно лунали нові й нові повідомлення. Захеканий голос відрапортував, що на перехресті стежки з пасовиська й дороги, яка вела до літніх будиночків, де ховався Том Керр, знайшли наручні кайданки.

— Можемо взяти його вже, відразу, або зачекати на Іншого й схопити обох, — вів далі Стіллер. — Але мусимо все вирішити, доки хлопці ще його не знайшли.

— Зателефоную Кііль, — Вістінґ вийняв мобільний.

Після реорганізації Аґнес Кііль призначили головним поліцмейстером нового великого поліційного округу, який охоплював Телемарк, Вестфолд і Бюскерюд. Вістінґ був задоволений вибором і призначенням. Начальниця добре знала, що таке робота слідчого.

— Які новини? — без передмов запитала вона в слухавку. — Я у штабі.

Вістінґ уявив собі обличчя керівників різних відділів, її радників, які допомагали ухвалювати стратегічні рішення у надзвичайних ситуаціях.

— Втечу було ретельно сплановано, — почав Вістінґ. — Усе вказує, що Керр має спільника. Є підстави стверджувати, що Інший і є його помічником.

— Я увімкну голосний зв’язок, — попередила Кііль.

Вістінґ мав намір озвучити дуже незвичну пропозицію.

— Хто там біля вас? — запитав він, щоб упевнитись у відсутності сторонніх.

Аґнес Кііль назвала імена постійних членів оперативного штабу, тож Вістінґ повів далі.

— Ми локалізували місце перебування Тома Керра за допомогою електронного маячка.

Ніхто на другому кінці ні словом не затнувся про те, що такий метод, правду кажучи, не дозволений законом.

— Маємо підстави припускати, що Керр чекає на допомогу ззовні, щоб вибратися з півострова.

— Це ж як?

— Вичікує, доки поліція покине територію, а тоді людина, яка підготувала втечу, прийде й забере його.

— І що ви пропонуєте? — поцікавилася Аґнес Кііль.

— Перекваліфікувати операцію з пошукової на спостережну. Ми знаємо, де перебуває Том Керр. Ми можемо вичекати, доки до нього прийде спільник.

Тут різко втрутився полісмен, відповідальний за оперативну роботу.

— Де саме перебуває Керр?

— В одному з літніх будиночків, — пояснив Вістінґ. — Він стоїть на доволі відкритій місцині, але навколо ростуть дерева, тож можливо вести приховане стеження. Туди веде асфальтована дорога, але Інший, найімовірніше, з’явиться з боку моря. До причалу приблизно п’ятдесят метрів. Можу переслати координати.

Над головою пролетів гелікоптер. То повезли до лікарні поліцейського, який найбільше постраждав.

— Те, що ви пропонуєте, вимагає проведення операції під прикриттям. Ми не можемо так просто звідти забратися, — запротестував оперативник. — Ми повинні зберігати активність у тому районі найближчі кілька годин.

— Окрім того, ми, тим самим, свідомо обманюватимемо засоби масової інформації, — втрутився інший голос.

Вістінґ припустив, що той голос належав шефові відділу інформації та комунікації.

Ініціативу знову взяла в свої руки поліцмейстерка.

— Дайте нам час на роздуми, — сказала вона. — Я вам зателефоную.

Розділ 8

Вістінґ не зводив погляду з червоної цятки на екрані, очікуючи, що та будь-якої миті може зрушити з місця.

— Пахне ще одним розслідуванням, — зітхнув він. — Внутрішнім…

— Усе було на твоїй відповідальності, — буркнув Стіллер.

Вістінґ зиркнув на нього. Йому зовсім не хотілося з’ясовувати, де й чия провина, проте він знав, що Стіллер має рацію. На управління його поліційного округу було покладено відповідальність за безпеку проведення слідчого експерименту. Конкретно — на Кіттіля Ґрама. Він підготував комплексний план операції, однак дозволу на використання зброї йому не дали.

— Я зовсім не маю наміру перекладати на когось провину, — вів далі Стіллер. — Лише натякаю, кого Спецвідділ візьме в лещата.

— Про це подумаємо, коли прийде час, — відповів Вістінґ. — Такого не мало трапитися. Від моменту, коли стало ясно, що Тома Керра виведуть поза стіни в’язниці, треба було взяти під контроль усі його зв’язки й розмови. Він нізащо не повинен був знати, на коли заплановано експеримент. Якби не знав, то й спланувати нічого не зміг би.

— Це важко було влаштувати, — заперечив Стіллер. — Ми мусили обрати день, зручний і для його адвоката.

— Треба було взяти на прослуховування усі розмови, перехоплювати всі листи — будь-яким шляхом завадити його зв’язку із зовнішнім світом.

— Ми так і вчинили, — запевнив Стіллер. — Але не могли прослуховувати його розмови з відвідувачами.

— Хто його провідував?

— Жінка, з якою він листувався, його брат і один із волонтерів Червоного Хреста.

— Жінка? — перепитав Вістінґ. — Закохана?

— Скидається на те, судячи з листів, — кивнув Стіллер. — Могла потайки передавати інформацію та інструкції з волі й на волю.

— Хто вона?

Уве Гідле взяв у руки теку.

— Луне Мельберґ, — сказав, не розгортаючи теки. — Сорок три роки. Мешкає в цокольному помешканні на Гокксюнні. Розлучена, вісімнадцятирічна донька, над якою не має опіки. Працює у продуктовій крамниці. До кримінальної відповідальності не притягалася.

— Скільки часу триває листування?

— Майже три роки.

— Зналися раніше?

— Ні.

— Коли востаннє його провідувала?

— Учора.

Вістінґ запустив руку у волосся, відчув під пальцями пісок.

— Йому повинні були відмовити у відвідуванні до проведення огляду місця злочину, — зауважив Вістінґ.

Стіллер знизав плечима, мовляв, легко бути мудрим заднім числом.

— Це не конче пов’язано з Іншим, — міркував далі Вістінґ. — Вона могла йому допомагати. Можливо, він давав їй вказівки, де роздобути зброю і ручну гранату, як натягнути розтяжку.

— Можливо, — погодився Стіллер і подав знак Уве Гідле.

Той змінив карту на моніторі.

— За нею ведеться стеження, — сказав Гідле.

На супутниковому фото Гокксюнна виднілися будинки — житловий квартал над річкою Драмменсельва. Цятка маркера червоніла посеред великої автостоянки.

— Зараз вона на роботі, — пояснив Гідле, збільшуючи зображення. — Крамниця мережі «Ківі». На її авті почеплений маячок. Воно припарковане на стоянці для автомобілів клієнтів.

— Крім того, за нею ведеться візуальне стеження, — додав Стіллер.

— Відколи? — поцікавився Вістінг.

— Від ранку.

— То вона могла побувати на півострові вчора або вночі й підготувати втечу?

— Теоретично — так, — підтвердив Стіллер. — Очікуємо відповіді від «Автопаса», де її авто перетинало адміністративні платні межі доріг.

— За братом і волонтером стеження теж ведеться?

Стіллер похитав головою, пояснив браком людських ресурсів.

— Ми визначили пріоритетним об’єктом Луне Мельберг. Нам здається, що вона найлегше піддається маніпуляціям. Її просто вмовити й переконати. Однак цілком імовірно, що Том Керр підтримував зв’язок на волі через відвідувачів свого співкамерника чи навіть через наглядачів. Таке вже бувало раніше, а часу на планування він мав удосталь.

Знадвору долинув гуркіт великого авта. Хряснули дверцята. Почулися голосні команди. Фургон, у якому вони сиділи, не мав вікон, але відеокамери передавали на екран усе, що відбувалося зовні. Восьмеро поліцейських з Відділу надзвичайних ситуацій розвантажували спеціальне спорядження і перевдягалися.

Задзвонив телефон Вістінґа. Він тримав його в долоні, не відразу відповів.

— Ти очікував, що щось трапиться, — він пильно глянув на Стіллера. — Що він запланував втечу, залучивши спільника на волі. Тобі йшлося зовсім не про Таран Нурюм. А про те, щоб виманити Іншого.

Стіллер мовчав, лише промовисто глянув на телефон, який досі дзвонив.

На дисплеї виднілося ім’я поліцмейстерки Кііль.

Вістінґ відповів, не зводячи погляду зі Стіллера.

— Ми погоджуємося на вашу пропозицію, — пролунав у слухавці різкий голос Аґнес Кііль. — Візьмемо обох…

Розділ 9

Прилетів поліційний гелікоптер. Трохи покружляв над лукою, доки сів з південного боку тартака.

Вістінґ зустрічав його. Гуркіт лопатей гвинта віддавав вібрацією в усьому тілі. Вихор нагинав дерева, стелив по землі траву.

Відчинилися дверцята кабіни. Командир загону швидкого реагування з Осло зняв навушники, поклав їх на сидіння, зіскочив на землю і рушив до Вістінґа. За ним повистрибували решта поліцейських і відразу взялися до спорядження.

— Стенберґ, — відрекомендувався командир, потискаючи Вістінгові руку. — Мені сказали, що ви маєте для мене інформацію.

— Ходімо, — кивнув Вістінґ.

Він привів Стенберґа до фургона, де Стіллер стежив за Томом Керром. Командир місцевого Відділу надзвичайних ситуацій теж був там. Роберт Віньє. Його призначили заступником Кіттіля Ґрама. Вістінґ відразу перейшов до справи.

— Перш ніж вивезти Тома Керра з тюрми, йому в черевик підклали потайний електронний маячок, — пояснив він. — Тож ми знаємо, що він ховається у літньому будиночку приблизно за 1,7 кілометра звідси.

Він дав трохи часу новоприбулим для ознайомлення з супутниковими фото на моніторі.

— Йому допомогли втекти, — вів далі Вістінґ. — Можливо, той самий спільник, котрий допомагав йому в убивствах, за які його засуджено.

— Інший… — прокоментував Роберт Віньє.

Вістінґ кивнув.

— Ми вважаємо, що Керр переховується, чекаючи на підмогу. Той, хто посприяв у підготовці втечі, має його звідси забрати. Поліцмейстер і її штаб хочуть, аби ми провели обманний маневр — покинули територію, щоб це скидалося на невдалу поліцейську операцію.

Командир загону швидкого реагування підійшов ближче до монітора з супутниковим фото. Кивнув, мовби схвалював задум керівництва.

— Троє наших співробітників ховаються там, поблизу, — сказав Вістінґ. — Їм наказано не підходити надто близько до будинку.

— А він міг знайти маячок? — запитав Стенберґ, не відводячи погляду від монітора. — Чи не фальшивий це сигнал?

— Керр має на собі два маячки, — відповів Стіллер; цього Вістінґ не знав. — Один — у черевику, другий — ззаду, на пояску штанів.

— Як вам вдалося почепити їх непомітно?

— Під час особистого огляду перед виїздом із в’язниці. Щоб записувати те, що він скаже, ми ще почепили йому мікрофон і на спині передавач. Тоді ж припасували й другий маячок. Обидва не більші за головку канцелярської шпильки.

Уве Гідле розгорнув на екрані нову картинку, ідентичну попередній. Маячки були на місці.

— Треба візуально переконатися, що об’єкт на місці, — втрутився командир місцевого спецзагону.

Гідле посунувся, щоб обидва поліцейські, які відповідали за практичне проведення операції, змогли сісти перед моніторами. Вони обговорювали особливості місцевості, стратегічні моменти, де можна розташувати спостережні пости; можливості завадити подальшій втечі з боку суходолу чи моря.

Стенберґ передав кілька розпоряджень по рації. Кожний його рух був упевнений, кожне слово звучало авторитетно.

Поліцейським вистачило й п’яти хвилин, щоб узгодити спільний план дій.

— Добре, — Стенберґ рушив до відсувних дверей фургона. — Ми встановимо тут, біля тартака, командний пост. Віньє постійно буде на місці. А ви, — він звернувся до Стіллера, — підтримуйте з ним безперервний зв’язок.

Адріан Стіллер кивнув.

— Упродовж півгодини гелікоптер полетить дозаправитися, — вів далі Стенберґ. — Потім повернеться і буде в нашому розпорядженні ще дві години. Найголовніше, щоб поліцейський катер був приведений до того часу до повної бойової готовності. Усю команду буде повністю поінформовано. Решта — згідно з тим, як розгортатимуться події.

— О’кей, — погодився Вістінґ.

— Тоді до роботи! — кинув Стенберґ, відсуваючи двері.

Вони з Віньє разом вийшли з фургона. Їхні підлеглі вже чекали напоготові. Прибули й два патрулі з собаками. Вістінґ роззирнувся за Нільсом Гаммером, але той, певно, ще був десь унизу, на пасовиську, разом з Ліне. Він хотів, щоб Гаммер, його найближчий колега по роботі, отримав якнайбільше інформації. Вістінґ уже вийняв телефон, але не квапився набирати номер. Щось у поставі Стіллера підказувало йому, що й він сам, Вістінґ, не володіє повною інформацією.

— Чого я ще не знаю? — запитав Вістінґ.

Адріан Стіллер вагався.

— Та, неважливо.

— Можна, я сам вирішуватиму…

Стіллер зачинив двері фургона.

— Ми припускаємо, що Інший почав діяти сам.

Вістінґ знову сів. Адріан Стіллер назвав ім’я.

— Нанна Томле.

Ім’я було відоме Вістінґові з преси. Справа про зникнення належала до компетенції Східного поліційного округу. Дівчина зникла одного суботнього вечора серед липня, після поїздки до Осло. Поверталася потягом додому в Ліллестрьом. Останнє відоме місце перебування — залізнична станція, її зафіксували відеокамери. Вона мешкала приблизно за п’ятсот метрів звідти. Ось на тому відтинку шляху вона й зникла. Через три тижні її праву руку знайшов турист, який прогулювався лісом Свартскуґ, на південній околиці Осло. Згодом поліція виявила решту тіла в неглибокій ямі. Якісь тварини розрили захоронення і розтягли розчленовані частини по лісі.

Той самий почерк, що й убивства, скоєні Томом Керром і його спільником. Викрадені молоді жінки, яких застали у дорозі вечір або ніч. Перш ніж позбутися трупів, їх розчленовували.

— Частини тіла залили хлорним розчином, — пояснив Стіллер.

Це теж був метод Тома Керра. Він розчленовував трупи, щоб вмістити їх у балію, і заливав рідкою хлоркою. Внутрішні пошкодження кишківника й сечовивідних шляхів теж були спричинені хлоркою. Він вприскував її ще живим жертвам.

— Ефективний спосіб, щоб позбутися біологічних слідів, — прокоментував Вістінґ. — Другий убивця взяв його собі на озброєння.

— З Нанни поглумилися так само, — розповідав далі Стіллер. — Соски вирвані обценьками. Руки й ноги зв’язані тими самими вузлами.

Керр прив’язував свої жертви до ліжка в себе вдома й ґвалтував. Скоріш за все, розв’язував їх уже мертвими.

— Швартовий подвійний вузол, схожий на два ласо, — додав Стіллер.

Про цю деталь Вістінґ начеб не чув раніше.

— Розумію, — кивнув він.

— Інший уже раз обходився без спільника, — вів далі Стіллер. — Ми вважаємо, що друга самостійна спроба — то лише справа часу. Від убивства Теї Полден до зникнення Таран Нурюм минуло два місяці й лише чотири тижні до вбивства Сальви Гаддад.

— Тобто ви свідомо пішли на те, щоб дозволити Керрові втекти? Щоб виманити Іншого? — випитував підтвердження своєму здогаду Вістінґ.

— Ми розглядали таку можливість, — визнав Стіллер.

— Він важко покалічив, ледь не позбавив життя трьох поліцейських!

— Жоден з наших сценаріїв не передбачав нічого подібного. Ми більше сподівалися, що він з’явиться на авті. Тому й поставили патрульних у цивільному на всіх прилеглих шляхах. Навіть уявити собі не могли такого…

Вістінґ уже й не знав, як далеко Стіллер може зайти зі своїми ідеями. Судячи з ситуації, здавалося, наче все відбувається за планом.

— Ставки дуже високі, — сказав Стіллер. — Є всі шанси на успішний результат.

Вістінґ знову глянув на червоний маркер на моніторі. Доки вдивлявся у цятку, йому здалося, що вона ледь змістилася, ніби Том Керр перейшов з однієї кімнати будинку до іншої.

Вістінґ вийняв мобільний і зателефонував Гаммерові.

— Треба поговорити, — коротко промовив у слухавку.

Розділ 10

Ліне разом з Гаммером повернулася до тимчасової бази біля тартака. Тартак став пунктом збору для рятувального персоналу й поліцейських. Дорогою назустріч їм трапилися спеціально треновані групи сил швидкого реагування і патрулі з собаками на повідцях. Над головою дедалі більшими колами кружляв гелікоптер.

Поранених поліцейських підняли в кабіну, і гелікоптер полетів. Три автомобілі швидкої допомоги очікували в повній готовності разом з іншими спеціальними транспортними засобами. Стрекотіли рації, чулися розмови, деренчали мобільні телефони. Ліне підняла камеру, зафіксувала похмурість, тривогу й розгубленість присутніх.

Від моменту вибуху минула година й сімнадцять хвилин. Немов з-під землі вигулькнули перші журналісти, купчилися на дорозі віддалік. Цих провели від зовнішнього поліційного кордону. Найтерплячіші діставалися до місця пригоди, вочевидь, на свій страх та ризик, через ліс. Багатьох колег по цеху Ліне впізнала. То були здебільшого співробітники локальних медіа Саннефьорду й Ларвіка, репортер і оператор з Тьонсберґа, з місцевого офісу телеканалу NRK і ще два фотографи. Ліне припустила, що вони, мабуть, фрілансери. Вона вийняла телефон, аби перевірити, яка саме інформація уже просочилася в медіа. Передовицю про подію написала столична газета «ВҐ», де вона колись теж працювала. Щонайменше троє поліцейських зазнали поранень під час виконання службового завдання. Командувач операцією підтвердив вибух, але відмовився давати коментар щодо самої події та суті операції. Фрагмент карти місцевості ілюстрував, де приблизно стався вибух. «ВҐ» також зазначила, що в тому районі спостерігається надзвичайна поліцейська активність. Виставлено численні поліційні кордони. Перевіряють усі транспортні засоби, які виїжджають з півострова, а ті, що в’їжджають, відразу затримують.

Мортен Плюдовскі з бейджиком «Преса “ВҐ”» на шиї теж майнув у гурті журналістів. Ліне добре знала його ще з часів спільної роботи в редакції, з ним їй найліпше працювалося, хоч це аж ніяк не заважало їм запекло сперечатися і сваритися.

Ліне не хотіла потрапляти йому на очі. Почувалась би незручно. Мортен захотів би дізнатися подробиці, а вона підписала папір про нерозголошення таємниці й не зможе нічого розповісти.

Але вже надто пізно. Він кивнув їй через голови колег. Ховатись тепер було б помилкою.

Ліне рушила до нього, по-дружньому обійняла, кивнула решті.

— Швидко ж ти тут опинився.

— Мені пощастило, — усміхнувся Мортен П., як його скорочено називали. — Повідомлення надійшло, коли я був зайнятий іншими справами в Тьонсберзі.

Він відійшов кілька кроків убік. Ліне — за ним.

— А ти що тут робиш?

— Працюю фрілансером. Знімаю фільм для поліції.

— Та ну?! А що тут, власне кажучи, трапилося?

— Не можу сказати. Якщо проговорюся, не бачити мені більше цікавих завдань.

Мортен П. кивнув з розумінням. То був худорлявий, цибатий чоловік під п’ятдесятку, із зацікавленим блиском в очах.

— Ясно! Нам пообіцяли брифінґ о першій годині.

Ліне глянула на годинник. Ще півгодини.

— А вибух? — Мортен П. знову підступився ближче, уважно розглядаючи її. — Ти була тут, коли це сталося?

Ліне подивилася на свій одяг, забруднений землею і позеленений травою. На лівій руці — кілька крапель крові. Видно, батько обтерся, після того як допомагав пораненим.

— Маю тут, — Ліне гойднула камерою. — Але матеріал належить поліції, — поспіхом додала, вже знаючи, що бовкнула зайве.

Щойно редакція довідається про зафіксований на відео вибух, головний редактор і адвокати вчепляться за всі можливі аргументи, щоб отримати шанс на публікацію запису.

Ліне стояла поруч із журналістами, за обмежувальною стрічкою. Якби вийшла за межі відгородженої території, навряд чи змогла б повернутися назад. Ні батька, ні Адріана Стіллера ніде не бачила. Мабуть, сидять у сірому фургоні, до якого щойно ввійшов Гаммер.

Репортер з NRK знімав стрім. Він описав поліційні кордони, які довелося подолати журналістам, щоб потрапити на місце події, але не зміг надати жодної свіжої інформації про саму подію. Ось уже з’явилися журналісти з «Даґбладет» і телеканалу TV2, а згодом — радіорепортер з Р4.

Поліційний гелікоптер, який час від часу зависав над головами, зник у північному напрямку. Наближалася перша година. Прибули ще кілька представників преси. Ліне цікавило, хто ж озвучить заяву від поліції, мабуть, таки Стіллер. Проведення операції з пошуку захоронення однієї з жертв Тома Керра було його ініціативою.

Але вона помилилася. Брифінг провів її батько.

Він важким кроком вийшов до юрби журналістів. Невідомо, де і як роздобув чисті, не забруднені й не заплямлені кров’ю сорочку й куртку, щоправда, на розмір менші, ніж треба. Він почувався не в своїй тарілці в ситуації, яка впала, мов сніг на голову. Однак Ліне знала батькову позицію: інформувати пресу означає інформувати громадськість. А громадськість має право знати правду. Принаймні таку правду.

Ліне відійшла від поліцейського керівництва, замість батька почала фільмувати журналістів. До його виступу матиме доступ і пізніше. Зараз, коли він заговорив про Тома Керра, їй було важливо зафіксувати реакцію слухачів.

Він стояв сам, окремо від решти колег. Усе було не так, як на американських прес-конференціях, де всі представники влади юрмилися за спиною промовця, мовби для того, щоб засвідчити, що вони теж причетні до важливої новини або ж драматичної події.

— Я скажу коротко, — почав батько, не зазираючи до жодних записів чи нотаток. — Поліцейська операція триває і далі.

Журналісти розташувалися за звичною схемою. Відеооператори й фотографи, що надсилали зняті матеріали в режимі реального часу, мали найкращі позиції попереду, за ними — решта представників медіа з різними типами знімальної апаратури. Фотографи з найдовшими об’єктивами стояли позаду всіх.

Ліне перевірила батарею. Заряду вистачить іще на півгодини.

— Мене звати Вільям Вістінґ, — промовляв батько. — Я очолюю слідче відділення поліційної управи Ларвіка. Відділ давніх і нерозкритих справ Кріпоса мав сьогодні поновити слідство в справі п’ятирічної давності про зникнення людини. Засуджений за вбивство Том Керр погодився показати, де він захоронив свою жертву, Таран Нурюм.

Безперервно клацали камери.

— Під час цієї акції Том Керр зумів обійти всі заходи безпеки, яких було вжито. Він озброєний і небезпечний.

— Том Керр утік? — урвав брифінґ один з журналістів.

— Так, об 11.23, — підтвердив батько. — Він одягнений у сіру футболку, темну куртку фірми «Адідас», сині джинси й сірі кросівки. Ми поширимо його фото, зняте минулого тижня.

Мортен П. виявився найгорластішим з усіх журналістів.

— З доступної нам інформації стало відомо, що кілька поліцейських постраждали від вибуху.

Батько кивнув.

— Так, вибух пролунав у момент його втечі. Трьох поліцейських доставлено в лікарню. Кілька інших отримали першу медичну допомогу на місці.

Він уже не зважав на запитання, які градом посипалися звідусіль.

— Про деталі ми повідомимо пізніше. На завершення ще раз наголошую: Том Керр озброєний і небезпечний. Місцеве населення просимо зачинити всі двері й не виходити з дому. При виявленні злочинця просимо не намагатися затримати його власноруч, а негайно повідомити поліцію. Дякую!

Батько обернувся і рушив назад, під прикриття припаркованих поліцейських автівок.

Розділ 11

Ліне затримала камеру на юрбі журналістів. Почувалася цієї миті цинічною особою. Часто визнавала себе циніком, коли працювала журналісткою і коли її єдиним завданням було безстороннє рапортування про нещасний випадок чи трагедію. Завдання для Стіллера вона вже, по суті, виконала й тепер знімала для себе, маючи на меті власний документальний фільм про Тома Керра й Іншого. Ця і так дивна справа щойно набула чималого драматизму, тож знятий матеріал був унікальний.

Вона поволі обводила камерою простір навколо себе.

Адвокат Клес Танке стояв далеко від очей преси, розмовляючи з батьком та Стіллером. Адвокат майже демонстративно похитав головою і рушив до свого авта. Хтось із журналістів побачив його й гукнув. Танке застережно підняв догори руку, сів за кермо й поїхав геть.

Ліне провела його камерою, а тоді підійшла до батька й Стіллера.

— Де твоє авто? — запитав батько.

— На стоянці біля Кріпоса, — Ліне кивнула головою у бік Стіллера. — Я мала повернутися по нього після закінчення операції.

— Візьми моє, — батько простягнув їй ключі. — Нам треба передивитися відео.

Ліне хотілося ще побути на місці подій.

— Можете глянути тут, на камері, — запропонувала вона.

Стіллер заперечно похитав головою.

— Матеріал цікавить не лише нас. Мусиш викласти його на сервер чи куди там, щоб поліцмейстер і все керівництво змогло його побачити.

Ліне зітхнула. З ноутбуком вона могла все перекинути на місці, нікуди не їдучи.

— Я хотіла б іще тут побути.

— У найближчі години нічого більше не відбуватиметься, — сказав Стіллер.

— Звідки вам знати? Ви вже його взяли?

Стіллер промовчав.

— Повідомиш мені, щойно матимеш лінк на відео? — запитав він.

Ліне кивнула.

— Нікому, крім мене, не давай. Я сам передам далі, куди треба, — наголосив він і рушив до фургона.

Батько зняв з в’язки ключ від авта, дав доньці.

— Він має рацію. Нема чого тут стирчати. Нічого нового ще довго не побачиш.

Ліне взяла ключ з дуже невдоволеною міною.

— Ну, добре… Він, до речі, утік з моїм мікрофоном і передавачем, — буркотливо додала вона. — Повернете, як знайдете. Дороге приладдя…

Ліне вимкнула камеру, сіла в авто. Коли виїжджала на дорогу, гілка дряпнула бокові дверцята. Радіо працювало на каналі Р2. Вона скрутила звук, глянула у дзеркало заднього огляду. За автом курилися клуби пилюки.

Через ліс вела навіть не дорога, а дві вибоїсті колії. Дерева густо росли по обидва боки. В одному місці на узбіччі стояла якась покинута іржава сільськогосподарська техніка.

Ліне зупинилася. Узяла з пасажирського сидіння камеру й увімкнула, щоб мати наготові для зйомки поліційного кордону біля головної дороги.

У дзеркалі майнула тінь позаду авта. Вона обернулась, але побачила лише пташку, яка злетіла з гілки, мовби кимось сполохана.

На душі враз стало мулько. Зовні нікого й нічого стороннього не було, та раптовий, ірраціональний страх змусив Ліне позамикати дверцята. Вискнули покришки, коли вона рвонула з місця.

Невдовзі попереду посвітліло. Ліс закінчився, змінившись свіжозораними ланами. Біля головного шосе стояли два поліційні автомобілі, один — із синіми проблисковими світлами. Патруль зупинив старий синій «форд», поліцейські відчинили багажник.

Ліне знову зупинилася і почала фільмувати. «Форд» відпустили. Над’їхала маленька «тойота». Крізь вічко камери їй видно було двох жінок у салоні. Поліція перевірила водійські права, заднє сидіння, багажник і теж відпустила авто.

Жінка-полісмен помітила Ліне, звернула на неї увагу свого колеги, водночас міцніше стиснувши в руках автоматичну зброю на нагрудному паску. Ліне відклала камеру, під’їхала ближче. Зупинилася за помахом руки полісменки, опустила бокове віконце, показала водійське посвідчення.

— Ми шукаємо ось цього чоловіка, — сказала полісменка, показуючи фото Тома Керра на екрані мобільного телефону. — Може, бачили його?

Ліне не мала потреби розповідати, хто вона, і називати причину свого перебування на півострові.

— Том Керр, — просто підтвердила вона. — Ні, не бачила.

— Відчиніть, будь ласка, багажник.

Напарник упевнився, що багажник порожній, жінка-полісмен повернула посвідчення.

— Не зупиняйтеся, якщо побачите його, — застерегла вона. — Щасливої дороги!

Ліне їхала поволі, уважно оглядаючи околиці по обидва боки від дороги. Біля одного з будинків авто обгавкав пес. На лузі паслися кілька коней. На одному подвір’ї літня жінка збирала з мотузки висохлу білизну.

На виїзді на шосе регіонального значення стояв іще один поліцейський блокпост. Ліне поставила ввімкнену камеру на панель приладів. Кілька автомобілів пропустили за огородження, решту, очевидно, зівак і тих, хто не мешкав на тій території, затримали. Авто перед нею оглянули за тією самою схемою, що на попередньому пункті контролю. Ліне опустила бокове віконце, наготувалася до перевірки. Їй знову показали фото Тома Керра, попросили відчинити багажник й оглянули авто.

За двадцять п’ять хвилин вона добралася додому, у Ставерн. Відразу спустилася у цокольне приміщення, де мала свій домашній кабінет. Увімкнула телевізор на каналі CNN, який дивилася останнім. Перемкнула на норвезький Канал новин. Там ішла реклама.

Ліне вийняла з камери картку пам’яті, завантажила на комп’ютер відео. Камера здебільшого була постійно ввімкнена. Ліне вимикала її лише час від часу, щоб не створювати надто великих за обсягом файлів. Викладення файлів на сервер з обмеженим доступом потребувало трохи зусиль. Стіллер отримає сирий матеріал. Обробляти для нього відео не було потреби. Вона послала йому електронкою лінки на файли й автоматично створений пароль. Один запис почався із зупинки мікроавтобуса біля старого тартака й закінчився десь за півгодини до вибуху й утечі в’язня. Вона надіслала файл Стіллерові, сама ж сіла дивитися відео.

Минуло немало часу, перш ніж процесія з Керром рушила з місця. Ліне зняла розмову Стіллера з Гаммером про гелікоптер, який чомусь затримується. Вони чекали на кінологів з собаками, а Керр ще до старту операції розмовляв з адвокатом у його авті.

Ліне глянула на телевізор на стіні. Канал новин стрімив з Ефтанґа. Нічого нового там нібито не відбувалося. Вона приглушила звук і зосередилася на тому, що відбувалося на моніторі. Процесія з Томом Керром саме прямувала в ліс. Ліне зафільмувала, як він зашпортався і впав. Зупинила запис, відмотала трохи назад і ввімкнула знову. Керр, ударившись боком об землю, застогнав. Його підняли, веліли йти далі, адвокат запротестував. Кайданки з ніг Керрові зняли після другого падіння. Надто скидалося на заздалегідь продуманий сценарій.

Ліне прокрутила епізод іще раз у сповільненому темпі. Причин падати не було жодних. Він, справді, зашпортався за коріняку на стежці, але гепнув додолу зумисне. Не інакше, як спланований план утечі.

Наступного разу падіння мало драматичніший вигляд. Його ноги не потрапили в об’єктив, тож не видно було, за що він перечепився. Та коли знати, що саме так і задумано, — упасти лише задля того, щоб поліцейські зняли кайданки з ніг, — то фальшивість постановки ні в кого не викликала б сумнівів.

Ланцюги сковували Томові Керру можливість пересуватися. Підводячись, він подряпав собі щоку.

Процесія рушила далі. Коли почали спускатися донизу схилом пасовиська, запротестував Клес Танке. Дискусія закінчилася згодою поліцейського керівництва зняти з ніг кайданки.

Доки розстібали браслети на ступнях, знімали ланцюг, що з’єднував руки й ноги, Керр дивився просто в об’єктив камери. Потім він підняв руки перед обличчям, обтер кров на щоці і щось сказав, перш ніж облизати закривавлені пальці.

Ліне голосніше ввімкнула звук, щоб розібрати його слова. То був ледь чутний шепіт. Довелося ще голосніше підкрутити звук і повторно прокрутити запис. Їй почулося щось схоже на: «Побачимося».

Ліне ще раз перемотала запис. Говорячи, Керр пильно вдивлявся в камеру. Ніби хотів передати послання. Обіцянка побачитися прозвучала погрозою.

Розділ 12

Від роботи комп’ютерів, моніторів та решти технічного обладнання в тісному фургоні стало душно. Вістінґ досі був у сорочці Уве Гідле, у якій виходив на брифінг. Тонка тканина прилипла до спини.

На найбільшому моніторі — відео Ліне. Том Керр спускався навскоси похилим схилом пасовиська. І раптом побіг. Почулися вигуки поліцейських.

Вістінґ затамував дихання, знаючи, що зараз трапиться. Вибух спалахнув на моніторі білим сліпучим світлом. У динаміках загуркотіло. Камера лежала на боці у високій траві, було видно й чути, як осипається додолу земля й дрібне каміння.

Ніхто не зронив ні слова.

Камера знову вирівнялася, нечітко вихоплюючи поранених і закривавлених поліцейських. Голос Вістінґа поза кадром допитувався, чи все гаразд із донькою. Зображення сфокусувалося на стежці, якою накивав п’ятами Том Керр. Кінолог відпустив по сліду собаку й удвох з молодшим напарником побіг за ним. Камера знімала далі по колу. Найважчим пораненим почали надавати першу допомогу. Пролунали два оглушливі постріли. Камера миттю повернулася знову до стежки.

Нільс Гаммер відвернувся від монітора, голосно застогнав, витер тильним боком долоні піт з чола.

— Що за бісова притичина, — він навіть не намагався приховати люті й роздратування.

— Ніхто не сподівався, що все піде шкереберть, — намагався виправдатися Стіллер.

— Ви знехтували обережністю, от усе й пішло псові під хвіст, — прошипів крізь зуби Гаммер.

Кілька крапель слини бризнули на Стіллера.

— Планувалося, що він покаже місце, де закопав тлінні рештки Таран Нурюм, — спокійно промовив Стіллер. — Звісно, у нас був запасний варіант. Ми намагалися врахувати всі нюанси.

Гаммер похитав головою.

— Ви ж не повірили, що Таран Нурюм захоронена саме тут, — пробурмотів він.

— Треба було в цьому впевнитися.

— Ваш експеримент коштував ноги молодому хлопцеві!

— Організація заходів безпеки не в нашій компетенції, — промовив Стіллер, повернувши голову до Вістінґа.

Гаммер підвівся, зачепив головою стелю фургона.

— Не раджу… — підняв він догори вказівний палець. — Не раджу перекладати провину на нас! Увесь цей цирк мав на меті спровокувати спробу втечі. Відповідальність за неї лежить на тобі!

— З ким варто поговорити про Іншого? — запитав Вістінґ, щоб урвати гнівну суперечку. — Хто найбільше про нього знає?

— Ідар Семмельман, — відповів Стіллер. — Він тоді керував розслідуванням.

Вістінґ не пригадував такого імені.

— Його призначили, коли Керра вже взяли, — пояснив Стіллер. — Він очолив слідчу групу, яка мала вистежити Іншого. Ніхто ліпше за нього тобі не розповість про Керрового спільника.

— Ти з ним розмовляв?

— Не про нинішні події, але він знав, що ми планували виїзд з Керром.

— Маєш його номер телефону?

Стіллер кивнув, вийняв свій мобільний і продиктував. Вістінґ набрав номер. Чекаючи відповіді, нахилився вперед на стільці й утупився невидющим поглядом у підлогу.

— Семмельман.

— Вільям Вістінґ, Ларвік. Ви в курсі того, що сьогодні тут відбувалося?

— Чув ваш брифінг у новинах, — підтвердив колишній головний слідчий. — Знайшли його?

— До пошуків залучено величезний людський ресурс. Якщо вислизне, то втечу організовано на крутому рівні.

— Не дайте йому вислизнути, — застеріг Семмельман. — Він візьметься за старе. Знову вбиватиме!

Вістінґ мимоволі випростався на стільці.

— Як далеко ви просунулися у розшуках Іншого? — поцікавився він.

— Знаєте про «справу Томле»?

— Нанна Томле, — кивнув сам до себе Вістінґ. — Нова жертва, та, що зникла влітку. Стіллер мені розповів.

— Тоді я підняв усі матеріали на Іншого, — вів далі Семмельман. — Але зараз ми маємо не більше інформації, ніж тоді.

— Жодних імен?

Семмельман на мить замовк.

— Найліпше буде, якщо я візьму всі слідчі матеріали й приїду до вас.

— Коли вам зручно?

— Скажімо, о сьомій.

— Чудово. У моєму кабінеті, — сказав Вістінґ.

Хтось взявся за двері, але вони були зачинені. Вістінґ сидів найближче, він відсунув їх на шпарину й побачив Стенберґа з підрозділу швидкого реагування з наручними кайданками в пластиковому пакеті для речових доказів.

Вістінґ впустив його досередини.

— Один з кінологів знайшов їх приблизно за п’ятдесят метрів від того місця, де застрелили собаку.

Вістінґ побачив ключ у замочку, передав пакет Гаммерові.

— Де він узяв ключ?

— Це стандартний ключ, — сказав Стіллер. — Усі кайданки в норвезькій поліції можна відімкнути одним ключем. У багатьох інших країнах, мабуть, той самий виробник. На придбання таких ключів немає ніяких обмежень. Їх, очевидно, і через інтернет можна купити.

— О’кей, де його добув Том Керр? — буркнув Гаммер. — Ти ж його обшукав, перш ніж випустити за ворота тюрми?

— Може, там само, де й зброю? — припустив Стенберґ. — Хтось залишив його тут для нього.

— Він відімкнув кайданки перед втечею, — похитав головою Вістінґ і показав на монітор, де досі демонструвався вибух. — Вони метлялися лише на одному зап’ястку.

— Керр зашпортався і впав. Двічі, — нагадав Стіллер. — Це було частиною задуму, щоб спонукати нас зняти з ніг кайданки. Ключ міг лежати десь на стежці, і він, падаючи, підібрав його.

Гаммер протяжно зітхнув і знову вилаявся.

— Помічено рух, — раптом промовив Уве Гідле, який сидів перед рядом комп’ютерних моніторів.

Вістінґ глянув на екран. Рухався маячок, почеплений до автомобіля Луне Мельберґ. Авто покинуло стоянку біля «Ківі» в Гокксюнні й прямувало автострадою у напрямку Драммена.

— П’ять на четверту, — озвався Стіллер. — Її робочий день закінчився.

Задзвонив телефон Стенберґа. Він коротко відповів, вислухав інформацію.

— Маячок на місці, — повідомив він.

Усі п’ятеро пильно слідкували за пересуванням червоного маркера. Через шість хвилин авто звернуло з шосе на бічну вулицю, яка вела в приватний житловий квартал, і зупинилося.

— Ще надто рано, — завважив Стенберґ. — Стемніє не скоріше, ніж за п’ять годин.

Розділ 13

Ліне тричі переглянула відео, зняте до моменту вибуху гранати; бачила, як Керр раптом кинувся бігти й швидко випередив переслідувачів на десять метрів. Одна рука вільна від кайданків. Він працював руками, як професійний спринтер.

Маленькою дівчинкою Ліне часто гралася татовими кайданками. Якщо їх не застібати надто туго, можна вивільнити руку, стиснувши її і прослизнувши крізь браслет.

Вона відмотала запис назад, щоб роздивитися кріплення на кайданках, зупинилася на кадрі, де Керр тримає руки перед обличчям і злизує кров з пальців. Кулаки він мав великі й грубі. Кайданки сиділи щільно, як наручний годинник; між браслетом і зап’ястком лише кілька міліметрів просвіту.

— Що ж, побачимося, — промовила Ліне, повторивши слова Тома Керра.

Стоп-кадр з фільму зрідка вдається добре, але якість цього разу була чудова, з багатьма елементами, які створювали ідеальний портрет злочинця. Кров, кайданки, злісна посмішечка, чорна ніч в очах.

У фотошопі відкоригувала зображення і виклала нову версію фото. Потім другу й третю. Кілька цівок слини на губах зробили портрет Тома Керра ще промовистішим. Він, здавалося, мав щось у роті. Щось там зблисло.

Ліне знову збільшила зображення, вловила момент, коли рот роззявився найширше. Зупинила кадр, приблизила картинку, схиливши голову набік, зазирнула йому до рота й аж скрикнула.

Ключ! У роті він тримав ключ від кайданків.

Звідки він там узявся?

Ліне перекинула фото спершу на власний телефон, написала повідомлення про своє відкриття, а тоді переслала його далі: батькові й Стіллерові.

Втеча була ретельно спланована, тож її нітрохи не здивувало, що Керр роздобув ключа від кайданків. Але як?

Міг його, звісно, сховати в роті ще в тюрмі. Хтось із відвідувачів міг потайки пронести його на побачення. Але ж Стіллер оглядав його перед виїздом, навіть змусив роззявити рота й показати язика.

Ліне уважно дивилася запис, щоб не пропустити момент, коли Керр відімкнув браслети. Але відстежити мить було важко, він весь час ішов спиною до камери.

На телефон прийшла смс-ка. Стіллер повідомляв про отримання фотографії Керра.

Ліне далі дивилася запис. У маленькі динаміки ввірвався гуркіт вибуху. Крик і стогони. Камера впала на землю. Скривавлена полісменка майнула в об’єктиві, коли Ліне підняла камеру, й підбігла до пораненого колеги.

Було неважко збагнути, що саме трапилося. Хтось установив booby trap. Пастку. Прив’язав шворку до кільця гранати й натягнув через стежку, так щоб Том на бігу зачепив її і підірвав гранату.

На Каналі новин ведучий програми в студії переповідав основні віхи розслідування справ, за які було засуджено Тома Керра. Демонстрували фото й відео драматичного захоплення злочинця.

Фрея Венґтсон ледь не стала його четвертою жертвою. Через шість тижнів після зникнення Сальви Гаддад на Геллерюді якийсь чоловік у мотоциклетному шоломі намагався затягнути Фрею у фургон.

Фрея Бенґтсон багато років займалася кікбоксингом в Ґьотеборзі. Вона посіла друге місце в чемпіонаті Швеції, але змушена була перервати спортивну кар’єру через травму. Переїхала до Осло й працювала баристкою. На неї напали, коли вона поверталася додому, на Ламбертсетер. Вона вчинила відчайдушний опір, вирвалася, але її наздогнали й потягнули до фургона.

Випадковий таксист збагнув, що коїться. Натиснув на клаксон, заморгав фарами. Та це не злякало нападників. Коли Фрею Бенґтсон уже запихали в авто, таксист натиснув на газ і з розгону в’їхав у задній бампер фургона. Фрея лежала на асфальті. Чоловік у шоломі кинувся втікати, проте один із пасажирів таксі вистрибнув з авта й спробував його затримати. Другий пасажир на задньому сидінні все фільмував на мобільний телефон. Тепер Канал новин демонстрував старі записи. Чоловік у шоломі був Томом Керром.

Він пірнув у сад, перестрибнув через живопліт і помчав поміж садибами. Фургон на великий швидкості зірвався з місця. За кермом був Інший. Невідомий спільник, якого так і не знайшли.

У наступних кадрах з’явилися численні поліцейські, котрі прибули на підмогу. В повітрі кружляв гелікоптер з потужним прожектором.

На місці злочину стояло лише побите таксі. На тротуарі лежав білий носовичок. На суді з’ясувалося, що він був змочений в ацетоні з хлором, суміші, яка має ефект анестетика, проте не встигла подіяти на Фрею Бенґтсон.

Архівні записи були доброї якості, зняті вже в епоху HD. Продюсерська компанія, з якою Ліне співпрацювала, виставила кілька таких самих фото. Не лише Ліне була зацікавлена в створенні документальної оповіді про справу, яка стосувалася Тома Керра й Іншого. Успіх проекту залежав, звісно, від добрих фото. А що вона хотіла використати ще й відеозапис, їй потрібна була виняткова точка відліку. Та найважливішою в реалізації її планів була згода родичів жертв. Таку згоду Ліне собі забезпечила. Навіть Фрея Бенґтсон підписала угоду про співпрацю у пошуках Іншого з нею та продюсерською компанією. Не погоджувався на сприяння зі свого боку лише Юганнес Нурюм. Батько Таран Нурюм.

На телеекрані з’явилися нові фотографії. Журналіст розповідав, як Том Керр проник у будинок, знайшов автомобільні ключі, викрав авто, але його засікли, коли він сідав за кермо. То були фото драматичної погоні. Керра витіснили з дороги, і він з’їхав у придорожній рів, де й застряг. Коли спробував утекти пішки, один з поліцейських зробив попереджувальний постріл. Це не спинило Керра. Тоді двоє поліцейських вистрелили на ураження, але… не поцілили. Керр зник у маленькому гайочку. Зрештою, втікача наздогнав службовий пес і вклав його на землю. Від того моменту поліція зосередилася на пошуках Іншого. Однак пошуки досі не дали жодного результату. Том Керр затято мовчав, а технічних слідів так і не знайшли.

У репортажі на Каналі новин показали пожежу — палали дві будівлі. Житловий будинок і стодола. Садиба Тома Керра на східній околиці Осло. То був невеликий занедбаний хутірець його покійного дядька, де Том Керр поселився після відбуття покарання за грубе насильство.

Повідомлення про пожежу надійшло десь через годину після того, як узяли Керра. На той момент іще ніхто не знав його імені. Особу визначили за відбитками пальців, які знайшли в поліційній базі даних.

У згорілій стодолі слідчі виявили спалений каркас авта, на якому втік Інший. Очевидно, підпал мав на меті знищити всі сліди Теї Полден, Сальви Гаддад і Таран Нурюм, яких там утримували і вбили; сліди, які могли допомогти ідентифікувати Іншого.

Через тиждень після пожежі поліція знайшла перше захоронення. Тіло занюхав службовий пес десь за 600 метрів від хутірця, у болотистому лісі. Скидалося на те, що хтось зняв верхній шар торфу, а потім виклав його на попереднє місце. Порубані частини тіла належали Сальві Гаддад. Наступного дня знайшли рештки Теї Полден, поховані у такий самий спосіб.

У телесюжеті показали місце роботи Тома Керра. Журналіст розповів, що він працював у фірмі, яка проєктувала, виробляла й постачала товари для експлуатації та обслуговування басейнів, а це давало йому легкий і необмежений доступ до рідкого хлору для знищення будь-яких біологічних слідів на частинах трупів.

На екрані знову з’явився ведучий програми, який запитав репортера з Ефтанґа, чи немає свіжих новин.

— Пошук засудженого за вбивство Тома Керра ведеться повним ходом, — відповів репортер і повідомив, що журналістам пообіцяли новий брифінґ о 17.00.

Ліне глянула на годинник. Отже, за півгодини. Треба навідатися в батьків дім, узяти там свіжу сорочку і відвезти йому.

Розділ 14

Чорний птах з жовтим дзьобом сидів на стежці й щось вишпортував з землі. Коли Вістінґ підійшов ближче, птах здійнявся у повітря й полетів геть.

Тривога не відпускала його. Гризла зсередини аж до фізичного болю. Неспокій, що калатав у тілі, дратував, йому несамовито хотілось вирватися з душного й тісного простору фургона, де розташовувався поліційний командний центр.

Техніки-криміналісти вже зо дві години метушилися на місці вибуху. Всі чекали на їхній незабарний звіт: чи знайшли якісь реальні сліди, якого типу гранату було використано й хто її виробник. Можливо, на місці вибуху є й інші знахідки, які підказали б, чому Томові Керру пощастило втекти.

За останні кілька годин стежку добряче витоптали. Вістінґ знайшов місце, де Керр зашпортався першого разу. З твердого ґрунту ледь стирчало вузлувате коріння дерева. Вістінг копнув його ногою. Легко перечепитися. Але кореневище настільки впадало в око, що цілком могло зумисне вказувати на місце, де треба впасти.

Вістінґ рушив далі й невдовзі дійшов до місця, де Том Керр упав удруге. Там теж стирчав із землі корінь.

Навколо ріс дрімучий ліс. Вістінґ закинув голову. Вгорі, у просвіті між густими листяними кронами дерев, синіло небо. Десь там, у вітті, виспівували пташки. Сюди не долинав гамір з узлісся, де проводилися слідчі дії.

На одному з дерев біля самої стежки було здерто шмат кори. Наче хтось його зрізав. Схожі зарубки ставлять господарі лісу, якщо хочуть позначити лісорубам дерева під зруб.

Вістінг підійшов ближче. То була прямокутна мітка, приблизно три на десять сантиметрів. У ранці зібралася крапля свіжого соку. А в траві під деревом валявся шматочок кори. Він скрутився і став схожий на маленьку кульку.

Вістінґ клацнув телефоном пару фото зрізу на стовбурі й сірої кори на землі, а тоді знову ступив на стежку. За два метри до коріняки, за яку перечепився Том Керр, лежав світло-зелений замшілий плаский камінь, схожий за формою і розміром на мобільний телефон. Вістінґ зрушив його з місця носаком черевика. Під ним нічого не було. Ні хробачні, ані плісняви, які вказували б, що камінець лежить тут давно.

Камінь міг бути елементом добре підготованої втечі. Том Керр мусив розгледіти позначене дерево, зашпортатися і забрати з-під каменю ключ від кайданків. Підібрати його й непомітно сховати в долоні було нескладно.

Перш ніж рушити далі, Вістінґ сфотографував камінь, але треба було, щоб усе тут зафіксували криміналісти.

Біля вибухової вирви працювали троє чоловіків у білих комбінезонах. Вістінґ підійшов до того, якого знав особисто. То був Еспен Мортенсен. Раніше він мав свій офіс і маленьку лабораторію у місцевому поліційному відділку. У зв’язку з реорганізацією поліційного округу всіх кримінальних техніків об’єднали в одному відділенні на самій півночі фюльку. Вони не мали постійного контакту зі слідчими, зате отримали кращі умови для праці й підвищення компетенції.

Мортенсен скривив губи, кивнув Вістінґові.

— Що тут у тебе? — поцікавився Вістінг.

Мортенсен підвів його до переносного робочого столу, встановленого поруч. На ньому лежали викладені в прозорих пакетиках знахідки з місця злочину.

— Ми знайшли фрагменти гранати, — пояснив Мортенсен, простягаючи Вістінґові пакетик з чорним осколком, завбільшки з ніготь мізинця. — Мова йде про надзвичайно потужну ударно-вибухову гранату, начинену особливою субстанцією.

На столі лежало багато схожих пакетиків. На деяких осколках виднілися залишки жовтого напису.

— Ударно-вибухова граната? — перепитав Вістінґ.

— Вибухова речовина, не осколочна начинка, — уточнив Мортенсен. — Калічать лише різні незакріплені предмети, які здіймаються ударною хвилею. У нашому випадку це — гілляччя і каміння. До того ж, сама ударна хвиля дуже небезпечна для внутрішніх органів людини. Однак такі гранати призначаються насамперед для того, щоб паралізувати активність ворога.

Вістінґ відклав пакетик.

— Чиє виробництво?

— Зарано стверджувати. Поки не знаю точно, що це за граната, але нам відомо про недавні крадіжки з військових складів.

— Щось іще? — Вістінґ обвів поглядом стіл.

— Дві гільзи. Дев’ять міліметрів.

— Найпоширеніший у світі калібр, — гмукнув Вістінґ.

Мортенсен напівобернувся до лісу за їхніми спинами.

— Вони лежали на стежці. Кайданки теж там знайшли. Їх вам уже передали, так?

Вістінґ кивнув.

— Сліди ніг?

— Досі нічого подібного не трапилося на очі. Той, хто тут побував, вочевидь залишив авто на тому самому місці, де й ви, а далі пішов пішки. Було це не більше доби тому, однак немає ніякого сенсу шукати зараз сліди коліс чи ніг. Ґрунт на стежці надто забитий.

— Розумію, — Вістінґ повернувся на стежку, якою втікав Том Керр. — Можеш пройтися трохи зі мною?

— Що надумав? — запитав Мортенсен, стягуючи латексні рукавички.

— Йому мали десь залишити пістолет. Не знаходив чогось подібного на схованку?

Мортенсен похитав головою.

По дорозі Мортенсен показав Вістінґові, де був натягнений дріт, за який перечепився Керр і підірвав гранату.

— Вибух дав йому фору, він устиг відбігти на безпечну відстань, коли ударна хвиля вразила поліцейських.

Перш ніж рушити далі, Вістінґ озирнувся. За якихось п’ятдесят метрів він знайшов те, що шукав. Сіруватий стовбур із зарубкою на корі. Розказав Мортенсенові про дерево з такою самою міткою на іншому боці пасовиська.

— Логічно, — кивнув Мортенсен. — Відстріляні гільзи знайшли приблизно за сто метрів далі стежкою.

Вістінґ підійшов до дерева. Під ним лежали дві зрізані з густого куща гілки. Не надто великі, але цілком могли сховати коротку зброю.

— Принесу камеру, — сказав Мортенсен.

Вістінґ пішов за ним. Тривожний неспокій повернувся. Ще багато годин їм доведеться чекати слушної миті, щоб узяти Тома Керра та його поплічника. Натура слідчого бунтувала проти повільної, вичікувальної манери ведення цього розслідування. Сліди дуже швидко вистигали…

Розділ 15

Ліне вибрала блакитну сорочку, яку вона подарувала батькові на Різдво. Пасуватиме до темного піджака з вафельним візерунком.

Сорочка висіла в шафі, випрана, однак пом’ята. Вона поставила прасувальну дошку у вітальні перед телевізором, щоб стежити за новинами. Доки праска грілася, зателефонувала Софії запитати, як почувається доня.

Ліне часто просила Софію поняньчити малу. Софія сама мала доньку, трохи старшу за Амалію. Дівчатка гарно бавилися разом і ходили в один дитячий садок. Софія мала забрати сьогодні обох до себе додому.

Вони саме робили закупи в крамниці, коли зателефонувала Ліне.

— Сьогодні в нас рибна вечеря, — пояснила Софія. — Паста з лососем і горошком у вершках. Знайшла рецепт в одному журналі.

— Має бути смачно, — похвалила Ліне.

Праска вже нагрілася. Вона взялася до прасування, водночас розмовляючи з Софією про дітей.

— Не знаю, коли заберу Амалію, — сказала вона у слухавку. — Ти чула, що Том Керр утік?

— Так.

— Я саме висвітлюю цю справу.

— Та ну! А що, власне, трапилося?

— Розповім, коли забиратиму Амалію, та ще не знаю, коли саме зможу по неї прийти. Заскочила додому, щоб скинути записи на комп’ютер, але вже знову біжу.

— Ти знімаєш? — допитувалася Софія.

— Згодом усе розкажу, — ще раз пообіцяла Ліне.

— Якщо затримаєшся допізна, Амалія може переночувати у нас, — запевнила Софія.

— Дякую! Ти чудова!

Ліне повісила батькову сорочку на вішак, вийняла з шафи дещо зі свого одягу, щоб попрасувати, доки праска гаряча. Канал Новин транслював інтерв’ю з Юганнесом Нурюмом, батьком жертви, захоронення якої добровільно зголосився показати Том Керр.

Ліне, роздивляючись його, відставила праску набік. Чоловік приїхав у Ларвік, стояв перед зовнішнім огородженням, схрестивши руки на грудях. Ліне зустрічалася з Юганнесом Нурюмом два тижні тому, щоб ознайомити його зі своїм документальним кінопроєктом. Нурюм був переконаний, що Керр убив його доньку, й дуже несхвально ставився до методів розслідування поліції, однак співпрацювати в створенні фільму не забажав. Ліне підозрювала, що така нехіть була пов’язана з його минулим. Колись він відсидів за насильницькі дії. Донька цілковито відчужилася від нього. І ось він таки погодився на інтерв’ю.

— Вам відомо, що Том Керр зізнався в убивстві вашої доньки? — запитав журналіст.

— Мені зателефонували з Центрального кримінального управління — Кріпоса. Я сказав, що хочу бути присутнім при ексгумації, але мене не допустили, — Юганнес Нурюм кивнув на загородження позад себе. — Якби я був сьогодні тут, такого не сталось би. Я не дав би йому втекти.

Він говорив, пересипаючи мову нецензурщиною, чого ніколи б не дозволила редакція новин, — інтерв’ю видавалося надто спонтанним.

— Якої ви думки про те, що сталося? — запитав журналіст.

— Скандал! Уся ця справа — скандал і нічого більше!

— Що ви маєте на увазі?

Очі Юганнеса Нурюма неспокійно забігали, він не знав, що відповідати.

— Ну, він же викрутився і першого разу, — нарешті промовив чоловік. — Його так і не засудили за те, що він вчинив з Таран. І ось тепер знову втік. Хіба не скандал?

Журналіст поставив іще кілька запитань про те, яким видався для батька час від моменту смерті доньки й донині. Нурюм розповів, якою важкою була втрата дитини. З його слів здавалося, наче вони з матір’ю Таран досі одружені. Насправді ж розлучилися, коли донечці виповнилося два роки; батько не брав участі у вихованні дитини й майже не бачив її за цей час.

Інтерв’ю закінчилося. Ліне вимкнула телевізор, занесла батьків одяг в авто. Відвезти одяг для брифінгу було, чесно кажучи, лише приводом для того, щоб повернутися.

Перед блокпостом стояла черга. Два авта перед нею розвернулися і поїхали геть. Ліне тримала наготові техпаспорт і водійські права.

— Мій батько — Вільям Вістінґ, — сказала вона, показуючи права. — Це — його автомобіль. Везу йому чистий одяг для брифінгу.

Вартовий на посту кивнув їй, щоб проїжджала.

— Не відчиняйте двері. Не зупиняйтеся без потреби, — застеріг він.

Ліне замкнула двері й в’їхала за огородження.

Дорогою їй трапилися патрульні, а більше жодного авта.

Залога на внутрішньому блокпості вже змінилася. Ліне знову відрекомендувалася донькою Вістінґа.

Під лісочком назустріч виїхав поліцейський фургон. Ліне довелося здати назад, у «кишеньку» при дорозі, щоб його пропустити. Автомобіль був іще зовсім новим. Сенсори заднього ходу реагували на рослинність уздовж узбіччя, коли вона маневрувала. Вони пищали з дедалі коротшим інтервалом, але Ліне змушена була впертися у сам край дороги, щоб фургон зміг проїхати повз неї. Вона чула, як шелестять збоку кущі, аж раптом вухо пронизав бридкий скрип металу об метал.

Ліне щосили витиснула гальма. Поліційний фургон прослизнув і поїхав далі, а Ліне викотилася трохи вперед і вийшла, щоб подивитися, на що ж вона наїхала заднім бампером.

На задньому крилі виднілася глибока подряпина. З кущів стирчала залізна труба. Щось схоже на рештки старого водогону.

Ліне вилаялася, копнула трубу й відсунула її ногою далі в хащі. Потім присіла навпочіпки, щоб зблизька роздивитися завдану шкоду. Провела великим пальцем аж до самого металу по подряпині, надто глибокій, щоб вдалося її непомітно затерти й зафарбувати. Ремонт коштуватиме не одну тисячу крон.

Ліне підвелася, стала спиною до лісу, взявшись у боки, задумалася. Вона не зможе розповісти про розпороте крило батькові. Принаймні не сьогодні.

Від пориву вітру зашелестіли крони дерев навколо. Ліне озирнулася. Роздратування від того, що сталося, змінилось неприємним відчуттям страху. Авто працювало на холостому ході. Вона похапцем сіла за кермо. Замкнула двері й поїхала далі.

Розділ 16

Погода несподівано почала мінятись. Небо захмарилося, здійнявся вітер.

Вістінґ постукав у розсувні двері сірого фургона. Адріан Стіллер впустив його.

— Що нового? — запитав Вістінґ, кинувши погляд на монітор комп’ютера, на якому наче б нічого не змінилося.

— Спостереження за будинком ведеться з чотирьох ракурсів, — відповів Стенберґ і показав фото на телефоні, зняті з одного зі спостережних пунктів.

— Рух?

— Ні. Штори затулені.

— Нам відомо, як він потрапив досередини? Якісь ознаки злому?

Стенберґ кивнув, іще погортав фотографії в телефоні й зупинився на одній, знятій на задвір’ї хатини.

— Онде видно свіжі сліди злому на кухонних дверях, — пояснив він.

Подряпини на одвірку й самих дверях були ледь помітні.

— Стара хатка, — вів далі Стенберґ. — Небагато треба прикласти сили, щоб утворився люфт між дверима й одвірком. Двері легко підважити й зайти досередини.

Стенберґ показав іншу фотографію з лопатою, обіпертою об стіну збоку від сходів. Мабуть, саме нею підважували двері.

— Він замкнув двері. Пошкодження незначні, замок працює, як і працював.

— Ти посилав людей до хатини? — поцікавився Вістінґ.

— Патруль робив обхід «від дверей до дверей», — відповів Стенберґ.

— Хто власник хатини?

— Один автодилер з Драммена. Блокпости мають орієнтування. Його не пустять на територію, якби йому раптом спало на думку навідатися сюди.

Вістінґ сів і розповів про позначки сховків пістолета і ключа від кайданків на стежці.

— У такий самий спосіб він міг добути й телефон, — висловив припущення Нільс Гаммер й обернувся до Стіллера. — Маєте якусь можливість відстежувати місцевий телезв’язок?

— Цим займається Гідле, — кивнув Стіллер у бік моніторів.

— Ми маємо дані за останні 72 години. Може виявитися цікавим, хто перебував у цих околицях вчора ввечері і вночі, — озвався Гідле. — А ось точний час визначити важче, якщо не мати конкретного номера.

Вістінґ отримав повідомлення. Ліне написала, що привезла йому одяг. Доки він читав смс-ку, у руках раптом задзвонив телефон. Телефонувала Турюнн Борґ. Вона сиділа в поліційній управі і приймала повідомлення та звернення громадян щодо Тома Керра, тому не знала реальної ситуації на місці.

— Щось знайшла? — запитав Вістінґ.

— Та нічого істотного. Ми перевірили кілька адрес, а ще комусь здалося, ніби бачив когось схожого на Тома Керра в автобусі на трасі Е18. Безрезультатно.

Вістінґ провів п’ятірнею по волоссі. Затягування слідства вже мало свої наслідки. Навантаження на всіх причетних лише зросте.

— Мусиш звернути увагу на один момент, — вела далі Турюнн Борґ. — У нас є двоє незалежних свідків. Вони бачили катер, який мчав на великій швидкості в північному керунку. Звісно, у місцевому фарватері рух чималий, але надто вже збігається місце й час.

— Коли це було?

— Між 12.15 і 12.45. Інформація доволі скупа. Можу хіба сказати, що це — відкритий катер з центральною консоллю, приблизно 16 футів довжиною.

— Ясно, — кивнув Вістінґ і вимкнув телефон.

Потім обернувся до колег і переказав розмову з Турюнн Борґ.

— Можемо це використати, — запропонував Стіллер. — Повідомити на брифінгу, що Том Керр, імовірно, покинув місцевість. Пущена чутка могла б прискорити події.

— А може, варто серйозно поставитися до можливості його втечі звідси? — втрутився Гаммер. — Усе було ретельно сплановано. Він міг передбачити ваші кроки, позбутися маячка й передавача.

Вістінґ судомно ковтнув слину. Малоприємне припущення.

— Ми зафіксували пересування з кімнати в кімнату, — заспокоїв Гідле. — Він у будиночку. Все під контролем.

У двері фургона постукали.

— Я вийду, — сказав Вістінґ, беручись за клямку. — Це Ліне. Привезла мені чисте вбрання.

Розділ 17

— Роздягайся, — звеліла Ліне, кладучи випрасувану сорочку на спинку сидіння в мікроавтобусі.

— Навіщо стільки клопоту, — протестував батько. — І ця цілком згодилась би.

Здавалося, він був не радий, що вона повернулась.

— Пізно, я вже тут.

Перш ніж переодягатися, батько визирнув у вікно.

— Є якісь новини? — поцікавилася Ліне.

— Та, власне кажучи, ніяких, — батько борсався в тісняві між сидіннями, намагаючись стягнути з себе куртку. — Мортенсен знайшов кулі й осколки гранати. Але ми поки що знахідок не оприлюднюємо.

— Ви ж казали, що впродовж багатьох годин нічого не відбувалося. Що б це мало означати? — запитала Ліне. — Звідки вам знати, що нічого не відбувалося?

Батько всміхнувся, наморщив чоло, примружив очі.

— Про це я розповім тобі пізніше, — відповів він. — Коли все скінчиться.

Однак Ліне не здавалася.

— Йдеться про Іншого? Так?

Батько стояв перед нею з оголеним торсом. Ліне завважила, що він постарів. Шкіра стала сухою і в’ялою.

— Зараз ідеться лише про Тома Керра, — заперечив Вістінґ, потягнувшись по чисту сорочку.

Одягався він, міцно стиснувши губи, і Ліне вже знала, що більше з нього нічого не витягне.

— Я можу повернутися до місця вибуху? — запитала вона.

Батько похитав головою.

— Свою роботу ти вже закінчила, — сказав він. — Я не можу тобі дозволити й далі тут крутитися.

Він рушив до дверей мікроавтобуса.

— Вибач, — додав він. — Ліпше буде, якщо ти поїдеш додому.

Ліне поправила на ньому комірець сорочки, а потім стояла й дивилася йому вслід, коли він заходив у фургон. Її зацікавив сірий автофургон для доставки товарів, який стояв неподалік і де ховалися батько та Стіллер. Фургона тут не було, коли поліція привезла Тома Керра.

Вона пошукала в базі автомобільні номери, але інформація про власника фургона виявилася недоступною.

Ліне взяла камеру, рушила до старого зруйнованого, занедбаного тартака, сіла на один з валків. Двоє парамедиків розмовляли біля своїх «швидких», чекаючи подальших розпоряджень. Трохи віддалік стояли троє поліцейських. Ніхто не звернув уваги, як вона спрямувала камеру на бічні двері сірого автофургона й увімкнула зум. До брифінгу залишалося чверть години. Відсувні дверцята скоро відчиняться. І тоді, можливо, їй пощастить хоч краєчком ока побачити, що відбувається усередині.

Камера працювала. Ліне прикрила червону лампочку долонею. Будь-кому могло здаватися, що вона просто переглядає раніше знятий матеріал.

За хвилин десять двері відсунулись убік. З фургона вийшли батько, Адріан Стіллер і Нільс Гаммер. Вони затуляли собою отвір дверей. Дисплей камери був надто малий, щоб Ліне могла розгледіти нутрощі фургона, але те, що побачила, дуже нагадало їй устаткування пересувної телестанції.

Двері знову зачинилися. Троє чоловіків про щось стиха поговорили, перш ніж батько пішов на зустріч з пресою.

Розділ 18

Під час другого брифінгу пішов дощ. Від дрібних крапель намок аркуш, на якому Вістінґ записав ключові слова для свого виступу.

Почав з того, що пошуки Тома Керра все ще тривають. Надав деякі цифри й факти про поліцейську команду й допоміжні підрозділи, повідомив про стан здоров’я поранених.

— Немає сумніву, що Томові Керру допомогли втекти. Втеча була добре підготовлена, навіть зброю заздалегідь сховали на маршруті, на якому мав відбуватися слідчий експеримент. Тому закликаємо всіх, хто міг його бачити за останні 48 годин, негайно зголоситися.

— А насправді ви шукаєте Інщого? — урвав Вістінґа якийсь журналіст з юрби.

— Природне запитання, — кивнув Вістінґ. — Але ми досі не маємо конкретних доказів того, хто саме готував втечу. Нам надійшло чимало сигналів про невеликі катери. Тому просимо всіх, хто в актуальний час перебував у районі Ефтанґа, звернутися в поліцію.

Наприкінці він іще раз наголосив, що у жодному разі не можна вдаватися до самостійних дій, треба відразу телефонувати на гарячу лінію поліції.

Угору потягнулися десятки рук. Посипалися запитання про Іншого й про те, як злочинцям вдалося спланувати й здійснити втечу. Вістінґ ухилився від прямої відповіді, мовляв, він не брав участі в первинному розслідуванні справ Тома Керра та Іншого, тому може говорити лише про нинішню пошукову акцію.

Дощ припустив дужче. Вістінґ закінчив виступ, відійшов до Стіллера та решти поліційного керівництва. Ліне сіла на пасажирське місце в батьковому авті. Шибки запотіли. Батько пройшов повз неї, навіть не заговоривши.

— Добре, — кинув Стіллер, заходячи у фургон. На одному з екранів ішла пряма трансляція Каналу новин з місця подій.

— Не треба втягувати в цю справу Ліне, — дорікнув Стіллерові Вістінґ.

— Вона розумна й кмітлива жінка, — заперечив Стіллер. — Ми вже залучали її і раніше. Вона знайома з нашими потребами.

— Ви знаєте, чим це може загрожувати, — похмуро сказав Вістінґ. — Ви наражаєте її на небезпеку. Це ж їй могло відірвати вибухом ступню.

Стіллер мовчав. По даху фургона барабанив дощ.

— Скористайтеся допомогою когось зі своїх співробітників, а не цивільного фрілансера. Не так уже, з біса, важко фільмувати злочинця, якого вивезли показати захоронення його жертви.

— У неї тут іще й власний інтерес, — нагадав Стіллер. — Їй потрібні сюжети для документальної програми.

Вістінґ зітхнув.

— Піди й скажи їй, щоб їхала додому, — кивнув Вістінґ на двері. — Вона сидить в авті, чекає — може, щось станеться. Поясни, що її завдання вичерпано.

У погляді Стіллера прозиралося небажання.

— Я лише намагався їй допомогти, — промовив він, підводячись зі стільця.

Вістінґ промовчав. Дивився кудись повз Стіллера. Червоний маркер на карті Гокксюнна зник, а вже за секунду з’явився на автобані.

— Вона їде трасою, — показав він на монітор.

Маркер рухався головним шосе вниз, до Драммена. Подружка, з якою Том Керр листувався з в’язниці, їхала в їхньому напрямку.

Задзвонив телефон Уве Гідле.

— Ми зареєстрували її пересування, — підтвердив він після короткої розмови і ввімкнув досі темний монітор.

— ІР-трансляція працює, — повідомив він, набираючи логін і пароль.

На екрані з’явилася картинка міської вулиці зі жвавим дорожнім рухом.

— Зйомка ведеться з відеореєстратора автомобіля, який веде стеження, — пояснив Стенберґ. — Стрім.

— У нас теж ведеться запис? — поцікавився Стіллер.

— Так… Доки картинка рухома, вона завантажується.

Вістінг випростався на стільці. Раніше він іще ніколи не був присутній при прямій трансляції з авта-переслідувача. Звик, що поліцейські, котрі вели зовнішнє стеження, повідомляли координати злочинця по рації, а він знаходив їхнє місцеперебування на карті. Останніми роками поліцейські методи ведення слідства зазнали неймовірного технологічного розвитку. Вся система кардинально змінилася. Поліція, до певної міри, стала сучаснішою й ефективнішою, тоді як у сфері відкритості, прозорості й громадського контролю мало що змінилося.

— Вона за два автомобілі попереду від нашого авта, — Стенберґ показав на старенький сірий «форд».

Якість зйомки була дуже доброю. Вістінґ міг прочитати номерні знаки авта перед капотом «форда». Стенберґ увімкнув динаміки. Чутно було музику з автомобільного радіо й монотонний шум дороги на задньому тлі.

— Маємо звук? — запитав він.

Музика змовкла.

— Так, ми на зв’язку, — підтвердив жіночий голос.

— Маєте що повідомити?

— Отримали відповідь від «Автопаса». За останній тиждень авто не перетинало автоматичних станцій контролю руху в найближчій околиці.

Стенберґ обернувся до Вістінґа.

— Це не її автомобіль. Зараз вона за кермом батькового авта. Ми не знаємо, чи вона має доступ до інших транспортних засобів.

— І ніщо не вказує на те, що вона була тут напередодні вночі, аби підготувати втечу? — уточнив Вістінґ.

Стенберг підтвердив.

— Вона остання, хто провідував Тома Керра у в’язниці, — нагадав він. — Жінка могла бути зв’язковою між Керром та Іншим, передавала інформацію з тюрми на волю і навпаки. Цілком могла навіть не знати, про що йдеться.

Автомобіль стеження минув розв’язку-коло й перетнув адміністративний кордон комуни Нижній Айкер.

— Якщо вона прямує сюди, то буде тут через півтори години, — прикинув Вістінґ. — На той час уже стемніє.

Вони й далі спостерігали за відеореєстратором. Нічого надзвичайного не відбувалося. У душу Вістінґові знову закралася тривога. Йому бракувало кабінету в поліційній управі, де він міг би сісти за свій письмовий стіл, зібрати докупи всі дані й узятися до тактичної роботи.

Авто їхало вздовж річки Драмменсельва, через долину Мйондален, а тоді пірнуло в тунель Стрьомсостуннелен. За якихось чверть години переслідувана машина й переслідувачі звернули на Е18 і попрямували в південному керунку.

— Таки сюди їде, — озвався Стенберґ.

Вістінґ глянув на годинник. Колишній головний слідчий у справі Тома Керра скоро має бути в нього; до того ж, він мав інше завдання.

— Я — в управу, — сказав він і глянув на Стіллера. — Семмельман ось-ось приїде. Мені потрібна інформація про відвідувачів Тома Керра у в’язниці.

Стіллер подав йому теку. Вістінґ відчинив відсувні двері й, уже виходячи, кинув через плече.

— Наступний брифінґ — у відділку. Тільки так зможемо прибрати звідси журналістів.

— Я з тобою, — підхопився Гаммер.

Стіллер кивнув.

— А як Ліне?

Надворі вітер хлюпнув дощем в обличчя.

— Тим не гризися, — буркнув Вістінґ. — Я відвезу її додому.

Розділ 19

Злива заливала вітрове скло, все за ним було розмитим. Ліне перегнулася через водійське сидіння, завела двигун, увімкнула «двірники» й пічку. Автоматично ввімкнулося радіо.

Навколо неї нічого не відбувалося. Бездіяльність її дратувала.

Чверть години тому приїхав автомобіль з їжею і бідонами з гарячими напоями. А попри те жодного руху.

Ліне намагалася згаяти час, гортаючи інтернет-сторінки в телефоні, але й там не було нічого нового про справу.

Від нетерплячки вона тупотіла ногами. Десь за годину стемніє. Вона подумувала, чи не проїхатися їй околицями, може, трапиться по дорозі поліцейський патруль; вона б його зафільмувала як ілюстрацію до пошуків Тома Керра. Газета «ВҐ» саме виклала фото двох поліцейських у човновій клуні біля Віксфьорду. Можна було б розвідати туди дорогу…

Вона саме виходила з авта, щоб пересісти за кермо, коли відчинилися відсувні двері сірого фургона. Звідти вийшли батько з Гаммером, і обоє сіли до неї в авто.

— Є якісь новини? — запитала Ліне.

Батько похитав головою.

— Ми з Гаммером їдемо у відділок, працюватимемо звідти. Але спершу відвеземо тебе додому.

Батько рушив, автомобіль застрибав по вибоїнах.

— Твоє авто заберемо в Кріпосі завтра, — сказав він. — Так чи так, мені треба навідатися до в’язниці, добре перетрусити камеру Керра й поговорити з наглядачами.

Ліне пристебнулася паском безпеки.

— Чудово, — кивнула вона.

Доки їхали лісом, ніхто не зронив ані слова. Авто пропустили на обох блокпостах, навіть не зазирнувши до багажника.

— Гадаєте, йому таки пощастило зникнути? — запитала Ліне, коли вони вже під’їжджали до міста.

Батько глянув у дзеркало заднього огляду, зустрівся поглядом з Гаммером.

— Усе інше спланували досконало, — вела далі Ліне. — Зовсім було б не дивно, якби його десь чекав схований автомобіль чи катер.

— Це все домисли, — відповів батько.

Ліне нетерпляче засовгалась на сидінні.

— Куди б він у такому разі міг подітися? — не відступала вона. — Куди б подався? Де міг би сховатися?

— Не знаю, — зізнався батько. — Ще не знаю.

— І поліція ніколи не мала ніякої підозри, хто такий насправді отой Інший?

Батько важко зітхнув.

— Я маю зараз зустрітися з головним слідчим у справі Керра, але навряд чи тому відомо його ім’я.

На телефон Ліне прийшла смс-ка. Від Адріана Стіллера.

«Даруй за несподіване припинення твоєї місії і за те, що нам забракло часу поговорити про твій документальний проєкт, — писав він. — Ми до цього ще повернемося. Можливо, допоможу тобі з додатковими матеріалами».

У неї з’явилося відчуття, ніби за цими простими словами щось крилося. Своєрідне запрошення, чи що.

«Що, власне, відбувається?» — написала вона, але відповіді не отримала.

Авто зупинилося перед її будинком.

— Як буде з Амалією? — запитав батько.

— Щось вигадаю, — відповіла Ліне. — Дякую, що підвіз.

Гаммер пересів наперед. Ліне рушила до будинку, не чекаючи, доки батько від’їде. Треба буде забрати Амалію у Софії. Ще не пізно добратися до неї велосипедом, але спершу вона мусила позбирати докупи думки. Мала трохи посидіти в своєму підвальному кабінеті, переглянути вже напрацьований матеріал і придумати для нього нову структуру.

Розділ 20

У лікарняному коридорі панувала приголомшлива тиша. Сліпуче світло зі стелі віддзеркалювалося у начищеному до блиску лінолеумі. Якийсь літній пацієнт стояв, схилившись над ходунками. Біля сестринського посту сидів чоловік в уніформі. Франк Квастму. Він був керівником відділу, який після останньої поліційної реформи називався патрульним, і безпосереднім керівником поранених полісменів.

Побачивши Вістінґа й Гаммера, Квастму підвівся.

— Як вони почуваються? — запитав Вістінґ.

— Туре Берґстранд в Уллеволі. Його зараз оперують. Кажуть, що зможуть врятувати ногу. Завтра поїду туди.

— А що з іншими?

— Єнсена, Ранвіка, Отнеса і Рамсланна вже виписали, незначні ушкодження. Сьогодні ввечері звіт, а завтра повернуться до роботи. Еміль Соффер і Марен Доккен тут. До Соффера прийшла дружина. Чекаю, поки вийде з палати. У нього внутрішні ушкодження, його ще потримають у лікарні кілька днів.

— А Марен Доккен?

— Розірвано сухожилля у плечі. Її вже прооперували, зшили сухожилля, але на неї чекає тривала реабілітація.

— Де вона лежить?

— У післяопераційні палаті. Відходить від наркозу. Лікарі кажуть, що вже завтра зможуть відпустити її додому.

— Я знав її дідуся, — промовив Вістінґ. — Уве Доккен. Був шефом патрульної служби, коли я прийшов у поліцію.

— Чув таке ім’я, — кивнув Квастму.

— Хтось зараз є біля неї?

— Найближчими родичами вона назвала батьків. Їм повідомили, але вони ще два дні перебуватимуть у відпустці в Сінгапурі. Добудуть її до кінця.

З однієї палати вийшов медбрат і швидко пройшов повз них коридором.

— Є новини про Керра? — поцікавився Квастму. — Чи про Іншого?

Вістінґ похитав головою.

Квастму промовисто глянув на двері найближчої палати.

— Потребуєте ще якоїсь інформації? — запитав він.

— Не зараз…

Розділ 21

Чоловік — на вигляд, недавно розміняв п’ятдесятку — з густою сивою чуприною і бородою, стояв перед управою поліції з цигаркою в роті.

Вістінґ припаркувався біля старого «пассата», цивільного поліційного авта, трохи пом’ятого й подряпаного.

Чоловік вийняв з рота цигарку, загасив жевріючий кінчик великим і вказівним пальцями.

— У вас зачинено? — запитав він.

— Прийом відвідувачів до третьої, — підтвердив Вістінґ, простягаючи руку для привітання. — Семмельман?

Чоловік кивнув.

— Ходімо зі мною, — Вістінґ показав рукою на службовий вхід збоку будівлі.

Ідар Семмельман відчинив багажні дверцята, закинув на плече торбу з ноутбуком і вийняв з багажника картонну пачку, з якої стирчав довгий сувій паперу. З усіма речами піднявся з Вістінґом у кімнату для нарад.

Вістінґ увімкнув кавоварку, водночас коротко переповідаючи про втечу Тома Керра. Підійшов до дверей, визирнув у коридор, а тоді замкнув двері нарадчої кімнати.

— Перед виїздом з в’язниці йому почепили два приховані маячки. Один — у черевик, а другий — на пасок, — розказував Вістінґ. — Ми знаємо, де він.

Семмельман звів догори брову.

— В одному літньому будиночку на іншому боці півострова, — пояснив Вістінґ. — Йому організували втечу. Ми вважаємо, що він чекає на допомогу, щоб покинути територію.

— Чекає на Іншого?

Вістінґ налив у філіжанку каву, подав колезі.

— Мені не подобається це чекання, — він кивнув на пачку з документами, яку Семмельман поставив на стіл. — Я хочу знати, хто той Інший. До того ж, негайно.

Нільс Гаммер увімкнув комп’ютер, під’єднаний до великого телеекрана. Набрав ІР-адресу відеореєстратора з автомобіля зовнішнього спостереження, ввів пароль, який давав доступ до закодованої трансляції.

— Вам відоме в цій справі ім’я Луне Мельберґ? — запитав він.

Семмельман заперечно похитав головою, обернувшись до великого плаского екрана.

— Хто це?

— Особа, яка останньою провідувала Тома Керра у в’язниці, — відповів Вістінґ.

Він упізнав місцевість на відео. Автомобілі проїхали Тьонсберґ.

— Вона прямує сюди, — Гаммер показав на сірий «форд» Луне Мельберґ. — Наше авто слідує впритул за нею.

— Ні, — промовив Семмельман. — Це ім’я мені незнайоме.

Він вийняв з пачки паперовий сувій, розгорнув його на столі, поставив на краях кілька порожніх філіжанок — так, щоб він не згортався.

У центрі — фото Тома Керра, навколо менші фотографії з підписами під ними. Усі фото мали той чи інший стосунок до Керра. Картина, схожа на зображення астероїдів навколо планети. Люди на найближчих до Тома Керра фотографіях мали з ним найтісніший зв’язок. Імена на периферії сувою були без фото.

— Цю схему укладено приблизно чотири роки тому, — пояснив Семмельман. — Тут майже 700 імен людей, дотичних до Тома Керра. Родина, всі колишні колеги по роботі, сусіди в тих місцевостях, де він жив, однокласники, друзі дитинства, кримінальні злочинці, з якими сидів. Усі, кого ми розшукали, є тут.

Він вийняв ноутбук.

— Ми маємо їх у базі даних. Зараз пошукаю цю жінку.

Вістінґ уважно розглядав схему, дивуючись, скільки людей перетиналися з Керром і контактували з ним. Невже можливо повністю реконструювати ці стосунки? Навряд.

Найближчим до головного персонажа був його брат. Юн Керр. Поруч — фото лисого чоловіка на ім’я Стіґ Скарвен.

— Хто це? — запитав Вістінґ, тицьнувши пальцем на фото.

— Колега по роботі з фірми «Pool Partner». Вони разом працювали, займалися обслуговуванням басейнів. Він давно нас цікавить. Перш ніж влаштуватися у «Pool Partner», працював менеджером у трьох басейних залах у Берумі, але його звільнили за непристойну поведінку. Завжди придумував собі причини з’являтися у жіночому гардеробі, коли там перевдягалися жінки. Алібі на ніч, коли арештували Тома Керра й спалили його хутір, підтвердилося. За даними його відеореєстратора, він був у себе вдома, в Аскері.

— Всіх так перевірили? — запитав Вістінґ, обводячи рукою схему.

— Перевірити було неможливо, але зі всіма поговорили. Хоча це нітрохи не наблизило нас до Іншого.

Семмельман уважно роздивлявся фото на екрані ноутбука.

— Ні, Луне Мельберґ серед фігурантів не бачу.

— Вони почали листуватися приблизно три роки тому, — нагадав Гаммер. — Уже після укладення цієї схеми.

Семмельман кивнув. Ввів її ім’я у базу даних, надав йому індексоване число, яке ставило її в коло найбільш наближених до Тома Керра осіб.

— Чи є ще хтось із прізвищем Мельберґ? — запитав Вістінґ.

У базі таких не знайшлося.

— Маємо одну особу, котра мешкає по сусідству з нею, — вів далі Семмельман. — Руне Несс із Гокксюнна. Він ходив разом з Керром до одного класу в молодшій школі. Он він, на самому зовнішньому краю схеми.

Вістінґ розгорнув теку з документами, яку йому дав Стіллер.

— Флойд Тюе з Червоного Хреста. Лише він, брат і Луне Мельберґ провідували Керра в тюрмі.

Семмельман набрав на клавіатурі ім’я.

— Є один на ім’я Флойд, але не Тюе.

Вістінґ сів, глянув на телеекран. Автомобіль стеження проминув з’їзд на Саннефьорд.

— Вони під’їжджають, — завважив Гаммер.

Розділ 22

Семмельман розклав на столі чотири теки-скорозшивачі. По одній на кожну жертву Тома Керра. Дві справи, за яких Кера було засуджено, — Тея Полден і Сальва Гаддад; тека третьої жертви, тіла якої так і не знайшли, — Таран Нурюм; і одна з матеріалами на жінку, якій вдалося уникнути долі трьох інших дівчат, — Фрею Бенґтон. На кожній теці стояла дата скоєння злочину.

— Наша робота полягала у визначенні пересувань Тома Керра напередодні кожного злочину, ми мали встановити, де він бував і з ким контактував, — пояснив Семмельман. — Десь у цих пересуваннях він мусив перетнутися з Іншим. Це мало б бути місце, де вони зустрілися або домовлялися про зустріч. Пошук дав чимало імен, але жодної прив’язки до Керра.

— А телефонні контакти перевіряли? — запитав Гаммер.

— Звісно, до слідчих дій входила перевірка всієї можливої комунікації, телефонів й електронної пошти, — кивнув колишній головний слідчий. — На жаль, безрезультатно.

— Він міг мати окремий телефон для спеціального вжитку, — озвався Гаммер.

Семмельман кивнув.

— Ми припустили, що спілкування між Томом Керром та Іншим відбувалося за допомогою телефонів, призначених винятково для цих контактів. Поблизу є лише дві базові станції, які забезпечують телефонний зв’язок хутору. Ми провели масову виїмку всіх дзвінків за останні три дні напередодні кожного викрадення, — сказав він, тицьнувши пальцем на ноутбук, мовби натякаючи, що вся інформація лежить саме там. — Дані проаналізували, але так і не з’ясували, з якого номера він міг би телефонувати.

— Я можу отримати доступ? — запитав Вістінґ, кивнувши на комп’ютер Семмельмана.

— Перешлю тобі лінк і пароль.

— Вона з’їхала з шосе, — повідомив Нільс Гаммер.

Вістінґ перевів погляд на телеекран. Автомобіль Луне Мельберґ з’їхав з шосе Е18 у напрямку Ларвіка. Авто стеження слідувало відразу за її «фордом». Мальберґ їхала дуже впевнено, ніби точно знала, куди їй треба. Через дві роз’язки-кола, на вулицю Ельвеваєн, уздовж річки Лоґен.

Нільс Гаммер обернувся до колег.

— Вона прямує до нього, — вже не сумнівався він.

Вістінґ зателефонував Стіллерові.

— Ви бачите те саме, що й ми? — запитав він.

— Так, їде сюди, — підтвердив Стіллер.

— Як вчините у цій ситуації?

— Блокпостам дали вказівку розпитати її, як і всіх, куди прямує. Пояснять, що дорога перекрита до дев’ятої години вечора. А до того часу ми повисимо в неї на хвості, подивимося, як буде поводитись.

Вони ще обговорили практичні моменти, пов’язані з наступним брифінгом. Водночас Вістінґ не відводив погляду від відеотрансляції реєстратора. В усті Лоґена авто переїхало міст Ґлоппенбрюа й попрямувало на схід, у напрямку Саннефьорда й Ефтанґа.

Вістінґ завершив розмову й знову обернувся до Семмельмана.

— Що сталося з автомобілем, у який вони намагалися затягнути Фрею Бенґтсон? — запитав він.

— Спалений дощенту, — відповів Семмельман, беручи теку з фотографіями. — Авто разом з хутором перейшло Томові Керру в спадок від дядька. Він його не перереєстровував на себе, просто почепив украдений номерний знак.

Семмельман погортав папери в іншій папці, знайшов виписку.

— Маємо інформацію від «Автопаса», які станції дорожнього контролю він перетинав. Ймовірно, при кожному перетині вони міняли номерні знаки. Ми з цього приводу затіяли ціле окреме розслідування. Номерні знаки на одному й тому самому типі автомобіля були в двох випадках зняті з транспортних засобів, запаркованих поблизу басейнів, де працював Том Керр.

Поліцейські пропустили один автомобіль між собою та Луне Мельберґ і їхали далі старою прибережною дорогою до Саннефьорду.

— Через п’ять хвилин вона буде на зовнішньому блокпості, — озвався Вістінґ.

Семмельман знову сів на стілець. У нарадчій кімнаті стало тихо. Всі мовчки спостерігали за переслідуванням.

Перед блокпостом вишикувалася черга з автівок. Сірий «форд» звернув з місцевої дороги й зупинився перед пунктом контролю. «Форд» і поліцейських-переслідувачів далі розділяв сторонній автомобіль, тож видимість того, що відбувалося попереду, була не надто добра. Коли підійшла її черга, вона значно довше перемовлялася з вартовими посту, ніж попередній водій, але, зрештою, розвернулася і поїхала в зворотному напрямку. Коли жінка за кермом проминала авто стеження, трохи вдалось роздивитися її. Кругле обличчя, гривка звисає на очі.

— Її відпустили? — здивувався Семмельман, побачивши, що поліційне авто не поїхало вслід за Луне Мельберґ.

— Їй також почепили маячок, — пояснив Гаммер. — Потім наздоженуть.

Вістінґ знову схилився над велетенською схемою, до роботи над якою відчував неймовірну повагу.

— Хто з цих людей є твоїм кандидатом? — запитав він.

Семмельман, вагаючись, похитав головою.

— Явних кандидатів немає, — сказав він. — Зате є одна цікава особа, про яку ніде не згадувалося і словом.

— Кого ти маєш на увазі?

— Коли хутір перейшов у власність Тома Керра, там з’явився якийсь східноєвропеєць. Про це ми довідалися трохи пізніше, зате відразу з трьох джерел інформації. Останнього разу його бачили приблизно півтора року тому, перед зникненням Теї Полден. У головному будинку садиби мали встановити новий електричний лічильник. Двері електрикам відчинив чоловік-іноземець.

— І ви не подали на нього в розшук?

— Такий варіант розглядали. Ми спробували намалювати фоторобот, але опис його зовнішності був надто скупий. Ніхто з трьох, хто бачив того чоловіка, не мав певності, що впізнає його, побачивши вдруге. Ми навіть не знаємо, про яку національність ішлося.

— А тут ніякий східноєвропеєць не затесався? — запитав Вістінґ, придивляючись до схеми.

— Аж двадцять двоє! Та здебільшого це особи, з якими він перетинався у в’язниці. Усіх перевірили. За часом ніхто з них не підходить на роль помічника Керра. Всі або ще відбували покарання, або перебували за кордоном, або ж мали інше алібі. І ніхто з них ніколи не був удома в Керра.

— Що він сам про це казав? На допиті?

— Все заперечував. Казав, що нікого чужого в його домі не заставали.

Задзвонив телефон Вістінґа. Знову телефонував Стіллер.

— Луне Мельберґ щойно зупиняли на блокпості.

Вістінґ глянув на телеекран. Автомобіль стеження рухався, але сірого «форда» Луне Мельберґ на реєстраторі видно не було.

— Вона не дала ніякого правдоподібного пояснення своєму перебуванню на території, — пояснив Стіллер. — Сказала, що просто поїхала прогулятись, але її завернули. Заперечно відповіла на запитання, чи має стосунок до Тома Керра, коли їй показали його фото.

— Отже, збрехала?

— У кожному випадку, уникла необхідності зізнатися, що провідувала його в тюрмі.

— Де вона зараз?

— На автозаправці, біля адміністративної межі з комуною Саннефьорд. Їй повідомили, що дорогу для вільного проїзду відкриють близько дев’ятої вечора.

Вістінґ повернувся до тек, які привіз Семмельман. Найцікавішою була справа тієї, якій пощастило врятуватися, — Фреї Бенгтсон. Саме тоді Керра й схопили. В окремій теці було підшито свідчення й документи, які стосувалися його хутірця в Естмарці: карта, план розташування будівель і фотознімки пожежі. Житловий будинок з клунею згоріли вщент.

Горіло доволі довго. Про пожежу повідомили з великим запізненням. Доїзду пожежних автомобілів завадило те, що шлагбаум на вузькій ґрунтовій доріжці, яка вела до садиби, звалили, натомість викопали глибокий рів, переїхати який змогли тільки тоді, коли через нього перекинули дошки. На фото видно, що до одного з металевих прутів решітки прикріплено ланцюг, а решітку протягнуто метрів двісті аж до самої клуні.

— Скидається, що все дуже ретельно продумали, — завважив Вістінґ. — Добре планування. Не гірше, ніж вчорашня втеча.

— Загалом на згарищі знайшли дванадцять каністр з-під бензину, — кивнув Семмельман. — А ще у багатьох місцях будинку й клуні було закладено динаміт. Пожежники відразу припустили, що йшлося про тотальне знищення усіх можливих слідів.

Він підтягнув теку до себе, погортав аркуші, доки знайшов сторінку з фотографіями вигорілого льоху в житловому будинку. Схоже, що раніше тут була пральня. Тепер льох було засипано черепицею та іншим будівельним сміттям. Крізь підлогу першого поверху провалилася чавунна грубка на дрова.

— Ми вважаємо, що жертв утримували тут, — сказав Семмельман, перегортаючи сторінку.

Кімнату в льоху розчистили. Пральна машинка в кутку й скелет металевого каркасу ліжка — ото й усе, що залишилося. На інших фото видно було обгорілі кайданки, ланцюги й навісні замки. Там само знайшли пилки, ножі й інші ріжучі інструменти.

— Усе згоріло в пожежі? Жодних слідів? — перепитав Вістінґ.

— Сліди крові жертв, — Семмельман перегорнув кілька сторінок і показав фото стічного рівчачка в підлозі льоху.

— Але жодного натяку на присутність Іншого?

— Міг покинути хутір на мотоциклі. Ми знайшли відбитки коліс мотоцикла на стежці, якою, скоріш за все, об’їжджали загороду для худоби.

Семмельман хотів знайти ті фото, але їх у теці не було.

— Усе оцифровано, — він показав на ноутбук. — Можеш переглянути тут.

Вони ще довго обговорювали різні аспекти справи: теорії, можливості, аналізи й гіпотези.

— А ви вдавалися по допомогу до психіатра, який міг би скласти профіль злочинця? — запитав Нільс Гаммер.

— Спробували й це, — підтвердив Семмельман. — Але нічого надзвичайного у нього не виявилося, самі лиш очевидності: чоловік з дуже завищеною самооцінкою і браком емпатії. Отаке…

— Психопат, іншими словами? — знову озвався Гаммер.

Семмельман похитав головою.

— Радше навпаки… Психопат керується імпульсами. Вчинки спонтанні, необдумані. Психопати вбачають у своїх вчинках лише безпосередню користь або негайне отримання задоволення. Психіатри вважають, що Інший мислить креативно й стратегічно, має високий рівень інтелекту, а отже, може прорахувати наслідки своїх дій у тривалій перспективі.

— І людей з такими властивостями на цій схемі немає?

— Та ні, є кілька. Найцікавіший у цьому сенсі чоловік, з яким Керр разом зростав у дитинстві. Рейно Лістад.

Семмельман схилився над схемою, шукаючи потрібне ім’я в колі приближених до Керра осіб, але не знайшов.

— Рейно Лістад — чемпіон першості Норвегії з шахів, — пояснив він. — Але стосунки між ними не можна назвати приязними. Коли Томові Керру було дванадцять років, він закатував і вбив Рейнового кота.

Вістінг нарешті відшукав ім’я. Рейно Лістад у дорослому віці мав високі залисини й рідке волосся. Сфотографували його, вочевидь, на якомусь шаховому турнірі.

Вістінґ підвівся, глянув на годинник.

— Треба зателефонувати начальниці, — вибачливо промовив він.

Вістінґ пішов до свого кабінету, зателефонував Аґнес Кііл і переказав останні новини.

— Ми щойно отримали повідомлення від Стенберґа з групи швидкого реагування, — поінформувала вона. — Ситуація не змінилася, тож його люди на світанку візьмуть хатину штурмом.

— О шостій, — уточнив Вістінґ.

— Може, треба було й раніше брати, але нам потрібні чіткі часові рамки для завершення операції. Люди мусять змінитися і відпочити.

— Як вчинимо з Луне Мельберґ?

— Братимемо одночасно.

Вістінґ і Аґнес Кііл іще узгодили ключові моменти наступного брифінгу. Знову Вістінґові доведеться його проводити, бо тут важлива постійність і неперервність, наголосила головна поліцмейстерка. Насправді важливим був розподіл вини й відповідальності. Том Керр зумів утекти, а це його недогляд. Ніхто з боку обвинувачення не мав бажання виходити до преси з поясненнями. Якщо Керра знову візьмуть, перед камерами, вочевидь, говоритиме один із поліційних прокурорів. Якщо ж пощастить арештувати Іншого, про це, скоріш за все, поінформує пресу сама головна начальниця.

О 21.30 Вістінґ зійшов у фойє поліційної управи й зустрівся з журналістами. Серед присутніх зустрічалися здебільшого ті самі обличчя, але з’явилося й кілька нових.

Від моменту втечі Тома Керра минуло десять годин. Вістінґ почав виступ з того, що зловмисника досі не затримали.

— Ми на етапі завершення пошуків у місцевості, де стався інцидент, — розповідав він. — Ця територія обмежується морем з північного, південного та західного боків і дорогою місцевого значення — зі східного. Ми обнишпорили всі гаражі, господарські приміщення, човнові клуні та інші будівлі, прочесали ліски й луки з допомогою тепловізорів. На жаль, безрезультатно. Маємо підстави думати, що Томові Керру пощастило покинути півострів іще до початку масштабної поліцейської операції. Контрольні пункти й блокпости на дорогах знято, і ми переходимо до нової, менш активної фази.

Вістінґові за всю його поліційну кар’єру ще жодного разу не доводилося обдурювати пресу в такий спосіб. Вимушена брехня дошкуляла, та він продовжував городити маячню, як і домовлялися. Говорив, що вони проводять слідчі дії, базуючись на отриманих свідченнях і перевіряючи наявні сліди; розповів, що Том Керр, утікаючи, підірвав ударно-вибухову гранату, а на закінчення ще раз нагадав, що злочинець озброєний і дуже небезпечний.

Відразу посипалися запитання про те, як поліція планує далі шукати Тома Керра. Вістінґ попросив у журналістів розуміння того, що це не та інформація, яку поліція хотіла б оприлюднити в медіа. Він доволі детально описав механізм активації гранати і розповів, що вони отримали істотну допомогу від групи, яка свого часу полювала на Іншого. Потім подякував усім за присутність і покинув приміщення.

Тепер не залишалося нічого іншого, окрім чекання.

Розділ 23

Годинник показував північ. Минуло три години від того моменту, як поліція офіційно покинула територію півострова. Спеціально оснащений для стеження автофургон стояв припаркований на задвір’ї поліційної управи. Адріан Стіллер й Уве Гідле приєдналися до решти у нарадчій кімнаті. Останню годину вони спостерігали за пересуваннями Луне Мельберґ. Маркер на моніторі комп’ютера без угаву рухався по колу. Дивний то був рух. Туди й сюди вздовж однієї дороги.

Тривога змусила Вістінґа встати й пройтися пару разів туди й сюди. Адреналін бухав у жилах. Думки мляво ворушилися в голові. Вістінґ розумів, що треба хоч кілька годин поспати. Бо, попри безсонну ніч, завтра буде довгий і важкий день.

Минула ще одна бездіяльна година. Семмельман замовив собі готель. Гаммер куняв на стільці. О другій ночі Вістінґ повідомив, що спробує трохи подрімати, і подався до кабінету Крістіне Тііс. Кабінети поліційних прокурорів були просторішими, ніж кабінети слідчих, у кожному стояли невеликі диванчики. Він уже не раз дрімав на такому, тож знав, як найзручніше на ньому вмоститися.

Сон не йшов. Вістінґ лежав, прислухаючись до того, що відбувалося у сусідній кімнаті. Якоїсь миті, мабуть, таки заснув, бо, коли прокинувся, тіло заціпеніло і він ледве сів на дивані.

Надворі було ще темно. Кілька хвилин по шостій. З нарадчої кімнати долинали голоси.

Вістінґ повернувся до колег.

Стіллер обернувся на скрип дверей.

— Вона заїхала під літню хатинку, — сказав він, показуючи на екран.

Три маркери зібралися докупи. Подвійний від маячків, почеплених на Тома Керра, і один — його товаришки по тюремному листуванню. Третій маркер рухався уздовж тонкої лінії — гравійної доріжки, яка закінчувалася біля купки літніх будиночків на південній околиці Ефтанґа, де ховався Керр.

— Люди Стенберґа готові? — запитав Вістінґ.

— Так, — кивнув Стіллер. — Скоро отримаємо фото.

Авто Луне Мельберґ мало б невдовзі перетнути видолинок з тартаком. Далі дорога розгалужувалася на дві. Праве відгалуження вело просто до Керра.

У нарадчій кімнаті панувала лунка тиша. На роздоріжжі маркер зупинився і стояв майже хвилину, перш ніж звернути праворуч.

Стіллер викликав Стенберґа з групи швидкого реагування.

— Приготуйтесь до візуального контакту, — попередив він.

— Прийнято, — відгукнувся Стенберґ і віддав наказ про дотримання тиші в радіоефірі.

Гідле завантажив нову програму, розділивши монітор навпіл. У правому вікні виринули два нечіткі зображення з камер зовнішнього спостереження. Вістінґ бачив лише тіні й різні відтінки сірого й чорного.

— Bodycam, нагрудний відореєстратор, — пояснив Гідле, показуючи, як чіпляється до грудей камера.

Невдовзі на одній з камер з’явилися дві автомобільні фари. Добре бачити заважала рослинність, але що ближче під’їжджало авто, то виразнішим ставало зображення. Фари освітили густі чагарі дикої рожі вздовж дороги. Чоловік з камерою присунувся ближче. Видимість поліпшилася. Стало видно білий парканець і кілька будівель.

Вістінґ зорієнтувався на карті. Гідле наблизив картинку зумом. Автомобіль Луне Мельберґ проїхав літній будиночок, де ховався Том Керр. Червоні цятки всередині будиночка ледь заворушилися.

На відеострімі було видно, що авто з’їхало вниз, до причалу, і розвернулося. Тепер воно стояло з увімкненим двигуном, освітлюючи дорогу.

— Коли почнеться штурм? — запитав Вістінґ.

— Шойно між ними встановиться контакт, — відповів Стіллер.

— А якщо вони встигнуть чкурнути?

— Далі на дорозі є наш автомобіль. Вони не зможуть прошмигнути повз нього.

Вістінґ потер очі. Він пильно вдивлявся в монітор, у роті пересохло.

У салоні спалахнуло світло, коли відчинилися дверцята з боку водія. Надто велика відстань не дозволяла роздивитися деталі, лише згрубша обличчя. Людина вийшла з авта, і її проковтнула темрява.

— Що відбувається? — озвався Гаммер.

У темряві спалахнула світляна цятка.

— Здається, курить, — прокоментував Гідле.

Минуло майже дві хвилини, дверцята авта знову відчинилися, і старий сірий «форд» поволі зрушив з місця.

— Об’єкт «Браво» рухається, — урвалася радіотиша.

Маячок на автомобілі переміщався, однак дві червоні цятки в будинку залишалися на місці.

— Сам?

— Об’єкт «Браво» сам.

Автомобіль проминув літній будиночок і попрямував далі. У будиночку знову ледь ворухнулися маркери маячків і знову завмерли.

Стіллер зателефонував команді зовнішнього стеження. Вони готові були до спостереження за жінкою, коли вона виїде на головне шосе, але на роздоріжжі Луне Мельберґ різко крутнула кермо праворуч і поїхала другою доріжкою. Доїхала до кінця, де дорога впиралася в глухий кут, розвернулася і попрямувала іншою бічною доріжкою. Так тривало доволі довго. Луне Мельберґ снувала вузькими дорогами й стежками вдовж і впоперек по всьому півострові, де поліція вистежувала Тома Керра.

— Вона його шукає… — невпевнено припустив Гаммер.

Вістінґ підійшов до вікна.

— Скоро світатиме, — промовив він. — Їдьмо туди!

Розділ 24

Вістінґ зі Стіллером сиділи позаду, у спеціально устаткованому автофургоні з відстежувальною апаратурою. Гаммер — за кермом. Вони бачили, як Луне Мельберґ дедалі більше віддалялася від місцини, де переховувався Том Керр, аж доки, зрештою, виїхала на головну автомагістраль.

— Можемо з нею перестрітися тут дорогою, — озвався Гідле. — Вона повертається додому.

Стіллер відпив води з пляшки.

— Нічого не розумію, — промовив Стіллер. — Скидалося ж на домовленість, що вона його забере. Видно, щось пішло не так.

— Що ми знаємо про телефонний трафік у цій місцевості? — запитав Вістінґ.

— Аналіз отримаємо за кілька годин, — відповів Гідле. — Ми не вели прослуховування розмов у реальному часі.

Через внутрішнє вікно в перегородці між багажним відсіком і кабіною їм було видно дорогу. Рух був не надто жвавий. Назустріч проїхали вантажівка й таксі, а згодом — маленький сірий «форд» з Луне Мельберґ. За двісті метрів позаду Луне їхало цивільне поліційне авто. Стіллер зателефонував колегам і велів продовжувати стеження.

— Арештуємо її, як тільки схопимо Тома Керра, — сказав він на закінчення розмови.

Фургон почало розгойдувати з боку на бік, коли вони з’їхали з асфальту на гравійну дорогу. Околиці здавалися попелясто-сірими в передранішніх сутінках. Після нічного дощу розпогодилося. Дорожні вибоїни наповнилися коричневою водою.

Вони зупинилися за останнім закрутом, поза зоною видимості з будиночка, де перебував Том Керр. Керівник групи швидкого реагування вийшов з-за тильної стіни однієї з літніх хатин. Стіллер відчинив розсувні двері. Стенберґ підійшов ближче.

— Який план? — запитав Вістінґ.

— Хочемо виманити його з хати, щоб узяти на відкритому просторі, — відповів Стенберґ.

— І як думаєте виманити?

— За звичною схемою. Звернемося через голосний зв’язок. Якщо не послухається, пустимо всередину сльозогінний газ.

— І коли це станеться? — втрутився Стіллер.

— Ми готові. Щойно під’їде мобільний командний центр поліції.

— Де нам стати? — поцікавився Вістінґ.

— Займіть спостережну позицію з північного боку будинку, — порадив Стенберґ, показуючи на горбик з флаґштоком.

Гул важкого транспорту змусив їх озирнутися на дорогу, звідки наближалося броньоване авто групи швидкого реагування. За ним — кінологи, далі — «швидка» з медичним персоналом, наданим для цієї акції. Стенберґ відкомандирував людей на позиції. Уве Гідле залишився біля автофургона. Вістінґ, Стіллер та Гаммер подалися на спостережний пункт, визначений Стенберґом. Залягли ниць на горбку, визираючи понад його краєм. Відстань до літнього будиночка з великим садом і білим парканом, де ховався Том Керр, не перевищувала сорока метрів. Вузька ґрунтова доріжка вела повз садибу вниз, до невеличкої човнової бухти.

Легкий вітерець доносив запах моря. Вістінґ глибоко втягнув ніздрями насичене сіллю повітря, обвів поглядом сіру морську гладінь з темними плямами там, де хмари заступали небо. Прибій заляпував шумовинням прибережні скелі.

То була розкішна заміська вілла з джакузі на одній з терас, окремою кухнею просто неба з піччю-грилем та столом на велику компанію. У саду стояв батут, а між гіллям старого дерева висів гамак. Кілька гілок трохи заступали будинок від сторонніх очей, але вхідні двері й частину стіни з бічними дверима, через які проникнув досередини Том Керр, було добре видно.

Броньований автомобіль під’їхав до садиби. Троє полісменів з важким озброєнням рухалися під його прикриттям. Троє інших з протилежного боку йшли, прикриваючись куленепробивними щитами, й зайняли позицію біля бічних дверей.

Адріан Стіллер вийняв відеокамеру, таку маленьку, що вільно поміщалася в кишені його куртки, — такими часто користуються представники екстремальних видів спорту. Він її увімкнув і встановив на пласкому постаменті флаґштока.

З зовнішніх динаміків мобільного центру почувся слабкий характерний писк. Владний голос назвав ім’я Тома Керра, оголосив, що садибу оточено озброєною поліцією, і наказав вийти з будинку. Голос з гучномовця громом відлунював від навколишніх скелястих пагорбів, але жодної реакції на нього не було.

Минуло півхвилини.

— Томе Керр! — удруге прогримів гучномовець.

Знову прозвучало попередження: якщо він не послухається наказу, поліція застосує сльозогінний газ.

Щось заскреготіло в рації. Стенберґ поцікавився, чи не видно активності за вікнами будинку. Різні спостережні пости дали негативну відповідь.

— Чи помічені електронні сигнали руху? — запитав він.

— Незначне пересування маркера всередині, — повідомив Уве Гідле.

До Керра звернулися утретє, попередивши, що за дві хвилини пустять газ.

Сіро-плямиста чайка підлетіла, широко розпростерши крила, двічі тріпнула ними й опустилася на гребінь даху.

Попередження про запуск сльозогінного газу повторили ще за хвилину, а потім ще раз, востаннє, за тридцять секунд до початку операції.

Чайка спурхнула з даху й полетіла далі.

У рації пролунав короткий наказ:

— Вогонь!

Почулися три приглушені постріли, за ними — дзвін розбитого скла. З трьох різних точок у вікна полетіли газові гранати.

Минуло п’ятнадцять секунд. Стіллер глянув на відеокамеру — вона працювала.

— Ніякого руху, — повідомив Гідле.

Стіллер неспокійно завовтузився. Минуло ще п’ятнадцять секунд. І ще три гранати влетіли у розбиті шибки. Полісмени за куленепробивними щитами вдягли протигази. За якусь коротку мить Вістінґ відчув, як вітер нагнав запаху хімікатів, від якого защипало в носі й запекли очі.

— Хтось не реагує на сльозогінний газ? — здивувався Гаммер.

Минуло майже п’ять хвилин. Нічого не відбувалося. З-перед будинку почулися вигуки, накази на штурм. Команда з шести осіб, скрадаючись, підійшла до дверей. Полісмени у важких куленепробивних жилетах мали автоматичну зброю, протигази на обличчях і шоломи з візирами. Один з них тримав у руках лом. Він загнав його в щілину між одвірком і замком, підважив і виламав двері. З порога метнули шокову гранату, а тоді в помешкання зайшли добре вишколені поліцейські.

Команди лунали вже зсередини. Поліцейські, які лежали у прикритті, підтягнулися до будинку, зайняли позиції під стіною, по боках вікон.

— Щось воно дивно, — буркнув Гаммер. — Щось пішло не так.

Газ досі не розвіявся. Очі Вістінґа сльозилися. Він зморгнув з вій кілька сльозин, але не відривав погляду від садиби.

— Чисто, — почулося у рації.

Двоє полісменів вийшли з будинку, стягнули з облич протигази.

— Контроль об’єкта? — запитав Стенберґ.

— Негативний, — була відповідь. — Його там немає. Будинок порожній.

Вістінґ підвівся на ноги, обтрусив коліна та так і завмер. Стіллер навіть не вставав з гладкої каменюки, ніби потребував часу на усвідомлення того, що відбувалося. Його план луснув.

Розділ 25

У повітрі вчувалися виразні зміни. Воно стало гостріше й важче. Температура опустилася, з моря наповзла сіра імла. Липка й холодна.

Вістінґ збіг з горбика з флаґштоком до літнього будинку. Стіллер і Гаммер — за ним. Ще не цілком розвіяний вітром сльозогінний газ пощипував очі.

Уве Гідле під’їхав автомобілем з апаратурою стеження.

— Щось тут не стикується, — сказав він. — З будинку досі йдуть сигнали.

Стенберг дав наказ підлеглим, які займали позиції навколо вілли, не покидати своїх постів, натомість послав у дім нову групу, яка мала ще раз обшукати всі кімнати.

— Зазирніть у кожну шафу, під кожне ліжко, — звелів він.

Усі вікна й двері стояли розчинені, щоб швидше вивітрився газ. З’явився кінолог з вівчуром, але його попросили зачекати, доки закінчиться мануальний обшук. Пес нетерпляче метляв хвостом.

Гаммер сплюнув і вилаявся.

— Тебе обдурили! — глянув він на Стіллера. — Ще на самому початку, коли ти чіпляв йому маячки і думав, що він нічого не помітить. Його тут немає. Увесь час, доки ми чекали на початок штурму, він тікав щораз далі звідси.

Стіллер мовчав. Мовчки рушив до будинку, ввійшов досередини.

— План Керра виявився ліпшим за твій, — крикнув Гаммер йому навздогін, перш ніж обернутися до Гідле. — Ви проґавили смертельно небезпечного злочинця. Знову випустили його між людей.

Вістінґ підійшов ще кілька кроків до будинку й тераси перед входом.

— Здається, тут є льох, — озвався він, схиливши набік голову. — Щось типу технічного погреба.

Вістінґ обернувся до Стенберґа.

— Ви його оглядали?

Стенберґ перепитав підлеглих. Двоє кинулися навперебій відповідати, але Вістінґ одразу зрозумів, що в льох ніхто не спускався.

— Будинок стоїть на мурованому фундаменті, але погріб не має ні входу, ні ляди. Хтозна, чи внизу взагалі щось є, — пояснив Стенберґ.

Гаммер рушив навколо будинку.

— Люк мусить десь бути, так не буває, щоб не було, — бубонів він сам до себе. — Такі підвали закладали з люфтами для провітрювання. До того ж, треба мати доступ до труб водопостачання і каналізації.

Люк, частково схований під кущем троянди, яка вилася по стіні, знайшли зі східного боку. Кришка була помальована в такий самий сірий колір, як фундамент. Вогкий ґрунт у квітнику перед входом до погреба поріс бур’янами. Все вказувало на те, що погребом давно ніхто не користувався.

Гаммер, не чекаючи на підмогу, відкинув кришку носаком черевика. В обличчя вдарило сперте повітря, запах плісняви або гнилі. Підійшов поліцейський з потужним ліхтариком, віддав його Гаммерові, сам спрямував в отвір зброю.

Підхоплена протягом пилюка кружляла в промені світла. Простір між земляною долівкою і дерев’яними балками підлоги становив заледве півметра. Проміжки між балками вимощені ізоляційними матеріалами. Зі стелі звисала електрична проводка, уздовж і впоперек перехрещувалися водогінні труби. Хаотично розставлені кам’яні опори заважали роздивитися увесь погріб.

Стенберґ підкликав кінолога з собакою. Великий вівчур ліг перед люком, молотив хвостом по траві, чекаючи команди.

Чоловік з націленою на отвір погреба зброєю закликав Тома Керра вийти з укриття.

Вістінґ ледь похитав головою. Він не сумнівався, що Керра там немає.

— Принаймні тут він не спускався, — сказав Вістінґ, показуючи на сірий килим багаторічного бруду на долівці.

У льох пустили собаку, який залишив виразні сліди в грубому шарі пилюки. Пес оббіг все приміщення за годинниковою стрілкою, зник за мурованою стіною, але відразу вигулькнув з іншого боку.

Адріан Стіллер підійшов до решти, спостерігаючи за безсенсовними пошуками.

— Позич ліхтарика, — попросив Вістінґ.

Гаммер простягнув йому ліхтарик.

Вістінґ спрямував пучок світла на кам’яну стіну приблизно посередині вузького приміщення. Щось посипалося з сухих балок стелі, заскрипіли дошки, коли хтось нагорі пройшовся підлогою.

— Колись це був шкіперський дім, — сказав він, обводячи поглядом пофарбовану на біло стіну будинку. — Зазвичай у таких будівлях були свої погреби на харчові запаси.

Вістінґ підвівся і рушив до входу на кухню з протилежного боку будинку. Решта — за ним. Газ іще не повністю вивітрився, і він закашлявся.

У кухні з блакитними стінами стояв величезний робочий стіл, висів мисник, у кутку стояла кутова грубка-плита. Посеред кухні горбився довгий обідній стіл з лавою під стіною і стільцями з подушками й високими спинками. На підлозі лежали два плетені з ганчір’я килимки, один зі складкою посередині.

Дошки підлоги ледь просідали під ногами. Носаком черевика Вістінґ трохи відсунув килимок набік. Під ним виднівся чіткий квадрат — люк.

Стенберґ відкинув килимок. З одного боку люка стирчало металеве кільце.

Фактично, було цілком можливо спуститись у погріб, потягнувши за собою і ляду, і килимок, так щоб килимок прикрив люк.

Стенберґ кивнув своїм озброєним людям. Вістінґ відійшов на кілька кроків. Гаммер — теж. Стіллер знову ввімкнув камеру.

Один полісмен підняв ляду, а два інших підстраховували його. Ляда лунко вдарилася, падаючи, але знизу не долинуло ані звуку. Той, що піднімав ляду, опустив униз телескопічний стрижень з дзеркальцем і ліхтариком, аби самому не ризикувати. Він обертав його туди й сюди, щоб добре роздивитися підвальне приміщення. Зрештою, вийняв телескоп, похитав головою.

— Порожньо.

Вістінґ усе ще тримав у руках увімкнений ліхтарик. Він підійшов до отвору в підлозі. У холодний льох вела драбина. Це була кімнатка приблизно три на три метри. На полицях уздовж стін стояли порожні слоїки й запилюжені пляшки. Посеред підлоги — купа одягу й пара черевиків, хтось ніби скинув їх додолу.

Вістінґ віддав ліхтарик Стіллерові і відступив убік, щоб іншим теж було видно.

— Це його одяг, — сказав Гаммер і додав, обертаючись до Стіллера: — Твої маячки там, унизу, валяються. Весь час там валялися. Керр перевдягнувся і подався далі.

Один чоловік з групи швидкого реагування зняв шолом, відклав зброю, звільнився від важкого куленепробивного жилета, а тоді спустився у погріб і поскладав одяг у пластикові пакети для речових доказів.

Стіллер зателефонував Уве Гідле, який досі сидів у наглядовому фургоні, попросив його прийти.

— Чи міг він непомітно сісти в автомобіль до Луне Мельберґ? — запитав він Стенберґа. — У темряві? Коли вона тут їздила туди й сюди вночі…

Стенберг заперечно похитав головою.

— Ми встановили спостережні пости о 12.45. Керр, без сумніву, покинув будинок до того.

З’явився Гідле. Поліцейський уже виліз з погреба з одягом, виклав пакети на столі. В одному з них лежав мікрофон і передавач Ліне, що його почепили на Керра для ведення запису.

Стіллер перевірив черевик і знайшов у ньому бездротовий передавач. Крихітна флешка була не більшою за ніготь мізинця.

— Маячки ж рухалися… Я сам це бачив на моніторі, — промовив Вістінґ.

— Рухи були дуже незначні, — нагадав Гідле. — Ми думали, що він пересувався будинком, а насправді це могла бути зміна позиції сателіта або завади від інших електронних сигналів. На території працювало дуже багато рацій.

Гаммер уже звично вилаявся і вийшов з кухні. Вістінґ заплющив очі, щоб зібратися з думками.

— Де зараз Луне Мельберґ? — запитав він.

— Ще в дорозі. Їде додому, — відповів Гідле. — Саме проминула Драммен.

— Затримайте її.

Стіллер передав наказ поліцейським в автомобілі стеження.

З вітальні повернувся Гаммер, жбурнув на стіл фото в рамці. Воно було знято внизу, біля причалу. Сорокарічний чоловік і хлопчик-підліток на борту катера.

— Він узяв катер, — сказав Гаммер. — Ось як утік! Ключі знайшов у будинку.

— Зовсім не обо… — почав було Стіллер.

Гаммер безцеремонно його урвав, показуючи жестом у бік бухти.

— Катера біля причалу немає. А нам надходили повідомлення! Ми навіть перевірили два катери! І все ж сиділи собі мирно, чогось чекали…

У задній кишені штанів завібрував телефон Вістінґа. Він насилу видобув його звідти. Телефонувала начальниця. Перш ніж відповісти, Вістінґ вийшов надвір. Перед очима простиралося море. Це був його план — почекати на появу Керрової подружки, — і він провалився. Тепер треба пояснити начальниці, що сталася прикра помилка.

Розділ 26

Ліне прокинулася від якогось звуку, але не мала певності, звідки він долинав: ззовні чи десь із будинку.

Вона лежала, прислухаючись. Старий будинок весь час ніби дихав, вона вже звикла до постійних скрипів і зітхань, але це було щось зовсім інше. Рік тому Ліне встановила тривожну сигналізацію, та їй було ліньки постійно пам’ятати про неї. Навіть тоді, коли йшла з дому, вмикала хіба зрідка.

Нечисте сумління зашкребло в душі, доки лежала під ковдрою. Ліне ще вчора ввечері мала забрати Амалію і вкласти спати в її ліжечку. Натомість так захопилася роботою, що забула про все на світі, відволікалася лише на новини.

Вона дотягнулася до телефона на нічному столику. Майже пів на восьму. Треба вставати. Ліне хотіла послухати ранковий випуск новин, ану ж з’явилося щось нове у розшуку Тома Керра.

Вчорашній одяг лежав купкою біля ліжка. Вона натягнула на себе футболку, почовгала босоніж у вітальню, увімкнула телевізор. Потім побрела на кухню, заклала в кавоварку капсулу з кавою. З кухонного вікна видно батьків будинок. Його автомобіля не було. Якщо й побував за ніч удома, то вже знову поїхав геть.

Чекаючи, доки зготується кава, Ліне трохи поприбирала на столі, зібрала з підлоги іграшки. Амалія не раз спала поза домом. Вона і Майя часто ночували одна в одної. Останнього разу Майя була в них удома, і наступного дня Ліне відвела обох дівчаток у дитсадок. Сьогодні в садок їх поведе Софія.

Ліне й Софія знайшли спільну мову. Обидві — самотні мами, обидві родом з Осло, а тепер вимушено позбавлені стосунків з друзями й колегами. Ліне вважала Софію своєю найліпшою подругою, з якою ділилася усім.

З кавоварки зцідилися останні краплі кави. Вона взяла горнятко з собою до вітальні, стала перед телевізором. На самому початку програми на екрані з’явилося обличчя Тома Керра.

«Поліція провела на світанку велику акцію на території, яку вчора ретельно прочесали в пошуках в’язня-утікача, однак повідомляє, що Тома Керра досі не знайдено».

Сюжет проілюстровано фотографіями з учорашнього дня. Ліне перемкнула канал. NRK теж не мало свіжих фотоматеріалів, лишень та сама інформація, що й на Каналі новин, заклик від поліції бути уважними і, у разі появи підозрілої особи, відразу повідомляти на гарячу лінію.

Ліне пригубила філіжанку. Вона мусить подбати про те, щоб бути присутньою при арешті Тома Керра. Їй треба сфотографувати його в кайданках.

Розділ 27

— Що не так з вертольотом? — гримнув кулаком по столі в нарадчій кімнаті Гаммер. — Він літав над будинком з інфрачервоними камерами. Хлопці мали б бачити, що всередині нікого немає.

— Термографія не проникає крізь стіни й дах, — пояснив Гідле. — Не було підстав припускати, що Керра там немає.

Турюнн Борґ увійшла до кімнати, мовчки перебирала якісь папери. Вона досі почувалася ображеною, що її не поінформували про таємну операцію.

— Я розмовляла з власником літнього будинку, попередила його про поліцейську акцію, — повідомила вона. — Він — адвокат з комерційного права в одній інвестиційній компанії, приїде поглянути на завдані збитки. Сказав, що родина має шістнадцятифутовий катер «Yamarin», який зазвичай пришвартовано біля причалу. Ключ завжди висів у коридорі на кілочку.

— Є збіг з повідомленнями з Х’єрінґвіка, — втрутився Гаммер. — Відкритий катер з консоллю посередині.

— Він міг би розповісти більше, — вела далі Турюнн Борґ. — Про це вже давно ведуться розмови у тій сім’ї.

— Про що саме?

Турюнн зітхнула.

— Десь п’ять років тому вони встановили на терасі джакузі. Джакузі доставила фірма «Pool Partner».

— Роботодавець Тома Керра! — урвав її Гаммер. — Отже, він там уже бував. Знав місцевість.

— Так, був у цій садибі за тиждень до того, як його схопили, — кивнула Турюнн Борґ. — Коли Керра арештували і фото з’явилися в медіа, господарі вілли його впізнали. Потім у пресі ще писали про «Pool Partner» і про те, як він знищував украденим на роботі рідким хлором усі біологічні сліди на тілах.

— Ім’я власника вілли? — запитав Ідар Семмельман.

— Франк Леві.

Семмельман набрав його в базі, пошук дав один збіг.

— Є такий, — сказав він. — Керр приїжджав туди разом зі Стіґом Скарвеном. То було його останнє місце роботи перед арештом.

Семмельман підвівся і схилився над схемою, яка досі лежала розгорнута на столі.

— Ось, — тицьнув він пальцем у фото на п’ятій орбіті, проведеній навколо фотографії Тома Керра.

Вістінґ глянув на фото. Коротко підстрижений чоловік з пов’язаною на шиї краваткою.

— Чому так близько від центральної особи? Між ними було щось більше, ніж звичайні клієнтські стосунки?

Семмельман вернувся до свого ноутбука.

— Мав два приводи за сексуальні домагання, — повідомив він. — Усі, за ким було помічено хоч якусь форму сексуального насильства, відразу отримували вищу оцінку в індексації.

— Міг би бути Іншим? — стрепенувся Гаммер.

Семмельман похитав головою.

— Ніщо на це не вказувало. Інших зв’язків між ними не було.

— Я подала орієнтування на катер, — продовжила свій перерваний звіт Турюнн Борґ. — Навісний двигун на 40 кінських сил. Паливний бак на 25 літрів бензину, на момент викрадення мав бути майже повний. На пальному він міг дістатися до найдальших рукавів Осло-фьорду чи навіть до Естфолду.

— Навряд чи Керр переплив би Осло-фьорд. Він не надто вправний на воді.

— На його пошуки вийшов поліційний катер, — вела далі Турюнн Борґ. — Їм допомагатимуть два рятувальні судна, однак ідеться про район з довгою береговою лінією.

Задзвонив телефон Стіллера. Він перекинувся зі співрозмовником кількома словами, подякував і відключився.

— Це наші нишпорки, — повідомив він. — Встановлено контроль за братом. Юном Керром. Він мешкає в Йєсгаймі, працює на бетонній фірмі в Скедсму.

— Який саме контроль? — перепитав Гаммер.

— Прихований нагляд, — пояснив Стіллер. — Інших членів родини також розшукують.

— До кого ще міг би звернутися за допомогою Том Керр? — поцікавився Вістінґ.

— Стіґ Скарвен, — запропонував Семмельман. — Колега по роботі в фірмі з обслуговування басейнів.

— Він у списку людей, з якими маємо намір контактувати, — кивнув Гідле. — Це стосується і приятеля з Червоного Хреста, який провідував його в тюрмі. Флойд Тюе.

У двері постукали. У шпарку зазирнув поліцейський в уніформі, перехопив погляд Вістінґа.

— Привезли Луне Мельберґ, — повідомив він.

Розділ 28

Нову кімнату для допитів було дуже скупо вмебльовано. Маленький стіл, два стільці по обидва боки від нього й камера на стіні.Вістінґ підсунув свого стільця ближче до столу.

— Розкажіть про Тома Керра, — попросив він.

— Я не знаю, де він, — відповіла жінка навпроти.

Вона була огрядна. Обличчя бліде, схоже на тісто. Жінка здавалася розгубленою і наляканою. Неспокійно кліпала очима.

— Звідки ви його знаєте?

— Я його не знаю, — запротестувала Луне Мельберґ. — Не зовсім знаю…

Вістінґ підбирав формулювання, щоб зрушити розмову з мертвої точки.

— Як ви познайомилися? — спробував він зайти з іншого боку.

Жінка завагалася.

— Я написала йому.

— У тюрму?

Луне Мельберґ кивнула.

— Усі потребують когось близького, — промовила вона. — Когось, хто не засуджуватиме тебе за те, що ти вчинив. Я запропонувала йому свою підтримку й дружбу.

— Але до того ви не зналися?

— Ні.

Вістінґ не хотів занадто на неї тиснути й не просив детальніше обґрунтувати, чому вона обрала для листування саме Тома Керра. Він знав й інших засуджених за вбивства, які привертали до себе увагу незнайомих жінок. Причини могли бути різні й дуже непрості. Йшлося про християнок, які мріяли зцілити відступника, жінок, котрі грали роль матері, а були й такі, котрі прагнули кохання. Жінки мали, як правило, ущемне емоційне життя, але цілковита увага й прив’язаність з боку ув’язненого на довгий термін чоловіка могли дати їм таке жадане відчуття контролю над чиїмось життям.

— Ви не лише листувалися з ним, але й провідували, — нагадав Вістінґ.

Жінка кивнула.

— Він попросив.

— Коли ви були в нього востаннє? — запитав Вістінґ, хоч і знав відповідь.

— У понеділок.

— Два дні тому?

Луне Мельберґ знову кивнула.

— Розкажіть про той візит.

Жінка знизала плечима.

— Та все було, як завжди.

— Що це означає?

— Питав, як я почуваюся. Що робила від того часу, як ми бачилися.

Вістінґ мовчав, чекав на продовження розповіді.

— Його хвилювали такі речі. Він турбувався про мене. Щоразу цікавився станом здоров’я мого батька й життям моєї доньки. Влітку батько переніс інсульт. Він живе тепер у пансіонаті.

— Ви розповідали йому про свою доньку? — вражено перепитав Вістінґ, відчувши в такій зацікавленості Керра лихий підступ.

— Цього року вона пішла в училище, — відповіла Луне Мельберґ. — З новими друзями там сутужно. Він переймався її долею. Я теж переймаюся, тому добре, що можна поділитися проблемами з кимось, хто не розбовкає їх першому зустрічному.

Вістінґ змінив тему.

— А про себе щось розказував?

— Ми розмовляли лише про буденні справи. Про телесеріал, який дивилися обоє, чи про книжку, яку він читав.

— А про те, що він убив ще й Таран Нурюм, теж розповів?

Луне Мельберґ судомно ковтнула. Обхопила рукою склянку з водою, але не пригубила.

— Ні…

— Ви знали, що його вивезуть з в’язниці на огляд місця її захоронення?

— Ми ніколи про таке не говорили.

Вістінґ поставив іще кілька запитань, витягнув з неї ще кілька деталей про розмови й зустрічі у в’язниці. Нічого з того, що досі розповіла Луне Мельберґ, не мало істотного значення для справи, і він вирішив піти далі.

— Що привело вас уночі в Ларвік? — запитав він доволі гострим тоном.

— Що ви маєте на увазі?

— Учора ви виїхали з дому о 17.23, — терпляче почав Вістінґ. — О 18.56 спробували в’їхати на територію, де востаннє бачили Тома Керра, але вас завернули на блокпості. Всю ніч ви кружляли півостровом, тримаючись поблизу садиби, де, як ми припускали, перебував Керр.

Вістінґ називав точний час, щоб створити враження, ніби вони знають ситуацію досконаліше, аніж це було насправді. Луне Мельберґ важче було давати ухильні відповіді.

— Я його шукала, — зізналася вона.

— Тобто?

— Почула в новинах, що він утік. І поїхала туди, де це сталося.

— Навіщо?

— Шукала його, — повторила Луне. — Поліція… Ви ж колись уже стріляли в нього. Не знаю… Думала, якщо його знайду, поговорю з ним, то все вирішиться. Усе буде добре.

— Ви вже тут раніше бували? — запитав Вістінґ.

Жінка похитала головою.

— Ні... Розшукала дорогу за навігатором у телефоні.

Вістінґ попросив її розказати все ще раз від самого початку. Як вона почула про втечу Тома Керра по радіо, як вирішила йому допомогти і як кружляла всю ніч півостровом. Луне Мельберґ справляла враження такої наївної особи, що її пояснення навіть здавалися правдивими. Вістінґ загнав її у кут, перш ніж поставити головні, вирішальні запитання.

— Том Керр просив вас коли-небудь про якусь послугу?

— Яку послугу?

— Ви передавали від нього листи чи будь-яку інформацію з тюрми на волю і навпаки?

Луне Мельберґ промовчала. Вістінґ сприйняв її мовчанку за ствердну відповідь.

— І що то була за інформація? — допитувався він.

— Лише одного разу таке було.

— Що саме?

— Лист.

— Коли?

Вона знову не відповіла на його запитання.

— То був приватний лист, — ухилилася вона від прямої відповіді. — Він не хотів, щоб наглядачі або хтось сторонній прочитав його.

— Кому призначався лист?

— Одному другові. Доброму давньому другові. Він сподівався, що друг прийде провідати його в тюрмі. Лист був грубий. На багато сторінок.

— Пригадуєте ім’я?

Луне Мельберґ кивнула.

— Так було двічі, — ледь чутно промовила вона. — Першого разу — місяць тому, а потім — минулого тижня.

— І ви пам’ятаєте ім’я?

Луне знову кивнула.

— Тео. Я записала собі ім’я і адресу, перш ніж надіслати листа. Маю вдома. Думала сконтактуватися з ним, розповісти, як ведеться Томові. Сказати, що він потребує зустрічі.

— Тео… — повторив Вістінґ. — А далі?

— Прізвище не норвезьке. Ніби німецьке на слух. Але він живе в Осло. Маю вдома записану адресу й прізвище.

Розділ 29

За столом у нарадчій кімнаті зібралося багато людей. Усі були поінформовані про свідчення Луне Мельберґ. Вістінґ сидів на чолі стола. «Справа Керра» перетнула кордони багатьох поліційних округів, але координатором і керівником пошукової операції призначили його. Том Керр утік саме з-під його відповідальності.

— У базі немає ніяких Тео, я перевірив усі можливі способи написання цього імені, — повідомив Семмельман.

— Луне Мельберґ сказала, що прізвище начеб німецьке, — нагадав Гаммер. — Може бути твоїм кандидатом. Отим східним європейцем, якого вам не пощастило розшукати.

Вістінґ обвів поглядом величезну схему на столі.

— Скоро будемо мати повне ім’я і адресу, — сказав він і обернувся до Крістіне Тііс. — Нам потрібний дозвіл на обшук.

Поліційний прокурор кивнула.

— Жодних проблем!

Вістінґ узяв телефон, щоб попередити оперативний центр в Осло.

— Де на цей момент перебуває авто зовнішнього стеження? — запитав він, водночас шукаючи номер телефону.

Поліцейські, які всю добу стежили за пересуваннями Луни Мельберґ, поверталися в Гокксюнн, щоб оглянути її помешкання і знайти папірець з адресою та іменем чоловіка, з яким спілкувався Том Керр.

— Вони не встигли далеко від’їхати, — сказав Стіллер з телефоном у руках, мовби щомиті очікував дзвінка. — Ми з Гідле відразу вирушаємо, як тільки матимемо від них звістку.

Вістінґ відсунув стілець від стола, відійшов убік, щоб ніхто йому не заважав, і зателефонував на центральний оперативний пульт. Коротко відрекомендувався, пояснив ситуацію і отримав прямий телефонний номер командира загону, який допомагатиме їм увійти до помешкання.

У нарадчу кімнату зайшла Турюнн Борґ, зачинила за собою двері.

— Знайшли катер, — повідомила вона. — Лежить на дні поблизу пляжу Рінґгауґстранда, під Тьонсберґом.

— Затопили, — констатував Гаммер.

— Його помітив один з рятувальних катерів. Зараз туди прямує поліційний човен. Я маю координати, — вела далі Турюнн Борґ.

Уве Гідле ввів координати в комп’ютер. Місце затоплення було на західному березі Осло-фьорду, посередині між Тьонсберґом і Осґордстрандом. Карта мало що могла розповісти, тож Гідле перемкнув на сателітну фотозйомку того району. Каменистий берег, суходіл, порослий углиб густим лісом.

— Ніяких поселень, — озвався Стіллер.

— Він міг наскочити на підводні камені й пробити дно, — припустив Гаммер.

Уве Гідле промаркував «мишкою» лінію через ліс.

— Ось це дорога, — сказав він. — Веде вниз, майже до самого фьорду.

— Там міг стояти наготові автомобіль або його підібрали, — кивнув Стіллер. — Можемо отримати дані з «Автопаса» про час проїзду платних доріг.

Вістінґ схвально кивнув.

— Віддали зображення, — попросив він, щоб ліпше бачити, чи далеко звідти до Ефтанґа.

Гідле послухався. Затоплений катер лежав за кілька кілометрів на південь від нафтозаводу в Шлаґентанґені. Гаммер прикинув, що це десь на 30 морських миль нижче Ефтанґа.

— Щоб туди добратися, треба приблизно півтори години, — підрахував він.

У телефоні Адріана Стіллера теленькнула смс-ка.

— Тео Дерман, — прочитав він уголос і підняв догори телефон, на екрані якого виднілося фото аркушика паперу, на якому Луне Мельберґ записала його дані.

Тео Дерман

вул. Антона Брекке, 72

0041 ОСЛО

Гідле перемкнувся на реєстр покарань, набрав прізвище. Пошук не дав результату. Відкрив реєстр населення, але й там нічого не знайшов.

— Іноземець, — підвів підсумок Гаммер. — До кримінальної відповідальності в Норвегії не притягався.

Гідле спробував ще пошукати в реєстрі держбезпеки — також марно.

Семмельман пошукав його в поліційній базі даних.

— Ніяких Дерманів немає, — відрапортував він.

— Перевір адресу, — попросив Вістінґ. — З’ясуй, хто мешкає там замість нього.

— 0041 — район Саґене, — озвався Семмельман. — Там переважно багатоповерхова забудова.

Виявилося, що такої адреси не існує.

— Поштового індексу 0041 в Осло немає, — сказав Гідле, продовжуючи пошук. — Вулиця Антона Брекке є у Фредрікстаді. Єдина така вулиця в усій Норвегії, але нумерація будинків навіть далеко не доходить до 72.

— От дідько! — вилаявся Гаммер. — Спробуй його просто поґуґлити або пошукай у фейсбуці.

Уве Гідле скопіював ім’я і переніс у пошук у ґуґлі. Найточнішим збігом була німецька дитяча книжка «Theo und der Mannim Ohr». Тобто «Тео і чоловік у вусі».

Гаммер застогнав.

— Та що це, з біса, таке? Невже в усьому світі немає жодного Тео Дермана?

— Перевір Поштову службу, — звелів Вістінґ. — Вони повинні реєструвати кореспонденцію. Йому ж надіслали два листи.

Гаммер кивнув, занотував собі доручення.

— Якщо вірити словам Луне Мельберґ, — додав він.

Вони обговорили всі завдання, розподілили між собою робочі напрямки, а тоді Вістінґ закінчив нараду.

Зарипіли стільці — усі водночас повставали з місць і подалися у своїх справах. Адріан Стіллер склав документи й ноутбук в сумку, закинув її на плече й підійшов до Вістінґа.

— Поїду з тобою у в’язницю.

Вістінґ кивнув.

— Мушу спершу заїхати додому, забрати Ліне. Її авто стоїть у вас, біля Кріпоса.

Розділ 30

Знову пустився дощ. Ліне сиділа в своєму підвальному кабінеті й наслухала, як з даху дзюркоче ринвою вода.

Амалії потрібні нові ґумові чобітки, подумала мимоволі. Мала вже виросла зі своїх. І дощовик ось-ось стане затісний.

З вулиці засигналив автомобіль. Мабуть, батько. Чверть години тому він надіслав їй повідомлення, що скоро приїде, попросив бути готовою.

Ліне вийшла з програми, піднялась у кухню й визирнула у вікно. В автомобілі поруч з батьком сидів ще й Адріан Стіллер.

Батько ще раз посигналив.

Ліне накинула куртку, вийшла з будинку й сіла на заднє сидіння.

— Привіт! — привіталася з обома чоловіками.

Стіллер обернувся до неї з усмішкою. Батько глянув на доньку в дзеркало заднього огляду.

— Ключі від авта взяла? — запитав він.

Ліне кивнула, але, про всяк випадок, перевірила ще раз у сумочці.

— Є новини? — поцікавилася вона.

Батько похитав головою.

— Що то була за операція нині вранці?

— Штурмували літній будиночок на південному березі фьорду в Ефтанзі, — пояснив батько. — Але Керра там не було.

— Знайшли твоє звукове обладнання, — додав Стіллер. — Мікрофон і передавач. Скоро повернемо тобі.

— То він ховався на літній дачі? — уточнила Ліне. — Скільки часу?

— Недовго.

— Тобто?

— Утік далі на краденому катері, скоріш за все, ще до того, як на пошуки підняли вертоліт, — відповів Стіллер. — Затоплений катер знайшли неподалік Тьонсберґа. Там всі сліди уриваються.

Стіллер був говіркіший, ніж батько. Ліне це подобалося. Вона почувалася членом команди.

— І що тепер? — допитувалася вона.

— Перевіряти повідомлення потенційних свідків, — буркнув батько.

Ліне перевела погляд у вікно. Батькова відповідь її розсердила. Позбавлена інформації репліка. Одна з тих, що їх кидають журналістам у перших рядах на прес-конференціях.

— Ви перевірили, з ким він контактував у тюрмі? — не вгавала вона. — Список відвідувачів чи щось таке?

— Саме з цим працюємо, — коротко відповів батько.

Ліне завовтузилася на сидінні.

— Зміг поговорити вчора з колишнім головним слідчим у справі?

— Так.

— Що він сказав?

Батько виїхав на Е18 і додав газу.

— Розповів про пошуки Іншого.

— Мають підозрюваних?

Батько знову зиркнув на доньку в дзеркало заднього огляду.

— Ми саме на активній стадії розслідування, — не надто приязно відповів він. — Мусиш набратися терпіння й зачекати, доки все закінчиться.

Ліне зітхнула й демонстративно приклала долоню до чола.

— Чи я вже не журналіст? — сказала вона, нахилившись уперед. — Я запитую, бо це стосується мене. Я була там, коли втік Том Керр. Мені досі болить голова від вибухової хвилі. Я не можу чекати, доки все закінчиться. І я не заспокоюся, доки він не опиниться знову у в’язниці.

Ніхто попереду не озвався і словом. Батько голосніше ввімкнув радіо. «Двірники» шкрябали по вітровому склі. Ліне похитала головою і сердито відхилилася на спинку сидіння.

— Де та вілла, яку ви обшукували? — запитала вона. — Це ж не таємниця! Як звати власника?

Адріан Стіллер напівобернувся до неї.

— Ми маємо фото з операції. Спробую отримати до них вільний доступ.

Він усміхнувся.

— Коли все закінчиться…

Розділ 31

Задзижчав електронний замок. Вістінґ відсунув набік ґратовану хвіртку й рушив через тюремне подвір’я до масивної цегляної будівлі.

З якогось вікна третього поверху хтось щось викрикнув. Нерозбірливий заклик про права й справедливість.

Директор в’язниці стояв на верхньому майданчику стрімких кам’яних сходів, чекаючи на них. Їх зареєстрували на вахті, вони віддали свої службові посвідчення в обмін на бейджики відвідувачів. Потім директор повів їх до свого кабінету.

— Ми зачинили все відділення, коли стало відомо про втечу Керра, — пояснив директор. — В’язні, звісно, теж довідалися про це з телебачення та радіо, але вони не мають змоги обмінюватися між собою інформацією.

— Є серед них, хто може знати більше?

— Томмі Горланн усе ще сидить. Тож з нього все почалося.

— Інформатор?

— Так. Якщо хтось і знає більше, то це він.

— Ви раніше його допитували?

Вістінґ похитав головою. Стіллер ніколи з ним не зустрічався, лише читав звіти, у яких співкамерник переказував те, що Том Керр розповідав йому про вбивство Таран Нурюм.

— Не зважайте на його око, — попередив директор. — Зовні він не такий страшний, як страшне те, що діється у нього в голові.

— Що не так з оком?

— Вроджена вада. Народився з порожньою очницею. Раніше ходив зі скляним оком, але тепер — ні.

— Ми хотіли б також поговорити з особистим охоронцем Керра, — попросив Вістінґ.

— Моландер… Кілька днів був на лікарняному, вже повернувся до роботи. Сьогодні на чергуванні.

Директор в’язниці схилився над пультом внутрішнього зв’язку, попросив когось у слухавку викликати до нього в кабінет Фредріка Моландера.

Вістінґ виклав на стіл документи, які надавали їм дозвіл для обшуку камери Тома Керра.

— Моландер вас проведе, — кивнув директор.

На порозі з’явився чоловік років тридцяти в зім’ятій форменій сорочці. Директор відрекомендував йому Вістінґа й Стіллера, попросив надати відвідувачам усю інформацію, якої ті потребуватимуть.

— Вони хочуть оглянути камеру Керра. Проведеш їх?

— Звичайно.

Охоронець вийняв з кишені в’язку ключів і рушив попереду до відділення, де відбували покарання в’язні.

Дорогою Вістінґ виразно відчував дух несвободи й замкненого простору. Металеві двері відчинялися і зачинялися, бліде світло ламп на стелі, сірі коридори.

— Скільки часу ви були його особистим охоронцем? — поцікавився Вістінґ.

— Відколи його сюди перевели, — відповів Моландер, озирнувшись на Вістінґа через плече. — Понад чотири роки.

— Ви близько зазнайомилися?

— У добрих стосунках між в’язнем і охоронцем є певний сенс. Така приязнь дає позитивний ефект, якщо йдеться про безпеку. Рівень конфліктності понижується.

Вони перейшли через кімнату відпочинку з кухонним закутком, призначену для всіх в’язнів, і ввійшли в новий коридор.

— Ідеться про те, щоб підтримувати стабільний контакт упродовж всього терміну ув’язнення, — вів далі Моландер. — Бути в’язневі моральною підтримкою і добрим співрозмовником.

Щось поблажливо-повчальне вчувалося у його манері говорити. Вістінґ пропустив той тон повз вуха.

— Про що ви розмовляли? — запитав він натомість.

— Здебільшого про практичні моменти перебування у тюрмі. Я був йому радником і помічником. Допомагав писати розмаїті подання. Залучав до участі в різних курсах і програмах планування майбутнього після відсидки.

— І які ж у Керра були плани на майбутнє?

Фредрік Моландер зупинився біля камерних дверей без позначок.

— Незалежно від вироку й часу, який ще залишався до звільнення, в’язень повинен працювати на свою реабілітацію і зміни в житті, — відповів охоронець, вставляючи ключ у замкову щілину.

У далекому кінці коридору, у якійсь камері хтось щось голосно викрикував, але годі було розібрати слова.

— Моя основна робота допомогти, коли у цьому є потреба, — вів далі Моландер, поволі обертаючи ключ у замку. — Спробувати стати позитивним фактором на щодень.

Гримнув, відкидаючись, дверний гак, поволі відчинилися важкі металеві двері. Камера мала приблизно десять квадратних метрів. Там стояло ліжко, письмовий стіл, полиці з теками-скорозшивачами, шафа, умивальник, телевізор і коркова дошка для записок-нагадувань.

Вістінґ підійшов до заґратованого вікна, визирнув надвір. Порожнє подвір’я для прогулянок оточено семиметровим муром. За муром — густий зелений ліс і свинцево-сіре небо.

Стіллер прочитав уголос одну з цитат на корковій дошці:

«Закони, як телефонні стовпи; перескочити годі, зате можна обійти».

Вістінг підступив до письмового столу. На ньому стояв стосик різної фахової літератури й кілька самовчителів.

Він сів і, перш ніж взятися до шухляд, натягнув ґумові рукавички. У верхній шухляді лежали кілька CD-дисків, канцелярське приладдя, конверти й марки. В одній теці було підшито листи з Норвезької виправної служби, відповідальної за відбування покарань, у другій — листування з іншими офіційними установами.

Вістінґ поставив теки на місце й розгорнув записник. Чисті аркуші, однак на них виразно відбилися сліди від попереднього запису на видертій сторінці. Він підніс записник до вікна, трохи нахилив набік, щоб ліпше бачити. Наче формуляр документа. Чітко видно відтиск адрес відправника й отримувача. Добре читалося ім’я Тома Керра. Отримувач — начебто тюрма «Іла». Сам лист починався грубо підкресленим заголовком.

Вістінґ відклав записник набік, щоб забрати потім з собою.

У другій шухляді лежав стосик листів, перетягнутих тонкою ґумкою. Він зняв перев’язь, глянув на верхній. То був лист від Луне Мельберґ, надісланий три тижні тому. Вона дякувала за зустріч і писала, що чудово розуміє, як важко звірятися у своїх почуттях.

«Майже все своє життя я стримувала емоції, — писала жінка охайними, округлими літерами. — Тож знаю, як ти почуваєшся. Моє виховання не дозволяло мені відкрито проявляти почуття. Але якщо довго тримати емоції у собі, рано чи пізно вони прорвуться назовні. Сподіваюся, я стану тією рушійною силою, яка проб’є мур у твоїй душі…»

У решті листів ішлося про те саме. Ніщо в листуванні між Томом Керром і Луне Мельберґ не свідчило про підготовку його втечі.

— Ось! — скрикнув Стіллер.

Він оглядав шафу й знайшов аркушик паперу.

— Тео Дерман, — прочитав уголос, простягаючи папірець Вістінґові.

Те саме ім’я й адреса, як на листах, що їх потайки проносила з тюрми Луне Мельберґ.

Вістінґ обернувся до охоронця, який стояв, спершись об одвірок.

— Вам знайоме це ім’я? Тео Дерман?

Фредрік Моландер похитав головою. Вістінг глянув ще раз на полицю, де лежала записка.

— Більше нічого?

— Більше нічого, — підтвердив Стіллер і поклав папірець у пакетик для речових доказів.

Вістінґ знову зосередився на шухлядах письмового столу, листи Луне Мельберґ поклав у відповідний пакет.

У третій шухляді лежали товари з тюремної крамниці. Пакетики з льодяниками, пачки печива, чіпси, шоколад, арахіс і какао-порошок.

На полиці над столом стояли теки з документами кримінальних справ, відкритих проти Керра, і лист від адвоката. То була копія листа до страхової агенції з рекламацією на недостатню виплату компенсації після пожежі на хуторі в Естмарці.

Вони далі ретельно шукали будь-якого натяку на підготовку до втечі. Нотатки про планування чи комунікацію з помічником на волі.

Смітничок під столом порожній. Нічого не сховано на тильному боці коркової дошки на стіні чи дзеркала над умивальником. Вони перевернули постіль і матрац на ліжку, прогорнули журнали й книжки. Пошуки не дали результатів.

Вістінг обернувся до Моландера.

— Чи не помічали ви якихось його висловлювань або вчинків, які тепер могли б потрактувати як підготовку до втечі?

Моландер похитав головою.

— Та, власне кажучи, ні. Ми обговорювали шанси на відпустку чи умовне звільнення, коли мине мінімальний термін відсидки. Я був з ним чесний, бо, на мою думку, він не демонстрував зразкової поведінки, тож термін йому, скоріш за все, подовжили б. Гадаю, це спонукало його зізнатися в третьому вбивстві. Він збагнув, що в його ситуації важливо йти далі.

Вістінґ нахилився, зазирнув під ліжко. Там стояла пара домашніх пантофлів. Він їх витягнув і оглянув.

— Розкажіть, як тут відбуваються телефонні дзвінки, — попросив він Моландера.

— Що ви маєте на увазі?

— Якби Том Керр захотів подзвонити комусь на волі, як це йому вдалось би?

— В’язень може телефонувати будь-кому, але йому надаються лише двадцять хвилин на тиждень — від понеділка до п’ятниці. Можна користуватися телефоном на стіні біля вахти. Всі приватні розмови прослуховують. Листи прочитують.

Вістінг кивнув.

— Персонал тюрми дотримувався правил?

— Звичайно, — самовпевнено, ледь не зверхньо, відповів Моландер.

— І всі суворо дотримуються телефонного режиму? — перепитав Стіллер.

Фредрік Моландер проігнорував запитання.

— Розмови з поліцією чи адвокатом дозволено в позарежимний час, — сказав він натомість. — І їх не прослуховують.

— Хіба в’язні не можуть випросити собі додатковий час для телефонних дзвінків, наприклад, щоб домовитися про зустріч з соціальним працівником? Чи попросити зателефонувати з вахтової конторки?

Моландер похитав головою.

— Не в приватних справах.

— Втечу було добре підготовано, — завважив Стіллер. — Він мусив мати зв’язок з кимось поза стінами тюрми.

— Через відвідувачів, можливо, — припустив Моландер. — Або напряму, або через когось, хто передавав інформацію.

Вістінґ знову підійшов до вікна. На подвір’ї для прогулянок блищали дощові калюжі.

Вони знали, що Луне Мельберґ потай пронесла два листи, але підготовка плану втечі передбачала стільки деталей, що зв’язок мусив бути двосторонній. Досі жінка заперечувала, що передавала Томові Керру якісь записки з волі.

— Якщо вам когось і треба перевіряти, то це його адвоката, — порадив Моландер.

— Клеса Танке?

— Принаймні він не раз виходив поза рамки адвокатських обов’язків.

Останню фразу Вістінґ ніяк не прокоментував. Якби адвокат виконував ще й роль кур’єра, Томові Керру не довелось би використовувати Луне Мельберґ як листоношу.

— Ми закінчили, — оголосив він і востаннє обвів поглядом камеру. — Можемо тепер поговорити з інформатором?

— Томмі Горнланн, — кивнув Моландер. — У нього саме поганий період.

Вістінґ вийшов з камери, Стіллер — за ним.

— Це ж як? — здивувався Вістінґ.

— Він на межі психічного зриву, але лікар не хоче збільшувати дозу ліків. Поки що…

Моландер засунув важкі камерні двері, замкнув на ключ.

— Можете почекати в кімнаті для відвідувачів, — запропонував він.

Розділ 32

Час, витрачений на те, щоб поїхати в Осло лише по авто і відразу повернутися додому, видавався безнадійно згаяним. Тому, виїжджаючи з заднього подвір’я будівлі Кріпоса, Ліне набрала на телефоні номер Інґара Голма. Він був директором з розвитку на кіностудії «September-film» і контактною особою у її документальному проекті. Вони кілька разів спілкувалися напередодні ввечері. Інґар мав доступ до її відеоматеріалів, але дуже хотів зустрітися особисто. Скасував іншу домовленість і організував кімнату для перегляду записів.

За чверть години Ліне вже була на місці — у Нюдалені. Голм зустрів її на рецепції. Він був приблизно на десять років за неї старший, брав участь у численних телевізійних проектах — від реаліті-шоу до великих драматичних серіалів.

— До нас приєднається Ніна Ґуллов, — сказав він, ведучи Ліне коридором. — Вона ще не бачила твоїх відеоматеріалів.

Ліне лише раз до цього зустрічалася з Ніною. На кіностудії «September-film» вона була відповідальним адміністратором затверджених кінопроектів. Ніна Ґуллов уже чекала в редакційній кімнаті й при їхній появі підхопилася зі стільця, привіталася, схвильовано потрясла руку Ліне. Голос був грубуватий, хрипкий і водночас доволі владний.

— Коли ми матимемо офіційний доступ до відзнятого матеріалу? — запитала вона.

— Ще не скоро, — відповіла Ліне, сідаючи. — За угодою, лише після того, коли оголосять вирок Томові Керру. А це трохи потриває. Спершу поліція мусить його знайти.

Ніні Ґуллов відповідь, здається, не сподобалась.

— Я маю добрі стосунки з керівником слідчої групи Кріпоса, — вела далі Ліне. — Адріаном Стіллером. Він пообіцяв мені фото з провальної поліційної операції цієї ночі.

Інґар Голм увімкнув запис прибуття Кера у супроводі поліції в Ефтанґ. Ліне дивилася його вшосте.

— Упередженість твого батька не стане нам на заваді? — запитала Ґуллов. — Він же ключова офіційна особа в справі.

Ліне впевнено похитала головою.

— Проблема в іншому. Він нічого не розповідає. Мені здається, що насправді поліція знає більше, ніж можна довідатися з новин.

— Що саме?

— Ідеться, мабуть, про Іншого. Очевидно, саме він стоїть за підготовкою втечі.

Ґуллов замислено кивнула.

— Том Керр зіграв роль живця, — розповідала Ліне. — Вивезення Керра з в’язниці могло виманити зі схованки Іншого. Не знаю, чи поліція на це розраховувала, але щось за лаштунками точно відбувається.

На записі Том Керр упав перший раз. Ніхто не озвався й словом, доки він підвівся і рушив далі. Коли впав знову, Ліне попросила відтворити запис у сповільненому темпі. Вони бачили, як Керр витер кров з рани на обличчі й облизав пальці.

— Он! — Ліне показала на ключ від кайданків у нього в роті.

— Супер! — вигукнула Ґуллов. — Чим сьогодні зайнята поліція? Є новини?

— Підключила головного слідчого в двох справах, за які було засуджено Керра, — відповіла Ліне. — На цю мить слідчі перебувають у в’язниці, мають опитати охоронців та інших в’язнів.

— Важливо, щоб ти нічого не випускала з уваги, — наполягла Ґуллов. — Усе фіксуй і збирай якнайбільше інформації.

— Ось почалося! — урвав колег Інґар Голм.

Том Керр саме побіг. Ніна Ґюллов пильно вдивлялася в екран, очікуючи вибуху. Спалах змусив її вилаятися.

Камера впала на землю. Посипалася земля й пісок. У кадрі вигулькнула білява жінка-полісменка. За кадром почувся голос батька Ліне, який запитував, чи вона ціла, й просив не рухатися з місця, а камера тим часом показувала, як поранена полісменка допомагає колезі.

— Хто ця дівчина? — поцікавилася Ніна Ґуллов.

— Не знаю, — відповіла Ліне. — Вона лише недавно в них працює. Перекинулися кількома слова в мікроавтобусі дорогою з в’язниці.

На екрані з’явився поліцейський пес, який побіг у ліс, навздогін за Томом Керром.

— Відмотай назад, до дівчини-полісменки, — попросила Ніна.

Інґар Голм відмотав і, коли камера зафіксувала дівчину крупним планом, увімкнув стоп-кадр. Довге волосся заплетено в товсту косу, перекинуту через плече. Обличчя поцятковано численними подряпинами.

— Гарна, — промовила Ніна Ґуллов. — З’ясуй, хто вона така. Якщо хтось і погодиться розповісти на камеру, що трапилося, то хіба вона.

Розділ 33

Вістінґ стояв біля вікна в кімнаті для відвідувань і дивився на дощ. Подвір’ям безстрашно нипала ворона, щось видзьобувала з землі. Вони чекали на Томмі Горнланна вже десять хвилин. Телефони залишили на головній прохідній, тож раптом трапиться якийсь форс-мажор, довідаються, аж коли вийдуть за ворота тюрми.

Двері відчинилися, Вістінґ озирнувся. Томмі Горнланн виявився високим худорлявим чоловіком з гострим носом і нечесаним волоссям. Він відбував покарання за те, що зарізав свою матір, і за спробу вбивства батька й сестри.

Фредрік Моландер сів на стілець біля дверей, а в’язень розвалився на канапі. Він скоса зиркав на присутніх своїм єдиним оком, у майже відсутньому погляді відчувалася недовіра й підозріливість. Порожню очницю другого ока прикривала зморщена повіка.

— Зачекайте за дверима, — попросив Вістінґ охоронця. — Ми тут самі впораємося.

Моландер, здавалося, хотів запротестувати, але передумав, мовчки підвівся і вийшов.

Вістінґ пояснив в’язневі, хто вони. Горнланн завовтузився, шкіряна оббивка під ним зарипіла.

— Я це розумів, — сказав він і почав розгойдуватися туди й сюди.

Вістінґ нишком глянув на Стіллера, той ледь помітно знизав плечима. Зараз Томмі Горнланн, очевидно, перебував в іншому ментальному стані, ніж тоді, коли з ним розмовляли слідчі Відділу давніх і нерозкритих справ.

— Завжди це розумів, — знову зронив він.

— Що ти розумів? — запитав Стіллер.

— Ви мали розуміти, що він спробує втекти, — промовив він мовби зі схлипом. — Усі це розуміли.

— Ми вжили запобіжних заходів, — сказав Стіллер.

— Усі розуміють, що голодний лев нападає. Усі розуміли, що Том Керр утече, — вперто бубонів Горнланн.

— Втечу було добре сплановано, — вів далі Стіллер. — Йому мусив хтось допомагати.

Томмі Горнланн схрестив руки на грудях.

— Інший, — твердо промовив він. — Той, що завжди йому допомагав.

— Том розповідав щось про Іншого? — запитав Вістінґ.

— Ніхто не знає, хто він, — не зовсім влучно відповів Томмі.

В’язень заклав ногу за ногу, перехнябився на канапі набік.

— Він використав вас, так само, як використав мене, — Горнланн погойдував однією ногою. — Я мав би це зрозуміти раніше. Зізнання було фальшивим. Ну, не зовсім фальшивим, бо він таки вбив ту дівчину. Але причина, чому він заговорив зі мною, — то було його бажання вибратися з тюрми.

Томмі Горнланн дотулився вказівним пальцем до скроні, мовби хотів показати, що розуміє, як усе пов’язано між собою.

— Він розмовляв не лише зі мною, але з багатьма іншими в’язнями. З усіма. Розраховував, що хтось із нас донесе охороні. Це був я. Ви б не повірили йому, якби він раптом, ні з того, ні з сього, зізнався вам в убивстві. Тому використав мене. І ви вхопили наживку. Ви вивели його на волю.

Хоч Горнланн і говорив доволі сумбурно, у його судженнях простежувались послідовність і логіка. Стіллер щось сказав про розум заднім числом і знову повторив, що втечу добре готували.

— Він довго планував, — промовив Горнланн. — Роки. Багато років.

— Як він міг організувати втечу з тюрми? — запитав Вістінґ. — Треба було спілкуватися з кимось на волі. Отримати допомогу.

Томмі Горнланн скоса глянув одним оком на двері.

— То був Інший, — повторив він. — Той, що завжди йому допомагав. У всьому.

— А як ти налагодив би зв’язок з кимось на волі? — запитав Стіллер. — Так, щоб про це не довідалась охорона?

— Посилав би повідомлення, — відповів Горнланн, знову скосивши погляд на двері, наче поривався вийти з кімнати. — Декому таке легше влаштувати, ніж іншим. Значно легше.

— Кому легше?

— Багатьом.

— Кому саме?

Томмі Горнланн закрутив головою і втупився оком у Вістінґа.

— Легше тим, хто має адвоката. Адвокати приходять і йдуть. Туди й сюди. Без кінця. Я не маю адвоката. І за всі дванадцять років ніколи не мав. Не маю ні коханої, ані брата. Маю сестру, але вона мене не провідує.

Вістінґ замислився. Він кивнув наче з розумінням, спробував спрямувати розмову в більш інформативне русло, однак відповіді Томмі Горнланна ставали дедалі плутанішими. Зрештою, Вістінґ постукав у двері, даючи зрозуміти, що зустріч закінчено.

Томмі Горнланн залишився у кімнаті для відвідувачів, а Вістінґа й Стіллера провели до головної прохідної, де їм повернули телефони й службові посвідчення.

У Вістінґа було одинадцять пропущених дзвінків. Два з них — від Семмельмана і два — від поліцмейстерки. Решта — з невідомих номерів. Швидше за все, від журналістів.

Він зателефонував головній, доки вони йшли під дощем до авта.

— Що нового? — поцікавилася вона.

— Нічого, — відповів він, пояснив, що вони тільки-но вийшли з тюрми.

— З тобою хочуть поговорити зі Спецвідділу внутрішніх розслідувань, — повідомила начальниця. — Посилають слідчого в Ларвік. Мусиш з ним зустрітися і надати йому всю інформацію.

Розділ 34

— Треба поговорити з Флойдом Тюе, — сказав Стіллер, коли вони сіли в авто. — Приятелем з Червоного Хреста, який провідував Керра в тюрмі. Він мешкає на Беккестюа.

Вістінґ іще раз глянув на велетенську будівлю в’язниці, перш ніж виїхати зі стоянки.

— Думаєш, він зараз удома? — запитав він.

— За документами, Тюе — інвестор, працює з дому. Укладає економічну аналітику. Купує і продає акції в інтернеті. Варто спробувати.

Стіллер знайшов адресу, завантажив її в GPS-навігатор. Тюе мешкав неподалік Вестфолда, саме їм по дорозі.

Вони рушили на південь, уздовж поля для гольфу. Спершу будинків було мало, та поступово забудова ставала густішою. Незабаром опинилися у районі вілл з великими садами. Навігатор завів їх у глуху вуличку.

— Номер 32, — Стіллер показав на білий будинок зі стінами з глазурованої цегли.

Ковані фігурні ворота стояли відчинені. Вістінґ заїхав на бруковане подвір’я. Авта перед будинком не було, але був підземний гараж.

— Живе сам, — прокоментував Стіллер. — Неодружений. Дітей немає.

Вістінґ сидів за кермом, роздивляючись розкішний маєток. Великі круглі колони прикрашали вхід з обох боків.

— Навіщо людина, яка живе в таких хоромах, провідує у тюрмі вбивцю? — здивувався він.

— От його й запитаємо, — промовив Стіллер, виходячи з авта.

Подвійні чорні двері вражали розмірами. Дверний сигнал лунав церковним дзвоном. Вістінґ майже не сумнівався, що зараз їм відчинить лакей або дворецький.

Чоловікові, який вийшов на поріг, було десь за тридцять. Його одяг і зовнішність якось не зовсім узгоджувалися зі стилем будинку. Неохайна зачіска. Пласке й рідке волосся. Шкіра бліда, підборіддя гостре і трохи перекошене, на лівій щоці — одна велика і дві менші бородавки.

— Флойд Тюе? — запитав Вістінґ.

— Так, це я.

Вістінґ уявляв собі появу імпозантного чоловіка в костюмі. А Флойд Тюе був одягнений у заношені спортивні штани й поплямлену кавою футболку.

— Ми з поліції, — пояснив Стіллер. — У справі Тома Керра.

— Ага, — відповів Тюе й додав, що бачив Вістінґа в новинах. — Сподівався, що ви прийдете.

Господар провів відвідувачів до робочого кабінету на іншому боці будинку. Масивний письмовий стіл у формі підкови був весь заставлений комп’ютерними моніторами. На двох увімкнених миготіли цифри — біржові індекси. Смужка денного світла пробивалася крізь щілину між шторами.

Біля столу стільців для відвідувачів не було, то господар приніс їх з сусідньої кімнати.

— Ви є у списку відвідувачів Тома Керра, — почав Вістінґ. — Як часто в нього бували?

— Раз чи два на місяць.

— Давно це триває?

— Та вже скоро п’ять років. Я постійно відвідую трьох в’язнів. Їхати недалеко, чверть години, і я вже там.

Стіллер нахилився уперед.

— Можна поцікавитися, навіщо ви їх провідуєте? — запитав він.

Флойд Тюе трохи відкинувся на спинку стільця, неуважно покрутив найбільшу бородавку на щоці.

— Прагнув зробити щось суспільно корисне. Бо тут у мене самі лиш цифри й гроші.

Він широким жестом показав на монітори.

— Мої знайомі — з цього самого кола. Ми говоримо про одне і те саме. Як відвідувач в’язня, я отримую інші імпульси. Бачу цілком інакшу життєву перспективу.

— Про що ви розмовляєте?

— На різні теми. Найчастіше це філософські й етичні питання. Наприклад, про свободу.

— Свободу?

Тюе всміхнувся.

— У первісній точці відліку людина вільна у своєму виборі. Ми навіть можемо обирати протиправні вчинки, які йдуть урозріз із суспільними нормами й правилами, але тоді мусимо приймати й те, що доведеться розплачуватися за свій вибір. Розплати ніяк не уникнути. Багато з тих, хто сидить в «Іла», потрапили туди, бо зробили неправильний вибір. Та чи має людина, по суті, власну волю?

Тюе замовк, дозволивши питанню зависнути в повітрі, ніби хотів почути на нього відповідь від обох поліцейських. А тоді похитав головою і озвучив свою особисту думку.

— Те, що ми, ймовірно, вважаємо незалежним вибором, насправді є неуникним наслідком попередніх вчинків. Точнісінько так само, як можна передбачити, що голодний лев поженеться за здобиччю, реально передбачити й те, що саме обере людина, коли знаєш усю її передісторію.

Вістінґ упізнав сентенцію про голодного лева.

— Ви й Томмі Горнланна відвідуєте? — запитав він.

— О, то ви й з ним балакали? — усміхнувся Тюе.

— Так, ми щойно з тюрми, — кивнув Вістінґ.

— На свободу можна дивитися з різних позицій, — вів далі Тюе. — Свобода дії — це зазвичай можливість чинити, як нам хочеться. Та що ширшу свободу дії ми маємо, то більшою мусить бути взята на себе відповідальність. Тому можна все обернути по-іншому й стверджувати, що абсолютна свобода цілковито безвідповідальна, зневажена. З такої перспективи свободу можна відчути і в тюремному ліжку для буйних. Людина, стягнена пасками, не має жодних можливостей вибору. А отже, не бере на себе ніякої відповідальності. В’язень може хіба що лежати, туго зв’язаний ременями. Він повністю упокорений. Для Томмі Горнланна це — оптимальна свобода.

Вістінґ подумав про те, як Том Керр та Інший стягували свої жертви пасками, але вголос нічого не сказав.

— Ув’язнені, звісно, ніколи не матимуть тієї економічної свободи й свободи дії, що є в мене, — просторікував Тюе. — Але їхнє відчуття свободи буде інакшим і більшим, ніж його будь-коли міг би пізнати я. Це той тип свободи, якої можуть зазнати лише люди, позбавлені волі. З цього кута зору їм можна позаздрити.

Здається, Тюе раптом зрозумів, що його занесло трохи не туди. Він усміхнувся і спробував виправдатися.

— Що більше думаєш про свободу як про філософське поняття, то важче стає її збагнути. Думки далеко можуть завести, бо ж думка вільна, правда? Хоча всі релігії застерігають від гріховних думок. Свою свободу обмежити легко. Ми самі собі створюємо власну в’язницю. Я ж намагаюся відпускати думки на волю. Намагаюся бути вільнодумцем в усіх можливих сенсах. А це часто закінчується незграбним викладом.

— Ви розмовляли з Керром про його злочини? — запитав Стіллер.

— Ні… Але, ясна річ, я знав про них. Стежив за судовим процесом.

Флойд Тюе перевів погляд зі Стіллера на Вістінґа.

— Те, що я був постійним відвідувачем Керра, сталося випадково. Не з мого бажання, щоб ви знали. Таку роль визначає репутація. Ви ж напевно з’ясували, хто я. І, мабуть, знаєте, хто мій батько.

Вістінґ заперечно похитав головою.

— Мій батько сидів у «Іла», — пояснив Тюе. — У дитинстві мені ніколи не дозволяли його провідувати. Те, що я нині провідую в’язнів у тій самій тюрмі, видається трохи дивним. Я це усвідомлюю, але є, як є.

Тюе виструнчився, глянув на червоні цифри на одному з моніторів.

— Я можу сказати лише одне: ми з Керром вели цікаві розмови, та він ніколи й словом не затинався про втечу.

— Коли ви були в нього востаннє?

— Минулого тижня.

— Про що говорили?

— Про спокуту й примирення, зокрема. Нічого такого, що могло б натякнути на його подальший вчинок.

— Він просив коли-небудь про якусь послугу?

— Тільки не Керр! Інші питали, чи міг би я принести бургери або піцу. Лише це й дозволено приносити з їжі в тюрму. Ні про що таке Керр ніколи не просив.

— І винести щось на волю теж не просив?

— Ні.

— Згадував ім’я Тео Дермана?

Тюе заповзято тер бородавки, але з його виразу обличчя не було помітно, що ім’я йому знайоме. Зрештою, похитав головою.

— А хто це?

— Та виринуло під час слідства.

— Ясно… Ні, ніколи не чув.

Вони ще поставили чимало запитань і змусили Тюе пригадати всі власні пересування за останні дні. Здебільшого він сидів удома. Раз до нього приїжджали прибиральники з клінінгової компанії, кілька разів отримував доставку їжі. В усьому іншому хіба комп’ютери могли надати йому алібі.

— Даруйте, що не можу більше нічим вам стати в пригоді, — зрештою промовив Тюе, підводячись. — Сподіваюся, ви його знайдете.

Він провів гостей за поріг. Надворі все ще дощило. Вітрове скло авта запітніло зсередини. Вістінґ увімкнув на повну потужність теплий обдув і, перш ніж сісти за кермо, стягнув з себе куртку.

— І що про все це думаєш? — запитав він, дивлячись на чоловіка на ґанку.

— Як на мене, треба встановити за ним стеження.

Розділ 35

Телефон задзвонив у пристрої «вільні руки». Чоловік на іншому кінці почав розмову дуже багатослівно, відрекомендувався як Тер’є Нурбьо, слідчий Відділу внутрішніх розслідувань поліції.

Вістінґ його знав. Вони вже мали доволі неприємну зустріч кілька років тому, коли Вістінґа звинуватили у наданні неправдивих доказів в одній справі про вбивство. Того разу склалося враження, що Нурбьо визнав його провину апріорі, однак Вістінґ вийшов з ситуації героєм, з високо піднятою головою.

— Ідеться про ухиляння Тома Керра від покарання і про ймовірну службову недбалість, — вів далі слідчий Відділу внутрішніх розслідувань офіційним тоном. — Як я зрозумів зі слів вашої начальниці, ви погодилися на допит.

Вістінґ глянув на Стіллера, але не признався слідчому, що не сам в автомобілі.

— Так, чудово, — відповів він. — Швидше за все, матиму час на розмову наприкінці тижня.

— Ми зараз у Ларвіку, тому хотіли б провести допит сьогодні. Я думав, що начальниця поліції повідомила вас про це.

— Згода, — відповів Вістінґ.

Він міг би повернутися в Ларвік за півтори години, але не мав ніякого бажання квапитися. Були й інші справи, яким він надавав пріоритет.

— Я зараз у Берумі, зайнятий. Але можу прибути на четверту.

Така відмовка давала йому кількагодинний простір для маневру.

— Домовились, — погодився Нурбьо. — Ми зупинилися в готелі «Фарріс Бад».

Вістінґ закінчив розмову й знову глянув на Стіллера.

— Ти щось про них чув?

— Ні, але зрештою звинуватять, певно, таки мене, — відповів Стіллер. — Спершу зберуть усі свідчення, а мене залишать насамкінець. Стандартна поліцейська тактика.

Знову задзвонив телефон. Цього разу телефонував Семмельман.

— Я саме їду на зустріч зі слідчою групою, яка розслідувала вбивство Нанни Томле, — пояснив він. — Гадаю, така зустріч була б корисною для всіх причетних сторін.

— Де і коли?

— Поліційний відділок у Ліллестрьомі. О другій.

Вістінґ запитально глянув на Стіллера. Той кивнув, даючи зрозуміти, що він теж приєднається.

— Що ж, там і зустрінемося, — сказав Вістінґ Семмельману.

Щоб потрапити на протилежну околицю Осло, у Ліллестрьом, треба було перетнути все місто. На виїзді на кільцеву дорогу вже вилаштувалася тягучка. Вони добралися на місце й припаркувалися з чвертьгодинним спізненням. Поліцейський на прохідній для відвідувачів пропустив їх через турнікет. Шестеро слідчих уже сиділи за великим столом для нарад. Сорокарічна жінка на протилежному кінці столу підвелась і відрекомендувалася.

— Рейдюн Коксвік, старша інспектор поліції.

Вістінґ сів на вільний стілець поруч із Семмельманом. Стіллер зайняв місце навпроти. Вони коротко ознайомили присутніх зі станом справ, а тоді Вістінґ прозвітував детальніше. Про невдале вистежування Тома Керра промовчав, лише повідомив, що вони знайшли літній будинок, де втікач перевдягнувся і поцупив ключі від катера.

— Маєте когось на оці, хто міг би йому допомагати? — запитала Коксвік.

Вістінґ розповів про листи, які виносила з тюрми Луне Мельберґ.

— Тео Дерман, — повторив собі під ніс один зі слідчих. — Звучить як вигадане ім’я.

Вістінґ труснув головою.

— Що ви сказали?

Молодий слідчий говорив вестланнським діалектом. Вістінґ відразу зрозумів, щó той сказав, але щось у його словах викликало ледь вловний резонанс.

— Може, псевдонім чи щось таке, — пояснив слідчий. — Хоч ім’я і не зареєстровано в переписі населення, десь усе ж може висіти поштова скринька.

— Адреси теж не існує, — додав Вістінґ. — В Осло немає вулиці Антона Брекке.

Він занотував собі нагадування: запитати Гаммера, наскільки далеко він просунувся у перевірці Поштової служби. Рейдюн Коксвік кивком голови подякувала за звіт і перейшла до подробиць справи про вбивство Нанни Томле.

— Це вбивство має істотні спільні риси з іншими убивствами, за які було засуджено Тома Керра. Це саме стосується і зникнення Таран Нурюм. Усе змушує нас припустити, що тут замішаний Інший.

Куксвік вивела на великий настінний екран фото жертви. Вістінґ одразу її впізнав, свого часу фотографія з’явилася в усіх медіа. Біляве волосся обрамляло кругле личко з блакитними очима, веснянками і пухкими губами.

— Нанна Томле, 22 роки. Працювала в кав’ярні на вулиці Університетсґата в Осло. Незаміжня, ніяких тривалих стосунків у минулому. Мешкала разом з матір’ю.

Друге фото було взято з камери спостереження на залізничній станції 14 липня о 01.47. Про це свідчила позначка в кутку кадру.

— Це її останнє прижиттєве фото, — сказала Куксвік.

Вона витримала паузу, не прибираючи фотографію з екрану, а потім замінила її супутниковою. На зображенні було позначено квартиру Нанни Томле, пунктирною лінією нанесено маршрут. Відстань від залізничної станції до будинку — 732 метри, по прямій лінії — менше.

— Після вбивства ми не спостерегли там нічого такого, що можна було б пов’язати зі справою, — вела далі Куксвік. — Фіксували всі пересування людей і рух транспорту в кварталі, проаналізували телефонний трафік, переглянули записи на камерах спостереження. Ніякого результату.

Вона обвела поглядом стіл, ніби питала, чи не бажає хтось із колег додати коментар.

— Шість тижнів тому в лісі під Оппеґардом, між озером Єршьоен та Бюннефьордом, було знайдено відірвану праву руку.

На екрані з’явилася карта місцевості.

— Пошук розширили й знайшли ще багато частин тіла, а згодом і місце, де закопали рештки. Чимало з них пошматували звірі, випорпали з ями й рознесли по лісі.

Далі пішли фотографії залишків мотузок, намотаних навколо стоп та зап’ястків. На близьких планах було видно, що все мотуззя зав’язане однаковими вузлами.

— Мотузки з ідентичними вузлами знайшли на двох трупах у лісі, за хутором Тома Керра, — продовжувала розповідь Рейдюн Куксвік. — Біологічних слідів не виявлено. Частини тіла були оброблені рідким хлором. Внутрішньо і зовнішньо.

Усе, що повідомила старша інспекторка, Вістінґ уже знав від Стіллера, а от фотографій досі ще не бачив.

— Що це за синці на стегні? — запитав він, показуючи пальцем на екран.

Уздовж одного стегна тягнулися дві ледь видні діагональні смужки, темнішого кольору, ніж решта шкіри.

Рейдюн Куксвік кивнула, мовби схвалюючи його уважність.

— На інших частинах є такі самі синці, — відповіла вона. — Кримінальні техніки вважають, що після розчленування шматки поскладали в пластикові бокси із заглибленнями на дні, а потім залили хлором. На тих рештках, які лежали в самому низу, і відбилися заглиблення.

— Вам вдалося з’ясувати, які саме бокси використовувалися?

— Найімовірніше шведського виробника — «Smartstore». У Норвегії вони продаються у крамницях низьких цін «Europris». Проміжки між заглибленнями вказують на ящики місткістю 70 літрів.

— Він мав би скористатися щонайменше двома або трьома, — втрутився слідчий з вестланнським діалектом. — В одному з наших проєктів ми відстежуємо всі такі ящики, куплені за останні дванадцять місяців, проте залежимо від того, що не всі покупці — члени клієнтського клубу або ті, хто оплачував купівлю банківською карткою.

Вістінґ кивнув, погортав свої нотатки.

— Лише в одному захоронення Нанни відрізняється від захоронень Теї Полден і Сальви Гаддад, — озвався Семмельман. — Перших двох закопали майже на глибині одного метра в грузькій, болотистій землі. А частини тіла третьої жертви лежали ледь не на самій поверхні, і звірі змогли до них дістатися.

Відповів один зі слідчих, який досі мовчав.

— Ґрунт у Чорному лісі значно твердіший, — завважив він. — Багато коріння. Там глибоко не копнеш. Та й копати він мусив сам. До того ж, не страшний ризик, що її знайдуть. Він знав, яку нищівну дію має хлор. Не було підстав боятися, що поліція виявить його ДНК.

— Чи шукали в тій місцевості ще захоронення? — запитав Вістінґ.

Рейдюн Куксвік запитально глянула на нього.

— Я маю на увазі Таран Нурюм, — пояснив Вістінґ і нагадав: — Її ж так і не знайшли. Якщо вбивця той самий, він мав би закопати її неподалік.

— Так, ми пустили службових собак, але вони нічого не виявили.

Розмова за столом точилася доволі мляво. Вістінґ час від часу поглядав на годинник. Йому ще треба було підвезти Стіллера до Кріпоса, перш ніж вернутися у Ларвік на зустріч зі слідчим Спецвідділу.

Нараду закінчили коротким підсумком і планами на майбутнє.

Вони вийшли надвір. Дощ ущух, але хмари низько нависали над землею.

—Ти не встигнеш на зустріч, — сказав Стіллер, сідаючи в авто.

— Нічого, зачекають…

Розділ 36

Головною темою усіх радіотрансляцій була новина, що Тома Керра досі не затримали. Один із поранених поліцейських ще перебував у лікарні, решту виписали.

Ліне сповільнила швидкість. Якийсь автомобіль обігнав її під дощем, коли вона з’їжджала з автостради на майданчик для перепочинку.

Їй буде потрібен інсайдер у поліції. Не батько, а людина, відкритіша за нього. І не Адріан Стіллер. Хтось такий, як ота поранена жінка-полісменка.

Ліне не знала її імені. Адріан Стіллер ще в мікроавтобусі відрекомендував колегу, пояснив її роль в операції, але ні з ким не познайомив особисто. Здається, ніхто й сам не відрекомендувався вчора, доки вони їхали в мікроавтобусі. Можна було б переглянути весь учорашній запис — може, десь прозвучало ім’я полісменки, — але Ліне спала на гадку інша ідея.

Незнайома жінка-поліцейська щось казала про те, що її взяли в Ларвік на практику. Після закінчення навчання вона працювала два роки в Північній Норвегії. У Ларвік її взяли на заміну.

Ліне пошукала в телефоні вебсайт місцевої газети «Естланнс-Постен», яка щоосені публікувала матеріал про нових студентів поліцейської вищої школи і їхній груповий портрет перед будівлею поліцейської управи з текстом під фото.

Знайшла те, що шукала, по черзі збільшувала обличчя в кожному ряду. Молода полісменка стояла в третьому ряду, четверта ліворуч. Фото кількарічної давності, але жінка зовсім не змінилася. Марен Доккен.

У телефонній книжці вона також знайшлася. Марен Доккен, місце проживання — Гаммердален. Ліне знала адресу. Багатоповерхівка за якихось сто метрів від будівлі поліції.

Ліне написала їй повідомлення. Висловила сподівання, що з нею все гаразд, розповіла про себе й про те, що має відео з місця подій. Якщо Марен не проти, Ліне провідала б її і показала запис.

Відповіді не дочекалася.

Ліне завела двигун і знову виїхала на дорогу. Злива припустила ще більше. Струмені дощу сікли вітрове скло, за потоками води нічого не було видно. Коли звертала на з’їзд до Ларвіка, запищав телефон. Прийшло повідомлення від Марен Доккен. Коротке й стисле. «На лікарняному. Рада буду бачити». І адреса.

«За десять хвилин», — відписала Ліне.

Будинок мав шість поверхів. Марен Доккен мешкала на третьому. Ліне подзвонила в домофон, задзижчав електричний замок, і вона увійшла в під’їзд. Марен стояла на порозі помешкання, чекала на неї. Вигляд мала втомлений. Обличчя бліде, з двома пластирами, наліпленими на численні дрібні струпи від ранок. Ліва рука притиснена до тулуба.

— Як почуваєшся?

— Мені пощастило, — відповіла молода жінка. — Порвалися кілька сухожилків на плечі, але лікарі зшили. Виписали з лікарні сьогодні вранці.

— Мені пощастило ще більше. Лише кілька синців.

— Це добре, — кивнула Марен, запрошуючи гостю до помешкання.

У вазі стояли свіжі квіти. На столі — плитка шоколаду і ще один нерозгорнутий букет. Ліне пожаліла, що прийшла з порожніми руками.

— Мама з татом за кордоном, — пояснила Марен. — Повернуться через кілька днів. А це колеги приходили.

— Щось розповідали про Керра?

— Лише те, що пошуки тривають.

— Він утік на катері, — повідомила Ліне. — Катер знайшли аж у Тьонзберзі.

— Я чула, — кивнула Марен. — Вільям Вістінґ — твій батько?

— Так, батько, — усміхнулася Ліне. — Я ще в мікробусі, як ми їхали на місце проведення експерименту, в цьому зізналася.

— Чимось пригостити? Чаєм, кавою?

— Ні, дякую. Не завдавай собі клопоту.

Обидві сіли на канапу. Ліне вийняла ноутбук.

— Ти вже щось бачила з місця подій? Я надсилала файли в поліцію.

Марен похитала головою.

— На п’ятницю заплановано нараду. Можливо, там щось покажуть.

Ліне поставила ноутбук на столі, розповіла про свій документальний кінопроект.

— За домовленістю, я матиму право оприлюднити записи після затримання і виголошення вироку.

— Я теж потраплю у кадр?

— Ми все відредагуємо й заберемо тих, хто не захоче потрапити в кадр.

Однак Марен наче не була проти стати героїнею фільму.

— Ми хочемо взяти інтерв’ю у причетних до операції людей, — додала Ліне, але ні словом не натякнула, що хотіла б залучити до співпраці й Марен, для цього було ще надто рано. — То що, подивимося? — запитала вона натомість, наводячи «мишку» на іконку «старт».

Марен притягнула до себе здоровою рукою подушку, поклала собі на коліна й кивнула.

Запис почався з кадру, на якому Тома Керра виводять з мікроавтобуса, у кайданках на руках і ногах, зчеплених між собою.

— Я писала свою бакалаврську дипломну роботу про таких, як він, — похвалилася Марен. — Про злочинців, одержимих жорстокістю. Про садистів, які з задоволенням завдають болю іншим.

Марен затулила штору, щоб світло з вікна не кидало відсвіт на екран. На відео Том Керр задер голову й примружено дивився на небо.

— Таких, як він, небагато на світі, — вела далі Марен Доккен. — Людей без душі й совісті.

— Ти знайома з його кримінальною справою?

— Слідкувала за судовим процесом. Коли писала дипломну, спілкувалася з одним кримінальним психіатром, який обстежував його.

— Нам треба поговорити, — це Керр звернувся до свого адвоката.

Після короткої дискусії з поліцейськими Томові Керру й адвокату дозволили сісти на заднє сидіння в адвокатському авті.

— Мені потрапив до рук рапорт того психіатра, — розповідала Марен. — Там значно більше інформації, ніж було відомо назагал. Одного разу Том зв’язав сусідську дівчинку, коли вони ще були десяти-дванадцятирічними підлітками, роздяг її, натягнув на голову пластиковий пакет і знущався з неї в неприродний спосіб.

Ліне знала про знущання Керра з домашніх тваринок сусідів, але цю історію почула вперше.

— Давно було видно, що з ним не все гаразд, але ніхто не звертав уваги.

— Про що саме йдеться?

— У старшій школі він посилав однокласницям фотографії себе оголеного, але не показував обличчя.

— Секстинг?

Марен кивнула.

— У ті часи не всі мали мобільні телефони, тож це були звичайні фотографії. На них він дряпав свою крайню плоть гострим ножем або припікав себе запальничкою. Разом із власними фото надсилав потай зроблені фотографії дівчат.

Ліне скривила бридливу гримасу.

— Creepy.

— Лікарям варто було обстежити його ще в дитинстві, — завважила Марен Доккен. — І лікувати. Я писала про раннє виявлення психічних відхилень та їх лікування.

— Хто саме з кримінальних психіатрів консультував тебе? — поцікавилася Ліне.

— Еліас Вальберґ. Він живе в Тьонсберзі.

Ліне занотувала собі ім’я. Марен не відводила погляду від екрану.

— Цікаво, про що вони говорили, — озвалася вона.

На записі видно було «мерседес» Клеса Танке з тонованими вікнами, у якому вони сиділи вдвох з Керром. Навколо — частокіл поліцейських. Марен Доккен стояла перед автом і спостерігала за ними через вітрове скло.

— Що ти бачила? — запитала Ліне.

— Мало що можна було розгледіти. Вони ж сиділи на задньому сидінні. Керр перебирав якісь папери, вийняті з конверта. Адвокат відвернувся, ніби йшлося про щось дуже приватне. Потім Танке показав Томові на екран свого телефону.

Ліне пожвавилася.

— Керр скористався телефоном адвоката?

Марен похитала головою.

— Ні, тоді б я втрутилася. Лише дивилися на щось на екрані.

На записі Ліне відчинилися дверцята автомобіля. Вийшов Керр. Знову причепив передавач до свого мікрофона, рушив далі стежкою.Стало чутно його голосне сапання від ходи.

Вони бачили, як він зашпортався. Коли Керр упав удруге, Ліне зупинила запис на кадрі, де він ховав у роті ключ від кайданків.

— Відмотай трохи назад, — попросила Марен Доккен.

Ліне відмотала і запустила знову. Зображення забрижило, бо вона переклала камеру з одного плеча на друге.

— Ось! — скрикнула Марен.

Ліне ввімкнула стоп-кадр.

— Глянь на дерево! Здається, там трохи зрізана кора.

Ліне вже не раз передивлялася відзнятий матеріал, але обдертого дерева не помічала.

— Це, мабуть, знак, — промовила вона. — Позначка.

— Він знав, де падати, щоб підібрати ключ, — кивнула Марен.

Ліне глянула на неї. Як добре придумано й блискавично виконано! Цікаво, чи батько з Адріаном Стіллером теж помітили? Вона запам’ятала час, щоб послати їм скрін.

Відео тривало. З того кута, з якого знімала Ліне, не видно було, чи Керр піднімав щось із землі.

Марен почала важко дихати, коли в’язень у супроводі поліцейських наблизився до пасовиська й загороди для овець. Вона мов застигла, уважно вдивляючись у картинку, і здригнулася лише тоді, як пролунав вибух. Однак свою появу в кадрі ніяк не прокоментувала.

Запису було ще на 23 хвилини. Ліне встигла багато зняти після вибуху, у тому числі й кадри, коли Марен Доккен клали на ноші й виносили з небезпечної зони, але вирішила їй не показувати. Час підтискав, треба було забрати Амалію з садка, а перед тим ще встигнути закупитися у крамниці.

— Дякую! Добре, що я це побачила, — промовила Марен. — У голові залишилися дуже невиразні картини. Тепер я знаю, як усе було насправді.

Ліне поклала ноутбук у сумку, наготувалася попрощатись. Так і не наважилася запитати, чи готова Марен до співпраці з нею. Момент видався їй не надто слушним. Не хотілося, щоб розмова скидалась на інтерв’ю чи, ще гірше, на допит. На все свій час.

— Чи можна почитати твою дипломну? — запитала вона натомість.

Марен усміхнулася.

— Пришлю тобі. Захистила її на «відмінно».

Ліне підвелася, простягла їй візитівку з номером телефону й е-мейлом.

— Сподіваюся, його схоплять. Якнайшвидше! — сказала вона.

Марен Доккен підійшла до кухонного столу, витрусила з коробочки знеболювальну піґулку. Шквал вітру жбурнув у шибку дощем.

— Я теж на це сподіваюся, — промовила вона, стаючи біля вікна. — Неприємно думати, що він десь там ходить, на волі…

Розділ 37

Телефон задзвонив, коли він паркувався перед готелем. Телефонували з невідомого номера, тож вирішив, що хтось з Відділу внутрішніх розслідувань втратив терпець. Він спізнювався на зустріч уже на годину.

Вістінґ узяв слухавку, не виходячи з авта під дощ.

— Це Тім Скаґе, — відрекомендувався чоловік на іншому кінці. — Слідчий відділ, Осло-Захід. Маєте п’ять хвилин?

Вістінґ нахилився уперед, здогадався, що йдеться про Тома Керра.

— Про що хотіли розказати?

— У нас тут підозрілий випадок смерті, — почав поліцейський. — Кріс Пауст Бакке, 37 років. Три тижні тому знайшли мертвим у згорілій дощенту квартирі.

— Убивство?

— Ні причини смерті, ані пожежі не з’ясовано. У бронхах та легенях знайдено окис вуглецю, загинув, без сумніву, від отруєння димом, але ось тепер прийшов рапорт від токсикологів. У його крові є ацетон та інші хімічні розчинники.

— Наркоман?

— Так, багаторічний. І ще багато всякого в послужному списку. Звісно, він міг його й нанюхатися, — згодився Скаґе. — Принаймні все свідчить, що на початок пожежі він був непритомний.

Поліцейський на мить замовк. Вістінґ скоса глянув на вхід до готелю.

— Випадок відразу кваліфікували як звичайну, класичну пожежу. У нього на кухні була старомодна плита з керамічними конфорками. Пожежно-технічна експертиза показала, що одну з них було ввімкнено на повну потужність. На ній стояла сковорода. Пожежа поширилися дуже швидко. За даними рапорту пожежної служби, всюди по кухні знайдено сліди горючих речовин, тож техніки готові стверджувати, що йдеться про підпал.

— Але чому ви телефонуєте мені?

— З’ясувавши, що пожежа — не нещасний випадок, ми почали опитувати людей, котрі знали жертву. Два свідчення дуже цікаві. Обидва кажуть одне й те саме: напередодні смерті Кріс Пауст Бакке намагався роздобути пістолет і ручну гранату.

Вістінґ насупив брови, глянув сам собі у вічі в дзеркалі заднього огляду.

— Те, що сталося вчора під час вашої операції, наводить на думку, що обидва випадки пов’язані. Вбивця, якого шукаємо ми, може виявитися тією людиною, яка допомогла Томові Керру втекти. Наші інтереси збігаються.

— Що вам іще відомо? — запитав Вістінг. — Хтось знав, навіщо йому граната? Він її таки роздобув?

— У середовищі, в якому обертався Кріс, не так багато балакунів. Але йому особисто граната точно не була потрібна. Ні граната, ні пістолет. Він шукав зброю для когось.

— Знаєте для кого?

— Ні, не знаємо, зате знаємо: знайшов те, що шукав. Його подружка бачила в нього вдома гранату. І ще маємо інформацію, де він її добув.

— І де?

— У Таллака Ґляйха. Відомий тут, у нас. Кримінальний авторитет. Мешкає у Біллінґстаді. Ми готуємо операцію затримання. Візьмемо його ввечері. Можливо, вам цікаво долучитися?

Вістінґ заплющив очі, відчув, як почав пульсувати нерв у скроні.

Він проїхав Біллінґстад годину тому. Щоб повернутися, доведеться витратити стільки ж часу. Зустріч зі спецагентом навряд чи триватиме довше години.

— Буду у вас за дві години, — відповів він і відчинив дверцята, щоб вийти.

— Гаразд, побачимося…

Розділ 38

Спецагент з Відділу внутрішніх розслідувань розташувався в конференц-залі цокольного поверху. Вістінґ зупинився на порозі, докінчуючи розмову з Нільсом Гаммером. Переповів інформацію, отриману від Тіма Скаґе, запропонував поїхати вдвох у Біллінґстад.

— Будеш готовий за годину? — запитав він, зачиняючи за собою двері.

— Так.

Тер’є Нурбьо підвів голову від лептопа з великим монітором.

— Даруйте, — промовив Вістінґ, вибачливо змахнувши рукою з телефоном, перш ніж покласти його до кишені.

Нурбьо підвівся. На ньому був новий костюм, менш офіційного й більш вишуканого, ніж зазвичай, крою, а так, відтоді, як вони бачилися востаннє — п’ять років тому, нічого й не помінялося. Тоді Нурбьо вів слідство проти Вістінґа, звинувачуючи його в наданні неправдивих доказів у справі про вбивство. З самого початку Нурбьо навіть не сумнівався у його винуватості. Усі зусилля внутрішнього розслідування пішли на підтвердження тієї теорії. Слідчі Спецвідділу були схожі на мисливських гончаків з єдиною метою перед очима: зловити старшого інспектора на переступі. На час слідства Вістінґа відсторонили від справ, і йому довелося приватно, без поліцейського доступу до матеріалів, доводити свою невинуватість. Нурбьо важко змирився з кінцевим результатом.

Вони привіталися, потиснувши одне одному руки.

Відеокамеру було націлено на порожній стілець. Нурбьо запросив Вістінґа сісти.

— Мушу зателефонувати вашій начальниці, — сказав він.

Вістінґ підтягнув стілець до столу. Відчував ворожість, яку випромінював його візаві.

— Навіщо?

Нурбьо перевірив положення камери.

— Прикро, що ви так непоштиво ставитеся до нашої зустрічі, — відповів він. — Нам усім важливо з’ясувати, що, власне, трапилося вчора.

Вістінґ похитав головою, мовби кажучи, що про непоштивість аж ніяк не йдеться.

— Дещо виринуло тим часом, — сказав він, коли ввімкнувся запис. — Боюсь, я не зможу тут надовго затриматися.

Нурбьо зміряв його поглядом, а потім довго розводився про офіційні формальності з приводу пояснень Відділові внутрішніх розслідувань. Він попросив Вістінґа надати детальний звіт про перебіг подій учорашнього дня. Вістінґ розповів лише в головних рисах. Нурбьо нічого не занотовував, лише час від часу кидав погляд на камеру.

— Усе знято на відео, — підсумував Вістінґ. — Запис дає дуже добру й достовірну картину. Ви його бачили?

Нурбьо не відповів.

— Хто керував слідчим експериментом?

— Відповідальність лежить не на одній особі. Том Керр мав показати місце захоронення решток Таран Нурюм. Це й було метою операції. Формально справа у віданні поліційного округу Осло, але відповідальність за її поновлення перекладено на Відділ давніх і нерозкритих справ Кріпоса та його керівника, Адріана Стіллера. Саме він вів діалог з Керром. Експеримент мав проводитися у Південно-Східному поліційному окрузі. Тому керівництво на місці було передано мені, і я призначив старшого інспектора Кіттіля Ґрама оперативним керівником.

— Ага, ви призначили оперативного керівника, — повторив Нурбьо. — Тобто делегували свої обов’язки іншому.

Вістінґ кивнув.

—Так, передав їх більш компетентній людині.

— Але це також означає, що за вами залишилося загальне керівництво операцією? — захотів уточнити Нурбьо.

— Так, відповідальність за проведення операції на місці.

— Тобто?

— Підготовка й коригування.

— Що це означає у конкретному випадку?

— Як я уже казав: призначення оперативного керівника, але й допомога в створенні необхідної йому команди. До того ж, я перебував у постійному контакті з Кріпосом, проводив розвідку й обстеження відповідної території.

Нурбьо зверхньо підтягнув догори губу, що мало б означати усмішку. Вістінґ мимоволі подумав про пастку, у яку його заманив слідчий.

— Коли ви проводили розвідку? — запитав Нурбьо.

— У п’ятницю.

Нурбьо зазирнув у свої нотатки.

— П’ятниця, 11 вересня. За чотири дні до слідчого експерименту.

Вістінґ збагнув, куди той хилить.

— Правильно, — кивнув він.

— Чи не розумніше було б провести розвідку напередодні? Чотири дні — це надто довго. Доволі часу, щоб заховати пістолет і гранату.

— Метою розвідки було ознайомлення з територією, а не попередження можливої спроби втечі. Зрештою, ніхто не знав, коли й де проводитиметься огляд. Про когось, хто міг би готувати втечу, тоді й мови не було.

— Факти промовляють за себе, — заперечив Тер’є Нурбьо.

Вістінг проігнорував його шпильку. Слідчий перегорнув сторінку в записнику.

— Яких було вжито заходів, щоб не допустити втечі? — запитав він.

— В операції брала участь численна команда поліцейських, — відповів Вістінґ. — До того ж, Керр мав обмежену свободу рухів. Кайданки на руках і ногах.

— І все ж ви не вважали втечу лише гіпотетичною можливістю? Хоч ніхто й не знав про операцію, ви таки вжили чимало запобіжних заходів.

— Звісно, — кивнув Вістінґ. — Зазвичай громадяни підписують страховий договір, хоч і не розраховують на те, що їхній дім згорить.

— Чому ваші люди не мали зброї?

Вістінґ відхилився на спинку стільця, зиркнув на годинник.

— Такою була умова Керра та його адвоката, — відповів він і розказав, що ця умова узгоджувалася на найвищому рівні — у Головному управлінні національної поліції.

— І ви не заперечували?

— Порадившись, ми — я, Стіллер та оперативний керівник — схвалили таку умову.

— Особисто ви мали право на остаточне рішення у цьому питанні?

— Так, мав. Але й Головне управління дало згоду. Свого часу в Керра стріляли під час затримання. Якби ми наполягли на зброї, не було б ніякого слідчого експерименту.

— Отже, ви скористалися єдиним можливим шансом?

Вістінґ випростався.

— Я охоче надам свідчення про перебіг операції і межі своєї відповідальності, — сказав він. — Інші хай оцінюють мої рішення, будь ласка! Я до цього вже звик. Я й сам подбаю про всесторонню оцінку своїх дій, але пізніше. Зараз ідеться про визначення пріоритетів, і це — пошук Тома Керра.

Тер’є Нурбьо ледь скривив губи, що свідчило про його невдоволення відповіддю.

— Хто дозволив зняти кайданки з ніг? — запитав він.

Вістінг на мить завагався. Рішення ухвалили колективно, але остаточне слово було за Кіттілем Ґрамом.

— Там дуже пересічена місцевість, — ухильно відповів Вістінґ. — Керр двічі зашпортався і впав. Ми вирішили, що кайданки треба зняти.

— Але хто віддав наказ? — наполіг Нурбьо.

— Кіттіль Ґрам.

— То була не ваша пропозиція?

Вістінг знову якусь мить зволікав із відповіддю. Боявся помилитись і мимоволі перекласти на когось вину.

— Зняти кайданки попросив адвокат. Він вимагав зняти їх не лише з ніг, але й з рук. Я запропонував обмежитися лише кайданками на ногах, щоб Керр міг легше пересуватися. Однак Кіттіль Ґрам — оперативний керівник. Останнє слово було за ним.

— Але ж ви його призначили. Він ваш підлеглий. Хіба пішов би проти вас, якби ви заперечували?

— Так, — впевнено ствердив Вістінґ.

— Між вами, зрештою, десять років різниці, — вперто торочив Нурбьо. — За вами старшинство й авторитет.

— Однак Кіттіль Ґрам володіє оперативними знаннями, має більший досвід. Хай там як, але я вважаю, що він правильно оцінив ситуацію, і не боюся розділити з ним відповідальність.

Нурбьо змінив тему. Він мав кілька запитань щодо реакції і дій Вістінґа після вибуху гранати.

— Розкажіть про електронні засоби стеження, — попросив він.

— Мені важко вдаватися в деталі, — відповів Вістінґ. — Про почеплені на Керра маячки я дізнався уже після його втечі. Всі необхідні дозволи для таких засобів стеження узгоджував Стіллер. І він відповідав за практичний бік справи.

— Маячки ввели вас в оману? Ви ж весь час вважали, що Том Керр перебуває на контрольованій поліцією території?

— За ним простежили до літнього будиночка, — кивнув Вістінґ. — Ми виставили наглядові пости й підготували операцію затримання.

— Операція планувалась як невідкладна?

— Так, але ми зійшлися на думці, що, з тактичного погляду, розумніше було б вичекати певний час. Ні в кого не виникало сумнівів, що Керрові допомогли підготувати втечу. Йому й надалі потрібна була допомога, тож вичікування давало шанс узяти обох злочинців.

— Узяти так званого Іншого?

— Так, це був реальний шанс, — підтвердив Вістінґ.

Тер’є Нурбьо перетасував документи.

— Іншого розшукували упродовж п’яти років. Можливе затримання тепер могло вплинути на ваше рішення?

— Що ви маєте на увазі?

— Чи примарна можливість затримання Іншого могла вас засліпити й посприяти помилковій оцінці ситуації?

— Про яку помилкову оцінку йдеться?

— Ну, добре, — відступився слідчий. — Тома Керра не було в літньому будиночку. Він зник. Інший теж не з’явився. Вичікуючи на його появу, ви дали Керрові ще більше часу на втечу.

— З інформації, яку ми мали на той момент, оцінка ситуації не була помилковою. Зрештою, там не я ухвалював рішення.

— А хто?

— Поліцмейстер.

— Але ж саме ви подали їй таку пропозицію.

Вістінґ кивнув. Чекати на Іншого було ініціативою Стіллера. Те, що експеримент на місцевості може закінчитися втечею, Стіллер допускав і планував запобіжні заходи. Якщо хтось і дав себе засліпити примарною можливістю арешту Іншого, то саме Стіллер.

— Аґнес Кііль — моя начальниця, — відповів Вістінґ, не згадуючи ролі Стіллера. — Ясна річ, що я виклав їй шанси, на які ми могли розраховувати. Вона разом зі штабом зважила всі можливості й погодилися на проведення операції.

Нурбьо мовчки сидів над своїми нотатками. Вістінґ не втримався, щоб не глянути на годинник. Наближалася шоста.

— У мене зустріч в Аскері через сорок п’ять хвилин… — почав він.

Нурбьо підвів на нього погляд.

— Як гадаєте, вчинили б тепер інакше? — запитав Нурбьо.

Вістінг похитав головою. Думати заднім розумом йому не було властиво.

— Як я уже казав, ми поновимо слідство від самого початку, — відповів він.

Тер’є Нурбьо кивнув і повернувся до того, на що Вістінґ уже давав пояснення, — ставив ті самі запитання, але в інший спосіб. Через півгодини оголосив, що допит закінчено.

Вістінґ відсунув від столу стілець. Під час огляду місця злочину багато чого пішло не так, як треба. Однак це зовсім не свідчило про службове недбальство. Ніхто не заслужив осуду чи погорди. Ніяких підстав для внутрішнього розслідування не було. Це була своєрідна помста з боку Тер’є Нурбьо. Він затіяв цю виставу, щоб можна було звинуватити Вістінґа в недбалому проведенні операції.

— Ви ж знаєте, — промовив Вістінґ, — зовсім не обов’язково всюди знаходити цапа-відбувайла.

— Ваша правда, — відповів Нурбьо, вимикаючи камеру. — Ви самі себе ним зробили…

Розділ 39

Місцем зустрічі обрали шкільну автостоянку в Біллінґстаді. Коли приїхали Вістінг та Гаммер, там уже стояли три поліцейські й два цивільні автомобілі. Дощ ущух, зате почало темніти.

Перш ніж вийти з авта, Вістінґ перевірив телефон. Повідомлення від Ліне. Фото з її відеозапису. Стоп-кадр. Важко було роздивитися, що саме на ньому зображено, але таке Вістінґ уже бачив: дерево зі зрізаним шматочком кори.

«Бачив це? — питала донька. — На стежці, де зашпортався Керр».

До авта підійшов чоловік у джинсах й сірому светрі з капюшоном. Вістінґ вийшов, так і не відповівши на повідомлення Ліне.

Чоловік відрекомендувався Тімом Скаґе.

— Ніна і її люди теж були зайняті іншими справами, але вже звільнилися.

Коротко підстрижена жінка в поліцейській формі швидко кивнула й узяла в руки айпад.

— Це — Таллак Ґляйх, — пояснила вона, відкриваючи сторінку реєстру поліції і показуючи фотографію лисого чоловіка з темними очима та борідкою-еспаньйолкою. — Раніше засуджений за завдання грубих тілесних ушкоджень та незаконне володіння зброєю.

Упевнившись, що всі добре роздивилися фото, посунула його пальцем, відкриваючи сателітне зображення будинку, який самотньо стояв у кінці ґрунтової дороги посеред великого пустиря.

— Мешкає сам. Більшість із нас вже бували там раніше й добре знають об’єкт.

Ніна обвела поглядом колег, а тоді перейшла до ґрунтовного обговорення майбутньої операції.

— Ґляйха звинувачують у постачанні вогнепальної зброї та гранати Крісові Паустові Бакке, незадовго до його загибелі. Смерть Бакке розглядають як підозрілий випадок. Пістолет і граната могли бути використані для втечі Тома Керра. Ми отримали дозвіл на збройну операцію, але використаємо зброю лише у винятковій ситуації. Усе має відбутися легко й безпечно. Під’їдемо «воронком». Двоє поліцейських вийдуть і подзвонять у двері, решта чекатимуть в авті.

Ніна кивнула в бік великого закритого поліцейського фургона.

— Запитання?

Присутні заперечно похитали головами.

— Усі інші чекатимуть тут — за рогом, — звернулася вона до Скаґе, показуючи на карту. — Поза зоною видимості.

Через п’ять хвилин автомобілі рушили з місця. Вістінґ з Гаммером опинились у самому кінці колони. Споночіло. Вістінґ вимкнув запалювання, щоб світло фар не зрадило їхнього місця схованки. Гаммер дістав зі скриньки між сидіннями маленький бінокль. Вони вийшли з авта і попрямували до Скаґе.

Фари поліцейського «воронка» освітили будинок за 200 метрів попереду. Будівля мала два поверхи з входом у мурованому цоколі й стояла на краю пустиря, під самим лісом.

— Він удома? — запитав Гаммер, приставляючи бінокль до очей.

Скаґе похитав головою.

— Ми однаково зайдемо всередину.

Поліцейський фургон під’їхав до самого будинку. Спалахнули гальмівні вогники, фургон заступав вхідні двері.

Гаммер невдоволено буркнув.

Водій вийшов, обійшов авто й зник з очей.

Захурчала рація Скаґе.

— Дзвоню в двері, — прозвучало в рації.

Вістінг обвів поглядом вікна. У багатьох світилось, але ніякого руху він не помітив.

Минуло з півхвилини.

— Дзвоню ще раз.

Від раптового пориву вітру зашелестіли дерева.

— Втікає! — скрикнув Гаммер, тицьнув бінокль у груди Вістінґові й кинувся навздогін.

Ліворуч, на узліссі, промайнула постать, невидима для тих, хто стояв перед будинком.

Вістінґ приклав бінокль до очей і побачив спину чоловіка в синьому джемпері, який зник між деревами.

Скаґе схопив рацію і викликав керівника штурмового загону.

— На західному боці будинку помітно пересування людини, — доповів він.

Відповіді не отримав, але бічні двері фургону від’їхали вбік. З них вискочили четверо поліцейських.

Тім Скаґе голосно вилаявся.

— Вони мали б когось поставити біля чорного входу.

Найближче до них поліцейське авто зірвалося з місця. З-під коліс бризнув гравій. Скаґе сів до Вістінґа. На момент, коли вони під’їхали до будинку, більшість поліцейських уже розсипалися по лісі.

Раптом розчахнулися вхідні двері. Один із полісменів відчинив їх зсередини.

— Двері на задвір’я були відчинені, — пояснив він.

Вістінґ почекав, доки будинок обшукали й повідомили, що всередині нікого немає, а тоді ввійшов разом зі Скаґе.

Нижній поверх мав п’ять кімнат. В одній стояв бар. У другій лежали на підлозі два матраци. Решта кімнат були схожі на склад непотрібних речей, завалені ящиками й коробками.

З другого поверху долинули голоси. Увімкнено на повний звук телевізор у вітальні. Програма про золотошукачів Аляски. На столі — баночка кока-коли й недоїдена магазинна піца. У повітрі ще було чути її теплий запах.

На видноті стояв пилосмок, але ним, певно, вже давно не користувалися. Колориту вітальні надавали батареї порожніх пляшок, тарілки із засохлими рештками їжі й розкиданий брудний одяг.

У рації чутно було, як поліцейські переслідували торговця зброєю. Вони перетнули стежкою ліс і вийшли в село. Викликали кінологів.

Гаммер повернувся до будинку.

— Намарно, не наздогнав, — сказав він.

Вони розділилися, щоб обнишпорити дім. Ретельно оглядали кімнату за кімнатою у пошуках зброї, гранат чи будь-чого, що можна було б пов’язати з убитим Крісом Паустом Бакке.

У кухонній шафці знайшли понад сто грамів амфетаміну, приладдя для зважування й пакування, а ще трохи гашишу й різних піґулок. Те, за чим, власне, шукали, знайшов Гаммер. Дерев’яний ящик з трьома ручними гранатами. Він стояв на дні шафи у найбільшій спальні. Гаммер поставив його на ліжко.

— Чудово! — вигукнув Скаґе. — Знайшли! Я викличу саперів.

Вістінґ сфотографував знахідку мобільним телефоном. Гранати були схожі на ту, яка вибухнула в Ефтанзі. Зелені з жовтим написом «MR3A2 — TNT». Нижче вибито номер, який дозволяв визначити виробника.

Вістінґ надіслав фото Мортенсенові, щоб той підтвердив, чи йдеться про однаковий тип гранат. За півхвилини Мортенсен передзвонив.

— Де ти? — поцікавився він.

Вістінґ пояснив.

— То як? — запитав він.

— Так, той самий виробник, — підтвердив криміналіст. — США. На деяких фрагментах ми виявили той самий номер. Збігається з номером на твоєму фото. Очевидно, їх вкрали під час нападу на збройний склад НАТО в Трьоннелазі чотири роки тому.

Вістінґ подякував, закінчив розмову й обернувся до Скаґе. Мортенсен дав їм необхідну провідну нитку.

— Є новини про втікача? — запитав Вістінґ, кивнувши на рацію, прикріплену до паска Скаґе.

Скаґе похитав головою.

— Ми його обов’язково знайдемо, — запевнив він.

Вістінґ кивнув.

— Відразу дайте мені знати, — попросив він і рушив до дверей.

Розділ 40

Бакалаврська дипломна робота Марен Доккен виявилася цікавим чтивом. «Одержимість злом. Жорстокість як мотив».

Ліне читала за кухонним столом. Зі свого місця вона бачила у вікно батьків будинок і час від часу позирала в той бік: чи він іще не повернувся додому.

Дипломна робота базувалася не лише на практичних знаннях і теоріях, але й на власних роздумах та висновках. Багато прикладів і доступний виклад. Чітко окреслене завдання. Деякі злочини були такими безжальними, нещадно жорстокими, що важко було їх назвати інакше, як безсумнівним злом, однак ішлося у роботі не лише про злочинців, носіїв цього зла, а загалом — про одержимість злом. Про жагу до жорстокості й про людей, які жадали задоволення, завдаючи болю й страждань своїм жертвам.

Цей матеріал Ліне могла використати у своєму документальному проєкті. На завершення дипломантка ставила запитання: чи не є одержимість злом тваринним началом, яке дрімає в кожній людині? Як от кіт грається мишею, перш ніж позбавити її життя? Чи як насолода від споглядання жорстоких гладіаторських боїв.

Ліне підвелася, прибрала тарілки й горнятка після їхньої з Амалією вчорашньої вечері.

У вікно засвітили фари. Ліне визирнула надвір. Приїхав батько. Він завернув на подвір’я, вийшов з авта, трохи повагався і попрямував до її будинку.

Вона випередила його, відчинивши двері, щоб не дзвонив у дзвінок.

— Бачила, як ти приїхав, — промовила вона.

— Як справи? — запитав Вістінґ.

— Добре, — швидко відповіла вона, кваплячись перейти до головного. — Бачив переслане фото? Відрізаної кори?

Вістінг кивнув.

— Таку саму мітку ми знайшли трохи далі на стежці. Вочевидь, там, де лежав пістолет.

— Ще якісь новини? — запитала Ліне без особливої надії на вичерпну відповідь.

— Нічого важливого.

Ліне провела батька до вітальні.

— Хочеш їсти?

— Ні, дякую. Може, подивимося твій відеозапис?

— Тоді ходімо вниз.

Ліне кивнула на двері до підвалу.

— Хочеш подивитися на щось конкретне? — запитала вона, спускаючись сходами поперед батька.

— Більше хочу послухати. Хто що казав…

Ліне зупинилася внизу сходів, запитально глянула на нього.

— Я був на допиті у слідчого з Відділу внутрішніх розслідувань, — пояснив батько. — Він питав, зокрема, хто віддав наказ зняти кайданки з ніг.

Ліне бачила запис не один раз, пам’ятала дискусію між батьком, Адріаном Стіллером та оперативним керівником, але не пригадувала розмови дослівно.

— Хіба він сам не міг подивитися відео? — здивувалась вона.

— Мабуть, дивився, — відповів батько. — Вважає, що то було моїм рішенням, а я нічого такого не пригадую.

Вони сіли за робочим столом. Ліне ввімкнула комп’ютер й запустила запис з відзначеного кадру, де Керр витирає кров з подряпини на щоці й облизує пальці. На той момент кайданків на ногах уже не було. Ліне відмотала на дві хвилини назад і знову ввімкнула відео.

Керр у супроводі поліцейських ішов уздовж старої овечої загороди. Біля воріт зупинилися.

— Звідси вниз, — сказав Керр.

Камера повернула трохи у той бік, куди він кивнув головою. Унизу, під схилом, протікав струмок, видно було узлісся, яким Керр згодом кинувся навтьоки. Там, де вибухнула граната.

— Далі дуже нерівна місцевість, іти буде важче, ніж досі, — почувся голос Клеса Танке.

Керр разом зі своїм адвокатом повернувся у кадр.

— Я б не радив рухатися далі в кайданках, — вів далі Танке. — Ви ризикуєте, що мій клієнт іще більше може покалічитися.

Вістінґ нахилився лівим вухом до динаміків. Ліне підкрутила звук.

— Він має рацію, — сказав Вістінґ.

— Ми можемо його підтримувати попід руки, — запропонував Ґрам.

— Не варто цього робити, — озвався Стіллер.

Вістінґ обернувся до Кіттіля Ґрама.

— Ти не проти зняти кайданки з ніг?

Ґрам кивнув.

— Якщо він залишиться у наручниках, то — ні.

— Ну, як скажете, — промовив Стіллер.

Кіттіль Ґрам вийняв ключі, попросив Керра розстібнути пасок, потім відімкнув манжети на ногах, витягнув ланцюг через штанину й від’єднав його від наручних браслетів.

— Уперед! — звелів він.

Том Керр рушив далі.

Ліне зупинила запис, глянула на батька.

— Саме так ти пам’ятав розмову?

Вістінґ кивнув.

— Моя пропозиція, рішення — Кіттіля Ґрама.

— Мені здається, Стіллер прогнозував те, що потім трапилося, — промовила Ліне.

— Що Керр утече?

— Принаймні передбачав внутрішнє розслідування, якби так сталося. Убезпечив себе…

Вона знову відмотала трохи назад. Адвокат відраджував зводити Керра вниз зі сплутаними ногами й наполягав на тому, щоб зняти кайданки. Вістінґ радився з двома іншими колегами.

— Він має рацію, — сказав Вістінґ.

— Ми можемо його підтримувати попід руки, — запропонував Ґрам.

— Не варто цього робити, — озвався Стіллер.

Ліне зупинила запис, перескочила на п’ять секунд назад.

— Не варто цього робити, — знову прозвучала фраза Стіллера, яку важко було витлумачити: чи то він підтримував пропозицію Ґрама, чи погоджувався таки зняти кайданки, щоб полегшити в’язневі спуск схилом.

Ліне перезирнулася з батьком. Він кивнув, бо теж подумав про те саме.

Ґрама запитали, чи не проти він зняти кайданки з ніг.

— Якщо він залишиться у наручниках, то — ні, — відповів той.

Стіллер виставив перед собою руку, ніби нерішуче застерігаючи.

— Ну, як скажете, — промовив він, дивлячись при цьому просто в камеру, ніби хотів упевнитися, що складання з себе відповідальності зафіксовано.

Ліне знову зупинила відеозапис. Їй не надто сподобалося почуте. Це було підтвердженням того, що на Стіллера не можна покладатися, а вона ж залежна від його обіцянки щодо свого документального кінопроєкту.

Вістінґ провів п’ятірнею по волоссі. Ліне не зводила погляду з його стурбованого обличчя.

— Вони ніяк не зможуть зіпхнути на тебе вину за втечу Керра, правда ж? — запитала вона.

— Внутрішнє розслідування веде Тер’є Нурбьо.

Ліне важко зітхнула.

— Чого він на тебе в’ївся?

— Стара образа…

Ліне знала передісторію. Саме Нурбьо вів розслідування того разу, коли батька виставили на глум у передовиці газети «ВҐ» за нібито сфабриковані докази. То була справа, у якій Нурбьо зневажив чесність і справедливість задля власної перемоги. Аби лише поставити Вістінґа перед судом.

— Хіба не можна було призначити когось іншого слідчим? — запитала Ліне.

Вістінг знизав плечима.

— Не маю ні часу, ні бажання сушити собі цим голову. Мені й так вистачає клопоту, — відповів він.

Ліне знов обернулася до монітора. Запис зупинився на кадрі з Марен Доккен, де вона стояла найближче до Тома Керра.

— Будеш дивитися далі?

Вістінґ похитав головою і хотів уже було встати.

— Я була сьогодні в Марен Доккен, — сказала Ліне, кивнувши на монітор.

— Он як!

— Дорогою на місце слідчого експерименту ми трохи спілкувалися з нею в мікроавтобусі. Хотіла провідати, запитати, як вона почувається.

— Я мав би теж навідатися до неї.

Ліне ледь усміхнулася.

— До неї приходили в гості колеги. Ти не можеш всюди встигати.

— Як вона?

— Вибухом порвало кілька сухожилків у ключиці. Не рухає рукою. Їй боляче, але, мені здається, вона більше переживає, що не завадила втечі Тома Керра.

— Хай не переймається, — промовив Вістінґ, підводячись зі стільця. — Ніхто не міг передбачити того, що трапилося.

— У кожному випадку, вона багато про це думає. Я показала їй відео, і вона трохи заспокоїлася, побачивши справжню картину.

Раптом Ліне спало щось на думку.

— Зачекай хвильку. Мушу тобі щось показати.

Ліне відмотала запис до того моменту, коли Керр і Клес Танке сіли на заднє сидіння автомобіля адвоката.

— Марен каже, що адвокат щось показував йому на екрані мобільного. Вона бачила їх через вітрове скло.

Вістінґ аж обома руками схопився за спинку стільця, нахилився до монітора.

— Ти це записала?

Ліне похитала головою.

— Вони не говорили по телефону, — поспішила запевнити вона. — Адвокат вийняв якісь папери з конверта і щось показав у мобільному.

Вона бачила, що батько спохмурнів. Їй стало цікаво, що б це мало означати.

— Гадаєш, адвокат міг бути співучасником? Міг передавати інформацію Керру?

— Попрошу Марен написати про це рапорт.

Ліне не відразу збагнула масштаби такого припущення.

— Це дало б відповіді на багато запитань, — сказала вона. — Передача інформації в тюрму й на волю.

— Те, що відбувалося в авті, могло бути цілком легітимним, — зітхнув Вістінґ і відпустив спинку стільця. — Дякую за перегляд.

Він рушив до сходів. Ліне бачила, що тепер батькові буде над чим подумати. Безсонна ніч йому забезпечена.

Розділ 41

У нарадчій кімнаті зібралися на ранкову нараду п’ятеро офіцерів поліції. Вістінґ сидів на чолі столу. Нільс Гаммер, Турюнн Борґ, Крістіне Тііс і Еспен Мортенсен зайняли свої постійні місця.

— Туре Берґстранда прооперували вчора, — почав Вістінґ. — Розірвано м’яз на гомілці. Складне поранення. Попереду ще кілька операцій, досі існує загроза ампутації кінцівки. Марен Доккен перебуватиме на лікарняному два тижні. Решта повернуться до роботи наприкінці тижня. Завтра вони звітуватимуть тут, у відділку, про останні події. Ми з Гаммером теж братимемо участь у звітній нараді.

Гаммер відсунув свій стілець від столу і, перш ніж встати, примружено визирнув надвір.

— Сонце, — пробурмотів він, обійшов стіл і опустив жалюзі на одному з вікон.

Вістінґ коротко підсумував події вчорашнього дня.

— Багато всього, але нічого конкретного, — сказав він.

У двері постукали. Ще ніхто й відповісти не встиг, як вони прочинилися — у кімнату зазирнув, ніби хотів пересвідчитися, чи не помилився кімнатою, Адріан Стіллер. Увійшов і зачинив за собою двері.

— Можна мені бути присутнім? — запитав він, показуючи на вільний стілець.

— Ми тебе тут сьогодні не чекали, — буркнув Вістінґ.

— Маю о дванадцятій зустріч зі слідчим Спецвідділу, — пояснив він, сідаючи до столу. — Ми з Відділу давніх і нерозкритих справ теж немало причетні до проведення цієї операції. Тут, до певної міри, є і наша провина. Тому я хочу бути в курсі подій. Якщо наш відділ може стати в пригоді, я радо допоможу.

— Маєш новини від зовнішнього спостереження? — поцікавився Гаммер.

Стіллер похитав головою.

— Учора в Луне Мельберґ гостювала подруга, сьогодні Луне виходить на роботу у вечірню зміну.

— А що з Флойдом Тюе?

— З дому не потикався. Єдине, що ми зафіксували, — доставку їжі вчора по обіді. Він мало з ким спілкується, але користується великою повагою у фінансових колах. Такий собі анонімний філантроп. Заробляє шалені гроші на біржі, але й багато витрачає на фінансування соціального підприємництва та благодійність.

— Його батько був педофілом, — завважив Гаммер, виймаючи з кишені бляшанку з жувальним тютюном.

Решта враз підвели на нього очі.

— Я трохи понишпорив в особових справах, — пояснив Гаммер. — Старший Тюе був кілька разів засуджений. Найпершого разу — за інцест. Зґвалтував рідного сина.

Стіллер кивнув, підтверджуючи сказане, однак Вістінґ мав сумніви, чи вони з Гаммером мають на увазі одну й ту саму інформацію.

— Він помер у тюрмі, в «Іла», — додав Гаммер. — Повісився у камері.

Стіллер знову кивнув.

— Ми придивимося до цього чоловіка й до його пересувань найближчими днями і спробуємо знайти когось, хто добре його знає й зможе нам більше розповісти.

— Має у підвалі басейн, — знову встряв Гаммер. — Можливо, там бував Керр.

— Звідки знаєш? — запитав Вістінґ.

— Ґуґл! Про це написано в старому проспекті, викладеному в інтернет. Будинок купив вісім років тому. Заявлена ціна — дев’ятнадцять мільйонів євро.

— Ми з Семмельманом візьмемо його на себе. Тюе ніде не згадується у стосунку до Керра, але не завадить перевірити двічі, — сказав Вістінґ і перейшов до наступного питання. — Фрагментарне розслідування ведеться у багатьох поліційних округах. Наше завдання — знайти Тома Керра. Його пошуки логічно вплітаються у вистежування Іншого, яке ведуть Ідар Семмельман і округ Осло. Східний поліційний округ підозрює Іншого в убивстві Нанни Томле, а округ Осло-Вест — в убивстві Кріса Пауста Бакке.

— Хто це? — стрепенувся Стіллер.

Вістінґ розповів, як вони, ймовірно, з’ясували, звідки в Керра взялася граната, і переказав кількома словами перебіг операції напередодні ввечері.

— За словами подружки Кріса Пауста Бакке, він роздобув гранату в одного чоловіка з наркоманського середовища, Таллака Ґляйха. Ґляйха заявлено в розшук. Нам відразу повідомлять, коли його візьмуть.

Потім узяв слово Мортенсен. Він підготував фотопрезентацію з місця злочину, де працювали експерти, показав знахідки. Але все це ніяк не сприяло просуванню справи.

Гаммер саме перевіряв телефонний трафік в Ефтанзі. Поки теж безрезультатно.

— Що там з Тео Дерманом? — запитав Вістінґ. — Щось вдалося дізнатись?

— Нічого, хіба що «Дерман» — це поширене у Вестфалені німецьке родове прізвище.

Турюнн Борґ доповідала про заяви випадкових свідків, які щось або когось бачили. Всю інформацію ретельно перевіряли.

— На даний момент ніякої активності не помітно, — сказала вона. — Жодних повідомлень про його можливе перебування.

Наступні десять хвилин присвятили плануванню. Традиційно, слідство — це пошук слідів, які, урешті-решт, мали б привести до злочинця. Нинішнє ж завдання відрізнялося від рутинних. Усі знали, ким був Том Керр і що саме він скоїв. Ішлося про те, щоб неодмінно його знайти. Однак гіпотез було надто мало. Подальший поступ розслідування залежав від спостережень громадян. Надії покладали на те, що хтось його побачить і впізнає.

Нарада закінчилася. Вістінґ відсунувся на стільці від столу. Він обернувся до Стіллера, зміряв його поглядом.

— Нам треба поговорити наодинці, — промовив він. — У моєму кабінеті.

Розділ 42

Вістінґ стояв на порозі кабінету, чекав, доки Стіллер сяде на стілець для відвідувачів, а тоді зачинив за собою двері й сів за письмовий стіл.

— Чи міг Клес Танке бути співучасником? — запитав він.

Стіллер закинув ногу на ногу. Сьогодні він вдягнув костюм з білосніжною, бездоганно випрасуваною сорочкою.

— Адвокат? — перепитав він з усмішкою. — Що тебе наштовхнуло на таке припущення?

— Людина з тюремної охорони натякнула, — відповів Вістінґ. — Найпростіший спосіб передавати повідомлення у в’язницю чи з в’язниці суворого режиму — через адвоката під час зустрічі з підзахисним.

— Але ж Керр використовував свою подружку по листуванню, — нагадав Стіллер.

— Скоріш за все то був облудний маневр, — заперечив Вістінґ. — Адресата ж не існує…

Адріан Стіллер замислився.

— За останні два місяці Танке відвідував Керра десять разів, — сказав Вістінґ, знайшовши серед паперів інформацію з реєстру відвідувань в’язниці.

— Керр пішов на відчайдушний крок, — промовив Стіллер. — Він мав намір зізнатися ще в одному вбивстві. Їм було про що поговорити.

Вістінґ кивнув. Відвідини адвоката були частими до і після розмов Керра зі своїм співкамерником про третє вбивство. Але їх ще можна було якось пояснити.

— Я маю ось таке, — повів далі Вістінґ.

Він підсунув Стіллерові рапорт Марен Доккен, який він попросив її написати. Рапорт був детальніший, ніж переказ Ліне. Том Керр отримав від Клеса Танке грубий, заклеєний конверт і розпечатав його, доки сидів на задньому сидінні адвокатського авта.

Стіллер читав, насупивши чоло.

— Ти хотів з ним поговорити? — запитав він.

— Було б логічно, — відповів Вістінґ. — Він найбільше контактував з Керром останнім часом.

Стіллер похитав головою.

— Це конфіденційні стосунки «адвокат—клієнт». Він нізащо нічого тобі не розкаже. Це ж Клес Танке!

Вістінґ уважно вивчав реакцію колеги, вагався, чи не викласти йому все те, що почув на відеозаписі, що було сказано і не сказано, коли з Тома Керра знімали кайданки на ногах. Але передумав.

— Я уже попросив про зустріч, — сказав натомість. — Іноді добре послухати те, чого не скажуть.

— Тоді мусиш мати готовий план розмови. Досконалий план.

— Маю.

— Коли зустрічаєтеся?

— Об одинадцятій в його офісі.

Стіллер струсив нижче наручний годинник з великим циферблатом.

— Тоді нам треба поквапитися.

— Нам? — здивовано перепитав Вістінґ. — Хіба тебе не чекає Спеціальний відділ?

— Почекає…

Розділ 43

У приймальні адвокатської контори «Танке & К» було тихо й прохолодно. Секретарка, яка записала їх на прийом, час від часу відповідала на телефонні дзвінки, приймала звернення громадян, обіцяла клієнтам невдовзі повідомити необхідну інформацію. Інколи чутно було, як стукотять по клавіатурі комп’ютера її нігті. У приймальню заходили й виходили співробітники.

Секретарка подала їм по склянці води. Стіллер свою уже випив. Минуло десять хвилин. Секретарка глянула на монітор комп’ютера, підвелася з-за стійки, — мабуть, отримала вказівку щодо них.

— Можете заходити, — сказала вона й провела їх до кабінету в самому кінці коридору.

Секретарка відсунула вбік двері й жестом запросила досередини.

То був кутовий кабінет, ніякої краси з вікна не видно, лише дахи навколишніх будинків з опалювальними агрегатами й вентиляційними трубами. Клес Танке сидів посеред кімнати за столом. Він устав їм назустріч, подав руку для привітання.

— Є новини? — запитав адвокат.

— Ми не знаємо, де перебуває Том Керр, — сказав замість відповіді Вістінґ.

Танке замислено стиснув губи.

— Все це дуже прикро, — промовив він, повертаючись за стіл. — Однак, боюся, я мало чим стану в пригоді. Навіть якби щось знав, не зміг би допомогти. Розумію, навіщо ви прийшли, але мова йде про мого клієнта. Дотримання конфіденційності пріоритетніше за обов’язок свідчити.

Вістінґ і Стіллер сіли.

— Чи це означає, що ви давали Керрові поради щодо втечі? — запитав Вістінґ.

Танке ошелешено глянув на нього.

— Звісно ж ні! Як ви можете навіть натякати на таке?

— Конфіденційність стосується лише інформації, яку адвокат надає клієнтові в зв’язку з юридичними консультаціями й захистом на суді, — нагадав Вістінґ.

Клес Танке заперечно похитав головою, демонструючи свою незгоду.

— Я повинен належно обходитися з довіреною мені інформацією, — сказав він, показуючи поглядом на товстий фоліант законів на столі. — Але справа навіть не в тім. Я не маю що вам розповісти.

До кабінету ввійшла секретарка, несучи в руках тацю з пляшками води й склянками. Вістінґ зачекав, доки вона поставить тацю на стіл і вийде з кімнати.

— Не можете розповісти, про що ви розмовляли на задньому сидінні вашого авта, перед тим як рушити до місця проведення слідчого експерименту? — запитав він.

— Це було б грубим порушенням правил.

— Ми маємо свідчення, що ви надали Томові Керру доступ до свого мобільного.

У Клеса Танке заходив угору-вниз борлак.

— Ви не розумієте, — силувано всміхнувся він. — Там ішлося зовсім про інше.

— Ви дозволили Керрові скористатися своїм телефоном?

Танке виклав на стіл руки долонями донизу.

— У нас постійно працювала камера, — втрутився Стіллер, випереджаючи відповідь Танке. — Хоч ми й не чули голосів.

Клес Танке невпевнено похитав головою, ніби не дуже вірив, що хтось знімав те, що відбувалося на задньому сидінні авта.

— Його прохання стало для мене несподіванкою, — почав він, присунувши до себе одну зі склянок. — Керр хотів поговорити зі мною наодинці до початку операції. Розмова не стосувалася ні слідчого експерименту, ані Таран Нурюм.

Клес Танке налив собі води й дивився, як на поверхню здіймаються бульбашки.

— Я давно добивався порозуміння з його страховою компанією, — повів далі адвокат. — Хутір згорів, коли Керра затримали. Пожежники довели, що то був зумисний підпал, тож страховики запідозрили шахрайство. На момент, коли хутір почав горіти, Керр уже сидів під арештом, але страхова компанія вперто не бажала виплачувати компенсацію. Перед тим, як виїхати за ворота в’язниці, я повідомив йому, що вони мають для нього пропозицію. Саме про це Том і хотів поговорити. Листа від страхової я отримав на і-мейл, дав йому прочитати зі свого мобільного.

Вістінґ не спускав з адвоката очей.

— Ось, можу показати, — промовив Клес Танке, беручи до рук телефон.

Вказівний палець ковзнув екраном, тицьнув на іконку електронної пошти. Клес знайшов листа, відкрив у додатку документ. Вістінґ упізнав лого відомої в Норвегії страхової компанії, але дрібний текст годі було відчитати.

— Я можу попросити в свого мобільного оператора реєстр трафіку з цього телефону, — запропонував адвокат. — Аби ви переконалися, що з нього на той момент не дзвонили й не пересилали смс-ки.

— Було б чудово, — кивнув Вістінґ.

— Я був направду вражений, що Керра нітрохи не хвилювали наші дії. Запевняю, ви не там шукаєте винуватого.

Вістінґ далі пильно до нього приглядався.

— А що за конверт ви йому передали?

Танке пригубив склянку й випив усю воду, майже до дна.

— Йдеться про те саме, — відповів він. — Я ж мав із Керром довгу розмову в тюрмі, у вівторок зранку. Перед тим, як ви конвоювали його до мікроавтобуса. Ми майже не торкалися огляду місця захоронення. Його цікавила винятково страхова компенсація. Я сказав, що маю копію останнього свого листа, надісланого страховикам, але вона в авті разом з іншими документами. Керр завжди хотів мати копії усієї кореспонденції. Забажав перед початком операції подивитися на мій лист до страхової компанії і на їхню пропозицію, прислану на мою електронну адресу.

Пояснення адвоката не суперечило тому, що Вістінґ побачив під час обшуку камери Тома Керра. Керр справді прискіпливо пильнував тяжбу зі страховою агенцією і зберігав копії всіх документів. Розмова в авті цілком могла вестися про страхування, але й могла бути заздалегідь продуманою брехнею.

— Хто такий Тео Дерман? — змінив тему Вістінґ.

Він був готовий до того, що не отримає ніякої відповіді, тому зосередився на мові тіла адвоката. Коли Вістінґ назвав ім’я, у Танке сіпнувся кутик ока.

Клес Танке звик зберігати маску незворушності. Жоден м’яз на обличчі ніколи не зрадив його прихованих думок, коли він стояв перед камерою і говорив про клієнта або актуальну кримінальну справу. На коротку мить маска мовби тріснула, показавши справжні почуття. Щось схоже на стурбованість.

— Хто? — перепитав він.

Вістінґ повторив ім’я. Адвокат похитав головою.

— Нічим не можу допомогти.

Стіллер нахилився вперед.

— Чому? Не чули цього імені раніше чи маєте інші причини, чому не можете нам допомогти?

— Я не знаю, хто такий Тео Дерман.

— Але чули таке ім’я?

Клес Танке вдруге ухилився від прямої відповіді.

— Звідки ви його взяли? — запитав він.

Вістінґ уважно вивчав міміку адвоката. Тому, без сумніву, було знайоме ім’я. Видно, його занепокоїло, що хтось теж його знає.

— Воно зринуло в ході розслідування, — сказав Стіллер.

— Як зринуло?

— Це чоловік, з яким Керр спілкувався з тюрми, — відповів Вістінґ, не вдаючись у деталі.

Танке відсунув стілець від столу і встав. Підійшов до вікна. Стояв і дивився надвір. Погляд став наче неприсутнім, ніби він обдумував відповідь і зважував слова.

— Він приходив до мене, — нарешті сказав адвокат і обернувся до Вістінґа.

Вістінґ і Стіллер мовчали, чекали на продовження.

— Чотири тижні тому, у середині серпня. Хотів поговорити про Трюде. Моя небога… — Танке знову сів, потягнув за комірець, ніби він його тиснув.

Вістінґ насторожився.

— Улітку зникла кішка моєї небоги, — пояснив Танке. — Трюде… Дурне ім’я для кота, але так вже її звали. Небогу звуть Нора. Подзвонив якийсь чоловік, попросив про зустріч. Сказав, що це стосується Трюде й Нори. Сказав, що Трюде вже, певно, нежива, але хоче поговорити про неї.

Танке погортав свій густо списаний робочий календар. Зустріч відбулася двадцятого серпня.

— У мене з’явилося неприємне відчуття. Просто накотив жах. Норі вісім років…

Він похитав головою.

— З’явився десь за дві години.

— Про що розмовляли?

— Показав мені фотографію кішки. Вона була мертва. Розчленована. Брутально порубана, — Танке на хвилинку замовк. — Звісно, то була погроза. Натяк на те, що може трапитися з Норою. Чоловік хотів, щоб я передав його листа Керрові. У тюрму. Лист був запечатаний. Не знаю змісту, але згодом здогадався, що там, напевно, було прописано детальні інструкції, можливо, навіть фото, для підготовки втечі.

Вістінґ трохи розгубився.

— Тео Дерман — не справжнє ім’я, — промовив він. — У Норвегії не існує такої людини.

— Він мені не відрекомендовувався, але записався на прийом саме під таким іменем.

— Який він був на вигляд?

Танке невесело зітхнув.

— Навіть не знаю.

— Не знаєте? — здивувався Вістінґ. — Він же сидів ось тут, перед вами.

— Років тридцять. З бородою. Гадаю, борода пофарбована. До того ж, мені здалося, ніби він спеціально відростив бороду для візиту. Як камуфляж. Обличчя заліплено численними пластирами, окуляри з жовтими скельцями. На голові — картуз.

— Бачили його раніше?

— Ніколи.

— Якою мовою розмовляв?

— Англійською. Ламаною англійською, але акцент теж міг бути награний.

— Довго тут був?

— Ні. Недовго. Може, п’ять хвилин. Короткий візит.

— Ще зустрічалися?

— Лише того разу. Але був іще один лист. Прийшов додому, приватно. Я знайшов його в поштовій скриньці. Адресований мені. Конверт у конверті. На внутрішньому конверті — ім’я Тома Керра. Відправник підписався «Трюде» — натяк, що я здогадаюся, від кого.

— Коли це було?

— Минулої середи. Я передав його Керрові наступного дня, — Танке випростався на стільці. — Це порушує правила Карного кодексу, але грубим переступом закону не є, — завважив він.

Вістінґові кортіло сказати, що Танке в такий спосіб сприяв утечі, однак промовчав.

— З Керром говорили про листа?

— Ні. Він не відкривав конверти при мені.

— А від нього ніяких послань не передавали?

— Ні, то була одностороння комунікація.

— Ще хтось з вашої контори бачив його або з ним розмовляв?

— Янне, — Танке кивнув на тацю з пляшками води й склянками, яку принесла секретарка. — Решта співробітників були або в суді, або на інших зустрічах поза офісом. Янне відповідала на його телефонний дзвінок і зареєструвала, коли він прийшов. Я перевірив, звідки був дзвінок. Чоловік телефонував з Центру зайнятості в Саґене. З телефону, яким дозволено користуватися шукачам роботи. Я навіть поїхав туди. Воно там дуже схоже на старомодну телефонну будку. Будь-хто може звідти телефонувати. Ніякого контролю. Жодних камер.

— А у вашій конторі є камери спостереження?

Клес Танке похитав головою.

— Нашим клієнтам не подобається нагляд. Маємо камеру в домофоні, але без запису.

— А лист в авті? Теж був від Тео Дермана?

— Ні. Він стосувався страхування. Я навіть не здогадувався, що Керр мав намір втекти під час проведення слідчого експерименту на місцевості.

— Як думаєте, про що йшлося у тих листах? — запитав Стіллер. — Від кого вони?

— Я припускав, що від Іншого.

Стіллер глянув на Вістінґа.

— Хоча то міг бути й зовсім не він. Не особисто він. Можливо… Найімовірніше, його посланець. Думаю, Том Керр щиро казав на суді, що не має ніякого стосунку до вбивства Таран Нурюм. Скоріш за все, він не винуватий у цьому випадку, проте розумів, що мусить узяти вину на себе, якщо сподівається полегшити собі умови відбування ув’язнення. Його й так уже засудили до найсуворішої, за законом, кари. Зізнавшись іще в одному вбивстві, він нічого не втрачав. Навпаки. Зізнанням хотів продемонструвати, що змінився і розраховує у далекому майбутньому на дострокове звільнення. Але йому потрібна була інформація. Мусив знати, як саме Інший позбавив життя Таран Нурюм і куди подів тіло. Припускаю, саме про такі подробиці йшлося у листах. Як адвокат, я опинився у жахливій ситуації, коли в інтересах свого підзахисного був, по суті, змушений дати неправдиві свідчення.

Вістінґ мовчки слухав.

— Далі все стало схожим на якусь гру, — вів далі Танке. — Від самого початку, коли він завів довірливі розмови зі співкамерником. Від того моменту події пришвидшилися. Надто пришвидшились, як на мене. Керр попросив мене відкласти слідчий експеримент. Тепер розумію, що він потребував відтермінування, щоб роздобути зброю. І в нього з’явився час на збір усієї необхідної інформації.

— Отже, це означає, що саме Керр ініціював комунікацію з Іншим, — підсумував Стіллер. — Першим вийшов на контакт з ним, з тюрми. У який спосіб це могло відбутися у такому разі?

Клес Танке розвів руками.

— Не знаю. Він має постійну відвідувачку, яка провідує його у в’язниці. Подругу по листуванню. Але це лише мої нічим не підтверджені припущення.

— Можете порадити, як знайти й ідентифікувати того посланця?

Танке вкотре похитав головою.

— Не знаю більше нічого, крім того, що вже розповів. Здебільшого це лише здогади.

Вони знову підсумували все сказане, поставили ще багато різних запитань, отримали ще детальнішу розповідь адвоката про відвідини Тео Дермана, обговорили можливість створення фоторобота.

— Є всі передумови для укладення такого портрета, — наголосив Вістінґ. — Він же сидів перед вами. Ви з ним розмовляли.

— Я вже бачив раніше такі фотороботи, записані зі слів свідків, — сказав Танке. — Вони нечасто допомагають у пошуках злочинця, але, звісно, я охоче спробую.

Вістінґ підвівся, збираючись відкланятися.

— Маєте якісь здогади або припущення, де зараз може перебувати Том Керр?

Адвокат знову міцно стиснув губи.

— Ні. Якби знав, то ще добре подумав би, чи розповідати про це поліції.

Розділ 44

— Щось воно не надто в’яжеться, — завважив Стіллер, доки вони йшли до авта. — Танке потай проносив листи до в’язниці, а Луне Мельберґ виносила?

Вістінґ мовчки кивнув.

— Попрошу Семмельмана перевірити Центр зайнятості, — сказав він. — Це — найбільш конкретна інформація. Той чоловік телефонував звідти, щоб, без сумніву, домовитися про зустріч з адвокатом.

— Треба поговорити і з секретаркою, — додав Стіллер. — Хай підтвердить слова Танке й опише відвідувача.

Вони дійшли до авта. Вістінґ паркувався через додаток на телефоні. Відкрив іконку, щоб заплатити за стоянку, і побачив, що за час їхньої зі Стіллером відсутності двічі телефонував Гаммер.

— Я саме отримав цікаве повідомлення з Головної пошти, — сказав він, коли Вістінґ передзвонив.

— Тео Дерман?

— Вони теж не знайшли такої адреси, але певні, що надісланий туди лист опинився у відділенні незатребуваної кореспонденції.

— Незатребуваної?

— Поштові надсилання, які не знайшли адресата чи відправника, передають на склад Естланн-терміналу для подальших розшуків. Саме на тому терміналі згромаджуються всі різдвяні подарунки з неправильною адресою.

Вістінґ десь читав статтю про так званих поштових детективів.

— В окремих випадках конверти відкривають, щоб подивитися, чи не знайдеться всередині ім’я відправника.

— Отже, листи Тео Дермана могли потрапити на поштовий склад? — перепитав Вістінґ.

— Принаймні службовець, з яким я розмовляв, вважає такий варіант цілком можливим, — відповів Гаммер.

Вістінґ завів авто.

— Де той термінал?

— Льоренскуґ, — відповів Гаммер.

— Буду там за півгодини. Надішли адресу.

Закінчивши розмову, Вістінґ переказав новину Стіллерові.

— Я з тобою, — кивнув Стіллер.

Вони рушили в північному напрямку, на виїзд із центру міста. Перетнувши межу Осло, впали «на хвіст» зеленому трейлерові поштової служби, який допровадив їх до індустріальної зони й далі — до поштового терміналу.

Стіллер відчинив дверцята зі свого боку. Але Вістінґ не виходив, завмер, склавши руки на кермі.

— Що таке? — здивувався Стіллер.

Вістінґ похитав головою. Доки вони їхали, одна думка засіла йому в голові, але така непевна, що він мусив добре її обдумати, перш ніж висловити вголос.

— Він повинен був мати якусь причину для такого вчинку. Таємно передати з тюрми листа на адресу, якої не існує, — Вістінґ нарешті вийшов і зупинився перед автом. — Усе інше було чудово сплановано. А якщо його план саме й полягав у тому, щоб лист опинився у поштовому терміналі?

Стіллер теж зупинився, пильно дивився на колегу, доки нарешті збагнув.

— Має там когось? — він кивнув у бік терміналу. — У відділенні незатребуваної кореспонденції?

— Це лише припущення. Можливість...

— Думаєш, Інший там працює?

— Не конче він. Хтось, хто може передати листа далі. За призначенням. Ходімо! З’ясуємо, чи листи на складі. Якщо ж їх тут немає, мусимо вирахувати, хто мав до них доступ.

Вони підійшли до віконця реєстрації. Їх скерували до огрядного службовця, відповідального за звернення поліції. Табличка на дверях повідомляла, що тут приймає начальник відділу якості й безпеки. Вістінґ пояснив мету візиту.

— Це стосується Тома Керра? — запитав чоловік за письмовим столом. — Бачив вас у новинах.

— Ми розслідуємо багато різних справ, — кивнув Вістінґ. — Мова йде про конверти формату А-4, надіслані на адресу в Осло, якої не існує.

— С-4, — виправив його товстун. — Конверти розміру А-4 називаються С-4.

Вістінґ усміхнувся.

— Ми хочемо перевірити, чи не осіли вони у відділі незатребуваної кореспонденції.

— Зрозуміло.

Чоловік висунув одну шухляду й заходився перебирати якісь папери.

— Коли це було? — поцікавився він.

— Орієнтовно від півтора до чотирьох тижнів тому.

— Тоді вони ще в нас, — кивнув чоловік, засуваючи шухляду. — Ви заповнювали анкету-запит?

— Це терміново, — сказав Вістінґ. — Заведіть нас до відділення, щоб ми могли поспілкуватися з працівниками. Якщо листи в наявності, ми сьогодні ж їх заберемо.

Товстун мовчки дивився на Вістінґа, ніби оцінював, чи не порушує правил його прохання. Тоді підвівся з-за столу.

— Зрозуміло, — зрештою промовив він. — Ходімо зі мною.

Начальник провів їх коридором, угору гвинтовими сходами, потім — ще одним коридором, який закінчувався сірими металевими дверима без таблички. За дверима під стінами стояли стелажі з червоними скриньками, заповненими пакунками й листами. У самому кінці продовгуватого приміщення сиділи за своїми столами чоловік і жінка. Начальник відділу безпеки підкликав до себе жінку й пояснив ситуацію.

Вістінґ здивувався, як багато кореспонденції надсилають за помилковими адресами.

— Злиття округів і сільських громад спричиняє поштовий безлад, — пояснила жінка. — Нові великі об’єднання переглядають назви вулиць. Залишають, наприклад, лише по одній Стурґате в кожній громаді. Це полегшить доставку пошти, але в перехідному періоді викликає плутанину. Люди забувають повідомляти своїм знайомим про зміну адреси.

Вістінґ обвів поглядом стелажі. У найближчій скриньці, з самого верху, лежав лист, підписаний нерозбірливим почерком, і пачка без відмітки про вручення. На обох напис: «Адресат невідомий». Скринька з листами мала жовту наклейку з датою та інвентарним номером. Система видавалася примітивною і дуже недосконалою.

— Ми шукаємо листа, адресованого Тео Дерману, який начебто мешкає на вулиці Антона Брекке в Осло, — пояснив Вістінґ. — Адреси не існує, такого імені немає в реєстрі перепису населення.

— Отже, мусить десь зберігатися в системі, — задумливо промовила жінка, повертаючись на своє робоче місце.

Решта рушили за нею.

Жінка сіла за стіл, відкрила пошукову програму. Вістінґ продиктував ім’я та прізвище по літерах. Службовець за сусіднім столом зацікавлено спостерігав за ними.

— Є два збіги, — сказала жінка й повернулася до колеги. — Це ти їх приймав, Морґане.

Чоловік підвівся.

— Зараз знайду.

Жінка назвала реєстраційний номер першого листа. Чоловік прошкутильгав до стелажа, вийняв одну скриньку й почав гортати її вміст. Вістінґ перезирнувся з Стіллером.

— Конверт С-4, — підказав начальник безпеки.

Службовець вийняв коричневий конверт і помахав ним.

— Ось!

Жінка за комп’ютером дала йому ще один номер реєстрації. Чоловік знайшов другий конверт. Обидва конверти були приблизно однакові завтовшки. Нерозкриті. Прізвище адресата й адреса надписані кострубатими літерами. У правому верхньому кутку — ціла колекція наліплених поштових марок.

— Тео Дерман, — промовив чоловік, простягаючи листи.

— Нам потрібний дозвіл від прокуратури на вилучення кореспонденції, — озвався начальник поштової служби безпеки.

Стіллер спробував було заперечити, що такий дозвіл зайвий, але Вістінґ уже вийняв телефон.

— Я це залагоджу, — сказав він, набираючи номер Крістіне Тііс. — Так чи інакше, нам потрібний дозвіл на те, щоб їх розпечатати.

Доки Вістінґ пояснював поліційному прокуророві, про що йдеться, начальник не випускав конверти з рук.

— У вас є телефакс? — запитав Вістінг.

Начальник похитав головою.

— Лише електронна пошта.

Вістінґ продиктував адресу в телефон і сів. Листи лежали на столі між ним і начальником служби безпеки.

Вістінґ кивнув на монітор комп’ютера.

— Займе п’ять—десять хвилин.

— Бажаєте каву? Мінеральну воду? — гостинно запропонував начальник.

Стіллер ввічливо відмовився. Вістінґ попросив філіжанку кави. Не так йому кави бажалося, як спровадити товстуна з кімнати.

— Тео Дерман, — промовив Вістінґ голосно. — Думаю, я знаю, хто це.

— Хто ж?

Вістінґ повторив ім’я.

— Звучить по-німецькому, правда?

— Швидше єврейське звучання, — сказав Стіллер.

— А якщо англійське чи американське?

Стілер спробував вимовити прізвище на англійський манер; він не відразу здогадався, що Вістінг мав на увазі.

— The other man! Інший! — ледь не скрикнув він.

Вістінґ кивнув на два конверти на столі.

— Або в листах є те, за чим ми шукаємо, або нас обдурили. Знову…

— Обдурили? Як?

— Можливо, це облудний хід, щоб пустити нас помилковим слідом.

Начальник безпеки повернувся з двома філіжанками кави. Одну поставив перед Вістінґом і сів, тримаючи другу на колінах.

— Ну, то хто ж такий Тео Дерман? — запитав він.

Вістінґ глянув на годинник.

— Перевірте свій е-мейл, — попросив він.

Товстун відсьорбнув кави, поставив філіжанку на стіл і потягнувся до комп’ютера.

— Ось, є…

Він скосив очі на екран, читаючи текст офіційного дозволу на вилучення кореспонденції.

— Усе гаразд, — підтвердив він і взяв з полиці позаду себе ніж для відкривання конвертів.

— Чудово, — промовив Вістінґ, підвівся, узяв обидва листи й рушив до дверей. — Дякую за допомогу.

Стіллер теж устав, рипнувши ніжками стільця по підлозі.

Вже в авті Стіллер подав Вістінґові кишеньковий ножик.

— Може, ліпше в рукавичках? — запитав він.

Вістінґ кивнув. Треба враховувати, що самі листи є речовим доказом. Він вийняв з кишеньки в дверцятах пару тонких латексних рукавичок і натягнув на руки. Потім перевірив штамп на першому конверті й відкрив його.

У конверті лежала пачка розлінованих аркушів. Чистих…

Стіллер застогнав.

— Він з нами грається, — промовив Стіллер і вилаявся.

Вістінґ розрізав другий конверт. Те саме.

Розділ 45

— Як?! Ви без камери?! — здивовано вигукнув чоловік за письмовим столом.

Ліне відповіла усмішкою. Еліас Вальберґ — один із двох психіатрів, які обстежували Тома Керра. П’ятдесятирічний чоловік з надмірною вагою. Зморшкувате обличчя, сиве волосся над вухами й лукавий вогник в очах. Увесь його вигляд випромінював впевненість у власному авторитеті, професійному досвіді й вагомості. Як фахівець з психіатрії, мав би поводитися в судовому залі самовпевнено й зарозуміло. Так само, мабуть, і перед камерою.

— Сьогодні я не мала наміру вести зйомку, — сказала Ліне. — Для цього потрібні додаткові умови. Спеціальне оснащення, світло й таке інше. Але я рада, що ви відразу погодилися на зустріч зі мною.

Вона вийняла свої нотатки.

— Мене дуже зацікавила ваша роль у кримінальних справах. Що під силу з’ясувати судовому експертові з психіатрії?

— Конкретно про випадок Тома Керра говорити не буду, — застеріг Вальберґ ще до початку розмови.

— Розумію. Мені треба почути, щó справжній профі може розповісти про природу зла. Звідки воно береться і до чого призводить.

Еліас Вальберґ нахилився уперед.

— Зло — це душевна пітьма, — відповів він. — Нестерпна потреба завдати болю іншому.

Ліне записувала. Їй сподобалося почуте. Хрипкий голос, надзвичайно образна розповідь. Та й сам лікар матиме бездоганний вигляд на телеекрані.

— Звідки береться зло, відповісти важко. Я дійшов висновку, що зло не піддається розумінню, тому ми не вміємо убезпечитися від нього, не можемо контролювати його чи йому завадити. Це достоту як з коханням.

Вальберґ усміхнувся, зручніше вмостився на стільці.

— Не доведено, що зло є психологічним відхиленням, — сказав він. — Насправді воно може залежати від фізичних процесів у мозку. Дослідження показують, що психопати мають дефекти або ураження тієї частини мозку, яка відповідає за формування особистості. Ділянки мозку, завдяки яким людина здатна на сором чи співчуття, ушкоджені. У них просто відсутні відповідні клітини, — психіатр торкнувся вказівним пальцем свого чола. — Немає мозкової речовини, де формуються емоційні реакції, скажімо, каяття, відчуття провини чи ніяковості, страх.

Ліне впізнавала деякі фрази, вичитані в дипломній роботі Марен Доккен.

— А психопати знають різницю між правильними й неправильними вчинками? — запитала вона.

— Психопати вміють пристосовуватися, — кивнув лікар. — З реакцій сторонніх можуть здогадуватися, що, наприклад, мучити тварин осудно, але не пов’язують осуд з власними вчинками. Не почуваються винними. Це вроджена вада. Тому психопат не може навчитися бути доброю людиною. Його можна покарати, посадити до в’язниці, але покарання не дасть педагогічного ефекту, бо в його мозку бракує відповідних центрів. Психопати позбавленні відчуттів. Не мають уявлення про відчуття відповідальності чи вини.

— Однак не всі психопати жорстокі, — додала Ліне.

— Той різновид зла й садизму, який ви маєте на увазі, часто властивий людям з антисоціальним ураженням особистості. За моїм висновком, Том Керр належить до типу нарцисичного психопата.

— А що скажете про Іншого? Якою особистістю є він?

Вальберґ знову всміхнувся.

— Я не можу визначити його діагноз, та, вочевидь, це людина з такими самими садистськими й нарцисичними нахилами, як Том Керр, і все ж інакшими.

— Інший уже міг потрапити в поле зору поліції?

— Я б не здивувався, якщо він є у ваших досьє. Швидше за все, це цілком респектабельний чоловік.

— Що навело вас на таке припущення?

— Те, що його досі не арештували. Ймовірно, йдеться про особу, яка правдиво грає роль альтруїста й скромника. Яка здатна приховувати свій егоїзм та егоцентризм, яка поводиться чесно, щиросердно й саможертовно. Цьому чоловікові довго щастило вдавати з себе інакшого, і він добре знає: якщо викриють його справжню суть, не бачити йому досягнутого величезними зусиллями статусу, зате він неодмінно втратить повагу в суспільстві.

— Отже, поліції треба шукати людину з високим суспільним статусом?

— Не конче, — заперечив Вальберґ. — Те, що його досі не розкусили, свідчить про дуже добре пристосуванство, однак нарциси найкраще функціонують тоді, коли можуть контролювати й передбачати ситуацію. Скажімо, у поліції чи у війську, де ключові поняття — структура й система.

— То ви стверджуєте, що Інший — полісмен?

Еліас Вальберґ засміявся.

— Та ні, але цілком можливо. Така професія пасує людині з садистськими нахилами. У садизмі криється зачарування владою, бажання контролювати й карати. Я більше схиляюся до того, що він наглядач.

Вальберґ глянув на годинник. Ліне зрозуміла, що час закінчувати розмову. Вона ще розпитала психіатра про деякі моменти щодо означення поняття «зло», перш ніж Вальберґ встав з-за столу й провів її до дверей.

— Я багато спілкувався з Керром, — сказав він, тримаючи руку на клямці. — Більше, ніж слідчий, який з ним працював. Вважаю його небезпечним і непередбачуваним. Тварина керується імпульсами й інстинктами, тоді як нормальні люди — голосом совісті. Керр не має совісті. Том Керр більше схожий на звіра, ніж на людину.

Розділ 46

На столі перед стільцем Вістінґа стояла порожня філіжанка. Він відніс її до чайного закутка і налив собі ще кави.

Потроху до нарадчої кімнати сходилися слідчі, сідали на свої постійні місця. Листи, адресовані Тео Дерману й вкладені в прозорі запечатані файли для речових доказів, лежали перед Мортенсеном.

— Можеш щось із них витягнути? — запитав Вістінґ.

Мортенсен похитав головою.

— Скоріш за все нічого такого, що дало б подальший поштовх. Якщо на них є відбитки пальців і ДНК Тома Керра, то це логічно.

Вміст конвертів уже давно був усім відомий, і все ж їх пустили по колу, щоб присутні могли роздивитися їх зблизька.

— Тео Дерман таки існує насправді, — повідомив Вістінґ і розповів про візит до адвоката Клеса Танке.

Вони разом зі Стіллером допитали секретарку. Вона підтвердила, як саме відбулася домовленість про зустріч з адвокатом, і описала Тео Дермана точнісінько так само, як Танке. Припускала, що він мав глибокі порізи на обличчі. На цю думку її наштовхнули пластирі.

Інших новин майже не було. Нарада швидко закінчилася. Вони ніби борсалися у воді. Не мали за що вхопитися.

Вістінґ останнім покинув нарадчу кімнату. Пішов до свого кабінету розгрібати стоси повідомлень і розпоряджень. Аркушики з нагадуваннями від Бйорґ Карін. І-мейли й смс-ки, здебільшого від журналістів, які не зуміли додзвонитися до нього. Останню смс-ку він прочитав іще під час наради. Писав журналіст з каналу ТV2, хотів почути коментар про його розмову зі слідчим Відділу внутрішніх розслідувань. Вістінґ не відповів, а коли почав читати наступну, задзвонив телефон. Телефонував Тім Скаґе.

— Є новини? — запитав Вістінґ.

— Якщо питаєш про Таллака Ґляйха, то жодних. Ми побували за однією адресою, де він сьогодні ночував, але далі не просунулися. Знайдені гранати поцуплено з військового складу. Це підтверджено.

Вістінг відхилився на спинку стільця. Потер долонею чоло.

— Тут виринуло дещо цікаве, — сказав Скаґе.

— Що накопав?

— Ми, як пам’ятаєш, довго вважали пожежу випадковою. Лише два дні тому підтвердили вміст снодійних препаратів у крові Кріса Пауста Бакке, що змінило статус пожежі на зумисний підпал. Кримінальну справу щойно відкрито, — розповів Скаґе.

Вістінґ збагнув: вони пропустили щось важливе.

— Багато кримінальних злочинців мають по кілька мобільних телефонів, — вів далі Скаґе. — Один — для звичайного користування, один — для оборудок і темних справ. Один — білий, другий — чорний, якщо хочеш.

— Справді?

— Ми відразу перевірили трафік з білого телефону Бакке, але мало що довідалися. Розмов з Таллаком Ґляйхом зафіксовано не було.

— Скільки мобільних знайшли на згарищі? — запитав Вістінг.

— Два. Насправді п’ять, але тільки два прив’язані до одного абонента. Техніки вже закінчили їх досліджувати. З першого ми ще раніше зняли інформацію, а другий абонемент зареєстрований на бабусю Кріса Пауста. З нього зафіксовано чимало розмов з Таллаком Ґляйхом, але останньою, кому він телефонував, була Гелене Нурюм.

Вістінґ відчув, ніби спиною пробіг табун мурашок.

— Нурюм, — повторив він.

— Мати третьої жертви Тома Керра, Таран Нурюм, — пояснив Скаґе.

Вістінґ добре знав, хто вона. У голові відразу виринула купа запитань.

— Часто телефонував?

— Ні, лише той єдиний раз. Приблизно за годину до повідомлення про пожежу. Розмовляли майже хвилину.

— Вони знайомі? Раніше контактували?

— Нічого такого ми не з’ясували. Принаймні поки що.

Знадвору на підвіконня сів голуб. Вістінґ підвівся й обережно підійшов до вікна, щоб не сполохати птаха. Він задивився на маяк на одному з островів архіпелагу Свеннер у Ларвік-фьорді. Почуте лише сплутало йому всі нитки слідства. Інформація нікуди не вписувалася — ніяк! Чоловік, який опосередковано допомагав Керрові, контактував з матір’ю однієї з його жертв?!

— Мусите поговорити з нею, — нарешті промовив Вістінґ. — Спершу спробуємо назбирати більше інформації, тоді завтра викличемо на допит. Я триматиму тебе в курсі.

На тому розмова закінчилася.

Голуб змахнув крилами й полетів. Вістінґ далі непорушно стояв біля вікна. Треба було зібрати докупи багато розрізнених ниточок, але відчуття підказували, що їх смикає ще хтось третій. Сильний і владний.

Розділ 47

— Дуже дякую!

Амалія принесла мамі зі своєї іграшкової кухні чайок. Ліне приклала горнятко до губ, вдала, ніби п’є. Амалія щасливо засяяла, повернулася до своєї крихітної кухоньки в протилежному кінці вітальні й почала помішувати в каструльці кашку.

По телевізору показували дитячий канал, але Амалія не дивилася програму мультиків.

— Мамі треба зателефонувати, — сказала Ліне до малої.

Вона приглушила звук у телевізорі й набрала номер Марен Доккен.

— О, привіт! — радісно привіталася Марен.

— Як почуваєшся? — поцікавилася Ліне.

— Саме виходжу з дому. Хочу трохи пройтися на свіжому повітрі, доки нема дощу.

Голос Марен відлунював у порожньому приміщенні. Ліне уявила собі, як Марен спускається сходами будинку.

— Хотіла лише розповісти, що сьогодні розмовляла з твоїм психіатром, — сказала Ліне й аж сама засміялася від двозначності своїх слів. — Я мала на увазі, з психіатром, який допомагав тобі в написанні дипломної.

— Еліас Вальберґ, ага…

— Видався мені дуже добрим фахівцем, — Ліне кивнула сама до себе. — Він погодився знятись у моєму документальному фільмі.

— Чудово!

— Хотіла подякувати тобі за те, що навела на нього.

— Радо подивлюся фільм, коли буде готовий.

Ліне почула, як хряснули двері.

— Я розмовляла з продюсерами, — вела вона далі. — Ми хотіли б і тебе залучити. Щоб ти розповіла про події вівторка.

— Та я не знаю… — почала було Марен.

— Не мусиш відразу погоджуватися чи відмовлятися, — поквапилася додати Ліне. — Але подумай.

— Залежить не лише від мене, — нерішуче промовила Марен. — Треба узгодити з керівництвом.

— Звичайно. Та не думаю, що хтось заперечуватиме.

— Завтра о дев’ятій ранку звіт в управі, — сказала Марен. — Поговоримо опісля. Я зателефоную.

— Чудово!

Ліне майже не сумнівалася, що ніхто не буде мати нічого проти участі Марен у проєкті.

Амалія принесла тарілку з уявною їжею, яку мама мала б наче скуштувати. Ліне вдавано смачно поцмокала губами, перемкнула телеканал на ТV2.

Почалися новини. І відразу на весь екран з’явилося обличчя Тома Керра. Диктор повідомив, що ТV2 має у своєму розпорядженні ексклюзивні фото й відео брутальних подій під час втечі вбивці. А тоді продемонстрували анонс сюжету, показали, як біжить Том Керр, і вибух. То були її фото! І її відео!

Ліне ошелешено дивилася на екран телевізора. Спершу йшли звичайні три сюжети. Потім у студії повернулися до Тома Керра. Диктор повідомив, що зловмисника досі не схопили, поліція не надала ніяких свіжих фактів. І знову демонстрація вчорашніх фото. Журналіст нагадав, за що засудили Тома Керра, розповів про події вчорашнього дня і повторив, що їхній телеканал отримав доступ до ексклюзивних відеозаписів. На екрані з’явилися кадри того, як Керрові знімають кайданки на ногах, як він спускається стрімким схилом і раптом пускається бігти. Поліцейські кидаються навздогін. А тоді — вибух!

— Що за чорт! — голосно скрикнула Ліне.

Сюжет ще не закінчився. У кадрі зринуло обличчя Вістінґа на першому брифінгу, коли він позичив сорочку. Журналіст повідомив, що Спецвідділ внутрішніх розслідувань почав дізнання, з чиєї вини стала можливою втеча Тома Керра.

— Дідусь! — радісно закричала Амалія.

Вона підбігла до телевізора, стала перед екраном. Керівник Спецвідділу підтвердив слова журналіста, але від подальших коментарів відмовився.

Те, як було змонтовано сюжет, мало на меті одне — очорнити Вістінґа, перекласти на нього відповідальність за провал операції і натякнути, що саме він перебуває під слідством Спецвідділу.

Амілія тішилася, видряпалась на канапу з радісним белькотінням:

— Дідусь! Дідусь!

Новини закінчилися. Ліне стишила звук у телевізорі й набрала телефон Стіллера. Вона не знала, як поліція використала її записи. Їй заплатили за роботу, відео перейшло у власність поліції, але Ліне вважала, що має право на інформацію.

Якесь безглуздя... Поліція нічого не вигравала від оприлюднення матеріалів.

Стіллер узяв слухавку.

— Щойно бачила новини на ТV2, — сказала Ліне.

— І як? Я в авті, повертаюся в Осло.

Складалося враження, що Стіллер нічого не знав.

— Чому ти віддав їм мої записи?

— Про що ти?

— ТV2 продемонстрував відеокадри втечі Тома Керра, — пояснила Ліне.

Стіллер крекнув.

— Нічого про це не знаю.

— То звідки вони їх добули?

— Не знаю. Перевірю.

— Десь, видно, просочується інформація. З ким ти ділився?

— Мушу перевірити, — повторив Стіллер. — Але ж це тобі на руку, хіба ні?

— Як це?! Про яку ексклюзивність може тепер іти мова?

— Легше буде отримати згоду на твій документальний проєкт. Відео вже не секрет. Поліція більше не матиме підстав дотримуватися нерозголошення таємниці. І не буде причин чекати на закінчення розслідування.

Амалія втомилася, тулилась Ліне до грудей.

— Розглядатимете це як витік інформації? — запитала Ліне, гладячи доню по голівці. — Порушення таємниці слідства чи щось таке? Я хочу знати, у який спосіб запис потрапив до рук журналістів.

— Хіба Спецвідділ захоче цим поцікавитися. Однак, як на мене, оприлюднення відео ніяк не зашкодить поліції у її роботі. Можливо, навіть навпаки. Що частіше люди бачитимуть Тома Керра на телеекрані, то вагоміші шанси на те, що хтось його таки впізнає і повідомить нам.

— Я мушу бути присутня під час його арешту.

— Що ти маєш на увазі?

— Хочу, щоб ти дав мені знати, коли матимеш більше конкретики. Коли довідаєтесь, де він переховується. Мені треба зафільмувати затримання.

— Розслідуванням керує твій батько, — нагадав Стіллер.

— Він безнадійний, від нього нічого не доб’єшся. Смертельно боїться моєї присутності. Почав усю цю катавасію саме ти, тож тебе й прошу.

На іншому кінці стало тихо, чутно було, як у нього задзвонив інший телефон.

— Побачу, що зможу зробити, — нарешті озвався Стіллер.

— Дякую.

— Мушу відповісти на дзвінок, — вибачився Стіллер і відімкнувся.

По телевізору розповідали про нові проєкти фінансування платних доріг. Ліне відмотала запис на декодері назад, щоб іще раз переглянути телесюжет. Комусь у поліції хотілося, щоб відеоматеріали стали доступні загалу. Вона не знала, кому саме їх віддали, але виразний мотив здійснити цей переступ мав, як вона підозрювала, лише Адріан Стіллер.

І таки так, він мав рацію — оприлюднення матеріалів пришвидшить реалізацію її документального проєкту.

— Дідусь! — знову вигукнула Амалія, показуючи на телевізор.

Ліне зупинила запис. Батькове обличчя заповнило весь екран.

А може, мотив і зовсім інший, подумала вона. Використання відео пов’язувалося з новиною про внутрішнє розслідування Спецвідділу поліції з натяком на підслідного — її батька.

Витік інформації міг бути спробою підставити його.

Розділ 48

Знову пішов дощ.

Вентиляційна установка в поліційній будівлі автоматично вимкнулася по обіді, коли на роботі зазвичай мало людей. Вістінґ прочинив вікно на «зимову» шпарку. Але шпарка була не зверху, а збоку, і дощ залітав до кімнати.

Сердито зачинив вікно.

Місто амфітеатром розгорталося перед очима. Вивищувалося навколо маленького рукава фьорду й простиралося далі, углиб суходолу.

Вістінґ прожив тут усе своє життя і мало де бував у світі. Тут був його дім, він бачив себе часточкою міста. Відчував відповідальність захищати його.

У просвіті між двома будинками проглядалася головна вулиця, Стурґата. Нею пролетів на шаленій швидкості автомобіль з синіми проблисковими маячками на даху, але без сирен. Вістінґ не встиг розгледіти, якій службі він належав. Авто помчало в західному керунку. За якийсь час сині мигалки знову з’явилися на дорозі, яка вела до Ставерна. Наче поліція…

Вістінґ повернувся до письмового столу. Завантаження програм на особистому комп’ютері Ідара Семмельмана зайняло трохи часу. То була велетенська інформаційна база матеріалів, пов’язаних з розшуком Іншого. Вістінґ не приховував захоплення, коли Семмельман продемонстрував йому пошукові функції, схему контактів та можливості, які вони давали. Для непосвяченої людини — нелегке завдання. Вістінґ задав простий пошук за іменем матері Теї Полден, однак програма видала помилку й порадила встановити налаштування, за якими можна вести пошук у цій базі. Ніяких налаштувань Вістінг не знайшов, зателефонував Семмельманові, але той не взяв слухавку. Спробував іще раз. На іншому кінці ввімкнувся автовідповідач. Хотів уже залишити повідомлення, але резонно подумав, що колега побачить пропущений дзвінок і сам зателефонує.

За півгодини задзвонив мобільний. Дзвінок був з центрального оперативного пульту.

— У нас надзвичайна ситуація, — сказали там.

— У чому річ?

— Патрульні розшукують білий фургон. Свідок бачив, як у нього затягнули жінку.

Вістінґ підхопився з місця. Знову підійшов до вікна. Надворі смеркалося.

— Коли це сталося?

— Повідомлення прийшло на центральний пульт сорок п’ять хвилин тому. Однак викрадення відбулося, вочевидь, трохи раніше.

— Де?

— На Ґамлє Ставернсваєн. Туди виїхав патруль разом зі свідком. Не знаю, що це за випадок, але, враховуючи події останніх днів…

Вістінґ уже прямував до дверей.

— Виїжджаю!

Збігаючи сходами надвір, до авта, він заплутався в одному рукаві куртки, гепнув з розгону за кермо і рвонув у дощ.

Поїздка забрала не більше п’яти хвилин. На узбіччі дороги, на доволі великій відстані одне від одного, стояли два патрульні автомобілі. Між ними лежав білий брезент.

Вістінґ зупинився перед ближчим автом, чолом до чола. На пасажирському сидінні біля водія сидів чоловік у спортивному костюмі. Полісмен за кермом тримав на колінах ноутбук і лише кивнув замість привітання.

Вістінґ сів ззаду, коротко відрекомендувався і попросив свідка ще раз усе переповісти.

— Я добіг сюди протилежним боком дороги, — пояснив він, показуючи місце десь приблизно за 200 метрів. — Уздовж шосе йшла дівчина, я бачив її здалеку. А тоді над’їхав автомобіль. Проминув мене, перетнув навскоси шосе й зупинився. Хряснули дверцята. Авто зірвалося з місця. Дівчина на узбіччі зникла.

— Зникла в тому авті?

— Я не бачив, як це сталося. Автомобіль стояв між мною та нею. Чув лише, як зачинилися двері. Бокові двері. Ні крику, ні чогось подібного. Усе відбулося блискавично. Її напевно забрали.

— Маємо сигнал про авто, але не маємо реєстраційного номера, — повідомив полісмен за кермом. — Мова про закритий фургон. «Сітроен Берлінґо» або «Пежо Партнер», без вікон і багажного відсіку.

Дощ тарабанив по даху поліційного автомобіля. У салоні працював обдув, проте бічні шибки все одно запотівали. Повз них проїхало третє патрульне авто. Чоловік у спортивному костюмі провів його поглядом.

— Хоч би нічого не сталося, — промовив він. — Я не подзвонив би, якби не черевик.

— Черевик?

— Там лежить кросівок тридцять восьмого розміру, — пояснив полісмен за кермом. — Під брезентом.

Свідок завовтузився на сидінні.

— Я не мав при собі телефону, тому задзвонив, аж коли повернувся додому, — вибачався він. — Минуло добрих десять хвилин. Може, трохи більше. Я думав про фургон і дівчину, доки біг. Щось мені видалося це дивним, і я вирішив таки повідомити в поліцію.

Вістінґ провів долонею по запітнілій шибці, визирнув надвір. По шосе проїжджали поодинокі авта. По один бік від дороги ріс густий ліс, по другий — поля. Удалині виднілися будинки. Але на тому місці, де вони стояли, ніякої забудови не було. Жодних свідків.

Вістінґ потягнув за клямку, вийшов під дощ. Задзвонив мобільний. Телефонував Семмельман.

— Бачу, ти мені дзвонив?

— Так.

Вістінґ підійшов до брезенту, підняв край. Під ним лежав сірий кросівок з рожевим візерунком.

— Щось трапилося? — запитав Семмельман.

Вістінґ опустив брезент. Дощ заливав за пазуху.

— Це сталося знову…

Розділ 49

Двигун працював на холостих обертах. Вістінґ сидів, нахилившись і склавши руки на кермі. Дощ сіявся тонкими рисками в світлі фар. Четверо полісменів тримали за кутики брезент, доки п’ятий фотографував кросівок. Сліпучі білі спалахи відкидали гострі тіні на асфальті.

— Треба, щоб медіа оповістили про фургон, — сказав Вістінґ, схиливши голову до мікрофона пристрою «вільні руки».

Чергова юристка в поліційній управі не погоджувалася.

— Ми тут обговорювали цей випадок, — сказала вона. — Є й інші міркування. Ми не знаємо, що насправді сталося.

— Саме тому, — наполягав Вістінґ, — мусимо розіслати орієнтування на фургон і через медіа закликати дівчину зголоситися до поліції.

— Треба зачекати, доки матимемо більше інформації. Усе може виявитися непорозумінням і фальшивою тривогою. Свідок міг неправильно оцінити ситуацію. Медіа завалені матеріалами про вбивства Тома Керра. Огром інформації міг вплинути на здатність свідка тверезо сприймати побачене. Ану ж, йому здалося, ніби він щось помітив, чого насправді не було. Потребуємо більше конкретики, перш ніж рухатися далі.

Вістінґ бачив, як перед капотом його авта поліцейські поклали кросівок у коричневий паперовий пакет і згорнули брезент.

— Що робити з кросівком? — запитав Вістінґ у юристки.

— Та він міг лежати там уже давно.

— Ага, саме на тому місці, де дівчину кинули у фургон?

Поліційна прокурор на іншому кінці скрушно зітхнула.

— Я читала покази свідка, — сказала вона. — Він був за 200 метрів від місця події. Майже нереально побачити, чи справді кросівок лежав саме там, де зупинився автофургон. Він лише підтвердив, що бачив черевик.

Вістінґ відхилився на спинку сидіння, глянув на крихітний мікрофон на стелі салону. Прокурор, здається, була налаштована рішуче. Можливо, захищала чиєсь уже схвалене рішення. Його контраргументи не мали сенсу.

Її прізвище Стемстад. Ґру чи Ґюнн на ім’я. Якщо судити за голосом, наче вдвічі молодша за Вістінґа. Вони ніколи не перетиналися. Не знали одне одного, але брали участь у спільних телефонних нарадах, пов’язаних з іншими справами. Реорганізація і злиття поліційних округів породили вкрай непрактичний спосіб взаємодії між структурами.

— Том Керр зник дві доби тому, — гнула свою лінію прокурор. — Він уже далеко втік. Чому мав би ні з того, ні з сього вигулькнути на вашій території? Нелогічно якось…

Вістінґ неохоче погоджувався з нею.

— До нас надійшла понад сотня звернень від громадян, яким здалося, ніби вони бачили Тома Керра, Украй непрактичний спосіб взаємодії між структурами вела далі прокурор. — Ми вичікуємо, подивимося на результат. А тим часом триматимемо медіа на відстані. Більше не мусите в цьому копирсатися.

Вістінґ глянув у дзеркало над головою. На чолі вималювалися дві скептичні зморшки.

— Що ви маєте на увазі? Що означає «більше не копирсатися»?

— Лише кажу, що всі теперішні події могли б не відбутися. Їх можна було б уникнути. Том Керр нізащо не повинен був утекти, повернутись у суспільство.

На тому розмова вичерпалася. Вістінґ заніміло дивився у дзеркало.

Невже всі саме так сприймали наявну ситуацію? Начеб це його вина, що Том Керр накивав п’ятами?

Він довго думав. Незвичні емоції сколихнулися у його душі. Провина. Неконтрольоване, нещадне відчуття провини.

Йому й раніше доводилося сумніватись у своїх талантах. Справи, які розтягувалися в часі або зависали, тиснули на нього непосильним тягарем. Його призначали керувати великими, складними розслідуваннями. Отримувати результат — це найперше завдання, відповідальність, до якої він поступово звик. Однак відчуття відповідальності не пара відчуттю провини.

Повз нього проїхав автомобіль. Вістінґ глянув на сухий прямокутник на узбіччі, де щойно лежав брезент. Дощ уже дістався до нього. Вістінґ сподівався, що прокурор не помиляється, бо, якщо стався злочин, це знову його провина.

Розділ 50

Ніщо в ранкових новинах не натякало на прогрес у розшуках Тома Керра. В усіх засобах масової інформації майже нічого, крім критики дій поліції. Батькового імені не називали, але саме він був обличчям і речником поліції того дня, коли втік Том Керр. Його фото з брифінгу показували на кожному кроці.

Ліне допила помаранчевий сік, відклала телефон, глянула у вікно на батьків будинок. Коли лягала спати, він іще не повернувся додому, а вранці, коли встала, вже поїхав.

Ліне прибрала зі столу, допомогла Амалії одягнутися, спакувала її речі в садочок.

Зазвичай уранці вони довго бабралися. Їй не було куди квапитись. Але останнім часом ритм змінився. Ліне похапцем збирала Амалію, спішила якнайшвидше випровадити її з дому, щоб цілковито зосередитися на своєму документальному проєкті. Душу шкребло нечисте сумління через дитину, але втішала себе тим, що це ненадовго, а доні подобається ходити в дитячий садок.

Життя психопата, мабуть, просте, думала вона в авті, повертаючись додому. Ні тобі докорів сумління, ні каяття, ані відчуття провини.

Увечері режим також став іншим. Ліне швидко порала домашні справи, перед тим як вкладати Амалію до сну. А коли мала засинала, бралася до роботи.

Дощ не вщухав. Треба купити Амалії новий дощовик, подумала вона. Але це зачекає до суботи, коли в садочку вихідний. Мала сама зможе обрати собі колір і приміряти.

Ліне спустилася у підвал. Їй подобався кабінет. Почувалася затишно у старих мурах, там ніщо її не відволікало. Все під руками, все припасовано для її потреб. Там легше зібратися з думками, легше працювати з повною віддачею.

У записнику з нотатками розмови з психіатром вона підкреслила його тезу про те, що жорстокість — це як закоханість, ніхто не знає, звідки вона береться. І вмить подумала, що це неправда. Закоханість народжується в серці як щось добре й справжнє. Але це лишень поетичний вираз. Серце не виконує іншої функції, окрім перекачування крові в організмі.

Вона спробувала пошукати й інші теорії, знайти інші тлумачення «одержимості злом».

Керівник Асоціації психологів дав про це інтерв’ю в одному з давніших видань. Його судження розходилися з судженнями судового психіатра про психопатів та нарцисів. На його думку, жорстокими стають звичайні люди, котрі перейшли межу від добра до зла. Усе починається з малого, з байдужості. Наприклад, коли перехожому однаково: чоловік, який валяється на землі, — п’яний чи вмирає. Або коли не просиш таксиста замовкнути й не розповідати расистських анекдотів. Або коли не стурбований синцями в сусідки чи погордливо минаєш жебрака з простягненою рукою. Дуже спокусливо в таких випадках не квапитися з коментарями, не заперечувати, промовчати, щоб не зіпсувати комусь про себе враження. Можна трішки й переборщити, сказати щось таке, що, на нашу думку, захистить близьких. Та щоразу брехня чи зневажливі висловлювання про інших наближають нас до зла.

Порив вітру жбурнув дощем об стіну будинку. Ліне подумала, чи не піднятися нагору й приготувати собі каву, але вирішила ще почитати. В інтерв’ю мовилося про розподіл відповідальності. Легше йти на переступ, знаючи, що в гіршому випадку покарання відбуватимеш не сам. Немає потреби брати лише на себе вину. Моральні сумніви самі по собі зникали. Психіатр навів як приклад один психологічний експеримент, під час якого група студентів розділилася: одні грали роль в’язнів, інші — наглядачів. Експеримент довелося перервати менш ніж за тиждень. «Наглядачів» засліпила необмежена влада й сприяння тюремної системи. Вони принижували «в’язнів», аж кілька з них психологічно зламалися. Отже, йшлося про «нас» і про «тих, інших». «Інших» вважали ненадійними, небезпечними, поганими людьми, які загрожували загальноприйнятому способу життя.

Зловживання владою, приниження і контроль за волевиявленням інших людей дали родючий ґрунт для буяння зла. Сліпий послух й одночасна байдужа вірність імперативним правилам могли б обернути миролюбні демократії на фашистські диктатури.

Багато з того, що розповідав психолог, Ліне вже знала або читала раніше, але їй і досі важко було збагнути, як хтось може відчувати вдоволення, руйнуючи й убиваючи інше людське життя. Однак мусила визнати: зло існує. Таке ж справжнє, як кохання.

Якийсь звук на першому поверсі змусив її задерти голову до стелі. Мабуть, вітер посилився. Вікно в спальні хряскало стулкою.

Ліне підвелася, понесла нагору порожню філіжанку. На кухні ввімкнула кавоварку, пішла в спальню і зачинила вікно. Досередини набило дощу, на підлозі натекла калюжка. Ліне принесла ганчірку.

Документальний проєкт у процесі змін, подумала вона, витираючи воду. Поверне в іншому напрямку й набуде інших вимірів. Тепер ішлося вже не тільки про переказ кримінальної справи Тома Керра та Іншого, але й про дослідження витоків патологічної поведінки. Потрібний хтось з тієї, протилежної, сторони. Найідеальніший варіант — записати інтерв’ю з самим Керром. І — як альтернатива — запросити до участі адвоката. Клес Танке був з тих людей, котрі любили красуватись у медіа.

Кава зготувалася. Ліне глянула на годинник. Пів на одинадцяту. Марен Доккен не зателефонувала. Звітна нарада вже мала б закінчитись, але якщо вона хотіла ще просити в когось із керівництва дозволу на участь у фільмі Ліне, то таке зволікання легко пояснити.

Нараз вона засумнівалася, хто й кому мав телефонувати першим.

Ліне пригубила філіжанку з кавою, пишучи однією рукою смс-ку. Трохи покривила правдою:

«Я у місті. Можу заїхати по тебе, якщо ти вже вільна».

Відповіді не було. Це її трохи занепокоїло.

Розділ 51

Пошукову операцію призупинили близько одинадцятої вечора і остаточно завершили опівночі. Ніч не принесла нічого нового. Ніяких заяв про зникнення людини. Вістінґ мусив визнати, що поліційний прокурор таки мала рацію, і відчув певне полегшення.

Коли стався інцидент на дорозі, саме почався дощ. Свідок не чув ніяких криків. Скоріш за все, дівчину підібрав хтось знайомий, щоб у таку погану погоду підвезти додому. Кросівок міг валятися на узбіччі віддавна. Міг випасти зі спортивної торби велосипедистки або злетів з даху автівки, ненароком залишений там забудькуватою власницею. То були не властиві йому компроміси з власним сумлінням, коли, замість вибудовувати найгірші теорії, він шукав зручні відмовки. Однак тривога, дратівливий стан, яких можна було б уникнути, якби вони публічно заявили про випадок і попросили дівчину та водія фургона зголоситись у поліцію, не полишали його.

У двері кабінету постукав Гаммер.

— Починають, — коротко сказав він.

Вістінґ відсунувся на стільці від столу. Вони разом піднялися на третій поверх, у конференц-зал управи, і сіли в самому кутку, під стіною. На нараду зібралися всі, хто так чи інакше був причетний до проведення слідчого експерименту того дня, коли втік Том Керр. Окрім поліцейських, запросили й парамедиків.

Тут повинна бути й Ліне, а він про неї й не згадав, майнуло в голові. Стіллер мав би про це подбати. Це ж він її втягнув. Вона не мала колег, з якими могла б поділитися пережитим потрясінням.

Франк Квастму з відділення патрульної поліції привітався з присутніми. Йому випало сьогодні вести нараду. Йшлося навіть не про звіт у звичному розумінні цього слова, а радше про те, щоб знизити рівень напруги, пом’якшити стрес, обмежити вибух спізненої реакції на події. Кожен, хто відчував потребу поділитися своїми почуттями чи просто висловитися, отримав таку можливість.

Найвиразніше Вістінґ пам’ятав вакуум. Вакуум, який постав безпосередньо після вибуху. Тишу, коли весь кисень витіснило з легень, перш ніж сколихнулася паніка і все навколо завертілося. Той вакуум тривав частку секунди, а йому здалося — безкінечно. Він бачив не цілісну картину, а миготливі окремі кадри і в епіцентрі — Ліне.

Вістінґові надали слово наприкінці наради. Він підвівся, вийшов на подіум, обвів поглядом залу. Дехто з учасників слідчого експерименту сидів у перших рядах. Марен Доккен серед них не побачив, упізнав одного поліцейського з перебинтованою рукою, приязно кивнув.

Про свої враження і переживання не розповідав, натомість коротко прозвітував про хід слідства. Не торкався листування з Тео Дерманом, промовчав про роль Клеса Танке, зате детально зупинився на вбивстві Кріса Пауста Бакке й розшуках постачальника зброї.

Доки говорив, задзвонив його мобільний. Він вийняв з кишені телефон і, перш ніж продовжувати звіт, увімкнув віброрежим. Телефонувала Ліне.

Коли Вістінґ закінчив, Квастму оголосив, що можна ставити запитання. Принесли напої і канапки. Присутніх попросили не розходитись, залишитися на кулуарні дискусії.

Вістінґ увімкнув мобільний. Ліне знову намагалась йому додзвонитися. Він вийшов у коридор, набрав її номер.

— Привіт! Нарада вже закінчилася? — запитала Ліне.

Вістінґ ошелешено затнувся.

— Щойно, — нарешті відповів він. — А в чому справа? Ти говорила зі Стіллером? Він запросив тебе до участі?

— Та ні, жодним словом не згадав про нараду. Я домовилася з Марен зустрітись опісля. Вона казала, що це займе десь годину.

Вістінґ глянув на годинник. Майже друга.

— Потривало довше. Але Марен не було.

— Вона ж мала бути!

— Коли ти з нею розмовляла?

— Вчора… Вона не відповідає на смс-ки. Намагалась додзвонитися, але телефон поза зоною досяжності.

У коридор вийшли Франк Квастму й Нільс Гаммер. Вістінґ попросив доньку хвилинку почекати, опустив мобільний.

— Марен Доккен давалася чути нині? — запитав він колег.

Квастму похитав головою. Він був безпосереднім шефом Марен, мав би знати, де його підлегла.

— Вона на лікарняному, але обіцяла прийти. Спілкувався з нею вчора.

Квастму рушив далі коридором. Гаммер залишився. Вістінґ повернувся до розмови з Ліне.

— Може, вона спить? — невпевнено припустила Ліне. — Їй же прописали сильне знеболювальне.

— Можливо…

Вістінґ за довгий час служби навчився відразу думати про найгірший розвиток подій. Може, виникли ускладнення, пов’язані з пораненням. Скажімо, внутрішня кровотеча, якої не помітили в лікарні або яка відкрилась аж тепер. А може, трапилося щось іще серйозніше.

— Я саме їду до міста, — сказала Ліне. — Хотіла завернути дорогою до неї.

— Тоді зустрінемося там, — запропонував Вістінґ.

— Що сталося? — запитав Гаммер, коли той закінчив розмову.

Вістінґ пояснив ситуацію.

— Я — по авто! Підберу тебе внизу, — відразу вирішив Гаммер і рушив до сходів, що вели на підземну стоянку.

Вістінґ іще заглянув дорогою в кабінет, знайшов у пошуку адресу Марен Доккен та ім’я господаря, який здавав їй у винайм помешкання. Домовласник мав велику фірму з власною двірницькою службою. Вістінґ занотував телефон фірми, накинув куртку й вийшов. У коридорі знову зіткнувся з Франком Квастму.

— Ти питав про Марен Доккен, — сказав той.

— Питав…

— Її батьки телефонували мені під час наради. Вони повернулися з Сінгапуру й прямують сюди. Не можуть до неї додзвонитися.

— Ми — теж. Їдемо до неї додому, — сказав він через плече, спускаючись сходами.

Під будівлею управи стояла група спецкорів телеканалу TV2. Тепер, після оприлюднення ексклюзивних записів Ліне, журналісти мусили дотримуватися високої планки в інформуванні публіки. Вони поховалися від дощу в автах, тож Вістінґ сподівався прошмигнути повз них до Гаммера.

Але не встиг.

— Які новини? — запитав один з кореспондентів каналу, доки оператор налаштовував камеру.

Вістінґ спробував його оминути. Відповідати на запитання преси зараз не мав повноважень. Їх передали черговому поліційному прокуророві в Тьонсберзі. Однак щось змусило його зупинитися. Зачекав, доки оператор скерував на нього камеру. Спершу коротко повідомив, що поліція не знає нічого конкретного ні про перебування Тома Керра, ні про його спільника. А тоді розповів про величезну кількість повідомлень від людей, котрі начебто бачили втікача. Тому просимо громадян допомогти нам знайти водія білого фургона, який, імовірно, викрав молоду жінку.

Вістінґ назвав місце й час, наголосив, що обставини ймовірного викрадення не зовсім однозначні, повторив, що поліція просить зголоситися і водія, і дівчину, яка пішки прямувала узбіччям дороги.

Журналіст запитав про нове розслідування вбивства Таран Нурюм і розшуки Іншого. Вістінґ ухилився від прямої відповіді, аргументуючи свою відмову таємницею слідства й тим, що компетенція у цій справі належить Відділові давніх і нерозкритих справ Кріпоса та поліційному округу Осло. Запевнив, що вони координують між собою зусилля, однак його завдання полягає насамперед у тому, щоб знайти Тома Керра. Він коротко кивнув, даючи зрозуміти, що розмову закінчено, і поквапився сісти в авто до Гаммера.

— Що ти їм сказав? — запитав Гаммер.

Вістінґ мовчки відмахнувся рукою.

— Побачиш у новинах, — відповів.

Критики за спонтанне інтерв’ю не уникнути. Він знехтував забороною керівництва, зневажив ієрархію, послухавшись свого професійного чуття, і вчинив, як вважав за правильне. Треба було ще вчора наполягти на своєму.

Вістінґ дивився у вікно. Коли Гаммер повертав на Стурґату, мигцем побачив себе в боковому дзеркалі. Він усвідомлював, що за імпульсивним поривом крилося щось більше. Минуло три дні від втечі Тома Керра. Невдоволення діями поліції наростало. Він кинув журналістам іншу кістку й тим самим відволік їхню увагу від дражливої теми.

На світлофорі попереду спалахнуло червоне світло. Гаммер вилаявся, увімкнув сині мигалки й проскочив світлофор.

— Тут праворуч, — показав рукою Вістінґ.

Далі у вуличці стояв автомобіль Ліне. Гаммер під’їхав і став поруч з ним. Вістінґ відчинив дверцята, не чекаючи зупинки авта.

Ліне вийшла з під’їзду будинку.

— Я піднімалася до неї, але ніхто не відчинив.

Вістінґ зателефонував двірникові, заходячи вслід за Ліне в будинок. Доки йшли сходами, він пояснив, навіщо їм треба потрапити в помешкання.

— Буде за десять хвилин, — сказав Вістінґ і поклав телефон у кишеню.

Гаммер тричі гупнув кулаком у двері, аж стіни струсонулися. Сусідка поверхом нижче вийшла на сходи, задерла голову догори. Вістінґ ступив кілька кроків до неї.

— Поліція, — показав їй посвідчення. — Ви бачили жінку, яка тут мешкає?

— Марен?

— Так.

— Не бачила від учора.

— Коли саме вчора?

— Увечері. Вона виходила з квартири.

Гаммер знову грюкнув у двері. Вістінґ зійшов іще на кілька сходинок. Сусідка була приблизно одного віку з Марен Доккен.

— Ви з нею балакали?

Жінка похитала головою.

— Вона саме розмовляла по телефону.

— Коли це було? — втрутилася Ліне.

— Десь після шостої, — подумавши, відповіла жінка. — Може, о пів на сьому.

Ліне простягнула батькові свій мобільний. На екрані висвітився час дзвінка — 18.23.

— Це я з нею розмовляла. Вона хотіла прогулятися, подихати свіжим повітрям.

Вістінґові перехопило горло. Він уже не міг стримати щонайгірших прогнозів.

— Як вона була вдягнена? — запитав він.

— Одягнена? Ну, не знаю...

— У що взута? Пригадуєте, яке мала взуття?

Сусідка похитала головою.

— У якому взутті вона зазвичай ходить? — повторив Вістінґ, мимоволі підвищивши голос. — Це важливо!

— Не знаю…

— Fuck, — лайнувся Гаммер.

Він відступив крок назад і з розгону гупнув ногою у двері. Одвірок хряснув з першого ж разу. Двері злетіли із завіс і вдарилися в стіну передпокою.

— Марен! — крикнув Гаммер, входячи до помешкання.

Вістінґ стояв на сходовому майданчику разом з Ліне.

— Що не так з її взуттям? — запитала Ліне.

— Потім! — буркнув Вістінґ.

Помешкання було невеликим. Гаммер оглянув його за хвилину.

— Нікого.

Вістінґ увійшов, узяв у руки одну сандалю з-під дверей. Тридцять восьмий розмір.

Сусідка піднялася нагору й собі зацікавлено зазирнула в квартиру.

— Ви питали про взуття, — озвалася вона. — Маю ось таке. Якщо це допоможе…

Вона простягнула мобільний і показала фото, зняте перед будинком, очевидно, влітку. Світило сонце. Листя на деревах свіже й зелене. Марен Доккен сиділа на лавці боком до камери, підтягнувши ноги до грудей, і всміхалася. На ногах — сірі кросівки з рожевим візерунком. Вістінґ одразу їх упізнав.

Розділ 52

— Тату, то що там з кросівками? — допитувалася Ліне.

Батько глянув на неї, перевів погляд на сусідку й знову на доньку. В очах — тривога.

— Такий знайшли вчора в придорожній канаві на Ґамлє Ставернсваєн. Такий самий кросівок. Перехожий повідомив, що став свідком, як жінку затягнули в білий критий фургон.

Ліне приголомшено відступила крок назад. Їй потрібен був час, щоб усвідомити почуте. Хвилею накотився страх. Запаморочилося у голові. Вона кілька разів глибоко вдихнула, зібрала докупи думки.

— Том Керр?

— Дуже ймовірно, — кивнув батько.

Жахливі картини того, що він чинив зі своїми жертвами, спливли перед очима. Вона судомно ковтнула слину, кілька разів міцно зажмурила очі, спробувала перевести думки в інше русло.

Камера, подумала вона.

Камера лежала внизу, в авті. Треба її принести, задокументувати, доки все свіже.

І все ж вона не кинулася по камеру, стояла вражена власним цинізмом.

Задзвонив телефон. Батьків. Він відповідав коротко, без зайвих емоцій, не зводячи погляду з доньки. Тривога в його очах поступилася рішучості.

Ліне побігла вниз сходами, дедалі пришвидшуючи темп. Гримнула за собою дверима під’їзду, кинулася до авта й схопила камеру.

Ні, справа не в цинізмі, а в спробі заховатися за щось буденне. Дистанціюватися від страху.

Дзижчання камери трохи отямило. Вона спрямувала об’єктив на будинок і під’їзд, знайшла вікна Марен на третьому поверсі. Побачила нагорі, у помешканні, чиюсь тінь, але не розпізнала, чия вона — батька чи Гаммера.

Задзвонив її мобільний. Треба потім стерти зайві звуки, подумала вона. Затримала кадр ще на кілька секунд, аж тоді намацала в кишені телефон.

Телефонував Адріан Стіллер.

— У нас з тобою все вийде, — сказав він. — Мені треба поговорити з твоїм батьком, але все владнається.

Ліне не зрозуміла, що Стіллер мав на увазі.

— Ти зніматимеш слідство в процесі, — пояснив він. — Я це узгодив зі своїм керівництвом. Треба лише повідомити твого батька.

Ліне глянула на вікна третього поверху.

— Ти з ним не спілкувався?

— Ще ні.

— Я про Марен Доккен кажу.

— А що з нею?

— Вона в Тома Керра. Він викрав її.

Ліне довелося ще раз розповісти те, що знала.

— Коли це сталося?

— Учора ввечері. Я розмовляла з нею приблизно о пів на сьому. Вона збиралася на прогулянку.

Стіллер гнівно вилаявся.

— Журнал стеження, — промовив він і пробурмотів щось нерозбірливе.

— Що? Який журнал?

— Я тобі передзвоню, — сказав Стіллер і відімкнувся.

Ліне здивовано завмерла.

Розділ 53

Телефонувала Стемстад. Прокурор, з якою він спілкувався напередодні ввечері. Сьогодні вона знову чергувала. Її звали Ґюро. А може, Ґру чи Ґюнн. У голосі звучали гострі нотки.

— Що це таке? — напала вона на Вістінґа. — На TV2 кажуть, що ви дали їм коментар.

Вістінґ урвав гнівну тираду.

— Це — Марен, — сказав він, постукуючи носаком сандалі по підлозі. — Марен Доккен. Він її викрав.

— Хто така Марен?

Довелося Вістінґові пояснити. Доки говорив, хвилювання змінилося страхом.

— Ось вам пояснення мого вчинку, — сказав він. — Тому Том Керр і повернувся, щоб забрати її. Він заволодів одним із нас.

На іншому кінці запала тиша. Вістінґ гарячково підраховував час від моменту викрадення. Минуло понад дванадцять годин. Майже чотирнадцять.

— Звідки ж було знати, — нарешті озвалася чергова прокурор. — Ми зробили, що могли.

Вістінґ вирішив змовчати про те, що вони зробили. Треба було рухатися далі.

— Дайте орієнтування, — попросив він. — В усіх засобах масової інформації.

Тепер прокурор уже не заперечувала. Після розмови з нею Вістінґ зателефонував Франкові Квастму і коротко повідомив про те, що сталося.

— Її батьки будуть тут з хвилини на хвилину, — стурбовано сказав Квастму.

Вістінґ підійшов до вікна, перехилився вниз. Перед будинком стояла Ліне з камерою у руках.

— Візьмеш їх на себе? — запитав він Франка. — Треба їм повідомити, доки новина не з’явилася у медіа.

— Уже телефоную.

І вони попрощалися.

Гаммер теж розмовляв з кимось по телефону. Вістінґ здогадався, що він запустив процедуру відстеження мобільного Марен Доккен.

Знову задзвонив Вістінґовий мобільний. Цього разу телефонувала поліцмейстер. Мабуть, прокурор уже встигла її поінформувати.

— Наскільки достовірне припущення? — запитала вона.

— Ми точно знаємо, що Марен Доккен зникла, — відповів Вістінґ. — Усе решта здогади.

— Які ресурси тобі потрібні? Скільки людей?

— Усі доступні на цю мить. У нас мало часу, зволікати не можна. Треба відстежити всі транспортні засоби, які підходять за описом, перевірити дані «Автопасу», всі дорожні фото- й відеокамери. Людей потрібно багато. А тоді, коли про операцію стане відомо населенню, посипляться свідчення.

— Я подбаю про відкладення інших справ і завдань, — пообіцяла поліцмейстер. — Головна увага — розшуку фургона.

Вістінґ почув дзвінок свого мобільного.

— Дякую! До справи!

— Ще одне, — сказала поліцмейстер. — Тобі доведеться уникати преси. Спецвідділ розслідує твої дії в контексті службової недбалості. Розглядають можливість відсторонити тебе від слідства.

Вістінґ відчув, як у ньому наростає роздратування. Він не мав нічого проти ухилення від коментарів пресі, але відсторонення? Це вже вияв недовіри. Сигнал, що інсинуації медіа мали під собою підстави. Підозра, що провал слідчого експерименту на його відповідальності, що це — його недогляд.

— Домовилися, — буркнув він.

Вістінґ закінчив розмову й відповів на інший дзвінок. Дзвонив Стіллер.

— Треба було повідомити мені ще вчора, — сказав він.

— Ти вже чув?

— Так. Я маю деяку інформацію.

— Яку саме?

— Дані журналу стеження за Флойдом Тюе. Учора, о 23.34 під його будинок заїхав «форд транзит коннект» на польській реєстрації. Трохи постояв, доки піднялися ворота гаража, потім в’їхав досередини, і ворота опустилися. Через п’ять хвилин поїхав геть.

— Хто був за кермом?

— Важко було розгледіти. Чоловік. Очікую відповіді на запит від польських колег щодо власника.

— Треба ввійти у будинок!

— Замало підстав для обшуку, — заперечив Стіллер.

— Ми мусимо ввійти!

Розділ 54

Гаммер вів авто. Вістінґ сидів поруч, вивчав прислані Стіллером фотографії. Він був певен, що за будинком Флойда Тюе стежать двоє поліцейських у цивільному автомобілі, а стеження виявилося дистанційним. Двоє полісменів, перевдягнених електриками, встановили на ближніх вуличних ліхтарях відеокамери, самі ж сиділи в апаратній Кріпоса й звідти ними керували. Могли змінювати масштаб зображення, розширювати й звужувати панорамну зйомку, рухати камерою вгору-вниз. Усі відеозаписи зберігалися, і щоразу, коли всередині будинку ставав помітним рух, автоматично фіксувався стоп-кадр.

Розташування камер давало широкий кут огляду фасаду, однак роздивитись водія було годі.

Об’єктив зафіксував момент, коли автомобіль в’їжджав у підземний гараж. Вістінг розширив зображення на маленькому екрані мобільного й побачив у глибині гаража пару ніг, начеб Флойд Тюе стояв у півтемряві.

На другому фото водій виходив з авта. Через скошений кут камера вихопила тільки нижню частину тіла, без сумніву, чоловічого. На трьох інших фотографіях чоловік обходив автомобіль, мабуть, щоб відчинити бічні двері. На останньому фото опускалися гаражні ворота.

Фотографія зникла з екрана, коли задзвонив телефон. Телефонували з юридичного відділу поліції. Новий поліційний прокурор, нове ім’я.

Вістінґ виклав суть справи, попросив дозволу на обшук будинку. Йому пообіцяли розглянути прохання.

— Підстав для обшуку недостатньо, — повідомили згодом.

Вістінґ розумів: того, що Флойд Тюе був знайомий з Томом Керром і що в його гараж заїхав автофургон, замало, аби звинуватити фінансиста у викраденні Марен Доккен. Але він сподівався на згоду юристів зробити виняток з правила. Не погодилися…

Вони під’їжджали до будинку. Вістінґ знав дорогу, скерував Гаммера в глуху вуличку. Ворота садиби стояли нарозтвір. Вони поставили авто на тому самому місці, що й Вістінґ минулого разу, коли побував тут зі Стіллером.

— Як діємо? — запитав Гаммер.

— Заходимо.

Він підійшов до вхідних дверей, подзвонив. Ніякої реакції. Хотів уже подзвонити ще раз, як зателенькав мобільний. Телефонував Адріан Стіллер.

— Коли ви підійшли, у вікні майнула тінь, — сказав він.

Вістінґ обернувся, глянув на ліхтарний стовп, але не помітив камери.

— Спостерігаєш за нами?

— Вікно 2-2, — додав Стіллер.

Вістінґ відступив крок назад. На другому вікні другого поверху висіли щільні штори.

— Тюе виходив з дому лише до поштової скриньки й забрати доставку їжі, — вів далі Стіллер. — Він удома, хіба прошмигнув задвір’ям, але шансів на те небагато.

Гаммер подзвонив іще раз. Звук дзвоника відлунював за дверима.

— Є новини про польський фургон? — запитав Вістінґ.

— Зареєстрований на одну жінку у Варшаві. Там копають далі.

— Чудово! Дякую за інфу.

Вістінґ зійшов униз східцями ґанку. Від приватної охоронної фірми прийшло попередження, що будинок під сигналізацією і відеонаглядом. Він не побачив ніякої камери, однак не сумнівався, що вона існує. Флойд Тюе сидів, вочевидь, за своїм письмовим столом і спостерігав за ними.

— Обійдемо будинок навколо, — запропонував він.

На задвір’я вела вимощена пласкими плитами доріжка. Позаду вілли ріс розкішний, доглянутий сад, простирався рівний моріжок і охайні грядки. Широкі сходи на три східці вели на терасу, вимощену каменем, з масивними кованими садовими меблями.

Вістінґ підійшов до скляних дверей, зазирнув у шпарку між гардинами. То була кімната, де вони першого разу розмовляли з господарем. У кімнаті панував присмерк. Монітори комп’ютерів вимкнено.

Гаммер присвиснув і махнув Вістінґові, щоб підійшов. Показав униз, на підвальний підмурівок ліворуч. Там виднілися два подовгасті вікна з металевими ґратами.

— Установили не так давно, — промовив він.

Вістінґ зійшов з тераси до квітника перед будинком. Гаммер мав рацію. У старому підмурівку було видовбано пази й вставлено чотири металеві прути. Замазка навколо них мала доволі свіжий вигляд, десь річної давності.

Вістінґ відхилив гілля куща, щоб зазирнути досередини. Але побачив лише окремі фрагменти приміщення. Там горіло яскраве, сліпуче біле світло. Жодних меблів. Голі бежеві стіни. Трохи темнішого кольору підлога. Навпроти вікна — сірі двері без клямки, але з оглядовим вічком. Як у тюремній камері.

Гаммер підійшов до другого вікна.

— Чорт! Там хтось лежить!

Хруснула гілка під ногами Вістінґа. Гаммер трохи відсунувся, щоб звільнити йому місце. На тапчані з м’якою оббивкою у піжамі, схожій на лікарняну, лежала людина. Ступні стягнено ременями. Над колінами — ще один ремінь. Вістінґ ледь не втиснувся у ґрати, але з того місця, де вони стояли, решту тіла не побачив. Важко було визначити стать і вік, жива людина чи мертва.

Гаммер бігцем кинувся на терасу. Схопився за клямку, щосили нею затермосив, гупнув розчепіреною долонею по шибці. Скло завібрувало. Але по той бік дверей ніхто так і не з’явився.

Вістінґ схопив залізний стілець. Ніжки подряпали кам’яну долівку тераси, доки він тягнув стілець за собою. Вістінґ заніс його над головою, перехопив схвальний погляд Гаммера і щосили вдарив ним у шибку. Сподівався, що завиє сигналізація, однак почувся лише дзвін розбитого скла.

— Поліція! — крикнув Гаммер, заходячи першим.

Вістінґ зайшов услід за ним, кинувся до наступної кімнати, а тоді у великий передпокій, звідки вели сходи у підвал.

— Поліція! — знову вигукнув Гаммер.

Вони пройшли коридором і вперлися у металеві двері.

— Замкнені, — констатував Вістінґ.

Гримнула металева накривка підглядального вічка, коли він відкрутив прогонич, яким вона кріпилася. Зсередини війнуло спертим смородом сечі.

Людина на тапчані підвела голову.

— Це він! — скрикнув Вістінґ. — Флойд Тюе!

Голова чоловіка знов опала додолу. Вістінґ почав здогадуватися, щó тут відбувається.

— Ви живий, Тюе?

— Так, — ледь чутно простогнав Флойд Тюе.

— Знаєте, де ключ?

У відповідь — мовчання.

Вістінґ обернувся до Гаммера.

— 2-2, — промовив він і побіг на другий поверх.

Вістінґ швидко зорієнтувався, знайшов кімнату, де Стіллер помітив рух, і ударом ноги вибив двері. Від дверей відсахнулась якась жінка.

— Поліція, — заспокоїв він її. — Хто ви?

Жінка зволікала з відповіддю. Вістінґ впевнився, що вона сама. Кімната нагадувала готельний номер з телевізором і маленьким диваном та фотелями. Він відчинив двері у ванну. Порожньо.

— Як вас звати? — знову запитав він.

— Регіна. Регіна Бабінскі.

На вигляд їй було за двадцять, струнка, з довгим чорнявим волоссям, одягнена в домашній халатик. Ім’я, скоріш за все, знайдеться у поліційних реєстрах проституток.

— Полька? Розмовляєте норвезькою?

Жінка двічі кивнула.

— Що тут відбувається? — поцікавився, заходячи, Гаммер.

— Він так хотів… — пробелькотіла жінка. — Добу тому. Я лише наглядаю… Що чотири години.

— Маєте ключ? — запитав Гаммер.

Вона показала очима на маленький столик під дверима. Ключ лежав там.

— Коли ви сюди потрапили? — допитувався Вістінґ.

— Учора ввечері, — затинаючись, відповіла жінка.

— Як?

Жінка розгублено мовчала, ніби не зрозуміла запитання.

— Хто вас сюди привіз?

— Друг.

Їм таки пощастило розговорити жінку. Вона розповіла, як її привезли сюди у фургоні й випустили в гаражі.

— Ви вже бували тут раніше? Теж у ролі наглядачки?

Жінка кивнула.

— Він вам платив? — втрутився Гаммер.

Жінка кивнула. Гаммер скрушно похитав головою.

— Залишайтеся тут, — тицьнув він у неї пальцем.

Вістінґ з Гаммером знову зійшли вниз.

— Що за божевільня, — пробурмотів Гаммер.

Вістінґ переповів йому давнішу розмову з Тюе про те, що стягнений ременями в’язень осягає оптимальну свободу. Не маєш вибору, то й відповідальності ніякої не маєш. Лежиш собі в цілковитій упокореності.

Гаммер крекнув, повернув ключ у замку.

Флойд Тюе підвів голову, коли вони ввійшли. Гаммер підступив до нього, а Вістінґ зупинився на порозі.

— Не чіпайте мене, — заблагав Тюе.

Гаммер розпустив пасок на одній руці.

— Нам треба поговорити, — сказав він, звільняючи другу руку. — Вибору ти не маєш!

— Тут не відбувається нічого протизаконного, — запевнив Тюе. — Все за добровільною згодою. І з мого, і з її боку.

Гаммер розстебнув решту реміняччя.

— Сядь! — скомандував він.

Флойд Тюе послухався, сів, звісивши з тапчана ноги. Тонка піжама, просякнута сечею, вже почала підсихати.

— Ви не розумієте, — потряс він головою. — Ідеться про медитацію. Про те, щоб осягнути абсолютну порожнечу. Пірнути в глибини підсвідомості.

— Це нам підходить, — буркнув Гаммер. — Ми намагаємося знайти Тома Керра. Ти найбільше з ним спілкувався останнім часом. Маєш припущення, де він може переховуватися?

Гаммер тицьнув чоловіка вказівним пальцем у чоло.

— Може, десь тут, глибоко, заховалися твої здогади?

Флойд Тюе відхилився.

— Ви про це пожалкуєте, — сказав він з гіркотою у голосі.

— Що швидше відповіси на запитання, то швидше повернешся до своїх медитацій, — відрізав Гаммер.

Тюе перевів погляд на Вістінґа.

— Я уже розказав усе, що знав про Керра. Ми про таке не розмовляли. Якби не згорів його хутір, то зараз, мабуть, він ховався б там. Мріяв його відбудувати. Але більше нічого мені не відомо. Вірю лише, що зараз він насолоджується волею.

— Як це?

— На природі…

— Де?

— Десь на високій гірській вершині або в темному-претемному лісі… Далеко від людей.

Вістінґ ступив крок до Тюе.

— Ви про щось таке розмовляли?

Флойд Тюе заходився масувати зап’ясток руки.

— Трохи… Багато розмов у в’язниці точаться навколо мрій в’язнів опинитися поза її мурами, деінде. Посеред природи, наприклад.

— Якусь конкретну гору чи ліс називав?

— Ні.

— Це нам нічим не допоможе! — гримнув Гаммер.

— Даруйте, — налякано хлипнув Тюе. — Я вже й раніше казав. Я не маю чим допомогти.

Гаммер залишив ключі на тапчані в облаштованій під божевільню домашній камері.

— Виклич майстра. Вікно на терасі довелося розбити, — сказав він.

Тюе кивнув, не протестуючи. Вістінґ уже встиг вийти з кімнатки. Вони змарнували немало часу.

Розділ 55

На екрані Вістінґового мобільного вигулькнуло ім’я, якого він не бачив у своєму телефоні вже багато років. Голґер Мідтун. Ленсман лену Реветаль іще до реорганізації поліції і закриття дільниці, тепер на пенсії. Але номер його телефону Вістінґ не стер.

Він перелаштувався у праву дорожню смугу й відповів на дзвінок. Мідтун відрекомендувався. Вістінґ увімкнув голосний зв’язок, щоб і Гаммер чув розмову.

— Я коротко, — сказав він. — Знаю, що у вас голова обертом іде, але маю таке, що може вас зацікавити. Тутешні люди досі звертаються до мене, коли щось трапляється.

— Розказуйте!

— Щойно телефонував один чоловік. Він чув, що ви розшукуєте білий фургон. Те, що він бачив, збігається в часі.

Вістінґ стрепенувся.

Колишній ленсман розповів, що йдеться про стару, занедбану автомайстерню. Напередодні ввечері, о 22.30, туди приїхав фургон, який підходить за описом. В’їхав досередини, брама за ним зачинилася. Свідок мешкає трохи нижче по дорозі, але вийшов порибалити й саме повертався пішки додому.

— Цех стоїть на відлюдді, а місцеві мешканці дуже пильні. У тій майстерні й раніше відбувалися всякі темні справи. З-поміж іншого, розбирали на запчастини крадені автомобілі. Два роки тому влаштували там склад контрабандного спирту.

Вістінґ терпляче чекав на продовження.

— До майстерні веде окрема дорога, яка закінчується глухим кутом. Десь за годину з того керунку виїхав інший автомобіль. Свідок бачив його зі свого вікна.

— То фургон досі там стоїть?

— Цього я не знаю, але хотів би перевірити.

Вістінґ переглянувся з Гаммером. Гаммер мовчки кивнув і сказав:

— Ми неподалік. Можемо зустрітися через півгодини.

— Тоді чекатиму, — відповів Мідтун, пояснив, як добратися, і закінчив розмову.

Через двадцять хвилин вони вже паркувалися під занедбаною майстернею. То була бридка мурована будівля з пласким дахом, яка впиралася однією стіною у видовбану вибухівкою скелю. Узбіччя непримітної дороги й гравійний майданчик перед нею поросли бур’янами.

Повнопривідний «субару» стояв навскоси перед брамою. З авта вийшов Мідтун. Колишній ленсман відростив чимале барило, запустив густу бороду — змінився відтоді, коли вони бачилися востаннє.

Усі троє привіталися за руку.

— Є новини про зниклу дівчину? — запитав Мідтун.

— Вона — наша колега, полісменка, — відповів Вістінґ і коротко розказав, що трапилося.

— Хоч якийсь слід? — стурбовано допитувався Мідтун.

Вістінґ похитав головою.

— Нічого… Намагалися відстежити її мобільний, але він вимкнений з учорашнього вечора приблизно в той час і на тому місці, де сталося викрадення.

Гаммер рушив до старого ангару.

— Хто власник? — запитав він.

— Давній знайомий. Петер Гауґланн. Мав тут автомайстерню, але закрив її п’ять років тому, саме напередодні моєї відставки. Ми впіймали його з краденими автомобілями. Відтоді так і стоїть увпорожні. Десь два роки тому він знову потрапив у наше поле зору. Зберігав 80 000 літрів контрабандного спирту. Зараз сидить.

Вони підійшли до сірої будівлі. Вікна обох стулок в’їзної брами були тоновані зсередини.

— Замкнено. Неможливо зазирнути, — пояснив Мідтун.

— Увійти якось можна?

Голдґер Мідтун кивнув.

— Був тут один випадок, поки майстерня ще працювала. Кілька підлітків залізли через вікно кухонної комірчини з тильного боку. Посвердлили дірку в рамі зверху, запхали сталевий дріт і підчепили шпінгалет. Я вже оглянув те вікно. Дірка збереглася.

Вістінґ з Гаммером рушили в обхід будівлі. Шибки не тоновані. У приміщенні стояв стіл з шістьма стільцями, виставленими догори ніжками. Під стіною — кухонний столик з кавоваркою. У кутку — холодильник.

Дірка була настільки широка, що туди входила кулькова ручка. Обривки ущільнювача й один дерев’яний дюбель валялися на землі. Очевидно, дюбелем заткнули дірку. Мабуть, ленсман, який прибув на місце раніше за поліцейських, виколупав його.

— Ось, прихопив з собою, — сказав він, показуючи сталевий дріт з петлею на кінці.

Гаммер усміхнувся.

— Ліпше я це зроблю, — запропонував Мідтун. — Щоб ви потім не мали неприємностей.

Він пропхав дріт у дірку, опустив його з внутрішнього боку вікна. З другої спроби зумів зачепити шпінгалет, потягнув дріт. Вікно відхилилося угорі на широку шпарку.

— Пів роботи зроблено, — сказав Мідтун.

Він запхав у шпарку руку з шматком металевої арматури, певно, знайденої на подвір’ї, і зняв запобіжник.

— Прошу ласкаво, — пожартував колишній ленсман.

Гаммер заліз першим, підставив під вікно стілець, щоб було на що стати решті. Вістінґ був другим. Голґер повернувся до авта по ліхтарик.

— Струм відімкнули, — пояснив він.

Двері кухонної комірчини вели відразу в автобокс. Він був майже порожній, під стіною стояв лише штабель автомобільних покришок.

Ленсман не приховував розчарування.

— Зачекайте! Там — фарбувальна камера, — Гаммер показав на велетенський куб углибині з витяжною трубою і подвійними воротами на висячому замку.

Гаммер знайшов металевий прут, підважив замок. Той спершу не піддавався, але, зрештою, таки злетів. Вістінґ потягнув за одну стулку воріт. У ніс вдарив гострий хімічний запах лаку. Ленсман спрямував досередини промінь ліхтарика. Вони знайшли те, що шукали. Білий автофургон.

Вістінґ вийняв з кишені рукавички, натягнув на руки й увійшов у фарбувальний бокс. Ленсман — за ним. Вікна багажного відсіку були тоновані зсередини.

Вістінґ взявся за клямку кабіни з боку водія. Не замкнено. Коли відчинив дверцята, кілька секунд не міг збагнути, що не так. Уся кабіна була вкрита грубим шаром сірого лаку. Фарбувальний пістолет лежав на сидінні, шланг та інші причандалля валялися на підлозі, під педалями.

Вістінґ мав справу з випадками, коли зловмисники використовували вогнегасники, аби приховати сліди у викрадених автомобілях чи в інших серйозних злочинах, щоб не спалювати транспортний засіб і не привертати зайвої уваги. Це було щось новеньке. Розсіяний з пістолета лак проникав у найменші шпаринки, покривав усе тонкою плівкою, унеможливлюючи ідентифікацію відбитків пальців та ДНК.

— У залі стоїть компресор і дизельний агрегат, — озвався за його спиною Мідтун.

Вони обійшли фургон навколо. Вістінґ обережно відсунув бічні двері, не знаючи, щó там побачить.

Багажний відсік був порожній і теж повністю вкритий шаром лаку.

Рипнули ворота за їхніми спинами. Досередини впало денне світло.

— Думаю, це саме той фургон, — промовив Вістінґ. — Треба викликати техніків.

Розділ 56

На узбіччі не виднілося нічого, що могло б свідчити про напад на Марен.

Ліне низько тримала камеру, понад самою білою обмежувальною смугою на дорозі. Зафільмувала автомобіль, який саме минав її. Тулуб напружений, у грудях терпкий неспокій. Вона не знала іншого способу впоратися з тривогою, як виконувати звичну, практичну роботу.

Вона повернулася в авто, сіла за кермо. Камеру поклала на сидіння поруч. Пискнув телефон. Смс-ка від Софії. Подруга повідомляла, що може забрати Амалію з садочка і привести до себе додому.

Ліне подякувала, надіславши лайк «серденько», і розвернулась. Адресу ще раніше завантажила в GPS-навігатор. Давно вже збиралася туди поїхати. Хотіла побачити місце, де Том Керр утримував своїх жертв. Хутір в Естмарці.

Їхати було доволі далеко: спершу до Осло, через усе місто й далі в ліси. Мала намір повернутися додому, щоб самій вкласти спати Амалію.

Дорогою прослухала два блоки радіоновин. В одному повідомили, що поліція просить зголоситися водія і пасажирку білого автофургона. У другому — про зникнення 27-літньої жінки, яке засвідчив випадковий перехожий. Бачив, як напередодні ввечері якусь жінку затягнули в автофургон.

Ліне двічі проскочила з’їзд на вузьку гравійну доріжку посеред дерев, густо порослу на узбіччях травою. За якихось кілька сотень метрів дорога розгалужувалася. Відгалуження праворуч перегороджував сталевий дріт, натягнений між двома деревами. На дроті висіла табличка: «Приватна власність».

Ліне взяла з собою камеру, зафільмувала табличку й дорогу, яка вела в ліс.

Дріт кріпився звичайним карабіном. Ліне розстібнула його, а дріт поклала додолу на узбіччі. Потім проїхала кілька метрів, знову вийшла й почепила дріт назад.

Далі вела вузька дорога, де не було як розминутися двом автам. Трава між коліями росла вища, ніж по боках, але в кількох місцях була прим’ята, мовби недавно хтось по ній проїжджав.

Ще вирушаючи з дому, вона подумала: ану ж Том Керр повернувся на рідний хутір. Але відігнала ту думку від себе. Не було куди повертатися. Імовірнішим видавалося припущення, що хтось побував тут з такою самою метою, як вона. Якийсь журналіст, котрому закортіло опублікувати історію злочинця чи просто хтось надто цікавий. Про всяк випадок вона заблокувала дверцята авта.

Ліне переїхала решітку на дорозі, покладену над рівчаком, щоб завадити переходу великої рогатої худоби. Зловмисник забрав решітку, тому пожежники не змогли під’їхати до самого будинку, коли той горів. Ліне зупинилася познімати.

За двісті метрів ліс порідшав, дорога виводила на світлу галявину. Ліне була певна, що згорів увесь хутір, але тепер побачила дві вцілілі будівлі. Одна — відразу за згарищем — помальована в червоний колір літня кухня. Друга — клуня на узліссі.

Навколо цілковита пустка. Небо над лісом потемніло. Кубласті важкі темно-сизі хмари слугуватимуть чудовим тлом для фільму.

Дверні замки клацнули, відчиняючись, коли вона натиснула зсередини на клямку дверцят. Ліне вийшла з камерою, постояла, роззираючись. Тут, без сумніву, побував автомобіль. Мощене гравієм подвір’я між будівлями вже встигло зарости. На подвір’ї виднілися дощові калюжі й сліди від автомобільних коліс.

Голий, обгорілий комин — ото й усе, що залишилося від житлового будинку. За потрісканою мурованою стіною валялися обвуглені балки й потовчена черепиця. Повсюдно буяли бур’яни й кропива. Кілька деревець вкоренилися у руїнах і вже нівроку підросли. У далекому кутку на рештках риштування цвів білим квітом кошлатий виткий кущ.

Стодола теж постраждала. Там стояв іржавий, вигорілий трактор. Лише металеві дроти стирчали з корду великих гумових коліс.

Під частиною стодоли був льох. Ліне підійшла до краю льоху, зазирнула вниз. З темряви випурхнули дві пташки й полетіли геть.

З попелу проростала буйна рослинність. В’юнкий кущ з великим лапатим листям дряпався угору розваленим муром. Позаду, в стіні, виднівся отвір, де колись були двері. Ліне обійшла стодолу навколо, спустилася в льох. Подекуди довелося продиратись крізь колюччя. Вона прикривала голову руками, щоб не подряпатися. Перейшла з одного підвального приміщення до іншого, меншого. Посередині — ванна без підведення води. Стара засипана опалим листям ванна з облущеною емаллю, більше схожа на корито, з якого поїли корів та коней.

Під стіною стояв високий чорний металевий стіл. На кілках висіли ланци. У кутку лежав поламаний стілець без сидіння й спинки.

Ліне відступила крок назад. Її мимоволі кинуло в холод, коли вона здогадалася, що саме тут Том Керр міг розчленовувати й вимочувати в хлорі тіла своїх жертв, перш ніж закопати рештки в лісі. Якусь мить вона стояла, мов паралізована, доки врешті отямилася й почала фільмувати. Знімала з різних ракурсів, потім піднялася нагору й зняла кілька кадрів на краю обваленої підлоги над льохом.

Ліне потрібна ще була загальна панорама місцевості. Вона відігнала авто, щоб воно не потрапило в кадр, поставила наготові на дорозі капотом до виїзду.

Вигляд місцевості через об’єктив камери щось перевернув у її душі. Наблизив злочин, який тут стався. Вона сподівалася, що зможе передати цей настрій і у фільмі.

Виставила ручно діафрагму, щоб добитися більшої чіткості зображення. Темні хмари й понурий ліс позаду зруйнованого хутора посилювали моторошне враження.

Праворуч від спаленої стодоли звивалась у високій траві стежка — просто до клуні. В об’єктив це було легше помітити, ніж неозброєним оком. Ліне краєм свідомості подумала, що то, мабуть, звірина стежа. Добре протоптана. Ніби хтось постійно ходив нею туди й сюди.

Вона підняла камеру й наблизила зумом клуню. Дерев’яні стіни посіріли від негоди. Хатинка боком до неї мала вікно й двері. Двері наче зачинені на засув.

Порив вітру зашелестів листям, загойдав гіллям. Ліне задрижала. Вона була легко вдягнена, лише в светр і джинси. В авті лежала, про всяк випадок, куртка, але Ліне не взяла її з собою. Вона повернулася до згарища й пройшла зо тридцять метрів стежкою до клуні. Одну з маленьких шибок у вікні вибито. Ліне зазирнула досередини, проте майже нічого не змогла розгледіти в темряві. Рішуче відсунула засув. Завищали завіси, коли двері відчинилися.

Невеличка клуня була вщент заставлена старими вуликами й бджолярським приладдям. Скрипнула під ногами підлога, здійнялася пилюка. В обличчя війнуло сухим, спертим повітрям.

Ліне роззирнулася у пошуках чогось, що могло б принадити сюди людину, але нічого особливого не помітила і вже зібралася виходити, як просто під дверима побачила лопату. Перед лопатою — маленька купка землі. Ліне винесла її на денне світло. Хтось зовсім недавно нею копав. Темна в’язка земля налипла на лезо.

Ліне відчула, як стиснулися груди. Стежка вела далі за клуню — у ліс. Туди, де знайшли тіла Теї Полден і Сальви Гаддад.

Розділ 57

Дзвінок не віщував нічого доброго. Секретарка приймальні поліцмейстера зателефонувала Вістінґові й повідомила, що його з Гаммером чекають у кабінеті начальниці. Такий нагальний виклик завжди тягнув за собою неприємності. Вістінґа вже й раніше викликали кілька разів «на килимок». Зокрема тоді, коли Тер’є Нурбьо й Спецвідділ розслідували його дії минулого разу. Тоді Вістінґові повідомили, що його відсторонюють від виконання службових обов’язків.

Вони дочекалися техніків і відразу покинули майстерню. Гаммер з’ясував, що білий фургон був зареєстрований на одну мулярську фірму в Аскері.

— Є заява про викрадення номерних знаків, — сказав Гаммер, не відводячи очей від екрану мобільного.

— Вкрали й почепили на подібний фургон, — прокоментував Вістінґ.

Гаммер мовчки кивнув.

— Той самий почерк, що й при викраденні Теї Полден і Сальви Гаддад.

Вістінґ в’їхав у центр Тьонсберґа. Кілька журналістів стояли перед входом до поліційної управи. Гаммер лайнувся.

— Ми на них не маємо часу, — буркнув він.

Вістінґ хоч і погоджувався з колегою, однак змовчав. Фургон і майстерня обіцяли прорив у розслідуванні, на який вони так чекали. Треба було запустити в рух багато коліщат системи, не можна втрачати ні секунди.

На поліційній автостоянці не залишилося жодного вільного місця. Довелося запаркуватися за квартал від управи. Двоє фотографів знімали, як вони входять у будівлю.

Відразу за вхідними дверима розташовувався облаштований за грубі гроші великий конференц-зал для зустрічей із пресою з власним телепідключенням, фіброволокнистими кабелями, професійним освітленням та великим логотипом поліції на задній стіні. Двері в зал були відчинені, на столах — склянки й карафки з водою.

Ліфт підняв їх на останній поверх. Секретарка підвелася їм назустріч.

— Кііль чекає, — сказала вона, постукала в двері кабінету й запросила увійти.

— Ви знайшли фургон, — відразу почала начальниця і кивнула на монітор комп’ютера.

— Дуже ймовірно, — відповів Вістінґ. — Ми саме звідти…

Поліцмейстер змінила тему.

— Ми змушені внести зміни в організацію роботи. На жаль, слідство ведеться різними структурними підрозділами.

Вістінґ хитнув головою. Він розумів, що начальниця має на увазі. У кілька пов’язаних між собою розслідувань було залучено п’ять різних структур. Та ще й Адріан Стіллер зі своєю групою давніх та нерозкритих справ.

— Найважливіше зараз — пошук Марен Доккен, — нагадав Гаммер.

Поліцмейстер мовчки кивнула.

— Я дискутувала на цю тему з поліцмейстерами і юристами сусідніх причетних до справи округів. Ми погодилися на тому, що діяльність поліції треба організувати ефективніше. Було ухвалено рішення створити окрему слідчу групу з представниками інших поліційних округів.

Вона пильно глянула у вічі Вістінґові.

— Ми вважаємо, що найлогічніше керівництво й координацію роботи довірити вам, та, як не прикро, ви самі перебуваєте під слідством Спецвідділу.

— Це — чиста формальність, — втрутився Гаммер.

— На жаль, виринула ще одна справа, — вела далі поліцмейстер. — До нас звернувся адвокат Генден з приводу скарги Флойда Тюе. Йдеться про несанкціоноване вторгнення до будинку й зневажливу поведінку.

— То був цілком умотивований вчинок, — запротестував Гаммер і заходився пояснювати ситуацію.

Поліцмейстер гостро урвала його.

— Він переслав запис відеоспостереження. Можливо, ви й мали підстави, але розбивати вікно — це вже занадто. Хай там як, а скаргу переслали в Спецвідділ. Вони розглянуть, чи було вторгнення обґрунтованим.

Гаммер застогнав. Вістінґ випростався на стільці.

— Хто керуватиме слідством?

— Ідар Семмельман.

— Семмельман? — перепитав Гаммер. — Він п’ять років шукав Іншого. Без успіху! Усе, на що здатний, — вимальовувати схеми й укладати бази даних.

— Семмельман найкраще знає подробиці справи, — сказала начальниця тоном, який не терпів заперечень. — Від самого початку.

— Йому вже повідомили про призначення? — запитав Вістінґ.

Поліцмейстер кивнула.

— Я пообіцяла йому повідомити вас про рішення.

Вона переклала на столі якісь папери, глянула на годинник.

— Відповідальність за юридичні питання покладено на Ґюру Стемстад з нашого юридичного відділу. Я оголошу про реорганізацію роботи за тридцять хвилин на прес-конференції. Водночас офіційно оприлюднимо інформацію про зникнення Марен Доккен.

— Що нам тепер робити? — поцікавився Гаммер. — Яким боком ми вписуємося в реорганізацію розслідування?

— Ви відсторонені.

— Що ви маєте на увазі? Нас усувають від справи?

Аґнес Кііль поклала одну долоню поверх другої.

— Ми повинні дотримуватися неупередженості. Окрім того, що ви під слідством Спецвідділу, то ще й показали себе емоційно нестабільними. Вторгнення до Флойда Тюе наочно це демонструє. Дуже важливо дотримуватися карно-процесуальних правил, коли йдеться про представників поліції.

Гаммер підвівся.

— Ви ж не думаєте, що ми сидітимемо, згорнувши руки, коли викрадено нашу колегу? — запитав він.

— Ви відсторонені, — повторила начальниця. — Останніми днями працювали понаднормово. Маєте відгули вже від нинішнього дня.

Вістінґ теж встав. Усередині в ньому все кипіло, здійнявся хаос думок і емоцій. Він мусив опанувати себе, щоб не вибухнути.

— Це все? — запитав він.

Поліцмейстер стримано кивнула.

Розділ 58

Під будівлею поліційної управи зібралося ще більше журналістів. Вони стояли маленькими групами, розмовляли в очікуванні, доки їх запустять досередини. Один чоловік з логотипом каналу TV2 підняв камеру й спрямував на них. Репортер, який стояв найближче до вхідних дверей, запитав у Вістінґа, чи можна сподіватися на якийсь розвиток подій.

— Прес-конференція почнеться о четвертій, — відмахнувся Вістінґ і вдав, що має пильну телефонну розмову.

Поки вони сиділи у начальниці, його мобільний дзвонив двічі. Обидва рази телефонувала Ліне. Він передзвонив їй, щойно відійшов далі від юрби, щоб його не могли чути.

— Я на Леркетведт, — сказала Ліне. — В Естмарці, на хуторі Тома Керра.

Вістінґ стривожився.

— Що ти там забула?

— Знімаю, — відповіла донька. — Приїхала на розвідку. Треба для фільму.

Вістінґ з Гаммером дійшли до авта.

— Тут нещодавно хтось побував, — вела далі Ліне.

Вістінґ сів за кермо.

— Он як?

— Трохи… підозріло, — додала Ліне. — Хтось щось копав.

— Копав?

— У клуні стоїть лопата із залишками свіжої землі. Я пройшлася стежкою у ліс поза клунею і знайшла місце, де копали. Притрушене хмизом. Там щось закопали.

— Точно закопали?

— Можу вислати тобі фото.

— Висилай!

Вістінґ завів двигун.

— Я зателефонувала Стіллерові, бо ти не відповідав. Він їде сюди.

У голові збурився хаос думок. Його відсторонили, але це щось інше, поза офіційним розслідуванням. Ішлося про його доньку. Ніхто не може заборонити допомагати доньці.

— Ми з Гаммером теж зараз під’їдемо, — сказав Вістінґ і рушив з місця.

Розділ 59

Двигун цокав від перегріву. Тепле повітря дрижало над капотом.

Вістінґ рушив до Ліне й Стіллера, які чекали біля згарища стодоли.

— Чи треба вам було сюди пхатися? — запитав Стіллер.

Його, без сумніву, вже поінформували про реструктуризацію слідчої команди.

— У нас законні відгули, — відповів Гаммер.

— Та мені однаково, — знизав плечима Стіллер. — Кііл не моя начальниця.

— Ти розмовляв з Семмельманом? — поцікавився Вістінґ.

— Намагався йому додзвонитися, але він не бере слухавку.

— Видно, ще не готові до прес-конференції, — докинув Гаммер.

Стіллер відкрив багажник, вийняв дві лопати, одну передав Гаммерові.

— Згодився би технік, щоб задокументувати наші дії, — сказав Вістінг.

— Ліне задокументує. Їй не звикати до цієї роботи, — промовив Стіллер.

Він вийняв сувій брезенту, рукавички й комбінезони, і всі рушили вслід за Ліне.

Висока трава полягла. Колись тут було пасовисько, але тепер воно заросло. Звідусіль наступав ліс. Вістінґ замикав процесію. Ліне мала рацію: стежка добряче протоптана. Він не знав, скільки разів вона пройшлася туди й сюди, але стежку хтось проклав уже давно.

Ліне провела їх десь на двісті метрів углиб лісу до болотистої місцини. Останні тридцять метрів вони йшли вздовж потічка аж до невеличкої заводі. Скопану землю видно було ліпше, ніж на фото. Три гілляки лежали збоку. Верхній торф’яний шар вийняли прямокутними скибками, а потім поклали назад. Зайву землю, вочевидь, викинули в потік. За кілька тижнів уже й видно не буде, що тут хтось копав.

— Тіла убитих дівчат знайшли тут? — запитав Гаммер.

Стіллер похитав головою.

— Далі… Але дуже схоже. М’яка земля без корінняччя. Захоронення притрушене хмизом.

Ліне ввімкнула камеру. Гаммер і Стіллер одягнули рукавички й комбінезони.

Решту гілляк теж відклали набік купкою і заходилися копати. Спершу зняли торф, потім вибрали ґрунт. Працювали мовчки.

На глибині півметра в ямі щось показалося. Стіллер скомандував зупинитися. Гаммер обтер тильним боком долоні спітніле чоло. Ліне підійшла ближче.

— Чорний пластиковий мішок, — промовив Стіллер.

Він розстелив біля ями брезент — білу плахту два на два метри.

З мішка обсипалася земля, коли викладав його на брезент. Вістінґ встиг побачити, що в ямі лежали ще чорні мішки. Він глянув в об’єктив, даючи Ліне зрозуміти, що її присутність небажана. Всі знали, що може бути в мішках. Вістінґові не хотілося, аби донька це побачила.

Мішок був зав’язаний простим вузлом і заповнений десь на чверть.

— У когось є ніж? — запитав Гаммер.

Ножа ні в кого не було. Стіллер скористався автомобільним ключем, розпоров пластик і розширив пальцями отвір.

Гаммер люто вилаявся. Вістінґ підійшов ближче, щоб роздивитися, що лежало в мішку. Нога й ступня…

Розділ 60

— Так, — крекнув Стіллер. — Тепер це робота для техніків.

— Треба попередити Семмельмана, — порадив Гаммер.

Ліне міцно тримала камеру. Білі пальці стирчали з отвору чорного мішка. Сірий дощовий хробак звивався на брезенті. Вона почекала, доки він зник з кадру, ввімкнула зум, зняла отвір у пластику крупним планом.

Стіллер відійшов убік — розмовляв по телефону. Ліне відхилила голову від вічка, щоб глянути неозброєним оком, без фільтрів. Побачила ступню й фрагменти ноги. Шкіра вкрита червоними плямами й пухирями. Її вразив розмір ступні. Вона була велика й широка.

— Це — чоловік? — запитала Ліне.

Батько кивнув.

Ліне змінила кут зйомки. Ніздрі залоскотав запах хлору.

— Лежить недовго, — припустив Гаммер. — Не більше доби. Це сліди кислоти, а не трупні плями.

— Хто він? — не вгавала Ліне.

Вістінґ уже розтулив рота, щоб відповісти, але змовчав, ніби не хотів говорити перед нею і перед камерою.

— Лише один із двох, — сказав Гаммер. — Або Том Керр, або Інший.

Ліне опустила камеру. Спробувала уявити, що сталося. Як цей факт вписується в загальну картину слідства.

— Один убив другого? — знову запитала вона.

— Для мене це найімовірніше припущення, — відповів Гаммер.

Стіллер закінчив розмову.

— Техніки прибудуть за годину. Мабуть, нижче лежать голова і кисті рук, з яких можна зняти відбитки пальців. До вечора матимемо відповідь, хто це.

Ліне перевірила батарею. Заряду вистачить на годину з хвостиком. В авті лежала ще одна батарея.

Вона почувалася розгубленою. Том Керр убив свого поплічника, який допоміг йому втекти, чи спільник позбавив життя його самого?

— Це — Том Керр, — Вістінґ кивнув на розпоротий мішок на землі. — Єдине вірогідне припущення.

Ліне підняла на батька камеру.

— Чому так думаєш?

Вістінґ відмовчувався. Ліне міркувала: Том Керр — єдиний, хто міг би здати Іншого. Керр сигналізував, що готовий до зізнання. Хотів викласти всі карти, сподіваючись уникнути продовження тюремного терміну ще на п’ять років. Скоріш за все, блефував. На думку про блеф наштовхувала ретельна підготовка втечі. Але поліція все про нього знала. Шанс, що він знову потрапить їй до рук, був дуже великий. Чи в такому разі й далі мовчатиме про Іншого, чи захоче його здати, розраховуючи на поблажку судової системи? Живий Том Керр був потенційно небезпечний для Іншого.

Ліне важко було розставити всі крапки над «і». Проте на даний момент одне знала напевно: розчленоване тіло не належало Марен Доккен.

Вістінґ підійшов до краю ями. Присів навпочіпки, оперся ліктями на коліна й склав перед собою руки. Якийсь час так сидів, а тоді підвів голову до колег.

— Яка може бути глибина? — запитав він.

— Що ти маєш на увазі? — запитав Стіллер.

— Мені цікаво, скільки мішків тут могло вміститися. Одне чи два тіла?

Розділ 61

Доки Гаммер зі Стіллером копали, задзвонив мобільний. Вістінґ вимкнув звук, але відчував вібрацію у кишені. Коли глянув на екран, побачив 13 пропущених дзвінків від журналістів та з невідомих номерів. Лише один із додзвонювачів залишив повідомлення на автовідповідачі. То був Тер’є Нурбьо, просив негайно з ним сконтактуватися.

Вістінг оперся на капот авта, глянув уздовж стежки, яка вела далі в ліс. Перевірив новини в інтернет-виданнях. Почав з «VG» і побачив фото Марен Доккен в поліційному однострої. Статтю було також проілюстровано фотографією Ідара Семмельмана, знятою під час прес-конференції. Повідомлялося, що його призначено керівником розслідування і віднині він полюватиме на Тома Керра, якого безуспішно розшукують ось уже три дні.

Семмельман розповів, що поліція дослідила походження гранати, яку підірвав утікаючи Том Керр. Сліди ведуть до пограбування військового складу. У зв’язку з цим розшукують 32-літнього Таллака Ґляйха. Опублікували і його фотографію. Фото взято з реєстру поліції. Вістінґ уже бачив його перед початком операції з затримання Ґляйха. Лисий чоловік з борідкою-еспаньйолкою. Такого легко впізнати.

Далі Вістінґ знайшов і своє ім’я з фото. Це й було поясненням навали телефонних дзвінків. У газеті написали, що його відсторонили від справи і він перебуває під слідством Спецвідділу поліції за ймовірну службову недбалість, яка дозволила Керру накивати п’ятами. Добре, що він уникнув журналістів. Відповідальна за юридичний бік розслідування Ґюру Стемстад уже повідомила про його відсторонення.

Вістінґ поклав мобільний до кишені. Думками перенісся у той день, коли втік Том Керр. Він витратив багато часу на обдумування. Спробував проаналізувати, до яких заходів треба було вдатися, що сказати чи подумати в іншому руслі. Та все, чого тим добився, — самодокорів. Зазвичай круговорот негативних думок його глибоко не зачіпав, однак не зараз.

Шум кількох двигунів змусив його відхилитися від капота. З-за закруту з’явився поліційний автомобіль, а за ним — великий фургон кримінальних техніків з Кріпоса.

Стіллер зустрів їх, відрекомендував Ліне. Вістінґ та Гаммер обмежилися стриманими кивками замість привітання.

З фургона вийняли устаткування і понесли в ліс. Уже починало смеркатися, коли вони взялись копати. Спершу нап’яли намет і виставили прожектори. Яскраве світло заливало яму. Розмови техніків заглушив гул генератора.

Спалахнув бліц, потім змигнуло ще багато яскравих спалахів. Перший чорний мішок переклали в підписаний паперовий пакет і відклали набік. Вийняли з ями наступний, сфотографували. Один із техніків розрізав його ножем. Рука.

Техніки старанно працювали далі. Кожну знахідку фотографували. Попросили й Ліне знімати їхню роботу на камеру.

Третій мішок був найтяжчий. Форма підказувала, що всередині тулуб без кінцівок і голови. Здогад підтвердився.

Хтось підходив до них стежкою з боку хутора з ліхтариком у руках. То був Семмельман ще з двома слідчими з нової групи, яких Вістінґ не знав особисто. Техніки перервали роботу. Стіллер коротко поінформував прибулих. Семмельман обернувся до Вістінґа.

— Мені прикро, що так сталося, — сказав він. — Я тобі цілковито довіряю. Рішення ухвалили без мого відома.

Семмельман глянув на Гаммера. Знову перевів погляд на Вістінґа.

— Вас усунули від справи, — нагадав він. — Ви не повинні тут бути.

— Ми залишимося, доки не побачимо все, — Вістінґ кивнув на техніків.

На якусь мить здалося, що Семмельман почне заперечувати, але він змовчав.

— Що вже викопали? — запитав він натомість, підходячи до трьох великих паперових пакетів.

— Ногу, руку й тулуб, — відповів Стіллер.

Семмельман зазирнув в один пакет, кульковою ручкою розширив отвір в мішку, щоб самому роздивитися знахідку.

— Треба передати в лабораторію для дослідження й аналізу, — сказав один з техніків.

Семмельман наче й не розчув.

— Хіба не можна зняти відбитки пальців уже зараз? — запитав він. — Щоб відразу задати в пошук і знайти в базі?

— Спершу виймемо всі мішки, — сказав старший технік.

— Ясно, — кивнув Семмельман, закрив пакет і дав знак продовжувати роботу.

З ями витягнули ще один мішок. Голову.

Це — останній, — долинув голос з ями.

Вістінґ видихнув. Лише один труп.

Мішок сфотографували з усіх боків, а тоді розрізали пластик. Зі свого місця Вістінг бачив лише волосся. Довге чорне волосся. Технік розширив отвір, повернув голову обличчям догори. Воно було вкрите пухирями й роз’їдене хлором. Очі заплющені. Рот широко розтулений і перекошений. Але це був Том Керр. Він був мертвий.

Розділ 62

Вістінґ завернув на доріжку, повільно під’їхав до будинку. Зупинився, однак з авта не виходив, сидів, склавши руки на кермі. Фари освітлювали стіну й ґанок. Двері треба фарбувати. Він уже й не пригадував, коли фарбував їх востаннє. Думка зблиснула й зникла. Він вимкнув запалювання, і навколо впала темрява.

Такого раніше не бувало. Він ніколи не полишав незавершеної роботи. Траплялися справи, які заводили в глухий кут, і їх доводилося відкладати, але він завжди був в активному русі. Відчуття, що ним знехтували, вибивало зі звичної колії.

Вістінґ вийшов з авта у вечірню прохолоду, глянув на будинок Ліне, а тоді відчинив вхідні двері, увімкнув зовнішнє світло.

У будинку було тихо й темно. Хатня пустка лише помножила відчуття безсилля. Воно точило його зсередини, наче голод.

Він рушив на кухню, відчинив холодильник, вийняв неповну коробочку магазинного салату й м’ясну нарізку. Трохи попорпався в їжі, тоді відсунув тарілку й дістав принесений з роботи ноутбук.

Знахідка в Естмарці облетіла вже всі новини. Фото Тома Керра й заголовки про те, що знайдене тіло належить саме йому. І, звісно ж, фотографія Семмельмана в яскравих спалахах фотокамер. Минуло щойно кілька годин після його призначення, а він уже зміг показати вагомий результат.

Вістінґ не читав статті, але подумав, що оприлюднення новини про смерть Керра було правильним кроком. Думка, що він десь ходить серед людей, лякала. Тож не було причин приховувати цю інформацію.

Він завантажив робочу програму, клацнув на справу Тома Керра, однак у доступі йому було відмовлено. Файл позначався червоною рамкою із забороною. Коли навів «мишку» на рамку, виринуло повідомлення, що діалогове вікно заблоковано, а права адміністратора сторінки покладено на Ґюру Стемстад або Ідара Семмельмана. У разі службової необхідності можна контактувати з ними.

Вістінґ спробував відкрити файл з матеріалами справи Марен Доккен, але теж безуспішно.

Його посада й службові функції передбачали більші права, ніж в інших. Зазвичай він мав доступ до всіх справ і конфіденційних документів, закритих для решти з метою завадити витоку інформації. Навіть до тих, які не були в його прямому віданні. Тепер же його відрізали від усього.

Комп’ютерна система мала ще функцію прямого спілкування, де службовці могли обмінюватися короткими повідомленнями поза електронною поштою. Замигав маркер, що хтось намагається вийти з ним на зв’язок. Вістінґ відкрив віконце. Коротке повідомлення надіслав Тім Скаґе, слідчий з Осло. Ім’я Гелене Нурюм і посилання на відеодопит з нею.

Вістінґ клацнув на посилання. На моніторі з’явилося зображення кімнатки з голими стінами, у якій по обидва боки столу сиділи дві жінки. Жінка праворуч була вдягнена в діловий костюм, перед нею лежала тека з документами. Жінка ліворуч з лискучим, темним волоссям мала кругле, трохи здивоване обличчя. Гелене Нурюм, мати третьої жертви. Дівчину так і не знайшли.

Зазначений у правому кутку час свідчив про коротку тривалість допиту — лише 24 хвилини.

Вістінґ увімкнув запис. Слідча розпочала з формальної процедури. Назвала час і місце, повідомила, що йдеться про допит свідка в зв’язку з розслідуванням смерті Кріса Пауста Бакке, не ознайомлюючи жінку по другий бік столу з тим, що загиблий, швидше за все, передав гранату спільникові Тома Керра для організації втечі. Приховала також інформацію, що його смерть кваліфікують як убивство.

— Звідки ви знаєте Кріса Пауста Бакке? — запитала полісменка.

Вона почала відразу з наступу. Давала зрозуміти, що поліція знає про їхнє знайомство, тим самим унеможливлюючи ухиляння від відповіді.

Та Гелене Нурюм похитала заперечно головою.

— Я не знаю, хто це.

Одягнена в цивільне жінка кивнула, погортала блокнот, мовби переходячи до альтернативного плану.

— Який у вас мобільний? — запитала вона.

— iPhone.

Полісменка зачитала номер. Гелене Нурюм підтвердила: так, номер телефону її.

— Ще хтось може ним користуватися?

— Ні.

— Сторонні могли мати до нього доступ?

— Як це?

— Ви носите мобільний постійно при собі чи, буває, забуваєте вдома і хтось інший може відповісти на дзвінок?

— Переважно при собі. Я живу сама.

Полісменка кивнула.

— У вівторок 25 серпня о 21.53 Кріс Пауст Бакке телефонував до вас, — сказала вона. — Про що ви говорили?

Гелене Нурюм похитала головою.

— Це якась помилка. У мене прихований номер. Хтось випадково набрав. Я не знаю людини з таким іменем.

— Таке буває? Вам часто дзвонять, помиляючись номером?

— Іноді.

Полісменка посунула через стіл аркуш паперу.

— Ця розмова тривала понад хвилину, — тицьнула вона пальцем в аркуш. — Щось задовго як для випадкової розмови.

Гелене Нурюм мовчки вивчала папірець. На обличчі малювалася розгубленість. Не напускна. Вона мовби відшукувала в пам’яті пояснення або ж не могла миттю придумати виправдання.

— Пригадуєте, хто дзвонив? — запитала полісменка.

— Ні…

Гелене Нурюм вийняла телефон. Збоку здавалося, що перевіряє вхідні дзвінки.

— У моєму мобільному мало пам’яті, — промовила вона.

Полісменка повторила дату й час дзвінка.

— Пам’ятаєте, де ви були того вечора?

Гелене Нурюм перевірила свій календар, похитала головою.

Допит перейшов в інше русло.

— Ви контактуєте з колишнім чоловіком?

— Ми розлучені вже двадцять років.

— У вас далі його прізвище.

— Це — моє родове прізвище. Він взяв його, коли ми одружувалися. Хотів почати життя наново. Тоді я не знала, що його прізвище тягне за собою поганий шлейф.

— Тобто?

— Хіба цього нема у ваших паперах? — здивувалася Гелене Нурюм. — Він сидів. Ще до нашого знайомства. Там, звідки він родом, його звинуватили у «важких тілесних». Потім знову засудили за те саме. Уже після розлучення. Ми витримали разом лише три роки.

— Спілкувалися після зникнення доньки?

Гелене кивнула.

— Мусили спілкуватися. То ж наша донька. Ніхто з нас більше не мав дітей. Він важко це пережив, хоча Таран уникала його останніми роками. Він же відсидів і за зґвалтування.

Раптом риси її обличчя заціпеніли, ніби від несподіваного здогаду чи думки. Жінка підвела голову, втупилася у стелю. Полісменка не заважала їй думати.

— Був дивний дзвінок, — нарешті озвалася Гелене Нурюм. — Я ще подумала, що він якось пов’язаний з Юганнесом.

— Коли?

— Десь три-чотири тижні тому. Пізно ввечері, з невідомого номера. Тобто з такого, який не висвітлюється на екрані.

Вона тицьнула пальцем на аркуш.

— Мабуть, то був він. Чоловік. Сказав, що має ті штучки, які ми просили.

Вістінґ нахилився ближче, щоб краще чути.

— Які штучки? — запитала полісменка.

— Я теж про це запитала. Але він нічого не пояснив. Лише повторив, що виконав моє прохання. Я подумала, що чоловік помилився номером, але ж ні.

— Ні?

— Ні… Запитав, чи моє прізвище Нурюм, назвав мій номер телефону.

— Що було далі?

— Та нічого не було далі. Я запитала, хто телефонує. Він попросив трохи зачекати. Я чула якісь звуки на іншому кінці, ніби хтось гортає папери чи щось таке. Десь за півхвилини він знову озвався у слухавці. Сказав «перепрошую», і розмова урвалася. Ніби зрозумів, що подзвонив не туди, куди треба, й просто відімкнувся.

— Чому ви подумали, що дзвінок якось пов’язаний з вашим колишнім чоловіком?

— Мені здається, він так сказав… Начеб «ти і твій чоловік». Та говорив весь час у множині: «штучки, які ви просили».

Полісменка ще раз розпитала про телефонну розмову, намагаючись витиснути з жінки якнайбільше конкретики. А тоді підсумувала все сказане на допиті.

Вістінґ відхилився на спинку стільця. У голові клацнуло, ніби замкнулося електричне коло. Він не мав підстав не вірити словам Гелене Нурюм, однак щось у її розповіді кульгало.

Вже за годину після телефонної розмови з нею Кріса Пауста Бакке вбили, а помешкання спалили. Вістінґ перебирав різні сценарії. Добре було б із кимось обговорити ці моменти, але ж його усунули від справи. Інформація, добута під час допиту, не призначалася для його вух та очей. Хай там як, а телефонувати Тімові Скаґе запізно. Уже було далеко за північ.

Запис допиту закінчився, програма відтворення вимкнулася, і екран комп’ютера згас.

У теці виявився ще один доступний файл. Допит Таллака Ґляйха. Файл виставили півгодини тому. Очевидно, Ґляйха затримали цього вечора.

Вістінґ двічі клацнув на іконку. Програма відтворення автоматично відновилася. На картинці — та сама кімната для допитів. Тім Скаґе власною персоною сидів по правий бік столу. Чоловік навпроти був лисий, але без борідки-еспаньйолки. Поруч із ним — третій учасник допиту в стильному сірому костюмі, який сидів на ньому наче влитий, з розстібнутим під шиєю комірцем. Адвокат гортав покладені перед ним документи.

Таллак Ґляйх назвав своє ім’я та адресу. Слідчий оголосив, що йому висунуто обвинувачення у зберіганні наркотиків та незаконному володінні зброєю. Повідомив також, що під час обшуку в його помешканні знайшли 123 грами амфетаміну, 28 грамів гашишу, купу всіляких ліків, ще й на додаток три ручні гранати.

— Наркота моя, — відразу зізнався Ґляйх. — А про гранати мені нічого не відомо. Видно, хтось підкинув. Хтось із тих, хто побував у мене вдома.

— Вони лежали в шафі в твоїй спальні, — сказав Скаґе. — На них твої відбитки пальців.

Таллак Ґляйх знизав плечима.

— Не знаю, звідки взялися.

— Украдені з військового складу. Але в крадіжці тебе не звинувачують. Зараз ідеться про інше.

Ґляйх глянув на свого адвоката.

— То про що ж ідеться? — запитав адвокат.

— Гадаю, ви обоє розумієте, про що, — відповів Скаґе. — В оригінальній коробці має бути чотири гранати. У тебе вдома знайдено три. Маємо інформацію, що четверту ти передав Крісові Паусту Бакке. Цікаво, чи повідомив він тобі, навіщо йому граната.

Адвокат знову погортав папери, нахилився уперед.

— А що з цього приводу каже сам Бакке? — запитав він.

Його клієнт випередив Скаґе.

— Він мертвий, — коротко кинув він. — Згорів у своїй квартирі.

Тім Скаґе кивнув.

— Кріс Пауст Бакке загинув три тижні тому, — підтвердив він. — Коли ти з ним розмовляв востаннє?

Таллак Ґляйх замнувся. Вістінґові пересохло в роті. Води під руками не було, а вставати з-за комп’ютера він не хотів.

— Послухай, — вів далі Скаґе. — Я намагаюся грати відкритими картами. Напередодні своєї смерті Бакке багатьох просив роздобути йому гранату. Ми маємо всі підстави вважати, що саме твоя граната була використана під час втечі Тома Керра. А це означає, що Бакке, скоріш за все, зустрічався з Іншим.

Таллак Ґлях уже розтулив рота, але його урвав адвокат.

— Зачекайте, — підняв він угору руку. — Як загинув Кріс Пауст Бакке? У пожежі?

— Випадок розглядають як підозрілу смерть.

— Убивство?

— Це — головна гіпотеза.

Адвокат кивнув на свого клієнта.

— Можемо зробити перерву? Нам треба переговорити.

Скаґе назвав у мікрофон час і оголосив перерву в допиті. Екран згаснув. Вістінґ поставив відтворення на паузу, підійшов до столу й налив собі з-під крану води. Вихилив одним духом і налив ще. Потім переніс ноутбук до вітальні. Там йому було зручніше сидіти.

Після перерви допит продовжився.

— Мій клієнт, — почав адвокат, — визнає, що передавав Крісові Паусту Бакке гранату й пістолет, але не знав, навіщо вони йому потрібні.

— Бакке сказав, для кого призначається зброя? — запитав Скаґе.

Таллак Ґляйх похитав головою.

— Сказав тільки, що бере не для себе. Для якогось іншого пацика. Кріс був фіксером. Тим, хто все дістає. Як комусь щось треба, йдуть до нього.

— Коли це було?

— За тиждень до загибелі.

Скаґе детально розпитав, як саме Кріс Пауст Бакке вийшов на контакт з Таллаком і як відбулася передача замовлення.

— Я розмовляв з ним потім, коли він вже передав зброю замовникові. Бакке був у стресі. Нервовий.

— Як це проявлялося?

— Ну, може, навіть панікував. Ніби каявся, що взявся за ту справу. У кожному разі, став інакшим. І справа не тільки в бороді. Здавався параноїком. Не міг спокійно всидіти на місці. Роззирався на всі боки, ніби боявся, що його пасуть.

Вістінґ знову поставив запис на паузу. Щось у словах Таллака зачепило його краєм свідомості. Він відмотав запис назад.

«…У кожному разі, став інакшим. І справа не тільки в бороді…»

Фраза прозвучала так, ніби Бакке почепив накладну борідку, щоб змінити зовнішність. Цей факт нагадував інший випадок. Чоловік, який видавав себе за Тео Дермана, теж мав бороду. Клесові Танке здалося, що то був камуфляж. Начеб відвідувач запустив бороду напередодні візиту в адвокатську контору, коли шантажем змусив Танке передати листа в тюрму.

Вістінґ знову ввімкнув запис, сподіваючись, що Тім Скаґе теж відчує те саме, що й він, розпитає про борідку, але Скаґе не володів інформацією, тож не мав підстав ухопитися за цю деталь. Він просто продовжив допит.

— Коли це було? — запитав Скаґе.

— Кілька днів по тому Бакке передав мені гроші. Тоді я бачив його востаннє.

Тім Скаґе нахилився вперед.

— То ти ще раз з ним спілкувався? Уже після того, як передав гранату й пістолет?

— Так.

— Тобто за кілька днів до смерті?

Таллак Ґляйх кивнув.

— Тоді ти був певний, що зброю вже передали за призначенням?

— Так. Інакше не бачив би я своїх грошей.

Боковим зором Вістінґ помітив на вулиці світло фар. Витягнув шию і побачив авто, яке під’їхало під будинок Ліне. Була друга година ночі.

… Тім Скаґе й Таллак Ґляйх дійшли висновку, що гранату й пістолет передали приблизно за три дні до смерті Бакке.

Вістінґ розумів, чому Скаґе такою важливою видавалася дата передачі. Вона не збігалася в часі з дзвінком незнайомця до Гелене Нурюм. Вістінґ припускав, що, говорячи про «штучки», Кріс Пауст Бакке мав на увазі гранату й пістолет.

Вістінґ вихилив воду і сидів зі склянкою в руці, доки Скаґе назвав час закінчення допиту — 23.17. Його не покидало відчуття, що не все стикується. Інформація свіжа, кількагодинної давності. Вістінґ потребував трохи часу, щоб усе проаналізувати. Хоч тепер це не мало б його стосуватися, але він не міг інакше.

Розділ 63

Він заснув на стільці і прокинувся від телефонного дзвінка. Годинник показував за чверть сьому ранку. Надворі вже розвиднювалося.

Дзвонив Гаммер.

— Маю дещо цікаве, — сказав він.

Вістінґ кахикнув, щоб продерти горло.

— Мені нині не спалося, то я просидів над документами всю ніч, — вів далі Гаммер.

— Хіба ти не відсторонений від роботи?

— Відсторонений, але ці матеріали є в базі даних Семмельмана. Ми й далі маємо до неї доступ.

— Схема контактів?

— Телефонна база, — пояснив Гаммер. — Ти вдома?

— Так.

— То я приїду й покажу.

Вістінґ пішов у душ і навіть встиг до приходу Гаммера заварити каву.

Вони сіли за кухонний стіл. Гаммер мав з собою свій ноут, де він відсортував і систематизував дані різних телефонних операторів. Усі мобільні дзвінки й смс-ки з території навколо хутора Тома Керра, зібрані до пожежі. Понад мільйон дзвінків за три місяці. Хутір стояв на відлюдді, однак у зоні, яка охоплювала шосе Е6 і східні квартали Осло.

— Мусив же Керр якось комунікувати з Іншим. Семмельман зі своєю командою перевірили всі телефонні контакти, але не знайшли нічого путнього.

Вістінґ мовчки кивнув.

— Це може лише означати, що Керр або й обидва користувалися мобільними, не зареєстрованими на себе.

— Голка в копиці сіна, — буркнув Вістінґ.

— Група Семмельмана також дослідила пересування Тома Керра ще до його арешту п’ять років тому. Навіть на які замовлення виїжджав. Не раз він по кілька днів працював поза Осло. Наприклад, два тижні на будівництві нового басейну в Мушьоені. Я виключив усі номери, активні у той період, коли ми точно знали, що його не було вдома, і видалив їх з бази.

— А до цього ніхто не додумався раніше?

Гаммер узяв горнятко й тримав у долонях, доки Вістінґ наливав каву.

— Принаймні не побачив таких спроб у базі даних Семмельмана, — він пригубив філіжанку, відпив ковток. — Після відсіювання залишилося ще дуже багато дзвінків та повідомлень, але я стер з бази інших мешканців мобільної зони. Тим, що залишилося, легше оперувати.

— І як успіхи? — запитав Вістінґ.

— Мені спало на думку, що Інший теж міг раніше бути засуджений. Я відсортував усіх абонентів, які мали судимість.

— Група Семмельмана теж звертала на це увагу, — ввернув Вістінґ.

— Так, але мені закортіло придивитися до них ближче. Такими незареєстрованими телефонами обмінюються переважно кримінальні елементи.

Вістінґ мовчки кивав, попиваючи каву.

— Мова йде про 122 номери, зареєстровані на раніше засуджених осіб. 34 з них — за сексуальні злочини, — Гаммер розвернув ноут до Вістінґа й тицьнув пальцем у монітор. — Ці двоє цікаві персони.

То був список усіх розмов і смс-ок між двома абонентами в хронологічному порядку, з датами й годинами.

— Стеффен Шєберґ і Турмуд Ярен, — прочитав Вістінґ. — Хто це?

— Сексуальне насильство, — відповів Гаммер. — Стеффен Шєберґ засуджений за напад зі зґвалтуванням у Тьойенпаркен. Турмуд Ярен — за інцест і поширення дитячого порно.

Вістінґ бачив з виразу обличчя колеги, що це ще не все. Гаммер показав на колонку дат.

— Прикол у тому, що обоє сиділи на той момент у тюрмі. Шєберґ — в «Уллесму», а Ярен — в «Іла». Обоє отримали великі терміни. Стеффен Шєберґ помер два роки тому у віці 62 років. Ярену виповнилося 29, вийшов на волю торік. Зараз у нього інший номер мобільного. Вони з різних кінців міста. Ніщо не свідчило про те, що вони хоча б знали про існування одне одного.

— Хтось же мусив поповнювати їхні телефонні рахунки, — завважив Вістінґ.

— Це могла бути угода автоматичної оплати, укладена до моменту звільнення з тюрми абонента, — висловив припущення Гаммер. — Або абонемент, який можна поповнювати карткою, купленою у крамниці. Будь-хто може поповнити. Після введення карток поповнення мобільні оператори більше не вимагали реєстрації, зате ввели суворіші правила користування телефонами. Хочеш підтримувати свій абонемент чи завести новий, мусиш показати посвідчення особи. Доки абонемент дійсний, хто хочеш може заплатити за телефонні видатки, і нікого ж не відстежиш. Ця система припинила існування п’ять років тому. Всі дані користувачів видалено. Ми маємо лише ті дані, які вдалося добути, щоб окреслити коло абонентів поблизу хутора Тома Керра.

Гаммер поскролив сторінку своєї схеми донизу й повів далі:

— Востаннє власники цих телефонів контактували між собою за вісім годин до спроби викрасти Фрею Бенгтсон. Спроба не вдалася, і Тома Керра арештували.

— То ти знайшов їхню точку дотику!

Вони, справді, наблизилися до чогось важливого, що давало шанс на прорив у розслідуванні. Водночас до Вістінґа повернулася тривога. Шкребке відчуття, ніби не складаються докупи пазли. З цим відчуттям він заснув напередодні ввечері, і тепер воно повернулося. Значно сильніше. Дуже погане передчуття.

Гаммер підтягнув до себе ноутбук.

— Треба повідомити про це Семмельманові, — сказав він.

Вістінґ підвівся, підійшов до вікна. Автомобіль Ліне далі стояв перед будинком.

— Думаю, не треба, — заперечив.

— Чому?

Вістінґ обернувся до Гаммера.

— Звідки взялися ці телефони? — запитав він, але відразу перефразував запитання. — Де вони зберігаються, коли власників арештовують?

Вістінґ бачив з реакції Гаммера, що той розуміє, куди хилить колега. Телефони в арештованих відбирали. Насамперед у тих, кого звинувачували в сексуальному насильстві. Ретельно вивчали фото й зміст повідомлень, шукаючи доказів у справі. А потім вони зберігалися на поліційному складі речових доказів. Деякі видавали на руки родичам або пересилали в тюрму разом з іншими особистими речами в’язня, де вони зберігалися до моменту його звільнення. Але більшість залишалася у поліції.

Розділ 64

Коли Ліне прокинулася, у спальні було зовсім світло. Забула звечора опустити жалюзі. Небо надворі низько нависало над землею, темно-сірі хмари пучнявіли дощем.

Вона потягнулася по телефон на нічному столику й висмикнула з нього зарядку. 07.45. Ніяких повідомлень. Онлайн-газети не пропонували нічого нового. Статті з різноманітними заголовками й переважно схожим змістом. Усі повторювали розповідь про втечу Тома Керра й подавали її як промах поліції. Фотографії батька на імпровізованій прес-конференції в Ефтанзі служили ілюстраціями до текстів.

Тільки TV2 пощастило взяти коментар у Клеса Танке. Адвокат був небагатослівний. Лише підтвердив, що йому повідомили про смерть клієнта, і утримався від здогадів на цю тему. Статтю супроводжував фото-стопкадр з відео Ліне без зазначення, кому належить копірайт. Не згадали ні її, ні поліцію.

На поспіхом зібраній пізно ввечері прес-конференції Ідар Семмельман не сказав нічого нового.

За актуальної організації слідства йому відводилася роль речника, який повідомляв про поточні події. Якби справу розкрили, Семмельман став би героєм. Водночас він був, мабуть, змушений негативно висловлюватися про попередні заходи поліції у підготовці проведення слідчого експерименту, тим самим кидаючи тінь на батька.

Конкретно на цей момент усі події здавалися якимись нереальними, не давали повної картини. А невідомість щодо долі Марен Доккен сіяла в душі тривогу.

Ліне відкинула ковдру й сіла на ліжку. Спробувала витіснити думки про те, що могли вчинити з Марен і яких мук вона могла зазнати. Поквапилася у ванну. Довго стояла під душем. Намагалася зосередитись на роботі. Нічого ж не змінилося… Її функція — й надалі висвітлювати розвиток подій. Різниця лише в тому, що вона ще не скоро зможе оприлюднити свої матеріали.

Доведеться спробувати розговорити Клеса Танке, подумала Ліне. Він просто зобов’язаний дати інтерв’ю. Після смерті його клієнта Танке єдиний, хто може хоч щось розповісти про нього.

Вода почала студеніти. Вона виключила душ, обгорнулася рушником, пов’язавши його під пахвами, і пішла на кухню. Сіла за стіл, знайшла телефон адвокатської контори Клеса Танке. Виклик відразу переадресувався на автовідповідач. Ліне згадала, що сьогодні субота і контора зачинена. Автовідповідач порадив зателефонувати на номер чергового юриста.

В інтернеті не було прямих номерів адвокатів. Але можна попросити в батька чи Стіллера. Натомість написала і-мейл, де коротко розповіла про суть документального проекту й попросила про неформальну зустріч. Вона не розраховувала на те, що адвокат відразу захоче з нею побачитися. Надто великим був натиск преси. Але перше звертання могло полегшити комунікацію згодом.

Ліне зняла рушник, пішла вдягнутися. Пискнула смс-ка в телефоні. Від Софії. Софія запитувала, чи не могла б Ліне припильнувати обох дівчаток, доки вона відлучиться у справах.

Ліне такий варіант зовсім не пасував. Треба було зосередитися й подумати. Але відмовити вона теж не могла.

Розділ 65

Увімкнувся холодильник. Тихо загув.

Вістінґ та Гаммер сиділи по обидва боки кухонного столу. Мовчали. Кожен думав, які складнощі обіцяє їхнє щойно зроблене відкриття.

— «Чорні» телефони, — нарешті озвався Вістінґ. — Не вперше.

Термін «чорні телефони» став уже звичним у розслідуваннях справ, пов’язаних з наркотиками і в середовищі інформаторів. «Чорний» телефон — це мобільник, конфіскований у людини, яку взяли під арешт. Слідчий міг «позичити» його з поліційного складу й використовувати для контакту з інформатором у кримінальному середовищі чи тюрмі. У такий спосіб мінімізувався ризик викриття джерела інформації у наркотичному середовищі. Неможливо викрити той факт, що «чорним» телефоном скористалася поліція. Така практика балансувала на межі законності. Речі, використані для скоєння карних злочинів, підлягають конфіскації державою, як це було сформульовано в правилах. Скажімо, автомобіль контрабандистів виставляли на аукціон конфіскатів. В’язень не мав права на телефон і на повернення його після закінчення терміну покарання, та й самі вживані телефони не мали жодної цінності, тому їх мали б знищувати.

— Треба подивитися, до яких справ мають стосунок ті телефони, — промовив Гаммер. — З’ясувати, чи були вони конфісковані, вилучені або взяті на користування у поліції.

— Справи розслідувалися не в нашому окрузі, — нагадав Вістінґ. — У нас немає до них доступу.

Усе ж він повернув ноутбук до себе й спробував пошукати їх у системі даних. Знайшов номери справ, але щоб прочитати електронні документи, треба було, аби хтось йому їх надіслав — діяли обмеження на доступ. Лише слідчі, у чиїх округах велося слідство, могли бачити матеріали розслідування. До того ж, ця справа була п’ятирічної давності і, мабуть, давно лежала в електронному архіві. Щоб роздобути її, довелось би, очевидно, звертатися до адміністратора архіву.

— Стіллер! — ледь не вигукнув Гаммер. — Група давніх і нерозкритих справ завжди має доступ до архівів.

— Ці справи не належать до розряду нерозкритих, — заперечив Вістінґ.

— Але він, без сумніву, може добратися до будь-якого архіву по всій країні, — не відступав Гаммер. — Добуде одним кліком! Дзвони йому!

Вістінґ узяв телефон, набрав номер.

— Де ти? — запитав він, коли Стіллер підняв слухавку.

— Вдома. Є новини?

— Імовірно. Потрібна твоя допомога.

Вістінґ розказав, що саме вони розкопали і чого їм треба.

— Дай мені двадцять хвилин, — попросив Стіллер.

Він зателефонував через вісімнадцять хвилин.

— Маєте рацію, — сказав він. — На допиті Стеффен Шєберґ і Турмуд Ярен назвали номери своїх «чорних» телефонів до ув’язнення. Обидва вже сиділи, коли ці телефони перебували в активному користуванні в Естмарці. Але це ви й самі знаєте.

— Їх вирахували? — запитав Вістінґ.

— Так, але не конфіскували.

У справах, пов’язаних із сексуальними злочинами, телефони завжди досліджували з метою виявлення контактів зловмисників. Те, що їх не конфіскували, означає лише одне: ніхто з підсудних не зберігав у пам’яті телефону порнографічних фотографій чи відео.

— У справі зазначено, що вони повернені власникові, — повідомив Стіллер.

Вістінґ похитав головою. Щось тут було не те.

— Могли вийняти sim-картки й поставити на новий мобільний, — припустив Гаммер.

Стіллер іще не закінчив свого звіту.

— Ні Шєберґ, ні Ярен цього не підтвердили.

Тут не було нічого дивного. Коли вирок вступав у силу, всі вилучені матеріали сортували, перш ніж відправити їх в архів. Особисті речі розкладали в конверти. Дрібниці, як от готівкові гроші, прикраси чи інші цінності, відсилали поштою. Лише слідчий, відповідальний за вилучення, підписував і надсилав конверти.

— Хто вилучав їхні речі? — запитав Вістінґ.

— Телефон Шєберґа надіслали в архів в одному конверті зі зв’язкою ключів, — відповів Стіллер. — Відповідальна Ліна Страйф, зараз — начальниця Відділу сексуальних злочинів, — Стіллер на мить замовк, а тоді повів далі. — Телефон Турмуда Ярена вилучив старший інспектор Ідар Семмельман. — За п’ять днів до того, як його знов активували.

Розділ 66

У коридорах поліційної управи панувала тиша. Всіх слідчих у справі перевели до Осло. А у великому конференц-залі досі все нагадувало про розслідування втечі Тома Керра, навіть схема Семмельмана ще висілана стіні. На столі — теки з повідомленнями від випадкових свідків.

З Осло приїхав Стіллер. Гаммер замкнув за ним двері.

— Треба йти до поліцмейстера, — рішуче сказав Вістінґ.

Стіллер сів на чолі столу, вийняв ноутбук.

— Вас усунули, — нагадав він. — Я маю зустріч з Кііль о четвертій. Мусимо зібрати більше фактів, щоб викласти перед нею.

Вістінґ хотів запитати, що за зустріч, але промовчав.

— З чого починаємо? — запитав Гаммер.

— Треба знайти точки перетину, — відповів Стіллер. — Точку відліку. Тома Керра засуджували тричі, однак на початку 2000-х Клесові Танке вдалося домогтися його виправдання у справі про зґвалтування. То була процесуальна помилка через недбале поліційне розслідування.

На екрані з’явилися матеріали справи. Список пронумерованих документів, описи й імена слідчих під відповідними рапортами. Одне ім’я зринуло знову: Ідар Семмельман.

Гаммер схопив маркер з червоним ковпачком, що лежав на столі, підійшов до почепленої на стіні схеми контактів.

— Недосконала ця карта, — промовив він.

На схемі були позначені особи, які в той чи інший спосіб контактували з Томом Керром. Близькі й далекі зв’язки. Але жодного поліцейського серед них.

Зарипів стержень маркера. Вістінґ провів іще одне, внутрішнє, коло довкруг імені Тома Керра. Завагався, щó туди вписувати, і тим часом залишив ближню орбіту без записів. У всіх майнув здогад, що Іншим може виявитися один із них. Але ніхто не вимовив цього вголос.

— Гелене Нурюм має прихований телефонний номер, — сказав Вістінґ задля підтримки неозвученої теорії. — Сама повідомила про це на допиті. Хтось телефонував їй того вечора, коли загинув Кріс Пауст Бакке. Хтось, хто знав її таємний номер.

Мимоволі Вістінґові пригадалася інша деталь.

— Борідка, — промовив він. — Дзвоню Тімові Скаґе!

Не витрачаючи час на пояснення, набрав номер слідчого з округу Осло-Вест. Скаґе спершу трохи поскаржився на погану організацію слідчого процесу.

— Якесь чортзна-що, — обурювався він. — Та ще й поставили керувати отого Семмельмана!

— Ви арештували Таллака Ґляйха, — урвав його нарікання Вістінґ.

— Так! Я надіслав тобі посилання на відео його допиту й допиту Гелене Нурюм. Небагато з них витиснув, але маю підсвідоме відчуття, що Бакке вплутався в якусь загрозливу для себе історію.

— Я бачив відеозаписи, — відповів Вістінґ. — Ґляйх щось там каже про бороду. Кріс Пауст Бакке носив бороду?

— Зазвичай ні. І коли знайшли його мертвим, бороди теж не було, поголився напередодні. Але в нашому розпорядженні є кілька записів з камер відеоспостереження, де він з борідкою.

— Детальніше можна? — попросив Вістінґ.

— Ми відстежували його банківську картку, — пояснив Тім Скаґе. — Всі місця, де він нею користувався.

Вістінґ кивнув сам до себе. Звична річ у процесі розслідування.

— Крім того, взяли всі записи з наявних у таких місцях камер. Таж майже всюди встановлені камери.

— Можеш мені переслати?

— Хіба ти далі працюєш над справою?

— У мене зникла співробітниця, молода практикантка. Не відступлюся, доки її не знайдуть.

— Вишлю тобі посилання на папку з документами. Але там нічого цікавого. На всіх записах він сам-один.

— Неважливо… Дякую!

Скаґе пробуркотів щось нерозбірливе.

— Не можна було доручати Семмельманові керівництво й покладати на нього всю відповідальність. Усе робиться лише задля того, щоб позбутися його з поліційних лав, — повторив він.

— Хто хоче його позбутися?

— Управа. Він же багато років сидить на «сексуальних». Доробився до старшого інспектора й керівника відділу, але з часом почали вилазити проблеми.

— Які проблеми?

— Чутки про його сексуальну збоченість. Розказували, що він надто багато часу приділяє вивченню вилучених матеріалів. Радо бере роботу додому, щоб проаналізувати найперверсійніші порнофільми. Нібито викликав на допити жертв сексуального насильства й випитував, яких тортур вони зазнавали. Дошукувався подробиць. Надійшло навіть кілька скарг, але ніхто не впіймав його на гарячому. Коли арештували Тома Керра, Семмельмана призначили керівником групи, завданням якої були пошуки Іншого. Він п’ять років протримався на тій посаді. Може, тепер і впорається, але маю великі сумніви. Казав це тоді, можу сказати й зараз. У жодному випадку не можна було довіряти йому цю справу.

Розділ 67

Знову пішов дощ. Вістінґ підійшов до вікна. Розширив пальцями шпарку в жалюзі й визирнув надвір. Через вулицю спішно переходив чоловік під червоним парасолем.

Пискнув комп’ютер. Тім Скаґе надіслав виписку з банківського рахунку Кріса Пауста Бакке й фото з камер спостережень. Стіллер і Гаммер стали по обидва боки від Вістінґа. Бакке — біля кас у різних крамницях. З кожним новим фото борода ставала дедалі більшою, аж доки не заросло пів обличчя.

На одній з останніх фотографій видно було заліплену пластиром праву щоку й вилицю під лівим оком. Фото зроблено 20 серпня о 14.37.

— Де це? — запитав Стіллер.

Вістінґ перевірив назву відеофайлу.

— «Delise Luсa» на вулиці Акерсґата, — прочитав уголос. — Центр Осло, за якийсь квартал від адвокатської контори Клеса Танке.

— Це він! Він — Тео Дерман! — вигукнув Стіллер.

— Усього лише хлопчик на побігеньках, — гмукнув Гаммер. — Один із пазлів гри. Виконував дрібні доручення, як от дістати зброю.

— Кур’єр, якого легко позбутися. Скажімо, забути сковороду на плиті, — додав Стіллер. — Усі поліцейські коли-небудь та побували на таких пожежах. Техніки насамперед вивчають кухню й кухонну плиту. Нечасто копають глибше.

Вістінґ знову підхопився з місця, знову підійшов до вікна й відчинив стулки. Повітря надворі було свіжим і вологим.

— Замало, — сказав він.

— Нема часу чекати, — нетерпеливився Гаммер. — Якщо Марен Доккен у нього, дорога кожна година. Кожна хвилина…

Стіллер знайшов приватну адресу Семмельмана.

— Розлучений. Живе сам. Дітей немає.

— Йому потрібне особливе місце, — промовив Гаммер. — Не своя власність, але якою він вільно може користуватися. Знав же, що автомайстерня, де ми знайшли фургон, стоїть упорожні.

— Поставити за ним зовнішнє стеження? — запитав Вістінґ.

Стіллер похитав головою.

— Я не можу вислати групу, не повідомивши їм причин.

— Де він перебуває на цю мить? — втрутився Гаммер.

— Очевидно, на роботі. В управі. Зараз з’ясую. Придумаю якусь відмовку й зателефоную.

— Запитай, чи перевірив NAV, контору з працевлаштування у Саґене, — порадив Вістінґ. — Клесові Танке дзвонили звідти з публічного телефону. Він мав перевірити. З’ясувати, чи хтось пригадує чоловіка з борідкою, який приходив туди 20 серпня.

Гаммер розхвилювався.

— Ми можемо простежити за ним, — запально запропонував він. — Кожен на своєму авті. Минуло не більше 40 годин з моменту викрадення Марен. Інших дівчат тримав щонайменше три доби. Він може привести нас до неї.

— Семмельман досвідчений слідчий, — завважив Вістінґ. — Запросто впізнає наші авта, відразу викриє стеження.

— Можемо почепити маячок, щоб не сидіти йому на хвості, — запропонував Стіллер.

Гаммер уже стояв наготові з курткою в руках, глянув на Вістінґа.

— Ти з нами?

Вістінґові здалося таке рішення надто поспішним і водночас дуже логічним.

— З вами.

Він виїхав із задвір’я поліційної управи останнім. Гаммер далеко відірвався від решти, щойно вихопився на автостраду. Дощ косими струменями сік вітрове скло, погіршуючи видимість.

За годину їзди зателефонував Стіллер. Він влаштував так, що тепер вони могли водночас спілкуватися утрьох.

— Я з ним розмовляв. Він на роботі. Ми домовилися про зустріч, я маю до нього під’їхати. Каже, що виявив зв’язок між Крісом Паустом Бакке і Юганнесом Нурюмом. Обоє відбували покарання в окружній в’язниці Осло. Телефонний дзвінок до колишньої дружини Нурюма ввечері напередодні вбивства Бакке свідчить про його причетність до втечі Керра.

— Це — частина конструкції, — впевнено промовив Гаммер. — Розмова з Гелене Нурюм зумисне підлаштована, як обманний хід на випадок, якби почали копати в тому напрямку.

— Ми з ним домовилися обговорити факти, — сказав Стіллер. — Вони опрацьовують теорію помсти.

Вістінг завернув на бензозаправку.

— Це дасть нам трохи часу, — сказав він, а тоді звернувся до Гаммера. — Маєш адресу Турмуда Ярена? Треба розпитати його про вилучений телефон.

— Живе в Стовнері. Вишлю тобі адресу й новий номер телефону.

Вістінґ під’їхав під колонку. Дочекався закінчення розмови й вийшов з авта заправитися. Потім виїхав на кільце Рінґ 3 і рушив за вказівниками до кварталу багатоповерхівок, набудованих навколо центру Стовнера. Дощ тарабанив по даху. Він зупинився на великій автостоянці. З автомобіля не виходив, набрав надісланий Гаммером номер. Правду кажучи, не очікував відповіді, тому був неабияк здивований, коли Турмуд Ярен миттю підняв слухавку, відрекомендувавшись повним іменем.

Вістінґ назвався.

— Я веду розслідування у зв’язку з підозрою незаконного використання вилучених поліцією особистих речей, — пояснив він. — Хотів би з вами поговорити в одній справі.

— Яке ще розслідування? — буркнув Ярен. — Я вже дуже давно не мав справ з поліцією.

У голосі колишнього зловмисника виразно вчувався скепсис.

— Я зараз у Стовнері. Можемо зустрітися? — незворушно гнув своє Вістінґ.

— Я не вдома, — поспішно запевнив Ярен, надто поспішно.

Вістінґ обвів поглядом вікна будинків навколо. Він уявлення не мав, де і на якому поверсі мешкав Турмуд Ярен, але мав велику підозру, що той таки вдома.

— Конкретніше, є підозра, що один службовець поліції вкрав вилучені речі, — пустився на хитрість Вістінґ. — Виникла ситуація, яку треба перевірити. Я сподівався на вашу допомогу.

— А не можна по телефону?

За інших обставин Вістінґ наполіг би на своєму, але не тепер.

— Вас арештували шість з половиною років тому, — почав він. — Поліція вилучила комп’ютер і мобільний телефон.

Чоловік на іншому кінці вичікувально мовчав.

— Можете пригадати, який ви тоді мали мобільний?

— Sony Xperia. Я й зараз його маю. Лише новішу модель.

— Номер пригадуєте?

Турмуд Ярен завагався. Назвав перші цифри, але повністю так і не згадав.

— Що то був за абонемент?

— Картка на поповнення готівкою.

— Знаєте, де тепер той телефон?

— Уявлення не маю.

— Вам його повернули?

— Так, але я не знаю, куди він подівся. Доки сидів, він геть застарів. Мабуть, просто викинув і купив новий.

— Отже, ви отримали його назад?

— Коли мене випускали з в’язниці, віддали особисті речі разом з телефоном. Думаю, він весь час лежав на тюремному складі з іншими особистими дрібницями, яких ми не потребували або ж не мали права тримати в камері.

— Вам його повернули при звільненні? — знову перепитав Вістінґ.

— Так, телефон, гаманець і ключі, хоча на той момент я вже не мав своєї квартири. Там був ще всякий дріб’язок — флешки й CD-диски. Усе віддали. Нічим не можу допомогти.

Але Вістінґ іще не закінчив допиту.

— Тобто, доки ви сиділи, поліція передала ваші речі в тюрму?

— Ніби так. У кожному разі, повернули їх у тюрмі.

— Пам’ятаєте, коли саме це було?

— Зеленого поняття не маю.

Відповіді Турмуда Ярена виявилися не такими однозначними, як сподівався Вістінґ, однак викликали в голові певний резонанс.

— Ви сиділи в «Іла»?

— Спочатку — так. На останній рік мене перевели в «Берґ», у Вестфоллі. Це там повернули мої речі. Певно, передали їх під час переведення.

— Хто був вашим особистим наглядачем в «Іла»?

— Багато хто був. Деякі звільнялися, декого переводили до інших місць служби.

Він назвав кілька імен.

— Одного звали Муландер, — додав Ярен.

Вістінґ насупив брови. Перед очима постав огрядний служака в зім’ятій сорочці, який стояв у дверях, доки вони обшукували камеру Тома Керра.

— Фредрік Муландер? — уточнив Вістінг.

— Так… Але він подав прохання про переведення до слідчого ізолятора. Потім працював там.

Вістінґ визирнув у бокове віконце. Щось раптом розвидніло в голові. Але тільки на вузеньку, ледь помітну шпаринку. Наче з’явилася можливість, шанс на альтернативне пояснення. Тюремному наглядачеві зовсім не важко скористатися вилученим телефоном. Нітрохи не важче, ніж слідчому. Навіть навпаки. Він міг не знати глибинно слідчої системи й щоденної рутини, але мав легший, з меншим ризиком доступ до вилучених речей.

Вістінґ швиденько закруглився і поклав слухавку. «Двірники» миготіли на вітровому склі, розганяючи дощові краплі. Він іще трохи посидів, а тоді рушив з місця і зателефонував Гаммерові.

— Стіллер зараз на зустрічі в управі, — повідомив колега. — Я чекаю в авті. Розмова трохи потриває. А ти поспілкувався з Яреном?

Вістінґ переказав розмову, але не поділився своїми ще не надто сформованими думками.

— Поїду в «Іла», — сказав він наприкінці. — Хочу знати, коли саме потрапив туди мобільний Турмуда Ярена.

Вони знали, коли вилучили телефон: за три тижні до того, як Том Керр та Інший викрали свою першу жертву. Але не знали, коли його доправили в тюрму. Точна дата могла дати ключ, де шукати підозрюваного, яким шляхом звернути з роздоріжжя.

Розділ 68

Попереду в сірій мряці бовваніло громаддя тюрми. Перед входом для відвідувачів стояла жінка з двома малими дітьми. Хлопчиком і дівчинкою, приблизно десятилітніми. Вістінґ вийняв службове посвідчення і, коли відчинилися заґратовані двері, увійшов досередини вслід за ними.

Тюремне начальство знало про його прихід. Він зателефонував і повідомив про мету свого візиту. Директора на місці не було. Вістінґа прийняв у тісному кабінетику старший інспектор. Широкоплечий чоловік сидів, нахилившись над столом, підпершись ліктями й склавши перед собою руки.

Вістінг пояснив, що вже був тут три дні тому, обшукував з колегами камеру Тома Керра.

— Ми розмовляли з його особистим наглядачем. Фредріком Муландером. Він зараз на службі?

Старший інспектор заперечно похитав головою.

— У нього вихідний. З відгулом не виникло проблем, бо ж Том Керр більше не сидить.

— Він був на лікарняному? — згадав Вістінґ.

— Так. Повернувся до праці після втечі Керра, — старший інспектор завовтузився на стільці. — Але, як я розумію, вам ідеться про інше. Про колишнього в’язня? Турмуда Ярена?

— Так. Скидається на те, що поліція Осло недопрацювала з вилученням його особистих речей, — сказав Вістінґ, натякаючи, що вини керівництва тюрми в цьому немає. — Щось переплутали, і це виявилося щойно тепер.

Пояснення Вістінґа не надто переконало старшого інспектора, але він не заперечував. Натомість вийняв теку з паперами й передав через стіл візитерові.

На теці було написано ім’я й особистий номер в’язня.

— Де зберігають речі в’язнів? — запитав Вістінґ.

— На складі, — відповів старший інспектор, не вдаючись у подробиці, де той склад і хто має до нього доступ.

Вістінґ розгорнув теку. Зверху лежали папери, які стосувалися переведення Ярена з тюрми «Берґ»: список цінних та особистих речей з нерозбірливим підписом службовця, який приймав передачу. Сам детальний список був віддрукований з комп’ютера. Серед речей: DVD-фільми, CD-диски, книжки й журнали, різні флешки із зазначеним обсягом пам’яті; черевики, чоботи, штани, куртки та інший одяг з назвами брендів; порожній гаманець, зате з ретельним перерахунком банківських карток і посвідчень особи; ключі із зазначенням їх кількості у зв’язці й мобільний телефон «Sony Xperia».

На самому низу теки лежав іще короткий список того, що вилучили в Турмуда Ярена, коли він тільки прибув до першої тюрми. Там було менше фільмів, книжок та CD-дисків і зовсім не було ключів, флешок чи телефону. Ярен сам записав усе, що віддав на зберігання. Детальний опис власною рукою мав запобігти скаргам в’язнів у майбутньому й звинуваченню адміністрації тюрми в крадіжці особистих речей.

Вістінґ гортав папери. Щоразу, як Ярен обмінював CD-диски на інші чи змінював одяг, усе заносилося до нових списків на нових аркушах, пронумерованих і з зазначеними датами. Очевидно, за списки відповідав особистий наглядач. Усі аркуші були підписані Фредріком Муландером.

Після Різдва список став довшим. Кілька нових DVD-фільмів, CD-дисків і книжок. Вістінґ перегорнув іще кілька аркушів і знайшов те, що шукав. Ковзнув поглядом по тексту, ще раз і ще раз, доки в грудях щось відлунилося.

Три предмети. Гаманець, ключі і мобільний телефон. «Передано поліцією» — написано рукою Фредріка Муландера. Три предмети записані через шість днів після арешту Тома Керра.

— Знайшли те, що шукали? — поцікавився старший інспектор.

Вістінґ підвів голову, краєм свідомості зрозумів, що службовець запитував уже вдруге.

— Так, — відповів він і вийняв з теки один аркуш. — Ось ця дата цікавить. Дати проставляються автоматично?

Вістінґ тицьнув пальцем у верхній куток аркуша. Старший інспектор нахилився ближче.

— Так…

Вістінґ відчув вагання в його голосі.

— Але що?..

— Дату могло бути й доставлено наглядачем. Особисті речі часто затримуються на прохідній, перш ніж потрапити на склад. Тоді в журналі ставлять дату заднім числом, щоб уникнути розбіжності між поступленням і передачею на зберігання.

— Поліційна система функціонує дуже подібно, — зумисне підіграв інспекторові Вістінг, щоб не знеохотити його до подальшої розмови.

Він помахав аркушем і попросив:

— Чи можна мені копію ось цього?

Старший інспектор скептично гмукнув, що мало б означати, що він і так уже зайшов надто далеко, показавши поліцейському журнал без офіційного дозволу. Інспектор вийшов з кабінету, прихопивши список. Невдовзі повернувся, передав Вістінґові копію, а оригінал поклав до теки. Вістінґ перевірив, чи все гаразд, згорнув аркуш і поклав його у внутрішню кишеню. Хотів уже попрощатися, але несподівана думка змусила його ще затриматися.

— Ви могли б з’ясувати для мене одну справу? — запитав він.

Розділ 69

Коли Вістінґові повернули на прохідній мобільний, там було зафіксовано чимало пропущених дзвінків. Двічі телефонували зі Спецвідділу. Мабуть, хотіли викликати на черговий допит. А коли він не відповів, вочевидь перекваліфікували його статус зі свідка на підозрюваного.

Він не встиг перевірити інші дзвінки, як зателефонував Стіллер.

— Будь на лінії, — сказав він. — Зараз з’єднаю з Гаммером.

Вістінґ сів за кермо, саме встиг виїхати на шосе, коли озвався Стіллер.

— Начальство вирішило викликати на допит Юганнеса Нурюма, — повідомив він.

— Хочуть зробити з нього цапа-відбувайла, — додав Гаммер.

— Ймовірно, мають намір постулювати все докупи й звинуватити в підготовці втечі Керра, — знову втрутився Стіллер. — А тоді пришити йому прагнення помсти. Але їм годі навіть думати зліпити з Нурюма Іншого!

— Бракує логіки, — урвав колегу Гаммер. — Навіщо вбивати Тома Керра? Він же мав показати місце захоронення його доньки й розповісти, що з нею сталося!

— Вдалося почепити маячок? — запитав Вістінґ.

— У сумці з ноутом, — відповів Стіллер. — Щойно він відійде від неї хоча б на відстань десяти метрів, мені відразу надійде повідомлення.

— Ще якісь новини? — запитав Вістінґ.

— Техніки закінчили обстеження фургону в автомайстерні в Реветалі, — повідомив Стіллер. — Первісно авто було на шведській реєстрації. Уже півроку, як у списку викрадених. Номери знято зі схожого автомобіля в Аскері.

Про номери Вістінґ уже знав.

— Той самий фокус, що й у випадку з першими жертвами, — вів далі Стіллер. — Допускаємо, що майстерню теж мали намір спалити трохи пізніше, коли важче стало б пов’язати пожежу зі зникненням Марен Доккен.

Вістінґ обігнав мопед.

— Щось про Марен? — запитав він.

— Нічого. Слідча група вважає, що Тома Керра вбили й розчленували в майстерні ще до викрадення Марен Доккен.

— Поясни! — попросив Вістінґ.

— Убили в фарбувальному боксі. Усі сліди залакували. На стінах і підлозі свіжий лак. Техніки знайшли під ним багато крові. Визначили групу, але ще не проаналізували ДНК. На даний момент ми точно знаємо одне: кров відповідає групі Тома Керра, а не Марен Доккен.

— Звідки вони взяли, що Керра вбили до викрадення Марен? — поцікавився Гаммер.

— Затвердіння лаку… Він свіжіший, ніж на стінах і підлозі боксу. Припускають, що Керра вбили ще того ж вечора, після втечі. Свідка, сусіда колишнього ленсмана, допитали. Йому здавалося, що в майстерні хтось був.

— Це пояснює, чому Марен не кричала, — озвався Гаммер. — Він був сам… Сам затягнув Марен у фургон. Вона його знала, тому не злякалася.

У Вістінґа перед очима враз постала картина, як Марен Доккен борсається, намагаючись ухилитися від ганчірки з анестетиком.

— Що там з розтином? — запитав він. — Відомий час смерті?

— Саме зараз проводять розтин, — відповів Стіллер. — Не знаю, як відбувається дослідження розчленованого й вимоченого в хлорі тіла, але, думаю, визначити точний час смерті буде важко.

— Де це сталося? Тобто де його обробили хлором?

— У майстерні… У глибині фарбувального боксу стоїть балія, вкрита шаром лаку.

Вістінґ спробував відтворити хронологію подій.

— Тома Керра вбили, розчленували й запакували в мішки. Відвезли за десять миль і закопали на території його ж хутору в Естмарці. А тоді Інший повернувся до майстерні й залив лаком місце злочину.

— У вашій поліції припускають, що він вивіз тіло фургоном, — сказав Стіллер. Реєстраційний номер знайдено на узбіччі за межею платної дороги. За даними «Автопасу», він проїхав через Осло близько другої ночі і за дві години повернувся назад.

— Яму міг викопати заздалегідь, — міркував уголос Вістінґ. — Як це вписується у пересування Семмельмана? Я розмовляв з ним по телефону близько третьої пополудні, через чотири години після втечі Керра. До нас він приїхав приблизно о сьомій вечора.

— Тим часом устиг підібрати Керра на Рінґсгауґстранна, де знайшли затоплений катер, — вступив у розмову Гаммер. — Привіз до майстерні, ніби для того, щоб спокійно пересидіти, а може, й відразу вбив. А повернувся, коли вже поселився в готелі.

— Семмельман виїхав з управи й поселився в готелі близько опівночі, — згадав Вістінґ. — Встиг на ранкову нараду о восьмій з хвостиком.

— Він усе встигав… — буркнув Гаммер. — Без проблем! Ми…

Стіллер гостро урвав дискусію.

— Рух! Ідар Семмельман кудись прямує!

Розділ 70

Дівчатка бавилися у вітальні ляльками. Готували «їсти» в іграшковій кухні. Ліне сиділа в своєму кабінеті, переглядала вчорашні відеозаписи. Двері вгорі сходів стояли відчиненими. З вітальні долинали безтурботні дитячі голоси.

Ось кадри прибуття на місце злочину Ідара Семмельмана. Батько примружився, коли промінь ліхтарика вдарив у вічі. У яскравому світлі зморшки на обличчі стали глибшими, а тіні під очима — темнішими. Він здавався постарілим, надто напруженим. Ліне вперше подумала, що колись настане той день, коли він перестане бути поліцейським. Робота слідчого залежить від суворих вікових обмежень. Куди в такому разі подінеться? У батьковому близькому оточенні були тільки колеги по роботі. Він не мав ані хобі, ані інших інтересів, щоб зайняти вільний час. Та й сім’ї, по суті, не мав, лише їх з Амалією. Ліне не уявляла батька на іншій роботі, наприклад, представником страхової компанії. Багато слідчих пенсійного віку обирали саме таку діяльність.

Семмельман нагадав, що батько й Гаммер відсторонені від справи. Батькової відповіді вона не розчула. Зробила гучнішим звук. Стіллер пояснив, щó вони знайшли. Техніки, тим часом, стали перепочити.

Ліне була задоволена своєю роботою, от тільки звук від вбудованого в камеру мікрофона був дуже поганий.

Камера сфокусувалася на Семмельмані. Густе сиве волосся здавалося недавно підстриженим. Вигляд мав сердитий і роздратований, ніби йому не подобалася ситуація.

Він розгорнув пакет з рештками тіла, вийняв з внутрішньої кишені кулькову ручку й розширив нею отвір у чорному мішку, щоб ліпше бачити. В мішку лежала рука.

Один із техніків попередив його, що вміст мішків іще не до кінця обстежено. Семмельман проігнорував застереження, запитав, чи не можна зняти відбитки пальців на місці. Йому порадили зачекати на результати експертизи. Тоді Семмельман знову запечатав пакет і, перш ніж розігнутися, глянув знизу вгору в вічко об’єктиву.

Ліне повернулася до кадрів, коли приїхав Семмельман, відмітила їх, щоб потім було легше шукати.

Віконце, яке зринуло в правому верхньому кутку монітора, повідомляло, що їй прийшла відповідь від Клеса Танке. Він написав, що на вихідних у своєму літньому будинку біля Голместранна, готувався до судового засідання, але може зустрітися з нею там.

Ліне мимоволі підвела погляд до стелі. Софія забере Майю через годину. Ліне якось не випадало знову просити її посидіти з Амалією. Ліпше взяти донечку з собою.

Розділ 71

Вони виїхали назирці за Семмельманом з Осло на Е18 у напрямку Вестфолла. Вістінґ їхав позаду, авта Семмельмана не бачив. Його телефон був підключений до телефонів колег, але всі троє мовчали. Чутно було хіба що дзижчання відкритих телефонних ліній та шерех коліс по мокрому асфальту. Ритмічно шурхотіли «двірники». Думки сумбурно товклися в голові. Вістінґ намагався відсортувати факти, знайти логічні аргументи й альтернативні тлумачення. Намагався відійти від спокусливих припущень. Перетасовував і так, і сяк. Вишукував підтвердження новим теоріям.

Невелика вантажівка порівнялася з ним і обігнала. Вістінґ глянув на спідометр — швидкість істотно знизилася.

— Повертаємо на Тьонсберґ, — відрапортував Стіллер.

Вістінґ відставав майже на десять хвилин. Він натиснув на газ, обігнав ту саму вантажівку й звернув з головного шосе тієї миті, коли Стіллер повідомив, що прямує до центру міста.

— Мабуть, їде в управу поліції, — здогадався Гаммер. — Зустріч має, чи що?

— Напевно, зі мною, — озвався Стіллер. — У мене домовленість з вашою шефинею через двадцять хвилин. Природно, що вона запросила й Семмельмана.

— Про яку зустріч мова? — поцікавився Гаммер.

Стіллер не відповів, натомість повідомив, що Семмельман поставив авто на зарезервованій для співробітників поліції стоянці.

Вістінґ пірнув у кишеньку автобусної зупинки, досягнув із заднього сидіння ноутбук.

— Не починайте без мене, — попросив він.

Стіллер зам’явся.

— Але йтиметься про внутрішнє розслідування. Тобто про тебе…

Вістінґ пропустив його слова повз вуха. Він був дуже збуджений. Відколи покинув стіни тюрми, весь час проганяв і переміщав місцями гіпотези й теорії, звільняючи місце для нової. Час підтискав. Нове припущення ось-ось мало набрати чітких обрисів.

— Я буду там рівно о четвертій, — сказав він і вимкнув розмову.

Розділ 72

Гаммер чекав під дверима кабінету поліцмейстера. У приймальні, як завжди в суботу, було порожньо. Годинник над письмовим столом показував рівно четверту.

— Вони вже там, — Гаммер кивнув на масивні дубові двері.

Вістінґ постукав і ввійшов, не чекаючи на запрошення.

Аґнес Кііль замовкла на півслові, запитально глянула на Стіллера. Ідар Семмельман сидів за столом спиною до дверей. Обернувся з роздратованою міною на обличчі.

Вістінґ відсунув вільний стілець. Начальниця зробила порух, щоб підвестися зі свого місця. Здавалося, їй відняло мову від здивування.

— Хіба ми з домовлялися про зустріч? — запитала вона.

— Маю нову важливу інформацію, — відповів Вістінґ.

— А це не може зачекати? — сердито буркнув Семмельман.

Вістінґ похитав головою.

— Ми знаємо, хто той Інший, — він змахнув рукою у бік Гаммера.

— Вас відсторонили! — запротестував Семмельман. — А ти перебуваєш під слідством…

Аґнес Кііль знову сіла.

— Розказуй!

Вістінґ почекав, доки сяде й Гаммер.

— Тео Дерман, — почав він. — Щось у його візиті до Клеса Танке весь час привертало мою увагу.

— Та то був Кріс Пауст Бакке, — урвав колегу Семмельман. — Його впізнала по фотографіях секретарка адвоката.

Вістінґ глянув на Стіллера. Вони вже дійшли певних висновків, але щось інше гризло його підсвідомість.

— Перший дзвінок був з публічного телефону Служби зайнятості NAV у районі Саґене в Осло. Одначе Кріс Пауст Бакке мешкав в Аскері. Ніякого стосунку до Саґене не мав. Крім того, він уже вісім років отримував допомогу з інвалідності, тож пошуки роботи його не цікавили.

— Роботу шукає Юганнес Нурюм, — втрутився Семмельман. — Він приписаний до Саґене. Саме він зараз у центрі нашої уваги. Викликаємо ввечері на допит.

Вістінг знову проігнорував його слова.

— Той самий телефон фігурував в іншій справі, — вів Вістінґ далі. — У справі про шантаж чотирирічної давності. Я не пригадував подробиць, тож витратив трохи часу на пошуки матеріалів справи. Одного тюремного наглядача заманили в «медову пастку». Любовна пригода завершилася у готельному номері з молодою дівчиною. Сцени любощів зняли прихованою камерою. Наглядача потім шантажували тим записом, змушуючи організувати втечу одному в’язневі. Шантажист теж телефонував з публічного телефону Служби зайнятості в Саґене. Наглядач був одружений, але його шлюб уже на ладан дихав. Йому не було чого втрачати, тому він пішов до керівництва. У результаті спецоперації заарештували й посадили одного югослава. Справа не просочилася у медіа, але матеріали потрапили на семінар про корупцію та шантаж у середовищі держслужбовців.

— То й що, відома метода, — гмукнув Семмельман. — До чого це все?

Гаммер та Стіллер теж, здавалося, не розуміли, куди хилить колега.

— Зараз дійду до суті, — пообіцяв Вістінґ.

Він попросив Гаммера розповісти про телефони, з допомогою яких відбувалася комунікація між Томом Керром та Іншим до моменту арешту Керра.

— Турмуд Ярен був засуджений за інцест і розповсюдження дитячого порно, — насамкінець сказав Гаммер, обертаючись до Семмельмана. — Ти вів тоді розслідування.

Семмельман невпевнено кивнув, мовби не дуже добре пригадував ту справу.

— Куди ти подів телефон, коли Ярен виходив на волю? — запитав Вістінґ.

Семмельман похитав головою.

— Багато років минуло. У мене звідтоді було багато справ.

— Що каже інструкція?

— Якщо особиста річ не підлягає конфіскації, її повертають законному власникові.

— Саме так! Телефон підлягав поверненню власникові. Але ти не повернув, а віддав адвокатові. Лише через багато місяців адвокат передав його до в’язниці.

— Клес Танке! — скрикнув Семмельман. — Тепер пригадую! Його адвокатом був Клес Танке. Я передав телефон йому.

Аґнес Кііль аж перегнулася через стіл.

— Що це означає? Клес Танке дав змогу Томові Керру користуватися телефоном іншого свого клієнта? — запитала поліцмейстер.

Вістінґ заперечно похитав головою.

— Це означає, що Клес Танке і є Іншим…

Розділ 73

Аґнес Кііль наче обм’якла і важко осіла на стілець.

— Такими звинуваченнями не розкидаються. Мусиш довести, — сказала вона.

Стіллер хотів щось сказати, але не відразу зміг добрати слова. Розмова звернула в несподіване для нього русло.

— А що з другим телефоном з поліційного складу? — запитав він.

— Інтереси Стеффена Шєберґа представляв уповноважений адвокатської контори Танке, — відповів Вістінґ. — Але саме Танке передавав телефон на зберігання до тюрми.

Він виклав на стіл копії з журналів тюремних складів в «Іла» й окружної в’язниці Осло. Останню виписку йому допоміг роздобути старший інспектор в «Іла». Переслав скан факсом. Обидві підписані Клесом Танке, як відповідальним за передачу.

Вістінґ обернувся до Семмельмана.

— Де б ти поставив Танке на своїй карті контактів?

— Його немає в базі, — відповів Семмельман.

— Але який статус ти присвоїв би йому? Наскільки близький він до Тома Керра?

— Найближчий, — визнав Семмельман.

— Це не тримається купи, — запротестувала поліцмейстер. — Клес Танке захищав і Кріса Пауста Бакке три роки тому. Бакке звинувачували в погрозах вогнепальною зброєю. Недаремно саме йому доручили роздобути ручну гранату.

— Ризиковано, — озвався Стіллер. — Він приходив до Танке. Його могли б упізнати.

— Секретарка працює у конторі лише півроку. Попередня звільнилася, поскаржившись на сексуальні домагання. Про зустріч домовилися у день, коли більшість співробітників розійшлися по судах або поїхали у відрядження. Ніхто не міг його впізнати.

— І все ж Танке довелося позбутися Бакке, коли той виконав свою роботу, — завважив Гаммер.

— Танке був адвокатом і того шантажиста, що телефонував зі Служби зайнятості, — вів далі Вістінґ. — Пластирі на обличчі теж мають свою історію. У 2013 році Танке захищав ґвалтівника, який, перш ніж напасти на жертву, маскувався під темними окулярами й пластирами. Просто наліпити, просто й зняти. Яскравий камуфляж відразу впадав у вічі жертвам насильства. Перші тижні поліція розшукувала злочинця з пораненим обличчям.

— Але навіщо ця вистава? — запитала Агнес Кііль. — Навіщо конструювати ситуацію, якщо він сам зізнався, що потайки передавав інформацію з-поза стін тюрми?

— Задля самозахисту, — відповів Вістінґ. — На випадок, якби хтось кинув на нього тінь підозри. Звичайнісінький обманний маневр. Такими він не раз виїжджав на суді. Підсудні зізнавалися у незначних переступах, і тоді легше вірилося у їхню брехню. Це спрацьовувало! Ми ж ні разу не засумнівалися у його словах!

Поліцмейстер кивнула.

Але Вістінґ іще не закінчив.

— Дзвінок до Гелене Нурюм. Клес Танке мав доступ до її прихованого номера телефону. Він був записаний у матеріалах справи. Власник автомайстерні, де вбили Тома Керра, теж був клієнтом Клеса Танке. Танке знав, що майстерня стоїть упорожні, мабуть, і ключі від неї мав. У 2010 році він захищав на суді одного лакувальника автомобілів. Чоловіка звинувачували у тому, що він підібрав повію і жорстоко її зґвалтував у багажному відсіку свого фургона. Встиг до арешту вкрити лаком внутрішні поверхні авта й знищити всі сліди.

— Підходить до профілю, — погодився Семмельман. — Стратег, креативний спосіб мислення, високий рівень інтелекту, здатність мислити на перспективу й бачити можливі наслідки своїх рішень. Шанована людина, яка сама створила собі образ альтруїста, правдолюбця, добросердого й готового на самопожертву чоловіка. Фоторобот імовірного злочинця увесь час лежав під руками. Але ніхто його не впізнав.

— Клес Танке схожий на шахіста, — додав Вістінґ. — Він думає на кілька ходів наперед. Якщо з’являється шанс натрапити на його ДНК й відбитки пальців чи в майстерні, а чи в іншому місці, він знаходить привід, щоб побувати там на законних підставах. Він постійно тримає на оці розташування свого пазла відносно інших у грі. Тому й став не лише неперевершеним адвокатом, але й холоднокровним злочинцем. З досвіду знає, як вестиметься слідство, може передбачити наші дії. Достеменно знав, що ми знімемо кайданки з ніг, тому й порадив Керрові двічі зашпортатися.

— Розмова в його авті, — згадав Гаммер. — Мабуть, давав Керрові останні інструкції. Можливо, навіть показав фото місця, де лежали граната й пістолет.

— Я спробував розвернути хід думок в інший бік, відійти від такої очевидної картинки, — сказав Вістінґ. — Але приходив до того самого висновку. Все в цій справі вказує на Клеса Танке.

Аґнес Кііль підняла вгору руку, щоб запитати.

— А де Клес Танке зараз?

Розділ 74

Мряка непорушно зависала в повітрі. Більшість катерів у гавані вже поставили на зимову стоянку, накрили брезентом. Прибій кволо набігав на берег. З корабельного крана злетіли дві чайки.

Клес Танке стояв за штурвалом великого відкритого катера, який поволі входив у бухту. Ліне підняла руку для привітання. Танке теж відповів помахом руки й скерував судно до причалу. Він був одягнений у спортивний костюм і картуз — зовсім інший зовнішній вигляд, нітрохи не схожий на поважного адвоката.

Ліне підтягнула догори замок курточки Амалії, глянула на низькі хмари. Ні вона сама, ні Амалія не були відповідно вбрані для прогулянки катером. Ще й скоро темніти почне. Вона могла б запропонувати адвокатові зустрітися іншого дня і в іншому місці. Без Амалії. Не було ніякого поспіху в розмові з ним щодо її документального проєкту. Але приїхала вона з іншою метою. Ішлося про Марен Доккен. Останніми роками саме Клес Танке найтісніше спілкувався з Томом Керром. І Ліне з великою вірогідністю припускала, що він міг знати про потаємний сховок, де утримували Марен.

Вона вийшла на край причалу, коли Танке підійшов упритул до нього.

— Мусила взяти з собою доню, — пояснила Ліне. — Ми живемо удвох. Важко знайти няньку за такий короткий час.

Кутик рота Клеса Танке ледь смикнувся, ніби він хотів приховати задоволення.

— Я не маю дитячого рятувального жилета, — сказав він.

— Я прихопила свій, — усміхнулася Ліне.

Танке кивнув.

— Як її звати?

— Амалія.

— Застрибуйте на борт!

Ліне підняла з землі сумку з камерою. Вона не планувала знімати, але про всяк випадок узяла її з собою.

— Можна там залишити? — показала на свій автомобіль.

Окрім «мерседеса» адвоката, на гравійному майданчику більше не було автівок.

— Хай стоїть, — кивнув Танке.

Ліне допомогла Амалії перейти на палубу, одягнула на неї жилет. Танке відштовхнувся від причалу.

— Тут недалеко, — промовив Танке. — Якихось десять хвилин.

Катер поплив, розтинаючи темну воду. Ліне пригорнула Амалію до себе, облизала солоні губи. Вітер норовив зірвати з Танке картуза, і він притримував його вільною рукою. Волосся на боках голови було якесь сіре. Ліне не відразу зрозуміла, що то фарба. Така сама фарба заплямувала й руку, якою він утримував штурвал.

— Ви щось там фарбуєте? — запитала вона.

— Гм?..

Ліне кивнула на плями на руці.

— Затіяли ремонт?

Він скривив губи в посмішці.

— Це — лак, — коротко відповів Танке.

— Дякую, що знайшли для мене час, — усміхнулася Ліне.

Клес Танке мовчки кивнув. Ліне тим часом розповіла про свої знімальні плани.

— Це ж ви його знайшли? — озвався адвокат, не відриваючи очей від фарватера. — Що змусило вас податися в Естмарку?

— Хотіла подивитися, який там усе має вигляд після пожежі. Трохи познімати…

— Я й сам побував недавно на хуторі. Хіба дорогу не перекрили?

— За роздоріжжям натягнено дріт. Коли ви там були?

— Здається, минулого тижня. Страхова тяганина ще не закінчилася. Треба було оглянути згарище.

— За клунею веде в ліс стежка, — сказала Ліне.

— А я лише мертву ворону знайшов. Лежала перед клунею. Узяв лопату й викинув її у кущі.

Вони вийшли з бухти. Танке ліг на курс. Ніс катера розрізав зустрічні хвилі.

— Ви були присутні при роботі техніків? — допитувався Танке.

— Так… Вони закінчили десь о другій ночі.

— Щось знайшли?

— Що ви маєте на увазі?

— Якісь сліди? Підказку на те, щó там сталося? Хто за тим усім стоїть?

— Не думаю. Знахідки ще потребують вивчення. Гадаю, поліція повернулася на місце злочину наступного дня, щоб усе роздивитися при денному світлі.

У морі не виднілося жодного іншого судна. Танке прямував до острова, порослого листяним лісом. Дерева збігали до самої води.

— Раніше тут випасали овець, — сказав Танке. — А тепер усе захащилося. Хатини майже не видно.

Катер підходив до причалу. Широка стежка вела до пофарбованого в білий колір будинку. Видно, Танке прибирав на острові. На узбіччі доріжки купками лежали гілки й хмиз, подекуди перемелені подрібнювачем на дрібну стружку.

— Ви тут сам?

Клес Танке кивнув.

— Моя родина купила цей острів іще до війни. Тут такий спокій, ніхто не заважає. Чужі на берег не виходять.

Ліне ще раніше ознайомилася з його родоводом. Танке був адвокатом у третьому поколінні, але династія на ньому, певно, й закінчиться. Неодружений, дітей не мав. Батьки померли. Єдиний живий родич — брат, який займається морськими перевезеннями.

Вони причалили. Танке пришвартувався. Ліне першою зсадила Амалію, а потім узяла сумку з камерою і зіскочила на дощаний настил. Катер відгойднувся від причалу, швартові натягнулися. Нога підвернулась, Ліне зашпорталася. Сумка з камерою гупнула додолу, а сама вона впала, ударившись об край причалу плечем, потім — стегном, і звалилася у воду. Однією рукою встигла схопитися за швартовий і втриматися на поверхні. Клес Танке став на коліна, подав їй руку. Ліне вчепилася у палю причалу.

Амалія налякано спостерігала за борсанням мами.

Ліне не змогла б тепер пригорнути її до себе, бо ж промокла наскрізь. Тому вдавано весело сміялася, щоб не злякати дитину.

— Маєте запасний одяг? — Танке глянув на її сумку.

— Ні, я ж…

— Я маю якусь одежину в хатинці. Зможете перевдягнутись. Є і сушарка. Сподіваюсь, усе висохне до повернення на суходіл.

Ліне почувалася зніченою і розгубленою. Поплескала себе по кишенях, вийняла мобільний. У ньому ще було життя, але екран змінив колір.

— Водонепроникний? — запитав Танке.

— Так, але тріснуло скло. Не знаю, скільки ще протримається.

Адвокат простягнув руку, щоб роздивитися пошкодження зблизька.

— Тут я ніколи не користуюся телефоном. Відразу вимикаю, лише час від часу перевіряю електронну пошту.

Танке обернув мобільний іншим боком, і з нього покрапотіла вода.

— Покладемо в миску з рисом, — сказав він, знімаючи футляр. — Рис витягує вологу. Маю вдома запаси.

Вони рушили стежкою. Ліне вела Амалію за руку. Танке ніс сумку. У будинку показав Ліне ванну, взяв з собою її телефон і пішов шукати сухий одяг. Повернувся з картатими піжамними штанами, футболкою, вовняними шкарпетками й светром.

— Штани, по-моєму, не ношені.

Ліне подякувала і замкнула за собою двері ванни. Скинула мокре, завагалася, чи не залишити бюстгальтер, але він також промок.

Стала гола перед великим дзеркалом, пороздивлялася себе з усіх боків. Боліло ліве стегно, на гомілці виднівся чималий синець.

Ліне вкрилася гусячою шкірою від холоду. Роззирнулася в пошуках, чим би витертися.

— У шафці під умивальником лежать рушники, — сказав з-за дверей Танке, мовби прочитавши її думки.

— Дякую!

Шкіра від солоної води натягнулася.

— Можете стати під душ, — порадив Танке.

Ліне глянула на викладену кахлями душову кабінку. Було б незле, подумала вона, але це зачекає, доки повернеться додому. Вона вдягнулася, зібрала мокрий одяг. Коли відчинила двері, Танке стояв відразу за порогом.

— Дайте мені, — сказав він, забираючи мокрий клунок. — У пральні стоїть сушарка.

Він відчинив двері до комірчини навпроти через коридор, увімкнув сушарку, і вона рівно загула.

— Можете самі закласти, — запропонував він.

Ліне кивнула, повісила на вішак штани, бюстгальтер заховала за штанами на іншому вішаку. Амалія зацікавлено спостерігала за її маніпуляціями. Танке кудись зник і повернувся з черевиками. Зачекав, доки вона розвішала мокрий одяг, і поставив взуття на поличку в глибині сушильної шафи.

— Де ваші ключі від авта?

Ключі вона завжди тримала в задній кишені штанів. Перевірила. Ключі лежали в кишені. Вийняла їх і поклала на поличку між черевиками, щоб потім не забути.

Танке зачинив дверцята шафи, увімкнув сушарку на повну потужність.

— Ходімо на кухню, — запросив він.

Дорогою до кухні спинився перед одними дверима, у замку яких стирчав ключ, глянув на Амалію.

— Здається, я тут маю дещо для тебе, — сказав Танке.

Він відімкнув двері, намацав вимикач. То була спальня. Вікна завішані шторами. В узніжжі ліжка лежали кольорові пластмасові фігурки коників.

— My little pony, — усміхнулася Ліне.

Кілька таких фігурок Амалія мала серед своїх іграшок. Танке взяв дівчинку за руку й завів до спальні. Амалія вибрала собі коника з довгою фіалковою гривою, вмостилася з ним на підлозі.

— Забавки моєї небоги, — пояснив Танке. — Давно виросла з них. Не була тут уже багато років.

— Мама недалечко, — Ліне показала на коридор, що вів до кухні.

Танке поставив електричний чайник.

— У вас тут є водопровід? На острові? — здивувалася Ліне.

— Трохи далі криниця і помпа. А біля причалу — каналізаційний бак. Кожної осені його відкачує наглядова санслужба. Електрику підведено по морському дну.

Танке вийняв з шафки миску, насипав рису й опустив туди телефон Ліне.

— Кабель проклали німці під час війни. Тут були їхні артилерійські позиції.

Звідкись долинув дивний звук, наче щось гупнуло. Ліне обернулася в коридор, де в спальні гралася Амалія.

Танке увімкнув радіо. Закипіла вода в чайнику. Він виставив на стіл горнятка й пакетики з чаєм.

— З бергамотом? — запитав він.

Ліне кивнула.

— Цукор чи цукрозамінник?

— Дві таблетки замінника.

Чай настоювався. Танке тим часом дістав пачку печива з вкрапленнями шоколаду, висипав його в піалу.

— Що ви можете розказати про Тома Керра? — запитала Ліне, обхопивши долонями велике горня.

— Заборона розголошення конфіденційної інформації чинна досі, хоча він і мертвий. Якщо я братиму участь у вашому документальному проєкті, ви повинні проявити толерантність і прийняти, що я мушу зважати на інтереси й бажання свого колишнього клієнта.

— Жага жорстокості, — вихопилося в Ліне.

— Що ви маєте на увазі?

— Непереборна внутрішня потреба завдавати болю іншому. Я розмовляла з одним психіатром. І він назвав Керра людиною, одержимою жорстокістю.

Вона відпила ковток. Чай був зовсім несмачний.

Клес Танке задумався. Поволі обертав горнятко в пухких пальцях. Погляд став невидючим, втупився просто в Ліне десь на рівні брів.

Ліне зіщулилася. Хотілося в гарячий душ. Вона все ще мерзла.

Розділ 75

Рішення про затримання Клеса Танке ухвалила сама поліцмейстер. Підписала офіційний документ й передала через стіл.

— Постарайтеся провести операцію арешту якнайтихше, — сказала вона. — Без уніформ, мигалок і сирен.

Семмельман схилився над аркушем, потім пересунув його далі, до Вістінґа. Аґнес Кііль схвально кивнула, дозволила йому ознайомитися з розпорядженням. Керівництво операцією поклали на нього.

они розділилися по двоє. Семмельман і Стіллер поїхали до адвокатської контори в центрі, а Гаммер з Вістінґом — до будинку в заможному кварталі на західній околиці.

Гаммер саме закінчував телефонну розмову, коли вони звернули з автостради на другорядну дорогу.

— Не можуть відстежити місцеперебування його мобільного, — сказав він.

— Як це?

— Або вимкнений, або поза зоною досяжності.

Вістінг міцніше стиснув кермо, гнав тихими вулицями Фроґнера. Два поліцейські автомобілі стояли на перехресті. Проїжджаючи повз них, Вістінґ блимнув фарами. Гаммер по внутрішньому зв’язку попросив їх стояти на місці.

Вони запаркувалися під будинком адвоката. Густий живопліт за високим кованим парканом ховав віллу від сторонніх очей. Хвіртка на замку, а табличка повідомляла, що маєток має камери відеоспостереження. Після дощу на мощеному гравієм подвір’ї блищали калюжі. Авта ніде не було видно. Зелений плющ дряпався по стіні будинку, обвивав порожні, темні вікна.

Гаммер подзвонив. Трохи почекав, але ніхто не вийшов. Тоді він переліз через паркан і продерся крізь стіну живоплоту.

Вістінґ — за ним.

Вони підступили до дверей, загупали молоточком — марно. Ніхто не відчинив.

— Сигналізація, — Вістінґ показав на наклейку біля дверей.

Він зателефонував в охоронну службу, відрекомендувався, пояснив, де вони, і сказав, що їм треба потрапити всередину. Черговий на центральному пульті відімкнув сигналізацію.

Вістінґ з Гамерром обійшли будинок. Обрали вікно веранди з боку задвір’я. Гаммер розбив шибку, ту, що ближче до клямки, запхав руку й відімкнув двері.

Вістінґ переступив розбите скло, роззирнувся. То була багато обставлена масивними меблями вітальня. Під ногами — товстий килим з м’яким ворсом.

— Поліція! — викрикнув Гаммер.

Відповіло хіба що відлуння.

Вони обійшли кімнату за кімнатою. Два поверхи й підвал. Через десять хвилин вони переконалися, що будинок порожній. Увесь інтер’єр антикварний. Високі стелі, важкі люстри, високі вікна. Картини в масивних різьблених рамах. Розкішна вілла. Очевидно, перейшла Танке в спадок, як і адвокатська практика.

В одному флігелі розташовувався робочий кабінет з окремим входом. Під стінами — вбудовані книжкові стелажі. На них стояли товстезні фоліанти з золотим тисненням на корінцях: імена авторів і назви творів. Під вікном — письмовий стіл без комп’ютера, зате з латунною настільною лампою зі скляним продовгуватим абажуром, — усе розкладено в бездоганному порядку.

Посеред кабінету — елегантний диван з двома фотелями, оббитими дорогою шкірою, і відполірований до дзеркального блиску журнальний столик з червоного дерева або тису. Позаду — чотири старовинні архівні шафи. Ролети на одній із шаф було піднято до половини. Вістінґ потягнув за клямку, і ролети плавно підгорнулися догори. У шафі в абетковому порядку стояли теки з давніми справами — від S до Å. У другій шафі — теки від K до R, а в третій — від А до J. Крайню секцію ліворуч було замкнено.

Подзвонив Семмельман.

— Він удома?

Вістінґ витягнув шухляду стола, перегорнув папери.

— Ні. Ми зайшли в помешкання. Тут нікого немає.

— На роботі те саме. Секретарка впустила нас у контору. Мусили забрати її з дому. Вона каже, що Танке, швидше за все, у літньому будинку. Часто буває там останнім часом.

Вістінґ переглянувся з Гаммером. Вони ж перевіряли. Не має Танке ніякого літнього будинку.

— Літня резиденція зареєстрована на фірму, — пояснив Семмельман. — Біля Голместранна.

Вістінґ глянув на годинник. До Голместранна приблизно година їзди. Треба було поквапитися. Він з гуркотом засунув шухляду. Так різко, що на столі підскочила кулькова ручка й застрягла в щілині між шухлядою і стільницею. Вістінґ знову наполовину висунув ящик, але його застопорив ключ.

— Літній будинок на острові, — вів далі Семмельман. — Стіллер вислав туди авто з найближчого поліцейського відділку, щоб перевірити, чи Танке там. Вертоліт не актуальний через мряку. Але пришлють катер. Він вестиме спостереження, доки ми прибудемо на місце.

— Добре, — відповів Вістінґ, покрутив у руках ключ, який скидався на ключ від старовинної скрині.

— Ми з’ясували ще одну цікаву річ, — сказав Семмельман. — Передача власності. Танке заснував фірму, яка купила хутір Тома Керра в Естмарці з усією непогашеною заборгованістю. Тобто якщо він порозуміється зі страховою компанією, хутір відійде йому. Йдеться про п’ять мільйонів крон. Очевидно, у такій ситуації страхова сума, яку Керр, за рішенням суду, мав виплатити сім’ям убитих дівчат, не піде на компенсацію моральної шкоди. Танке має економічний мотив.

Вістінг скосував погляд на четверту шафу під стіною. Ключ міг до неї підійти.

— Ми вже виїжджаємо, — повідомив Семмельман. — У напрямку Голместранна.

— Ми теж уже закінчуємо, — сказав Вістінґ і поклав слухавку.

Він обійшов стіл. Підступив до шаф з теками, обернув ключ у замку. Той легко провернувся.

Розділ 76

Гаммер підняв угору ролету шафи. Там стояли такі самі теки, як і в інших шафах, але не складені за абеткою. Лише стоси тек і документів у файлах. Вістінґ узяв одну теку. Назву й рік написано кульковою ручкою. Таннер 2012. Тека була зачовгана, ніби нею часто користувалися. Він розгорнув її, побачив голу жінку, яка лежала зв’язана на ліжку з пошивкою від подушки на голові. Там було ще багато фотографій тієї жінки, знятих з різних ракурсів. На самому низу — фото грудей, припалених сигаретою, зняте зблизька. Тіло корчилося від болю. На інших фотографіях — порізана ножем шкіра, проникнення у вагіну й анальний отвір, спершу пальцями, потім різними предметами. На останніх фото зранена й закривавлена жінка лежала в калюжі власної сечі.

— Що за чорт… — простогнав Гаммер.

Вістінґ вийняв нову теку. Крюґер 1998. Фото були поганої якості, але сюжети схожі. Жінка, прив’язана до дерева в лісі. Мотузка обвивала тіло вище грудей і навколо живота, впивалася у м’яку шкіру. Ноги розведено металевою розчепіркою. У роті — м’ячик, притиснений ременем. На наступній фотографії видно пасмуги від батога. Ще на одній — сцена зґвалтування дерев’яними скіпками. По ногах стікала кров.

Одна тека була грубшою. Лох-Гансен 2014. Гола жінка лежала, відкинувшись горілиць на дивані, вочевидь, непритомна. На столі перед нею стояли до половини наповнена склянка, попільничка й порожні пляшки. Одяг валявся купою поруч. Наступне фото було явно постановочне. Вона сиділа, виклавши на стіл перед собою розсунуті ноги. Голова звисала над спинкою канапи. Кілька фотографій зображали зґвалтування різними предметами. Ще на одній у рот, притримуваний розтуленими двома пальцями, запхано ерегований пеніс. На останніх фото серії видно залите спермою обличчя. Ґвалтівник збирав ложкою сперму з губ та щік і запихав їй до рота.

На інших фотографіях у тій теці було зображено ту саму вітальню й канапу, але вже з іншими жінками різного віку, яких піддавали тортурам у той самий спосіб.

— Фредрік Лох-Гансен, — промовив уголос Вістінґ. — Його засудили за зґвалтування і накачування наркотиками десяти жінок. Він пригощав їх напоями зі снодійними засобами. Ніхто з жертв не пам’ятав, що з ними вчинили. Клес Танке захищав його на суді. Це — частина доказових матеріалів. Фото з мобільного телефону Лох-Гансена. Кількох дівчат так і не ідентифікували.

Гаммер вийняв нову теку, погортав фотографії двох голих дітей.

— Це матеріали справ, за які брався Танке. Давні справи, — сказав він.

Гаммер передав теку Вістінґові й вийняв з шафи ще одну. Сцени зґвалтування, які клієнт Клеса Танке, скоріш за все, стягнув з інтернету.

Вістінґ мусив переварити все побачене. На перший погляд, Танке справляв враження дещо нетрадиційного адвоката. Він начеб вважав своїм громадянським обов’язком братися за непопулярні справи, захищати підсудних, яким ніхто не захотів би допомагати. Насправді ж спеціально вишукував ґвалтівників, щоб задовольнити власну хіть і жагу. Захищаючи збоченців та сексуальних злочинців, Танке зібрав велетенську фотогалерею. Розпалював власну фантазію. А потім зустрів Тома Керра. І фантазії втілились у життя. Він перестав бути пасивним спостерігачем.

Він став Іншим.

Розділ 77

— Ви мерзнете, — озвався Танке. — Ходімо до вітальні. Я розпалю грубку.

Він відсунув стілець від столу. Ліне підвелася. Знову почувся дивний звук. Десь раз по раз глухо гупало.

— Я лише загляну до Амалії.

— Може, вона хоче пити?

Ліне похитала головою.

— Занесу їй печиво, — сказала вона, беручи кілька печивок з піали.

Амалія гралася. Лежала долілиць на підлозі з двома кониками в руках і вела з ними бесіди.

— Все добре? — запитала Ліне.

Амалія на мить відірвалася від коників.

— Ти смішно вбрана, — сказала вона.

Ліне всміхнулася, притулила доню до себе й повернулась у вітальню. Грубка була з газовим пальником. Полум’я облизувало прозорі дверцята. На стінах висіли в рамках грамоти, дипломи й фотографії Танке з політиками й іншими знаменитими особами.

Два панорамні вікна виходили на південь. Туман погустішав, але з вікна все ще можна було бачити море. За вікном — викладена пласким камінням тераса з маленьким басейном під скляним дашком. Пара від теплої води скраплювалася росою на внутрішніх стінках басейну.

Ліне ступила кілька кроків до вікна. Під ногами скрипнула ляда, яка вела, вочевидь, у льох. Улітку тут, мабуть, справжня ідилія, але не такого холодного дня, як нині, — подумала Ліне.

— Як гарно, — промовила вона.

Танке став поруч, поправив ногою плетений килимок, насунувши його на ляду.

— В басейні морська вода, не треба сипати хлорку, — усміхнувся він, ставлячи на стіл принесені з кухні горнятка з чаєм.

Ліне сіла біля грубки.

— Яким ви бачили Керра? — запитала вона.

Танке скинув зі штанів невидиму крихту.

— Про нього не можна судити лише за вчинками. Я пізнав його з різних сторін. Це дуже освічена, розумна особистість. Чоловік з різноманітними інтересами.

— Ви мали багато таких клієнтів.

— Що означає — «таких»?

— Ґвалтівники… Убивці й збоченці. Як воно — захищати таких?

Танке кашлянув, продираючи горло.

— Я ніколи не захищав і ніколи не захищатиму злочинців. Я відстоював лише права своїх клієнтів. Чудово розумію, що пересічного громадянина обурює моя діяльність, але моє завдання у суді — дослідити й оцінити докази проти підсудних, перевірити, чи мають вони юридичні підстави, знайти лакуни, які можуть служити на користь моїм підзахисним. Я не керуюся емоціями, але в кожній справі викладаюся сповна.

Він — неперевершений об’єкт для інтерв’ю, — подумала Ліне. Відповіді вичерпні й гладенько сформульовані. Водночас вчувалося, що вони завчені. Та попри все Танке не видавався бездушним.

— Це не впливає на вас негативно? — запитала Ліне.

— Маєте на увазі, чи не почуваюся я ущербним? — перепитав Танке й похитав головою. — У моїй роботі не можна зациклюватися на поганому. Лікарі теж не мусять бути вразливими. Я повинен абстрагуватися від обурливого й сумного, а зосереджуватися лише на завданні захисту. Все інше треба витіснити з підсвідомості.

— Ніколи не думаєте про жертв злочинців, яких захищаєте?

Танке наче не до кінця зрозумів запитання.

— З досвідом стає легше не думати, — зрештою відповів він. — З роками загартовуєшся. Те, що вражає спочатку, поступово стає буденним. Але це не означає, що я зачерствів душевно.

Знову почулися три глухі удари з рівними проміжками.

— Що це за звук? — запитала Ліне.

— Який звук?

— Гупання.

— А-а, — усміхнувся адвокат. — Очисна система басейну. Повітря в трубах. Я вже так звик, що навіть уваги не звертаю.

Ліне глянула повз нього у вікно. На прозорий дашок над басейном сів якийсь птах.

— Вам не спадали на думку підозри, що Керр планує втечу?

Танке похитав головою.

— Мені здавалося, ніби він змирився з долею. Хоче зізнатися і жити з тим зізнанням далі. Йому вдалося мене обдурити. Він усіх обвів довкруги пальця.

— Де він міг переховуватися? Доки його вбили?

— Ми не знаємо, коли його вбили.

— Я тривожуся за Марен Доккен, — мовила Ліне. — Де її утримують?

Гупання в трубах ледь вчувалося, однак від нього брижився чай у горнятках. З кожним ударом гарячий чай розходився колами. Здавалося, наче десь далеко важко ступає великий звір.

— Ось у вас немає сумнівів, що Марен Доккен викрав Том Керр. Але про це ми теж нічого не відаємо. Нічим не доведено.

— Ви є тією людиною, яка найбільше про нього знає, — сказала Ліне. — Якщо він мав сховок, то де його шукати? Я розумію, що така інформація теж не в інтересах вашого клієнта, але ж Марен досі не знайшли. Йдеться про життя і смерть. Хіба не можна в цьому разі порушити обітницю нерозголошення таємниці?

— Хіба така інформація не виходить за рамки вашого проєкту? — питанням на питання відповів Танке.

Ліне обхопила долонями горнятко, задивилася у чай.

— Даруйте, — промовила вона, перепрошуючи за свою раптову мовчанку. — Я познайомилася з Марен Доккен того дня, коли втік Керр. Розмовляла з нею в мікроавтобусі дорогою на слідчий експеримент. Думка про те, чого вона могла зазнати…

Гупання. Кола в горнятку. Удари лунали ритмічно. Спершу три короткі, потім — три довгі й знову три короткі, тоді — пауза.

— Я теж зустрічався з нею, розмовляв, — сказав Клес Танке. — Якби знав, що з нею трапилося, звісно, не мовчав би. Я не такий безпомічний, як поліція.

Ліне не відводила погляду від чаю в горнятку. Нашорошила вуха. Три короткі, три довгі, три короткі. SOS. То не були випадкові інтервали між ударами. Хтось намагався подати сигнал.

Вона глянула на ляду під вікном. Знову почулися три удари. Хтось під будинком ударяв по трубах.

— Ви майже не торкнулися чаю, — завважив Танке. — Щось не так?

— Та ні, все гаразд, — відповіла Ліне.

Вона насилу видушила з себе усмішку, пригубила чай. У голові майнув моторошний здогад. Пазли склалися. Передавання інформації на волю і з волі в тюрму, планування, підготовка. Для Клеса Танке — це раз плюнути. Він за всіма пунктами підходив до психологічного профілю, що його уклав психіатр Еліас Вальберґ.

Чай вистиг. Ліне ледве відсьорбнула ковток.

— Як ви налагодили контакт з Томом Керром? Якою була перша зустріч?

— О, то було давно, — відповів Танке. — Я успадкував адвокатську практику після свого батька. Він захищав у суді Томового батька. Тож, коли йому самому знадобилася допомога адвоката, він, звісно, звернувся до моєї контори.

— А що скоїв його батько?

Танке трохи зверхньо всміхнувся.

— Це ви й самі зможете довідатися. Я не маю права вам розповідати.

Ліне відпила ще ковток, аби лише щось робити. Думки хаотично метались у голові. Вона не могла дати їм раду.

— Загляну до Амалії, — сказала вона, мовби перепрошуючи, й поставила горнятко на стіл.

Ліне вийшла через кухню в коридор. Чула, як мала розмовляє з кониками. Закралася думка про втечу: схопити дитину й втекти, але як? Катер пришвартовано і замкнено на колодку. Ще й вона без черевиків.

Крізь віконце біля вхідних дверей їй було видно причал. Катер тримався лише на кормовому швартовому. Якщо заштормить або вітер змінить напрямок, швартовий може зісковзнути. Мабуть, Танке забув або не встиг пришвартувати ніс, коли вона впала у воду.

Ліне гукнула адвоката.

— Катер погано прив’язаний, — показала очима на причал.

Танке скрикнув щось нерозбірливе, поспіхом натягнув куртку, взув черевики і притьмом вискочив надвір.

Ліне бігцем кинулася назад до вітальні. Ляда в льох була тепер прикрита плетеним килимком. Вона відгорнула його набік, відчинила ляду й зазирнула вниз. У льоху горіло світло. Круті сходи вели до кімнатки з бетонною підлогою. Вона виглянула в коридор і швиденько спустилася вниз.

Розділ 78

Вона мала хвилин дві, а може, й ні.

Кімнатка була порожня. З неї вели двоє дверей, за якими теж було порожньо. У протилежному кінці виднівся отвір, вирубаний у скелі. Ніби підірвана вибухівкою нора. Можливо, залишилася ще з війни, коли нацисти висадилися на острів.

Електрична проводка вела від одного плафона до другого, провисаючи під стелею. Паралельно до проводки проходили дві металеві труби. Ліне дотягнулася рукою до труби, завмерла й прислухалася, доки не відчула вібрацію — три швидкі удари. Звук тут, унизу, чувся голосніше. Ішов звідкись спереду.

Вона рушила коридором. Десь метрів за десять хід повертав під прямим кутом праворуч і закінчувався замкненими на замок дверима, вмурованими в скелю.

Вона знову схопилася за трубу, але ударів не дочекалася. Вже хотіла гукнути, проте вчасно стрималася. Натомість виколупала зі стіни камінець і тричі вдарила по трубі, подаючи сигнал тому, хто був за дверима.

Їй миттю відповіли. Три короткі удари й приглушений вигук.

Ліне відчула, як усередині наростає паніка. Вона поширилася гарячою хвилею від ямки під грудьми до голови. Стало боляче дихати.

Вона позадкувала, перечепилася за щось під ногами, але втримала рівновагу. Рвучко обернулася і кинулась коридором до виходу. Швидко видряпалася нагору східцями, очікуючи побачити у вітальні Клеса Танке. Однак там нікого не було. Ліне опустила ляду, поклала на місце килимок і побігла на кухню. Запхала руку в миску з рисом, гарячково копирсалась у ньому, рисинки розсипалися на підлогу. Але телефона там не знайшла. Певно,Танке забрав його з собою.

Рипнули вхідні двері.

Ліне згребла трохи рису у миску — більше не встигла. Спробувала врівноважити дихання. Вдих, видих. Відновила ритм. Рушила йому назустріч.

— Нам з Амалією уже, певно, час повертатися додому, — сказала вона. — За годину треба класти її спати.

Танке стояв у коридорі, перегороджуючи доступ до спальні, де бавилася Амалія.

— Ваш одяг ще не висох.

— Не біда.

Танке глянув повз неї на кухню.

— Ви навіть не допили чаю.

— Не біда, — повторила Ліне.

Танке відступив крок назад, намацав поза спиною клямку дверей спальні. Швидко повернув ключ і вийняв його з замка.

Розділ 79

Підтвердження прийшло, коли вони були вже напівдорозі. Автомобіль Клеса Танке стояв біля човнової гавані. Отже, адвокат у літньому будинку.

Спортивне авто з’їхало набік, пропускаючи поліцейських з мигалками. Поліцмейстер просила обійтися без ажіотажу. Але про це мовилося, ще доки існували хоч якісь сумніви. Тепер сумнівів не залишилося.

— Треба висадити на острів групу захоплення. Когось, хто ближче, ніж ми, — сказав Вістінґ.

— Група вже виїхала, — запевнив Гаммер. — Та вони навряд чи встигнуть раніше за нас.

Що ближче вони під’їжджали до узбережжя, то густішим ставав туман. Дорога поступово звужувалася, петляла туди й сюди, аж завела їх до маленької приватної гавані. Там уже стояли три поліційні автомобілі. Група захоплення була готова зійти на борт катера з великим навісним двигуном.

Вістінґ заціпенів за кермом, прикипівши поглядом до ще одного авта. Липучий страх скував груди. То був автомобіль Ліне.

Він намагався відігнати тривожні думки, але вже збагнув, щó це може означати.

Авто зі Стіллером і Семмельманом під’їхало ззаду, порівнялося з Вістінґом. Катер ось-ось мав відчалити. Поліцейський зі швартовим у руках гукнув їх.

— Ти з нами? — запитав Стіллер.

— Там Ліне, — промовив Вістінґ.

Він хряснув дверцятами, підійшов до авта Ліне. Воно було замкнено.

— Подзвони їй! — крикнув Гаммер.

Вістінґ уже вийняв з кишені телефон. Набрав номер, але в слухавці панувала тиша.

Поліцейський зі швартовим знову покликав їх. Гаммер потягнув Вістінґа за собою. Вістінґ став на носі. Катер рвучко зірвався з місця. Зустрічний вітер колошкав волосся. Морське повітря напучнявіло туманом і солоним бризом. Він стер краплю з кінчика носа, не відриваючи погляду від води.

Розділ 80

— А тепер виконуватимеш усе, що я скажу!

Клес Танке поклав ключ до кишені. З-за дверей кликала маму Амалія.

Ліне хвицнула ногою просто Клесові Танке в пах. Він зойкнув і перегнувся навпіл. Удар був би ефективнішим, коли б вона мала на ногах черевики.

Ліне протиснулася повз нього до виходу. Він схопив її за поперек і щосили жбурнув об стіну.

Ліне насилу стримала крик, мовчки хапала ротом повітря. Танке знову гупнув нею об стіну. Голова шарпнулась назад і вдарилася об дерев’яну обшивку. Голос Танке відлунював у вухах, але вона не розуміла слів. Била наосліп руками й ногами. Його сила й кремезність супроти її відчаю. Танке наліг на неї усім тілом, лівою рукою стиснув горло, лівою перехопив зап’ястя. Чолом уперся в її чоло. Вона відчула гарячкове дихання озвірілого чоловіка на своєму обличчі. Ліне вивернула голову, схилилася до його грудей і щосили вкусила. Зуби протнули шкіру. Вона відчула в роті смак чужої крові.

Клес Танке верескнув. Його хватка ослабла, але він миттю відновив натиск. Ударив Ліне в обличчя з такою силою, що вона знову відлетіла до стіни. Схопив її за волосся, крутнув і кинув на підлогу. Ліне насилу зуміла підвестися, перечіпаючись, рвонула до дверей, але Танке її наздогнав. Новий удар кулаком поцілив у вилицю, під самим правим вухом. Нею крутнуло, і вона влетіла в двері ванної. Двері злетіли з завіс. Ліне провалилася досередини, впала горілиць. Зуміла сісти, підсунулась у куток, перевернула відро й дотяглась до швабри. Вона розмахувала нею перед собою, але Танке вихопив швабру їй з рук, відкинув набік і сів на Ліне зверху. Стиснув обома руками горло й лупив головою об підлогу. Ліне розпачливо намагалася дряпатись, та лише хапала руками порожнечу. Відчувала, як він щосили почав тиснути великим пальцем на гортань.

Тіло Ліне нап’ялося, його пронизав нестерпний біль. Кімната закружляла перед очима. Вона чула власне хрипіння, відривала від горла пальці, щоб хапнути ковток повітря. Але хватка лише посилювалася. В очах замерехтіло. Якось зуміла дотягнутися до його лівого ока й щосили натиснути на нього. Вп’явши нігті в обличчя, спробувала відштовхнути Танке. Друга рука безпомічно молотила по підлозі. Намацала щось руками й штурхнула адвоката в бік. Краєм ока побачила намацаний предмет. То була синя пляшка з-під спрею.

Вільною рукою натиснула на головку. З головки вихопилося лише повітря. За другим разом пробився потужний струмінь і бризнув Танке на обличчя. Відразу поширився різкий запах хлору. Реакція була моментальною. Танке розчепив пальці на горлі, заревів і відметнув пляшку від себе.

Доки адвокат тер очі, Ліне зіп’ялася на ноги, вибігла в коридор і кинулася до дверей спальні, де Танке замкнув Амалію. Відчайдушно шарпала клямку.

Танке рвонув за нею. Одне око набрякло й зовсім запливло. Він люто рикнув і відкинув Ліне назад. Шпортаючись, вони ввалилися до кухні. Боротьба продовжилася вже там. Ліне дряпала йому обличчя і рвала волосся. Танке заволік її до вітальні, припер до стіни.

Ліне молотила перед собою руками, зірвала зі стіни якийсь диплом у рамці й ударила ним Танке в обличчя. Скло розбилося, порізало шкіру. Великий клапоть звисав з губи й ворушився від його дихання.

Ліне позадкувала до дверей веранди, намацала клямку. Танке схопив стілець, розвернувся і щосили гепнув стільцем їй у бік. Ліне відчула, як хруснуло ребро. Він знову замахнувся. Удар був таким сильним, що зламалася ніжка. Ліне впала на коліна. На килимок перед нею цебеніла кров. Сили полишали її. Перевага була на його боці, і він це розумів.

Танке відкинув килимок, відхилив ляду льоху. Ліне зціпила зуби. Якщо йому вдасться скинути її вниз, вона може ніколи не вибратися на волю. Живою… Може ніколи більше не побачити Амалії.

Розділ 81

Катер причалив. Борт шкрябнувся об край пристані. Вістінґ одним із перших скочив на дощаний настил. Група захоплення зі зброєю наготові розсипалася лісом, обходячи літній будинок з усіх боків. Вістінґ з Гаммером помчали навпрошки.

З будинку долинали якісь нерозбірливі звуки. Тривожні звуки.

Вони припали до вікна біля вхідних дверей. Килимок у коридорі лежав на підлозі зіжмаканий. Якась рамка валялася з розбитим склом. Виднілися сліди крові.

Вістінґ шарпнув за клямку. Замкнено.

Вони кинулися на задвір’я, до тераси з басейном і двома великими панорамними вікнами. Ліне стояла у вітальні на колінах із закривавленим обличчям і волоссям. Танке саме підступав до неї, але обернувся і глянув на чоловіків надворі. Око запухле. Рот перекривлений. Розгублений вираз на обличчі.

Один з полісменів став поруч з Вістінґом, спрямував на Танке зброю.

Ліне підвелася, не помічаючи, що діється назовні. У руках — ніжка від стільця. Вона занесла її над головою, наче булаву. Розмашистий удар поцілив адвокатові в шию, і той упав на коліна. Вістінґ шарпнувся до дверей, але чиїсь руки його стримали й відсторонили. Полісмен розбив вікно руків’ям пістолета. Всі ввалилися досередини. Поклали Клеса Танке долілиць на підлогу. Клацнули кайданки.

Вістінґ обійняв Ліне, пригорнув до себе. Відчував, як вона тремтить.

— Амалія, — прошепотіла Ліне. — Амалія у спальні.

Вістінґ глянув на доньку, нічого не розуміючи.

— Ключ у нього в кишені, — Ліне кивнула на адвоката.

Вістінґ відпустив її з обіймів.

— Зачекай. Я сама. Ти ліпше… Там Марен… — Ліне кивком голови показала на відчинену ляду льоху. — Марен унизу.

— Жива?

— Сподіваюся…

Вістінґ підкликав Гаммера, і вони обидва спустилися у діру в підлозі. Гаммер взяв з собою поліцейського.

— Інструмент! — крикнув Вістінґ, стоячи перед замкненими дверима в льосі. — Нам потрібний лом!

Гаммер побіг нагору по інструмент. Чутно було, як поліцейські нишпорять по кімнатах, хряскають двері й дверцята шаф. Нарешті Стіллер приніс лом і молоток. Вістінґ вирвав навісний замок з «м’ясом». Посипалися штукатурка й грудки бетону. Вістінґ шарпнув на себе двері.

То була погано освітлена кімнатка з нішею за кутом. Стіни й стеля оббиті гумовою ізоляцією. Смерділо вогкістю і пліснявою. Промінь ліхтарика в руках одного з поліцейських стрибав навколо, обмацував укриту грубим шаром пилюки підлогу.

Вони ледве протиснулися у дверний отвір. Завернули за кут і знайшли її. Вона лежала на ліжку. Гола. Руки прикуті кайданками до стовпців узголів’я. Ноги зв’язані мотузкою. Одну ногу їй пощастило вивільнити. Сліди крові свідчили, як їй вдалося подати сигнал, стукаючи ногою по трубі під стіною.

Марен підвела голову, примружилася до світла ліхтарика. Широкий скотч, двічі обмотаний навколо голови, затуляв рот. Очі закотились, і вона зомліла.

Розділ 82

Сутеніло. Темрява поглинала сірий, в'язкий туман. Ліне стояла на причалі з пледом на плечах, дивилася на літній будинок. Марен Доккен і Клес Танке все ще були там. Викликали рятувальний катер. Поліцейські в льоху готувалися транспортувати Марен.

Амалія заснула поміж нею і батьком у спальні. Потім батько відніс її на катер, пильнував у рубці сон дитини. Донька уникнула найгіршого стресу, але Ліне доведеться ще довго заспокоювати її і пояснювати, що сталося.

Двері будинку відчинилися. Вийшов Стіллер, рушив до Ліне. У руках ніс її сумку з камерою.

— Зараз вийдуть з ним, — сказав він, подаючи їй сумку.

Ліне спершу не зрозуміла, про що говорить Стіллер.

— Зараз його виведуть, — повторив Стіллер, змахнувши рукою у бік будинку. — Клеса Танке… Хочуть забрати його звідси, перш ніж виносити Марен.

Ліне взяла сумку, поставила на причал. Коли нагиналася по камеру, ребра пронизав гострий біль. З дверей вийшов полісмен. За ним — Клес Танке в супроводі ще двох полісменів, кожен з яких тримав його за руку.

Танке йшов, потупивши голову. Здавалося, ледве волік ноги. Руки в кайданках заведені за спину. Він підійшов ближче, потрапив у світло камери. Ліне щосили напружувала руки, щоб не трусилися. Поліцейські супроводу на мить зупинились. Танке підвів голову. Глибоко розпанахана губа була заклеєна пластиром. Обличчя йому трохи обтерли від крові, але весь одяг був заляпаний кривавими плямами, волосся стирчало на всі боки.

Танке пройшов повз Ліне на відстані одного метра. Погляд чорнів таким бездонням, що Ліне не побачила переходу між райдужною оболонкою і зіницею. Око мовби не віддзеркалювало навколишній світ. Потім він відвернувся і покірно дав довести себе до катера.

Розділ 83

— Зараз виведуть.

Стіллер закінчив телефонну розмову й кивнув у бік готельних дверей. Вістінґ нахилився вперед між двома передніми сидіннями. Ліне взяла камеру й вийшла з авта.

Минуло ще трохи часу, і розсувні двері відчинилися. З них вийшов слідчий Спецвідділу в супроводі двох одягнених у цивільне полісменів з Кріпоса, підлеглих Стіллера.

Ліне підійшла ближче.

Чоловік був без кайданків, але ні в кого не могло виникнути й сумнівів у тому, щó відбувається. Тер’є Нурбьо підвели до автомобіля з тонованими вікнами. Обидва полісмени міцно тримали його попід руки. Один відчинив задні дверцята й нагнув йому голову, коли той сідав до авта. Нурбьо помітив Ліне, завмер на мить, а тоді затулився рукою і відвернувся від камери.

Вістінґ вважав публічний арешт зайвим.

— Ідеться не просто про витік інформації, — заперечив Стіллер. — І не лише про порушення конфіденційності. Він увів в оману своє керівництво, висунувши тобі фальшиве звинувачення і активно сприяючи упередженим публікаціям у пресі.

Вістінґ тримав на колінах фотографії стоп-кадрів з новин телеканалу TV2. На більшості з них був зображений він. Ті самі фото використали й газети. У статтях його критикували за провал слідчого експерименту, за втечу Тома Керра, розповідали, чому сам Вістінґ опинився під слідством і чому його відсторонили від розслідування.

Стіллер роздав чотири копії відеозапису втечі Тома Керра, знятого Ліне. Одну передав своєму керівництву у Кріпосі, одну — поліцмейстерові Аґнес Кііль та її оперативному штабу, одну — Вістінґові й слідчій групі. Ще одну копію його попросили надати Спецвідділу внутрішніх розслідувань поліції. Кожна копія була відмічена непомітними водяними знаками. Вістінґ ледь розрізнив літеру «С» — Спецвідділ. Записи, які з’явилися у новинах каналу TV2, могла передати лише одна людина.

Хряснули дверцята цивільного поліційного автомобіля. Один із полісменів сів на заднє сидіння, поруч з арештованим. Другий — за кермо.

— Справу проти тебе закриють іще до кінця дня, — сказав Стіллер. — Я подбаю, щоб телеканал дав публічне спростування.

Вістінґ кивнув.Таке вже з ним траплялося і раніше, але цього разу все відбувалося не так. Він досі вважав, що слідчий експеримент треба було організувати інакше. Підготуватися ретельніше. Сама операція мала б проводитися без ніяких компромісів. Тоді можна було б уникнути і втечі, і всіх подальших подій. Та водночас тоді важче було б сподіватися на відповіді. Інший досі гуляв би на волі.

Розділ 84

Налітав сніг. Тендітні сніжинки лягали на землю й відразу танули. Скоро вдарить мороз.

Вістінґ мерзлякувато підняв комір куртки. Пошуками керувала Марен Доккен. Минуло три місяці. Вона повернулася на службу. Поранене вибухом плече ніколи не відновиться. Однак фізичні травми не порівняти з душевними. Патрульна поліція уже не для неї. Зате Марен взяли у відділ кримінальних справ.

Над’їхав автомобіль. Розвернувся на пожухлій траві луки й зупинився. З нього вийшли Адріан Стіллер та Ідар Семмельман. Вони кивнули здалеку Вістінґові з Гаммером, приєдналися до них біля старого тартака.

Три полісмени вже стояли напоготові з лопатами. Вони теж брали участь у проведенні слідчого експерименту з Томом Керром. Тепер Ліне знімала, як вони розкопують купу старої, посірілої тирси. Еспен Мортенсен був одягнений у білий спецкомбінезон. Він стояв трохи віддалік, готовий взятися до роботи, тільки-но його люди докопаються до знахідки.

Нільс Гаммер запхав під губу грудку жувального тютюну.

— Службові собаки ще тоді, у вересні, мали б занюхати труп, — сказав він.

Вістінґ не мав такої певності. Після зникнення Таран Нурюм минуло багато років.

— А справа Єрвана? — втрутився Стіллер.

То була справа 20-річної давності. Один хуторянин зґвалтував і вбив молоденьку пастушку. Тіло потім знайшли у скрині зі стружкою. Собаки нічого не почули. Тирса ізолювала запахи.

— Клес Танке був його адвокатом, — озвався Стіллер. — Звідти й запозичив ідею.

— Тома Керра в цих околицях добре знали, — додав Семмельман. — Ледь не кожний другий літній будиночок має чан або й плавальний басейн.

Копачі зняли верхній шар. Під ним стружка перегнила на компост, стала темним, вогким добривом. Робота йшла жваво. Тут не було ні каміння, ані цупкого коріння чи інших завад. Коли докопалися на півметра вглиб, Марен Доккен звеліла зупинитися. Вістінґ з рештою колег підійшов до краю ями.

Мортенсен вийняв фотоапарат.

— Він не мав би використовувати пластик, — сказав Еспен.

— Зручно переносити, — заперечив Гаммер.

Марен взяла лопату, ще трохи вибрала землі з ями, знайшла вузол на одному кінці мішка, кивнула Мортенсенові й витягнула клунок нагору. Поклала знахідку на розстелений білий брезент. Мортенсен простягнув їй ніж. Марен обережно розрізала мішок по колу — навколо вузла.

З мішка випали кілька тендітних кісточок і дві більші кістки. Марен Доккен виклала їх на брезент, сформувала з них передпліччя, долоню й пальці.

Неподалік загавкав собака. Марен розпрямилася, на мить глянула просто в об’єктив камери Ліне, а тоді обернулася до Вістінґа. В очах світилося задоволення. Вістінг відповів їй підбадьорливою усмішкою, і вона знову взялася копати.

З нею все буде добре, подумав Вістінґ. Психічна травма залишиться назавжди, але вона впорається. Ця молода жінка мала величезну волю до життя. Він обвів поглядом решту слідчих. Гаммер, Стіллер, Мортенсен і Семмельман. Їм потрібен такий фахівець, як Марен. На волі все ще ходять злочинці. Інші…

Післямова

У цій книжці мовиться про зло. Про непереборне бажання завдати болю й страждань іншим.

Упродовж поліційної кар’єри чи й усього життя на шляху, загалом, трапляється не так уже й багато жорстоких людей. Я зустрічав людей, котрі вчиняли злочини, але не завжди ними керувало внутрішнє зло.

Я нечасто залишаю своїм читачам післямову. Люблю, щоб книжка промовляла сама за себе. Але цього разу хочу поділитися з вами неймовірними враженнями від прочитання книжки Пола Ґрьондаля «Про вбивство». Пропоную цю книжку задля кращого розуміння судової психіатрії і теми вбивства, викладеної у моєму детективі «Одержимий злом».

Цікавим читвом виявилися і архівні статті газети «Aftenposten» про природу жорстокості й тюремне життя. Одну з хронік написав Стіґ Міллегауґен, який досі відбуває покарання за вбивство. Його роздуми перегукуються з висновками, викладеними в книжці Роберта Д. Гаре «Без сумління». Книжка психолога Філіпа Зімбардо «The Lucifer Effect: How Good People Turn Evil» («Ефект Люцифера: як хороші люди перетворюються на лиходіїв») — результат багаторічних досліджень феномену зла. Це теж було дуже цікавим читвом.

Передісторією, яка справила на мене найбільше враження, стала книжка Юна Ґанґдаля «Когось уб’ють». У ній розповідається про «справу Сьогне»: 14-річний хлопець з особливою жорстокістю убив свою подругу-однолітку, Альму Ґабріелу Кнютсен. Одного разу мені випало познайомитися з Ґабріелою та її вбивцею. У 2015 році я був на авторській зустрічі із школярами, де навчалися обоє дітей. Коли через рік після вбивства мене знову запросили в ту школу, батьки дівчинки розповіли про жорстокого вбивцю, надто юного для тюрми. Для мене та історія стала трагічним підтвердженням того, що зло таки існує.

Ларвік, 22 червня 2019 року

Йорн Лієр Горст

Content

Йорн Лієр Горст
Одержимий злом

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Розділ 33

Розділ 34

Розділ 35

Розділ 36

Розділ 37

Розділ 38

Розділ 39

Розділ 40

Розділ 41

Розділ 42

Розділ 43

Розділ 44

Розділ 45

Розділ 46

Розділ 47

Розділ 48

Розділ 49

Розділ 50

Розділ 51

Розділ 52

Розділ 53

Розділ 54

Розділ 55

Розділ 56

Розділ 57

Розділ 58

Розділ 59

Розділ 60

Розділ 61

Розділ 62

Розділ 63

Розділ 64

Розділ 65

Розділ 66

Розділ 67

Розділ 68

Розділ 69

Розділ 70

Розділ 71

Розділ 72

Розділ 73

Розділ 74

Розділ 75

Розділ 76

Розділ 77

Розділ 78

Розділ 79

Розділ 80

Розділ 81

Розділ 82

Розділ 83

Розділ 84

Післямова