Прист Кристофер

Престиж

Крістофер Пріст

ПРЕСТИЖ

Присвячується Елізабет та Саймону

Частина перша. ЕНДРЮ ВЕСЛІ

І

Усе почалося в поїзді, що прямував на північ Англії, але невдовзі я з’ясував, що ця історія триває понад сотню років.

Тоді мене не турбували ніякі передчуття: я вирушав у відрядження, аби перевірити інформацію про неприємний інцидент у якійсь релігійній секті. У мене на колінах лежав товстий пакунок, доставлений ранковою поштою. Я не поспішав розпечатувати його — кілька днів тому мені зателефонував батько й повідомив про посилку, але я пропустив його слова повз вуха. Довкола панував хаос: моя дівчина вирішила покинути мене й носилася туди-сюди, гримаючи дверима спальні.

— Добре, тату,— мовив я, спостерігаючи за тим, як Зельда мчить повз мене з коробкою моїх компакт-дисків.— Надішли мені поштою. Я подивлюся.

Я відкрив пакунок після того, як прочитав ранковий випуск «Кронікл» і купив у рознощика сандвіч і розчинну каву в пластянці. Всередині виявилася велика книга у м’якій палітурці, між сторінками якої була вкладена записка, а також — згорнений навпіл надірваний конверт.

У записці було сказано таке: «Любий Енді, ось книжка, про яку я тобі розповідав. Гадаю, її відправила саме та жінка, що телефонувала мені. Вона розпитувала, як тебе знайти. Додаю конверт, в якому принесли книжку. Штемпель нечіткий, але роздивитися можна. Мама дуже цікавиться, коли ти до нас навідаєшся. Як щодо наступних вихідних?

З любов’ю —

Тато».

Нарешті я пригадав деякі подробиці нашої телефонної розмови. Батько сказав, що мені передали книжку, і, судячи з усього, відправниця — далека родичка, оскільки вона щось говорила про мою сім’ю. Треба було слухати уважніше.

Хай там як, а я отримав книжку. Вона називалася «Таємні прийоми сценічної магії», і написав її якийсь там Альфред Борден. Щось на кшталт довідника, де описувалися різні маніпуляції ілюзіоністів, фокуси з картами, трюки з шовковими хустками і таке інше. Єдине, що привернуло мою увагу,— це оформлення. Нещодавно опублікована книга нагадувала факсимільне відтворення старого видання, що підтверджувалося специфічним шрифтом, ілюстраціями, заголовками й вичурним стилем.

Я не розумів, чим могла зацікавити мене подібна книжка, крім імені автора. Я теж з’явився на світ під прізвищем Борден, але ношу прізвище прийомних батьків, відколи мене усиновили. Офіційно мене звуть Ендрю Веслі. Хоча ніхто не приховував, що я — усиновлена дитина, я завжди вважав Дункана та Джилліан своїми справжніми батьками, щиро любив їх і поводився як рідний син. Наші стосунки залишилися незмінними. Я геть нічого не відчуваю до біологічних батьків. Мені байдуже, що з ними сталося і чому вони відмовилися від мене. Я подорослішав, проте бажання розшукати їх не виникло. Що було, то загуло. Я не переймаюсь долею цих людей.

Щоправда, з моїм минулим пов’язана одна таємниця, що загрожує перетворитися на нав’язливу ідею.

Я певен — точніше, майже певен,— що мав брата-близнюка, з яким нас розлучили після усиновлення. Не маю жодного уявлення, чому з нами так вчинили і де він перебуває зараз, але я анітрохи не сумнівався, що ми одночасно потрапили в прийомні родини. Вперше я запідозрив про його існування в підлітковому віці. Якось мені попався пригодницький роман, де описувалося, що більшість близнюків поєднані незбагненним зв’язком на телепатичному рівні. Навіть якщо вони живуть у різних країнах, за сотні миль один від одного, це не заважає їм обмінюватися інформацією і поділяти біль, подив, щастя, пригніченість. Коли я прочитав це, мені сяйнула здогадка і чимало незрозумілих речей раптом набули сенсу.

Скільки я себе пам’ятаю, мене не полишало відчуття, що моє життя належить не тільки мені. В дитинстві я не надавав цьому значення і вважав, що таке трапляється з усіма хлопцями. Згодом, переконавшись, що жоден із моїх друзів не мав цього досвіду, я намагався розкрити таємницю. Книжка принесла мені неабияке полегшення і начебто дала відповіді на всі питання. Десь там існував мій брат-близнюк.

Наша близькість відчувається невиразно — мені здається, що хтось оберігає мене, спостерігає за моїм життям. Часом надходять значно чіткіші сигнали. Я описав би ці відчуття як постійне тло, крізь яке вряди-годи пробиваються більш конкретні і точні «послання», хоча спілкування завжди здійснюється несловесними засобами.

Іноді — приміром, коли я бував п’яним,— мені передавалося хвилювання брата, його страх, що зі мною станеться лихо. Якось я затримався на вечірці і пізно вертався додому. Щойно я сів за кермо, мене обпік настільки сильний спалах тривоги, що я миттєво прийшов до тями. Коли я спробував розповісти про це приятелям, які розважалися зі мною, вони взяли мене на глум. Хай там як, а тієї ночі я їхав навдивовижу тверезим. Мабуть, тут задіяний парапсихологічний механізм, яким ми користуємося, не розуміючи, як саме він функціонує. Наскільки мені відомо, ніхто не запропонував вичерпного пояснення цього явища, хоча такі випадки є поширеними й зафіксованими.

Однак моя історія овіяна іншими загадками.

Мені не вдалося вийти на слід брата. Згідно з документами, я не мав рідних братів, тим паче близнюків. Хоча я потрапив до прийомної сім’ї у віці трьох років, у мене залишилися уривчасті спогади про минуле. Згадати брата я не можу. Мої нинішні батьки нічого не знають; вони стверджують, що під час усиновлення про інших дітей навіть не йшлося.

Усиновлена дитина має певні права. Найголовніше — захист від біологічних батьків. Закон забороняє їм будь-які контакти. Ще один важливий привілей — після досягнення повноліття людина може ознайомитися з деякими обставинами усиновлення. Скажімо, дізнатися імена біологічних батьків або адресу суду, де було здійснено процедуру усиновлення. Дозволяється вивчити відповідні записи.

Щойно мені виповнилося вісімнадцять, я скористався всіма цими правами. Мене переповнювало бажання розвідати якомога більше інформації про родичів. Агенція з усиновлення спрямувала мене до суду графства Ілінг, де зберігалися документи. Там я виявив, що до прийомної родини мене віддав батько — Клайв Олександр Борден. Моя мати — Діана Рут Борден (у дівоцтві Елінгтон) — померла невдовзі після моєї появи на світ. Я припустив, що втрата дружини спонукала Бордена відмовитися від мене, але, за моїми підрахунками, від дня її смерті до мого усиновлення минуло понад два роки і впродовж цього періоду батько виховував мене самотужки. Моє офіційне ім’я — Ніколас Джуліус Борден. Я не знайшов жодної згадки про другу дитину — усиновлену чи будь-яку іншу.

Згодом я проглянув усі акти реєстрації народження в архівах лікарні Святої Катерини. Скрізь зазначалося, що я єдиний син подружжя Борденів.

Попри все, мій телепатичний зв’язок із братом-близнюком не обірвався й існує донині.

ІІ

Книжка, опублікована американським видавництвом «Доувер Паблікейшенз», була якісно й гарно оформлена. На обкладинці красувався одягнений у смокінг фокусник, який виразно простягав руки до дерев’яного ящика, звідки виходила молода дівчина, що сліпуче посміхалася. За тих часів її вбрання, безсумнівно, вважалося доволі відвертим.

Під іменем автора було написано: «Редакція і примітки лорда Колдердейла».

У нижньому кутку виднівся чіткий напис великими білими літерами: «Знаменита збірка секретів, захищених клятвою».

На зворотному боці аркуша був надрукований довший і змістовніший текст:

«Ця книжка, вперше опублікована видавництвом “Гудвін & Ендрюсон” у Лондоні 1905 року, призначалася виключно для професійних фокусників, які погоджувалися скласти клятву про нерозголошення. Примірники першого видання стали бібліографічною рідкістю і наразі є недоступними широким колам читачів.

Нинішнє видання вперше виходить великим накладом. Текст відтворено без скорочень; збережено всі оригінальні ілюстрації, а також коментарі й примітки британського графа Колдердейла, знаного поціновувача сценічної магії.

Автор, Альфред Борден, прославився як винахідник легендарного трюку “Нове транспортування людини”. Борден виступав під псевдонімом “le Professeur de Magie”[1] і був провідним ілюзіоністом першої декади ХХ сторіччя. На початку кар’єри його підтримували впливові покровителі — Джон Генрі Андерсон і Невіл Маскелайн. Сучасниками Бордена були Гудіні, Девід Девант, Чун Лін-Су, Бюатьє де Кольта. Він жив у Лондоні, але часто гастролював Сполученими Штатами та Європою.

Строго кажучи, цю книжку не можна вважати навчальним посібником, проте, вона містить надзвичайно цікаву інформацію про одного з найвидатніших ілюзіоністів усіх часів і дає вичерпне уявлення про ілюзіоністські прийоми, що приверне увагу як любителів, так і професіоналів».

Я вважав кумедним той факт, що один із моїх предків був ілюзіоністом, хоча особливої зацікавленості не відчував. Більшість трюків, зокрема карткові, навіюють на мене нудьгу. Деякі телевізійні шоу справляють неабияке враження, проте я ніколи не прагнув дізнатися, яким чином досягаються такі ефекти. Пригадую один влучний вислів: «Що ревніше фокусник захищає свої секрети, то банальнішою виявляється їхня сутність».

Книга Альфреда Бордена мала один великий розділ, присвячений картковим фокусам; у другому розділі описувалися фокуси із сигаретами і монетами. До кожного розділу додавалися інструкції та пояснювальні схеми. В останньому розділі йшлося про сценічні трюки; численні ілюстрації зображували ящики з потаємним відділенням, скрині з подвійним дном, столи з підйомним механізмом, прихованим за лаштунками, та інший реквізит. Я бігцем проглянув текст.

Перша половина книжки не містила ілюстрацій — тут були викладені подробиці біографії автора й загальні відомості про світ магії. Ця частина починалася так:

«Перший запис зроблено 1901 року.

Моє ім’я — моє справжнє ім’я — Альфред Борден. Історія мого життя — історія таємниць, що повсякчас супроводжували мене. На цих сторінках вони описані вперше і востаннє; другого рукопису немає.

Я народився восьмого дня травня місяця 1856 року, в приморському містечку Гастінгз. Ріс здоровим, жвавим хлопчиком. Мій батько був відомим на всю околицю торговцем, бондарем і колісником. Наш будинок…»

На мить я уявив, як автор цієї книжки пише мемуари. Чомусь мені бачився образ високого темноволосого похмурого бородача, який, насунувши вузькі окуляри, злегка зігнувся над острівцем світла, випромінюваного настільною лампою, що стояла біля його ліктя. Усі домочадці зберігають шанобливе мовчання і виходять з кімнати, даючи йому можливість спокійно працювати. Безперечно, мої фантазії не мали нічого спільного з реальністю, але відкинути стереотипні уявлення про предків буває непросто.

Я замислився про ступінь родичання. Якщо я — прямий нащадок Альфреда Бордена (інакше кажучи, про бічну лінію не йдеться), тоді він має бути моїм прадідом чи прапрадідом. Якщо припустити, що Борден народився в 1856 році, йому було років сорок п’ять, коли він завершив роботу над книжкою. Малоймовірно, що цей чоловік був батьком мого батька. Все вказує на те, що він належав до попередніх поколінь.

Передмова була написана приблизно в тому ж стилі, що й авторський текст, що ряснів докладними екскурсами в історію створення книжки. Судячи з усього, в основу було покладено щоденникові записи Бордена, що не призначалися для публікації. Колдердейл суттєво розширив нотатки, роз’яснив незрозумілі фрагменти й надав опис більшості трюків. У передмові не згадувалися додаткові біографічні відомості, проте я сподівався знайти їх у подальших розділах.

Щоправда, я не бачив зв’язку між цим твором і своїм братом — єдиним із кревних родичів, хто цікавив мене.

Аж раптом загудів мій мобільний. Телефонувала Соня, секретарка мого редактора. Я відразу запідозрив, що Лен Вікем наказав їй зв’язатися зі мною — перевірити, чи сів я на поїзд.

— Енді, плани щодо машини змінилися,— повідомила вона.— Гальма відмовили. Ерік Ламберт відігнав її до автосервісу.

Вона продиктувала мені адресу станції технічного обслуговування. Я не поїхав до Шеффілду на своїй машині, бо мав скористатися цією розвалюхою, яку постійно ремонтували. Інакше Лео не погодився би покрити дорожні витрати.

— Чи хоче Дядечко передати мені ще щось?

— Наприклад?

— Йому потрібен репортаж?

— Так.

— Є якісь новини?

— Надійшов факс із в’язниці штату Каліфорнія. Вони підтвердили, що Франклін перебуває там.

— Ясно.

Щойно ми попрощалися, я набрав номер батьків і поговорив із татом. Сказав, що виїхав до Шеффілду, а звідти попрямую до Скелястого Краю і, якщо вони не заперечують (звісно, не заперечують), можу заночувати у них. Батько був задоволений. Вони з Джилліан досі мешкали у Вілмслоу, графство Чешир, а я наразі працював у Лондоні й рідко відвідував їх.

Крім того, я сказав, що отримав посилку.

— Ти знаєш, навіщо тобі надіслали цю книжку? — спитав він.

— Гадки не маю.

— Плануєш прочитати?

— Я не в захваті від такого чтива. Трохи погортав сторінки. Може, прогляну згодом.

— Енді, я помітив, що автор носить прізвище Борден.

— Так. Та жінка якось пояснила це?

— Здається, ні.

Закінчивши розмову, я поклав книжку в портфель і заходився роздивлятися краєвиди, що пролітали за вікном. Небо затягнули сірі хмари, по склу барабанив дощ. Я спробував зосередитися на історії, що стала приводом для цього відрядження. У штаті працівників газети «Кронікл» я вважаюсь оглядачем відділу новин, що насправді є далеким від реальності. Річ у тім, що мій батько теж був журналістом і свого часу працював на манчестерську «Івнінг Пост», що належала до того ж медіаконгломерату, що й «Кронікл». Він пишався, що мене запросили на роботу до Лондону, хоча я підозрюю, що моє працевлаштування — його заслуга. Я не надто обдарований і нічим особливим не вирізнявся під час стажування. Мене давно непокоїть думка, що одного дня доведеться пояснювати батькові, чому я звільнився з престижної (на його думку) посади в одній з найвідоміших британських газет.

Поки що я тримаюсь на плаву. Нинішнє відрядження стало наслідком попередньої роботи: кілька місяців тому я працював над матеріалом про групу уфологів-ентузіастів. Відтоді мій начальник — головний редактор Лен Вікем — доручав мені завдання, пов’язані з шабашами відьом, левітацією, самозайманням, виникненням кіл на засіяних полях та іншими паранормальними явищами. Як засвідчила практика, більшість епізодів були вигадками, тож мої репортажі надзвичайно рідко потрапляли на газетні шпальти. Однак Вікем знову і знову наказує мені висвітлювати такі теми.

Цього разу ситуація дещо відрізнялася. Вікем повідомив із певним злорадством, що хтось із членів секти зателефонував до редакції і спитав, чи планує «Кронікл» опублікувати репортаж про нещодавню подію. Почувши ствердну відповідь, він наполіг, щоб цим зайнявся я. Сектанти читали деякі мої статті і вирішили, що мої тексти мали необхідну частку здорового скептицизму, що давало підстави сподіватися на об’єктивне викладення фактів. Попри це (а може, внаслідок цього), все вказувало на те, що йдеться про чергову «дуту сенсацію».

Десь у графстві Дербішир, у великому заміському маєтку, осіла каліфорнійська секта, що звалася «Церква радості імені Христа Ісуса». Минулого тижня одна з парафіянок померла природною смертю. Це сталося за присутності її доньки та лікаря. За лічені хвилини до її відходу в інший світ з’явився незнайомець. Він став біля ліжка й заходився робити заспокійливі рухи руками. Щойно жінка випустила останній подих, чоловік зник, не вимовивши жодного слова. Подальшими днями його не бачили. Проте донька небіжчиці й двоє парафіян, що увійшли до кімнати, коли гість стояв поряд із смертним одром, стверджували, що впізнали засновника секти, отця Патріка Франкліна. Йому вдалося залучити до секти велику кількість людей завдяки своїй славі й дивовижній здатності до білокації.

Інцидент був вартий уваги з двох причин. По-перше, то був єдиний випадок, коли свідком білокації Франкліна стала особа, що не належала до його секти,— шанована й відома в цій місцевості жінка. По-друге, місцеперебування Франкліна того конкретного дня можна було достеменно встановити: він відбував термін у в’язниці штату Каліфорнія. Соня щойно підтвердила, що він не виходив на волю.

ІІІ

Секта влаштувалася в Скелястому Краю, на околицях селища Колдлоу, що колись було важливим центром видобутку сланцю, а нині ледве животіло завдяки екскурсантам. У середмісті я побачив крамницю, що перебувала під державною охороною, клуб кінного туризму, кілька сувенірних кіосків і готель. Холодний мрячний дощ заважав мені розгледіти гірські хребти, що облямовували долину.

Я затримався у селищі випити чашку чаю, сподіваючись розпитати когось із місцевих про Церкву радості, але в кав’ярні нікого не було. Виявилося, що навіть буфетниця приїжджає сюди на роботу з Честерфілду.

Поки я сидів за столиком, розмірковуючи, чи не замовити чогось ситнішого на ланч, мій брат несподівано встановив зі мною контакт. Відчуття було настільки сильним і чітким, що я здивовано озирнувся, вирішивши, що хтось покликав мене. Потім заплющив очі, нахилив голову і прислухався.

Жодного слова. Жодного знаку. Жодного приводу відповісти щось, записати чи виразити власними словами. Але мене переповнювали нетерпіння, радість, хвилювання, задоволення й ентузіазм.

Я спробував з’ясувати: що це означає? Чому ти так радієш моєму приїзду? Чого хочеш від мене? Чи пов’язано це з релігійною сектою?

Чудово знаючи, що таке спілкування ніколи не переходить у діалог і мої запитання залишаться без відповіді, я чекав на якийсь сигнал. Я спрямував свої думки до нього, припускаючи, що він хотів почути щось від мене. На жаль, нічого не вийшло.

Мої переживання, певно, відбилися на обличчі, адже буфетниця почала витріщатися на мене з відвертою цікавістю. Я квапливо допив чай, повернув їй чашку та блюдце, ввічливо усміхнувся на прощання і попрямував до машини. Сівши за кермо й зачинивши двері, я отримав друге «повідомлення» від брата. Воно нічим не відрізнялося від першого: наполегливе прохання приїхати, знайти його. Як і раніше, я не міг утілити це в словесну форму.

IV

До Церкви радості вела крута дорога схилом угору — відгалуження від головного шосе. Шлях перегороджували ковані залізні ворота. З одного боку була сторожова будка, а з іншого — хвіртка з написом «Вхід заборонено». Між двома входами було достатньо місця для паркування. Проминувши сторожку, я зупинився на ґанку і виявив сучасний дзвінок, під яким висіло надруковане на машинці оголошення:

Церква радості імені Христа Ісуса

Ласкаво просимо

Прийом за попереднім записом

Запис за телефоном: 393960, Колдлоу

Торгових представників та інших осіб

просимо дзвонити двічі

Ісус любить вас

Я двічі натиснув на кнопку, але нічого не почув.

На напіввідчиненому інформаційному стенді красувалися якісь брошури, а під ними виднілася зачинена металева шухляда з щілиною для монет, міцно пригвинчена до стіни. Кинувши п’ять пенсів у щілину, я взяв одну брошуру, повернувся до машини, притулився спиною до крила й поринув у читання. На першій сторінці було викладено коротку історію секти й додано портрет отця Франкліна. Інші три сторінки рясніли цитатами з Біблії.

Коли я вдруге глянув на ворота, вони безшумно розчахнулися — хтось скористався пультом дистанційного керування. Влаштувавшись за кермом, я завів двигун і піднявся гравійною доріжкою, що опоясувала пагорб із опуклим газоном. Подекуди висаджені декоративні дерева та кущі опустили віти під дощовою пеленою. З нижнього боку доріжки темніло громаддя рододендронів. Позирнувши у дзеркало заднього виду, я помітив, що ворота вже зачинилися. Невдовзі переді мною розкинувся маєток — величезна потворна п’ятиповерхова будівля з чорним шиферним дахом і масивними стінами, облицьованими темно-коричневою цеглою і каменем. У вузьких високих вікнах невиразно відбивалося свинцеве небо. Мене пройняв холод, але, наближаючись до стоянки, я знову відчув присутність брата, який просив мене не зупинятися.

Трохи згодом я натрапив на вказівник «Вхід для відвідувачів» і рушив доріжкою уздовж будівлі, ухиляючись від крапель, що падали з густих заростей плюща. Штовхнувши двері, я опинився у вузькому, пропахлому пилом і старою деревиною коридорі, що нагадав мені школу, де я вчився. Це приміщення теж було просякнуте духом державної установи, але, на відміну від моєї школи, тут панувала цілковита тиша.

Побачивши на дверях табличку «Приймальня», я зупинився і постукав. Позаяк відповіді не було, зазирнув усередину, але кімната виявилася порожньою. Мою увагу привернули два старовинні столи, на одному з яких стояв комп’ютер.

Зачувши чиїсь кроки, я шмигнув назад у коридор. Невдовзі на сходовому майданчику з’явилася худорлява жінка середнього віку, яка несла кілька канцелярських тек. Підбори гучно клацали об дерев’яні сходинки. Вона допитливо зиркнула на мене.

— Я шукаю місіс Голловей,— мовив я.— Це ви?

— Так. Чим можу допомогти?

Всупереч власним припущенням я не помітив американського акценту.

— Ендрю Веслі, газета «Кронікл».— Журналістське посвідчення викликало доволі мляву реакцію.— Чи можна поставити вам кілька запитань про отця Франкліна?

— Отець Франклін наразі перебуває в Каліфорнії.

— Я знаю, але минулого тижня тут стався прикрий інцидент…

— Який саме інцидент ви маєте на увазі? — перебила місіс Голловей.

— Наскільки я зрозумів, отця Франкліна бачили в цьому будинку.

Перегородивши спиною двері свого кабінету, вона повільно похитала головою.

— Гадаю, це якась помилка, містере Веслі.

— Ви бачили отця Франкліна, коли він прийшов сюди? — спитав я.

— Ні, не бачила. Він сюди не приходив.— Вона збивала мене з пантелику, чого я зовсім не очікував.— Ви зверталися до нашої прес-служби?

— Тут?

— Ми маємо офіс у Лондоні. Саме там вирішуються всі питання, пов’язані з інтерв’ю.

— Але мене попросили приїхати.

— Хто? Наш прес-секретар?

— Ні… Хтось надіслав запит до редакції «Кронікл» після візиту отця Франкліна. Ви заперечуєте цей факт?

— Чи заперечую я, що ми зверталися до вашої газети? Наші співробітники не надсилали той запит. Якщо ж вас цікавить візит отця Франкліна, так, я заперечую цей факт.

Ми впивалися очима одне в одного. Мене роздирали суперечливі почуття: я сердився на неї і ненавидів самого себе. Щоразу, як зі мною трапляється щось подібне, я звинувачую себе, вважаючи, що причина поразки — брак досвіду і нерішучість. Здається, всі наші журналісти знають, як домовлятися з людьми на кшталт місіс Голловей.

— А можна побачити когось із керівництва? — наполягав я.

— Головний адміністратор я. Інші належать до викладацького складу.

Готуючись відступати, я зробив останню спробу:

— Чи говорить вам щось моє ім’я?

— А що воно має мені говорити?

— Моє ім’я фігурує в документі.

— Запит, певно, надійшов із прес-служби. Ми тут ні до чого.

— Зачекайте хвилинку,— сказав я.

Матеріали, надіслані Вікемом напередодні, залишилися в машині, тож я пішов по них. Трохи побув надворі, під дрібним дощем, дивлячись на мокру землю. Коли я повернувся, місіс Голловей стояла біля сходів у тій самій позі (от тільки позбулася канцелярських тек).

Підійшовши до неї, я розгорнув аркуш із повідомленням, що його отримав Вікем факсом. Текст був таким: «Містеру Л. Вікему, редактору газети “Кронікл”. У відповідь на ваш запит повідомляємо деталі: “Церква радості імені Ісуса Христа, Колдлоу, графство Дербішир. Пів милі на північ від селища Колдлоу, шосе А-623. Автостоянка — біля головних воріт або на території будинку. Адміністратор, місіс Голловей, повідомить вашому репортеру Ендрю Веслі необхідну інформацію. К. Енджер».

— Ми тут ні до чого,— мовила місіс Голловей, прочитавши повідомлення.— Вибачте.

— А хто такий «К. Енджер?» — спитав я.— Чоловік? Жінка?

— Вона мешкає у східному флігелі, але не має стосунку до нашої церкви. Дякую, що завітали до нас.

Співрозмовниця стиснула мій лікоть і ввічливо підштовхнула до дверей. Вона пояснила, що в кінці гравійної доріжки є хвіртка, за якою я побачу вхід до східного крила будівлі.

— Прошу вибачення за непорозуміння,— сказав я.— Не знаю, як таке могло трапитися.

— Якщо вам потрібна додаткова інформація про церкву, звертайтесь до нашої прес-служби. Вона для цього створена.

— Гаразд.— Дощ посилився, а я не взяв плащ.— Дозвольте поставити вам останнє запитання. Чи є хтось у будинку?

— Так. Усі присутні. Цього тижня у нас навчається понад двісті осіб.

— Таке враження, наче нікого немає.

— Ми радіємо мовчки. Лише мені дозволено розмовляти при денному світлі. Гарного дня.

Вона шмигнула всередину і зачинила за собою двері.

V

Я зрозумів, що моя місія провалилася, і вирішив зателефонувати редактору. Охоплений кепським передчуттям, я стояв під мокрим плющем і спостерігав за тим, як вітер гнав долиною щільну дощову пелену. Потім зателефонував на пряму лінію Лена Вікема. Він довго не відповідав. Я описав йому ситуацію.

— Ти вже бачив того, хто надіслав запит? — поцікавився він.— Чоловіка на прізвище Енджер.

— Саме зараз стою перед дверима,— відповів я і пояснив, у чому полягала проблема.— Навряд чи у нас щось вийде. Гадаю, це звичайна сварка між сусідами. Ти ж розумієш: їм важко догодити.

«Хіба що на шум не скаржаться»,— подумки додав я.

Запала довга мовчанка.

Нарешті Лен Вікем сказав:

— Поговори з цим сусідом. Якщо дізнаєшся щось цікаве, передзвони мені. Якщо ні, негайно повертайся до Лондону.

— Сьогодні п’ятниця,— заперечив я.— Я збирався відвідати батьків.

Вікем кинув слухавку.

VI

Біля головного входу мене зустріла жінка похилого віку, до якої я звернувся «місіс Енджер». Вона обмежилась тим, що спитала моє ім’я, уважно вивчила журналістське посвідчення і запросила мене до найближчої кімнати. У цих простих, але вишуканих апартаментах — індійські килими, старовинні стільці, полірований стіл — я відчув себе брудним нечепурою через мій зім’ятий і змоклий костюм. П’ять хвилин по тому жінка повернулася і сказала:

— Леді Кетрін чекає на вас.

Вона повела мене на другий поверх. Я опинився у просторій затишній вітальні, звідки відкривалася панорама на долину і гострі скелі, ледь видимі під струменями дощу.

Поблизу каміна, де яскраво горіли й парували дрова, стояла молода жінка. Побачивши мене, вона простягла руку. Я був ошелешений новиною про те, що господиня виявилася аристократкою і донькою пера, але вона трималася просто, без церемоній. Її зовнішність приємно здивувала мене: високий зріст, широкі вилиці, вольове підборіддя. Темне волосся зачесане таким чином, аби пом’якшити дещо різкі риси. Широко розкриті очі. На обличчі застиг напружений вираз, ніби її хвилювало, що я можу сказати чи подумати.

Незнайомка сухо привіталася зі мною, але, щойно жінка вийшла з кімнати, її манери змінилися. Вона відрекомендувала себе як Кейт Енджер і сказала, щоб я не зважав на її титул, оскільки вона рідко згадує про нього. Попросила мене підтвердити, що я — Ендрю Веслі. Я підтвердив.

— Ви, певно, відвідали головну будівлю?

— Церкву радості? Мене не пустили далі дверей.

— Боюсь, це моя провина. Я попередила їх про ваш можливий візит. Місіс Голловей була не в захваті.

— Гадаю, це ви написали листа до редакції?

— Мені хотілося зустрітися з вами.

— Я зрозумів. Звідки вам відомо про мене?

— Згодом дізнаєтесь. Я ще не обідала. А ви?

Ми спустилися на перший поверх, де економка (леді Кетрін називала її місіс Мейкін) готувала скромний ланч: шматочки холодного м’яса, сир і салат. Коли ми сіли за стіл, я спитав Кейт Енджер, навіщо вона змусила мене подолати такий довгий шлях, скориставшись вигаданим приводом.

— Ви помиляєтесь. Йдеться про вагомий привід,— заперечила вона.

— Сьогодні ввечері я маю написати репортаж.

— Складне завдання. Чи їсте ви м’ясо, містере Веслі?

Вона передала мені тарілку. Під час трапези ми підтримували люб’язну бесіду — Кейт розпитувала мене про газету, кар’єру, де я живу і таке інше. Я ніяк не міг забути про її титул, що призводило до певної напруги між нами, але що довше ми спілкувалися, то більш невимушено я почувався. Вона поводилася насторожено, майже знервовано, й часто відверталася і дивилася вбік, поки я відповідав на запитання. Я помітив, що у неї тремтіли руки, коли вона брала щось зі столу. Нарешті настала її черга розповідати. Виявилося, що цей будинок належав їй родині понад триста років. Вони володіли майже всією долиною, а деякі землі віддавали в оренду фермерам. Її батько був графом, але оселився за кордоном. Мати померла, а єдина близька родичка — старша сестра — мешкала в Бристолі з чоловіком та дітьми.

До Другої світової війни ці люди утримували челядь і мали всі права на маєток. Потім міністерство оборони реквізувало більшість кімнат, розмістивши там регіональний штаб транспортного управління Королівських військово-повітряних сил. Тоді її сім’я перебралася до східного флігеля, якому завжди надавала перевагу. Після війни Королівські ВПС поїхали звідси, і будинок був переданий Раді графства Дербішир. Що ж до нинішніх орендарів (як назвала їх Кейт), вони осіли тут у 1980 році. Спершу її батьки були стурбовані перспективою сусідства з релігійною сектою, та оскільки потребували грошей, зрештою все владналося. Заняття в церкві проходили тихо, а сектанти виявилися ввічливими й приємними людьми, які часто подорожували (їх кудись возили автобусами). Саме тому останнім часом ані Кейт, ані мешканці селища не очікували від них нічого поганого.

Ланч добіг кінця, і місіс Мейкін подала нам каву.

— Отже, історія про білокацію священника, заради якої я приїхав, була вигадкою? — спитав я.

— І так, і ні. Служителі цього культу не приховують, що в основі вчення лежать слова духовного лідера. Вважається, що отець Франклін — стигматик, який має здатність до білокації, але цей факт жодного разу не підтвердили сторонні спостерігачі — принаймні, за контрольованих умов.

— Це правда чи ні?

— Не знаю. Останнім свідком була жінка, місцевий лікар, яка бозна-чому дала інтерв’ю дешевій газеті, і журналісти роздмухали сенсацію. Я дізналася про це нещодавно, коли навідалася до селища. Не розумію, як можна вірити в таке, адже лідер секти сидить у якійсь американській в’язниці, чи не так?

— Якщо такий епізод мав місце, це додає інтриги всій історії.

— Скидається на шахрайство. Приміром, звідки лікар Елліс довідалася, який вигляд має священник? Ми маємо лише опис однієї з сектанток.

— У вашому листі сказано, що це чистісінька правда.

— Повторюю, я хотіла зустрітися з вами. Схильний до білокації чоловік — чудовий привід.

Вона засміялася так, як сміються люди, коли очікують, що співрозмовник оцінить вдалий жарт. Я гадки не мав, до чого вона хилить.

— Невже ви не могли зателефонувати до редакції? — спитав я.— Або написати мені особисто?

— Так, могла… Просто я не була певна, що ви саме той чоловік, який мені потрібен. Спочатку хотіла познайомитися.

— Не розумію, чому ви вирішили, що я маю зацікавитися релігійним фанатиком, здатним до білокації.

— Так склалося. Вплинула полеміка про сутність магії і таке інше.— Вона очікувально глянула на мене.

— За кого ви мене мали?

— Ви син Клайва Бордена. Правнук Альфреда Бордена. Правильно?

Вона старалася не відривати від мене погляду, проте якась нестримна сила немовби змушувала її відвертатися. Знервована, ухильна поведінка призвела до створення натягнутої атмосфери, для якої, здавалося б, не було жодних підстав. На столі залишалися тарілки з недоїденими закусками.

— Чоловік на ім’я Клайв Борден — мій біологічний батько,— підтвердив я.— Але я був усиновлений іншою родиною у віці трьох років.

— Ясно. Отже, я не помилилася. Ми з вами колись зустрічалися. У дитинстві. Тоді вас звали Нікі.

— Не пригадую,— сказав я.— Мабуть, я був дуже малий. А де ми зустрічалися?

— Тут, у цьому будинку. Ваш батько теж був. Ви справді нічого не пам’ятаєте?

— Анічогісінько.

— Може, у вас збереглися інші спогади про ті часи?

— Уривчасті. Але це місце я точно не пам’ятаю. Хоча ваш будинок мав би вразити дитячу уяву, хіба  ні?

— Зрозуміло. Ви не перший, хто каже таке. Моя сестра Розалі ненавиділа цей будинок і за першої-ліпшої нагоди поїхала звідси.— Вона підхопила дзвіночок, що лежав на підставці, і двічі подзеленчала.— На десерт я люблю пити щось гаряче. Бажаєте приєднатися до мене?

— Так, дякую.

Невдовзі з’явилася місіс Мейкін, і леді Кетрін встала з-за столу.

— Ми з містером Веслі перейдемо до вітальні, місіс Мейкін.

Піднімаючись широкими сходами, я відчув раптову потребу втекти, забратися з дивного будинку. Ця жінка знала про мене більше, ніж я сам, причому йшлося про часи, які я викреслив із пам’яті. Безсумнівно, настав день, коли я волею-неволею мусив перетворитися на Бордена. Спершу його книжка, а тепер — запрошення. Все було взаємопов’язане, але її інтриги мене не стосувалися. Чому я маю перейматися цим чоловіком та його родичами, що відвернулися від мене?

Ми повернулися до кімнати, де я вперше побачив Кейт, і господиня рішуче зачинила двері. Вона, ймовірно, здогадувалася про моє бажання дременути й прагнула якнайдовше затримати мене.

На низькому столику, між кріслами й канапою, красувалася срібна таця, де були розставлені кілька пляшок, келихи й відерце з льодом. Один із келихів уже був наповнений якоюсь сумішшю (певно, її приготувала місіс Мейкін).

Кейт жестом запросила мене сісти й спитала:

— Що ви питимете?

Правду кажучи, я залюбки випив би кухоль пива, але на таці стояли міцні напої.

— Те саме, що й ви.

— Американське віскі з содовою. Бажаєте?

Я погодився, і Кейт змішала дві порції. Усівшись на канапі, вона підігнула під себе ноги й одним духом випила половину келиха.

— Як довго ви можете залишитися? — поцікавилася вона.

— Встигну випити віскі.

— Я хочу поставити вам чимало запитань.

— Стосовно чого?

— Стосовно того, що сталося, коли ми були дітьми.

— Навряд чи я допоможу вам,— сказав я. Очевидно, що вона полюбляла пити й розумілася на напоях. Це певною мірою зближувало нас. На вихідних я зазвичай випивав із друзями. Однак її очі досі бентежили мене — часом вона пронизувала пильним поглядом, а часом косилася кудись, унаслідок чого складалося враження, буцімто за моєю спиною, поза полем зору, ходить якийсь незнайомець.

— Одна коротка відповідь може зекономити купу часу,— зауважила вона.

— Гаразд.

— Чи є у вас ви брат-близнюк? Може, він помер у дитинстві?

Здригнувшись від несподіванки, я пролив віскі на штани. Довелося відставити келих і промокнути рідину серветкою.

— Чому ви питаєте?

— Отже, він у вас є? Чи був колись?

— Не знаю. Гадаю, так, але мені не вдалося розшукати його. Інакше кажучи… Я не певен.

— Мабуть, я очікувала на таку відповідь,— мовила вона.— Хоча сподівалася почути іншу.

VII

— Якщо йдеться про Борденів,— сказав я,— попереджаю, що я нічого про них не знаю.

— Розумію. Але ви один із них.

— Був. Це прізвище стало для мене чужим.— Зненацька переді мною розгорнулася історія її роду, понад триста років безперервної зміни поколінь: спільне прізвище, спільний будинок, спільне минуле. Моя особиста історія починає відлік від трьох років.— Сумніваюсь, що ви маєте уявлення про життя в прийомній сім’ї. Я був малою дитиною, коли батько позбувся мене. Якби я весь час страждав через його рішення, нічого путнього у мене б не вийшло. Я давно поставив крапку в наших стосунках, бо вибору не було. Нині маю нову родину.

— Проте ваш брат досі носить прізвище Борден.

Щоразу, як Кейт згадувала мого брата, я відчував укол совісті, тривоги й цікавості. Судячи з усього, вона користувалася цим, аби послабити мою оборону. Існування брата-близнюка завжди було моїм таємним переконанням, частиною моєї особистості, яку я нікому не розкривав. А зараз переді мною сиділа незнайомка й говорила про нього як про реальну людину.

— Чому це вас турбує? — спитав я.

— Коли ви вперше почули про мене, моє прізвище викликало якісь асоціації?

— Ні.

— Чи знайоме вам ім’я «Руперт Енджер»?

— Ні.

— А Великий Дантон, фокусник?

— Ні. Колишня сім’я мене не обходить. Я хочу вийти на слід брата. От і все.

Упродовж нашої розмови Кейт часто прикладалася до келиха й зрештою вихилила його. Вона подалася вперед, змішала ще одну порцію і спробувала долити віскі й мені. Пам’ятаючи, що ввечері мені за кермо, я відвів руку, перш ніж вона наповнила мій келих по вінця.

— Мені здається, що доля вашого брата пов’язана з подіями столітньої давнини,— мовила вона.— З одним із моїх предків, Рупертом Енджером. Ви стверджуєте, що не чули про нього, і тут немає нічого дивного, але наприкінці минулого століття він був знаменитим фокусником. Виступав під псевдонімом Великий

Дантон. Його переслідував інший ілюзіоніст на ім’я Альфред Борден. Ваш прадід. Чи відомо вам щось про нього?

— Лише те, що він написав книжку. Гадаю, ви її надіслали.

— Їхня ворожнеча тривала багато років. Вони постійно шкодили один одному, заважали виступати на сцені. Ця історія викладена в книжці Бордена. Принаймні, з його позиції. Ви прочитали її?

— Не встиг. Отримав посилку сьогодні вранці…

— Я подумала, що вам буде надзвичайно цікаво.

І знову я замислився над тим, навіщо копирсатися в минулому. Бордени залишилися десь у глибинах віків. Вони відмовилися від мене, і я майже нічого не знаю про них. Кейт обговорювала те, що хвилювало її, а не мене. Я слухав із ввічливості. Вона навіть не здогадувалася, що напоролася на невидимий опір, захисний механізм, що його підсвідомо виробляє покинута дитина. Аби звикнути до нової родини, я мусив забути про все, що стосувалося минулого. Скільки разів треба це повторити?

Кейт оголосила, що хоче показати мені дещо. Відставила вбік келих і попрямувала до письмового столу, що стояв біля стіни, позаду мене. Коли вона нахилилася до нижньої шухляди, комірець її сукні трохи сповз із шиї, що дозволило мені розгледіти білу бретельку і мереживну чашечку бюстгальтера. Їй довелося відвернутися від мене, щоб просунути руку до шухляди, і я побачив граційну лінію спини, ті самі бретельки, що проступали під тонкою тканиною, хвилясте волосся, що спадало на обличчя. Ця жінка намагалася затягти мене у щось невідоме, а натомість я безцеремонно оцінював її принади, ліниво розмірковуючи про те, яка вона в ліжку. Уявляв секс із поважною леді, як жартома висловилися би мої колеги-журналісти. Хай там як, а моє життя видавалося мені більш захопливим і складним, ніж давні історії про якихось там фокусників минулого сторіччя. Кейт питала, в якому районі Лондону я мешкаю, але не уточнювала з ким, тож я нічого не розповів їй про Зельду. Дивовижна й екстравагантна Зельда: коротка стрижка, кільце в носі, чоботи з шипами, розкішне тіло. Три дні тому вона ошелешила мене зізнанням, що потребує вільних стосунків, і пішла о пів на дванадцяту ночі, прихопивши із собою більшість моїх книжок і компакт-дисків. Відтоді я її не бачив і починав тривожитися, хоча вона вже влаштовувала подібні шоу. Мені хотілося поговорити про Зельду із цією шановною пані — не тому, що мене цікавила її думка, а тому, що Зельда — моя реальність. Скажіть: як мені повернути мою дівчину? Або: як звільнитися з газети, не образивши батька? Куди податися, якщо Зельда справді пішла від мене, адже я жив у помешканні її батьків? Чим заробляти на життя, якщо я втрачу роботу? А якщо мій брат існує, де й як його знайти?

Будь-яке з вищенаведених запитань хвилювало мене значно більше, ніж ворожнеча між прадідами, про яких я ніколи не чув. Щоправда, один із них написав книжку. Доволі цікаво. Можливо, варто обговорити цю тему.

— Сто років не торкалася їх.— Кейт порпалася в шухляді, і її голос лунав приглушено. Вона витягла кілька сімейних альбомів, обережно поклала їх на підлогу й полізла в глиб шухляди.— Ось вони.

Жінка тримала в руках брудний стос старих, вицвілих паперів різного розміру. Залишивши їх на канапі, вона підхопила свій келих і лише тоді заходилася гортати сторінки.

— Мій прадід був схильний до патологічної охайності,— мовила вона.— Він ніколи нічого не викидав. Навпаки, клеїв наліпки, укладав списки й зберігав різні дрібниці у спеціальних відділеннях шафи. Коли я була маленькою, часто чула від батьків: «Це дідові речі». Ми не торкалися його документів, нам навіть заборонялося дивитися на них. Але ми з Розалі не втрималися від спокуси й кілька разів порушили заборону. Коли вона вийшла заміж і поїхала звідси, я залишилася сама й нарешті проглянула весь архів. Мені вдалося продати дещо з костюмів і реквізиту, причому за хорошу ціну. Ось ці афіші я знайшла в його колишньому кабінеті.

Розповідаючи, вона перебирала афіші і зрештою простягла мені протертий пожовтілий аркуш, який так часто згортали й розгортали, що він майже розсипався у пил. Ця афіша сповіщала про концерт у «Театрі Імператриці» на Еверинг-роуд у Сток-Ньюїнгтоні. Над списком виконавців було надруковано, що кількість показів обмежена і відвідати їх можна у денний і вечірній час, від 14 до 21 квітня («Слідкуйте за газетними оголошеннями»). Окрасою програми був ірландський тенор Денніс О’Каннаґан («Відкрий серце веселій Ірландії»), чиє ім’я було виділено червоним. Також виступали сестри Маккі («Тріо чарівних співачок»), Семмі Рейнальдо («Боїтеся лоскоту, ваша високосте?»), Роберт і Роберта Франкс («Неперевершена декламація»). Усередині списку — нахилившись ближче, Кейт тицьнула пальцем у рядок — значилося таке: «Великий Дантон» («Найвидатніший у світі ілюзіоніст»).

— Мій прадід довго йшов до своєї мети,— пояснила вона.— Більшу частину життя він прожив скромно й прославився лише за кілька років до смерті. Ця афіша датується 1881 роком, коли він щойно став відомим.

— А це що таке? — спитав я, вказуючи на акуратно виведений стовпчик на полях афіші. Аналогічні стовпчики виднілися на звороті.

— Те, що я називаю «маніакальною системою підрахунків» Великого Дантона,— відказала Кейт. Вона перемістилася з канапи на килим і невимушено опустилася на коліна поряд із моїм кріслом. Нагнувшись до афіші, затиснутій у моїй руці, вона провадила далі.— Я ще не зовсім розібралася, але перша цифра позначає ангажемент. Десь тут має бути гросбух із повним переліком усіх його виступів. Нижче розшифровано, скільки разів він виходив на сцену — як денні, так і вечірні виходи. Далі вказані порядкові номери фокусів з основного репертуару. Крім того, в його кабінеті зберігається близько десятка книжок, де описано всі трюки. Кілька таких записників лежать тут — можете подивитися, які фокуси він показував у Сток-Ньюїнгтоні того тижня. Однак його система є значно складнішою: більшість трюків мають варіації, і до кожної додаються перехресні посилання. Погляньте на цю цифру — «10 г». Мабуть, таким був гонорар. Десять гіней.

— Це багато?

— Якщо йдеться про один виступ, це приголомшлива сума. Проте я підозрюю, що це оплата за тиждень. Доволі скромна. Гадаю, той театр був скромним.

Я підхопив інші афіші. Як і сказала Кейт, на кожній із них був проставлений цифровий код.

— Увесь його реквізит відмічений ярликами,— пояснила вона.— Іноді я дивуюсь, як він знаходив час спілкуватися із зовнішнім світом і заробляти собі на життя. Розчищаючи підвал, я виявила, що кожен предмет пронумерований, внесений до величезного реєстру разом із перехресними посиланнями на інші записники.

— Може, хтось допомагав йому.

— Ні, почерк скрізь однаковий.

— У якому році він помер? — спитав я.

— Як не дивно, є певні сумніви. У газетах згадують 1903 рік. «Таймз» навіть розмістила некролог, але деякі селяни стверджують, що рік по тому він ще жив тут. Найдивовижніше, що я натрапила на цей некролог в альбомі з газетними вирізками — приклеєний, пронумерований і вказаний у реєстрі, як і всі інші матеріали.

— Як ви це пояснюєте?

— Ніяк. Альфред Борден пише про це у своїй книжці. Завдяки йому я про все дізналася, а потім спробувала з’ясувати, що ж між ними сталося.

— Чи лишилися ще якісь записи?

Вона потягнулася за альбомами, а я плеснув собі чергову порцію американського віскі — цей незнайомий сорт починав мені подобатися. А ще мені подобалось, що Кейт сидить біля моїх ніг, час від часу зводить на мене очі й нахиляється ближче. Незвична ситуація — ледве розуміючи, що відбувається, я розмовляв про фокусників і зустрічі в ранньому дитинстві, замість того щоб писати репортаж чи їхати в гості до батьків, як планував.

Частина моєї свідомості, телепатично пов’язана з братом, сповнилася неземного спокою, яким він ніколи не ділився зі мною. Він умовляв мене залишитися.

За вікном сутеніло, і дощ над Пеннінськими горами не вщухав. Був крижаний протяг. Кейт підкинула у вогонь ще одне поліно.

Частина друга. АЛЬФРЕД БОРДЕН

I

Перший запис зроблено 1901 року.

Моє ім’я — моє справжнє ім’я — Альфред Борден. Історія мого життя — історія таємниць, що повсякчас супроводжували мене. На цих сторінках вони описані вперше і востаннє; другого рукопису немає.

Я народився восьмого дня травня місяця 1856 року, в приморському містечку Гастінгз. Ріс здоровим, жвавим хлопчиком. Мій батько був відомим на всю околицю торговцем, бондарем і колісником. Наш будинок № 105 на Менор-роуд примостився біля довгої звивистої вулиці, що прилягала до одного з пагорбів, на якому розкинувся Гастінгз. За будинком простиралася пустинна долина, де влітку випасали худобу, а перед вікнами бовванів той самий щільно забудований пагорб, що затуляв собою море. Завдяки тамошнім мешканцям, фермерам і підприємцям мій батько мав роботу і заробляв гроші.

Наш будинок вирізнявся шириною і висотою з-поміж інших через наявність масивних воріт, що вели до майстерні та сараїв на задньому дворі. Моя кімната, що виходила вікнами на вулицю, розташовувалася прямісінько над цими воротами й була відділена від них лише дощатою підлогою і тонким шаром штукатурки, внаслідок чого я цілий рік страждав від гамору, а взимку — ще й від страшного холоду. Саме в цій кімнаті я зростав і мужнів, поступово перетворюючись на чоловіка.

Нині цей чоловік — Le Professeur de Magie, а я — майстер ілюзій.

ІІ

Хоча я тільки почав вести щоденник, мені доведеться відхилитися від основної лінії, адже я не маю наміру обмежитися звичайним життєписом, як заведено у тих, хто пише власну автобіографію. Повторюю, ця історія присвячена таємницям мого життя. Таємничість — невід’ємна частина моєї професії.

Спершу дозвольте мені визначити й докладно розглянути обраний мною принцип ведення цих нотаток. Розкриття власних секретів може сприйматися як зрада мене самого, але слід ураховувати, що ви маєте справу з ілюзіоністом: я дозволю вам побачити лише те, що захочу показати. Присутня незрима загадка.

Ось чому я вважаю за потрібне розтлумачити два взаємопов’язаних поняття: таємниця і сприйняття таємниці.

Наведу конкретний приклад.

Під час кожного виступу настає мить, коли глядачам здається, ніби фокусник робить паузу. Осяяний сліпучими вогнями, він наближається до рампи й стає обличчям до зали. Він каже (або дає зрозуміти, якщо виконує номер без слів): «Погляньте на мої руки. Я нічого не приховую від вас». Налаштований переконати публіку, артист демонструє свої долоні й розчепірює пальці, доводячи, що між ними немає нічого підозрілого. Потім він повертає долоні тильною стороною, і всі пересвідчуються, що у його руках нічого нема. Аби розвіяти останні сумніви, фокусник може трохи посмикати манжети, закотити їх на кілька дюймів, оголити зап’ястки, показуючи, що там теж нічого немає. Зрештою він переходить до основного трюку. За кілька секунд після того, як усі побачили неспростовні докази цілковитої відсутності будь-яких предметів, в його руках несподівано з’являються віяло, жива голубка чи кріль, оберемок штучних квітів або навіть палаюча свічка. Парадоксально! Неймовірно! Глядачі в захваті від цього дива. Зала вибухає оваціями.

Як таке можливо?

Фокусник і глядачі укладають між собою особливий договір, який я називаю «Угодою про містифікацію». Жодна зі сторін не формулює його відверто — ба більше, глядачі невиразно усвідомлюють, що ця Угода існує, але такою є реальність.

Зрозуміло, що на сцену виходить не чарівник, а артист, який грає роль чарівника й прагне тимчасово переконати публіку в тому, що він — посередник між людьми й надприродними силами. Зі свого боку глядачі знають, що чарівництво тут ні до чого, проте відганяють ці думки й дозволяють ілюзіоністу ввести себе в оману, бо бажають вірити в чудо. Що вправніше артист підтримує ілюзію, то вище оцінюється його майстерність.

Демонстрація порожніх рук і дивовижне заповнення цієї порожнечі обумовлені Угодою про містифікацію. Угода диктує свої правила. Приміром, у звичайному повсякденному спілкуванні було б дивно демонструвати порожні руки, чи не так? А тепер уявіть таку ситуацію: фокусник зненацька витягає вазу з квітами, не попередивши публіку про неможливість появи цього предмета. Глядачі не зрозуміли би, що він виконав трюк. Ніхто не аплодував би йому.

Наведений приклад ілюструє принцип, обраний мною для ведення цих нотаток.

Дозвольте мені перейти до Угоди про містифікацію, якої я дотримуюсь, пишучи ці рядки. Хай читачі зрозуміють, що йдеться не про чаклунство, а про ілюзію дива.

Спершу я продемонструю вам свої руки (долоні простерті вперед, пальці розчепірені). Я звертаюсь до вас (добре запам’ятайте те, що я скажу): «Ці нотатки правдиво відображають моє життя і професійну діяльність. Я керувався щирими мотивами й точно відтворював деталі».

Потім я повертаю долоні тильною стороною і веду далі: «Більшість нижчевикладених фактів підтверджені неупередженими джерелами. Про мої виступи писали в газетах, моє ім’я занесене до біографічних довідників».

Зрештою я закочую манжети, оголюю зап’ястки й питаю: «Посудіть самі: навіщо мені писати неправду, якщо цей щоденник призначений лише для мене або у крайньому разі потрапить до моїх близьких і нащадків, яких я ніколи не побачу?»

А й справді, навіщо це мені?

Оскільки я показав вам порожні руки, ви маєте не просто чекати, що я спантеличу вас облудними прийомами,— ви самі погоджуєтесь бути ошуканими.

Не написавши жодного брехливого слова, я почав оповідь з обману, що лежить в основі мого життя. Кожен рядок — включно з найпершим — просякнутий вигадками. Тканина цієї історії сплетена з вигадок, які неможливо виявити.

Я відвернув вашу увагу міркуваннями про правдивість, неупереджені джерела й щирі мотиви. Продемонструвавши вам порожні руки, я приховав важливу інформацію і збив вас зі сліду.

Як відомо кожному фокуснику, існує кілька категорій глядачів — перші геть нічого не розуміють; другі вважають, що їх обдурили; треті стверджують, що розкрили секрет, а четверті — щаслива більшість — просто насолоджуються видовищем і сприймають сценічну магію як розвагу.

У залі завжди присутні одна чи дві особи, які запам’ятають трюк і довго сушитимуть над ним голову, ні на крок не наблизившись до розгадки.

ІІІ

Перш ніж ознайомити вас із моєю біографією, я розповім одну історію, що дозволяє краще зрозуміти принцип ведення цих нотаток.

За часів моєї юності в театральному світі панувала мода на східні фокуси. З такими номерами зазвичай виступали європейці чи американці, перевдягнені й загримовані під китайців. Проте іноді Європою гастролювали справжні китайські ілюзіоністи. Одним із них — найвидатнішим, як на мене,— був уродженець Шанхая на ім’я Цзи Ліньхуа, що прославився під сценічним псевдонімом Цзин Лінь-Фу.

Я бачив його виступ лише один раз; це сталося кілька років тому, у театрі «Адельфі» на Лестер-сквер. Після показу я рушив до службового входу і передав артисту мою візитівку. Мене відразу запросили до гримерної. Фокусник не говорив про свої трюки, але мені впав у вічі найвідоміший предмет реквізиту: на підставці, за його спиною, виднівся великий акваріум із золотими рибками, який несподівано з’являвся з повітря у кульмінаційну мить вистави. Китаєць запропонував мені оглянути цю річ, і я не виявив нічого підозрілого — у звичайній воді плавало з десяток живих декоративних рибок. Знаючи секрет подібних трюків, я спробував підняти акваріум і неабияк здивувався тому, наскільки він важкий.

Цзин помітив мої старання, але промовчав. Він не знав напевно, чи віднайшов я розгадку, і не хотів ділитися своїм секретом навіть із колегою. Я теж зберігав мовчання, адже не знайшов спосіб натякнути йому, що розгадка мені відома. Ми спілкувалися хвилин п’ятнадцять, і весь цей час він просидів на стільці, ввічливо киваючи у відповідь на мої компліменти. До мого приходу він устиг перевдягнутися в темні штани й смугасту блакитну сорочку, але ще не зняв грим. Коли я прощався, Цзин підвівся зі стільця перед дзеркалом і провів мене до дверей. Він ледве пересувався — голова була низько схилена, руки мляво висіли вздовж тіла, ноги човгали так, ніби кожен крок завдавав йому нестерпного болю.

Відтоді минуло багато років, китайського ілюзіоніста немає серед живих, тож я можу розкрити його заповітний секрет, чиї грандіозні масштаби мені вдалося осягнути того вечора.

Упродовж усього номера знаменитий акваріум залишався на сцені, поряд з артистом, готовий до раптової і загадкової появи бозна-звідки. Проте цей предмет був майстерно прихований від публіки. Прикриваючи акваріум просторим китайським плащем, фокусник тягав його за собою, затиснувши між колін, вичікуючи слушний момент, щоб приголомшити публіку ілюзією чуда. Жоден глядач не здогадався би, як виконується його трюк, хоча прості логічні міркування дозволяли миттєво докопатися до істини.

Але логіка магічним чином суперечила сама собі! Плащ був єдиним місцем, де можна було сховати важкий акваріум, проте здоровий глузд відкидав таке пояснення. Глядачі бачили перед собою немічного старого, який насилу волік ноги. Коли Цзин Лінь-Фу виходив розкланюватися, він спирався на руку асистента, а потім його відводили зі сцени.

Реальність суттєво відрізнялася від цієї картинки. Цзин був наділений неабиякою фізичною силою, що давала змогу носити реквізит вищеописаним способом. Переміщуючись з величезним акваріумом незручної форми, він мимоволі човгав ногами, мов поважний чиновник. Ця манера ступати привертала увагу, загрожуючи розкриттям професійних секретів. Ось чому він узяв собі за правило ходити так завжди й за жодних обставин — ні вдома, ні надворі, ні вдень, ні вночі — не виявляв свою здатність нормально рухатися.

Такою є сутність людини, яка грає роль чарівника.

Глядачі чудово знають, що фокусники роками репетирують свої номери й ретельно готуються до кожного виступу, але мало хто усвідомлює, наскільки далеко заводить ілюзіоністів потреба дурити публіку. Бажання кидати оманливий виклик законам природи перетворюється на справжню манію, що супроводжує їх до останнього подиху.

Цзин Лінь-Фу теж став жертвою власної одержимості. Прочитавши цю історію, ви, певно, зрозуміли, що подібна одержимість притаманна і мені. Жага до містифікації визначає моє життя, впливає на всі мої рішення, контролює всі мої дії. Навіть зараз, коли я взявся за написання мемуарів, вона підказує, про що можна розповідати, а про що краще промовчати. Я порівняв мій стиль викладу подій з демонстрацією начебто порожніх рук, але насправді за кожною фразою криється здоровань, що прикидається безсилим стариганом.

IV

Наша майстерня процвітала, тож мої батьки мали можливість заплатити за моє навчання в академічній гімназії «Пелем» — початковій школі, якою керували панянки Пелем. Гімназія розташовувалася на Істбурн-стрит, біля руїн середньовічного міського муру, неподалік від гавані. Там, під безперервні несамовиті крики чайок, посеред смороду протухлої риби, що просякав повітря над усім узбережжям, я засвоював ази читання, письма, арифметики, а також вивчав історію, географію і жахливу французьку мову. Усі отримані знання стали мені в пригоді, а марні спроби оволодіти французькою, за іронією долі, призвели до того, що згодом, будучи дорослим чоловіком, я виходив на сцену в образі французького професора.

Шлях до школи й назад пролягав через узгір’я Вест-Гілл, забудоване лише на окремих ділянках поблизу нашого будинку. Мені доводилося петляти вузькими стежками, протискаючись крізь пахучі зарості тамариску, що заполонили майже все місто. За тих часів Гастінгз стрімко розвивався — з’явилося чимало нових будинків і курортних готелів. Я не помічав цього, тому що школа містилася в старій частині Гастінгзу, а курортна зона починалася за Білою скелею. Колись давно гостроверхий стрімчак підірвали, щоб розчистити місце для широкої променад-алеї вздовж набережної. Незважаючи на всі ці зміни, життя у старовинному районі йшло своїм звичаєм, як і сотні років тому.

Я міг би багато чого розповісти про мого батька — як хорошого, так і поганого,— але обмежусь хорошим, аби не відхилятися від своєї власної історії. Я любив його й саме завдяки йому здобув навички столяра, не підозрюючи, що одного дня ці вміння принесуть мені славу і багатство. Запевняю, що мій батько був працелюбним, не схильним до пияцтва, чесним, кмітливим і великодушним на свій лад. Із робітниками поводився справедливо. Оскільки глава сім’ї не вирізнявся набожністю і не відвідував церкву, він прищепив нам цінності світського гуманізму, згідно з якими людська активність чи бездіяльність не передбачає заподіяння шкоди ближньому. Він був здібним теслею і вправним колісником. У нас удома часто траплялися сварки, проте пізніше я зрозумів, що бурхливі конфлікти обумовлювалися його душевними переживаннями, причини та сутність яких були мені невідомі. Хоча батько ніколи не виміщав на мені свій гнів, я трохи побоювався його, але, попри все, щиро любив.

Моя мама звалася Бетсі Мей Борден (у дівоцтві Робертсон), а батько — Джозеф Ендрю Борден. Я мав сімох братів і сестер, проте двоє померли немовлятами, до мого народження. Я не був ані старшим, ані молодшим із дітей; батьки не виявляли до мене особливої ніжності. З більшістю братів та сестер я добре ладнав.

У віці дванадцяти років мені звеліли полишити школу і влаштуватися підмайстром у батьківській майстерні. Отак почалося моє доросле життя в тому сенсі, що я проводив значно більше часу з дорослими, ніж з однолітками, і моє майбутнє постало доволі чітким і конкретним. Ці два фактори мали провідне значення.

По-перше, я просто навчився працювати з деревом. З раннього дитинства я звик до його запаху і вигляду, але мав слабке уявлення про те, що відчуває людина, коли рубає, розколює чи розпилює дерево. Щойно я взявся до роботи в майстерні, як сповнився поваги до дерева й збагнув, чого можна досягти завдяки йому. Правильно висушене й добре розрубане дерево вражає природною фактурою; це красивий, міцний, легкий і піддатливий матеріал. Дерево набуває будь-якої форми й поєднується практично з усіма іншими матеріалами. Його можна фарбувати, знебарвлювати, згинати. Воно є оригінальним і водночас банальним. Саме тому будь-який предмет, виготовлений з дерева, здається нормальним, надійним, заспокійливим і рідко впадає у вічі.

Коротко кажучи, це ідеальний матеріал для ілюзіоніста.

У майстерні я не мав жодних привілеїв попри те, що був сином власника. Першого ж дня мені наказали виконувати найважчу, найвиснажливішу роботу — розпилювати колоди разом із другим підмайстром. Робочий день тривав дванадцять годин — ми розпочинали о шостій ранку, а закінчували о восьмій вечора; нам дозволялося зробити лише три короткі перерви, аби втамувати голод. Гадаю, жодне інше випробування не зміцнило би моє тіло настільки досконало й не навчило би мене ставитися до деревини з певним острахом і повагою. Отак я промучився кілька місяців, оволодіваючи азами професії. Потім мене перевели на менш складну і більш відповідальну роботу — я вчився розрізати, обточувати й шліфувати дерево для колісних спиць та ободів. У той період я здебільшого спілкувався з колісними та іншими майстрами, що працювали на мого батька, і рідше бачився з приятелями-підмайстрами.

Одного ранку, десь за рік після того, як я покинув школу, в майстерні з’явився найманий робітник на ім’я Роберт Нунен. Йому доручили відновити зруйновану ураганом задню стіну двору, що давно потребувала ремонту. Поява Нунена стала третім фактором, що справив вирішальний вплив на моє майбутнє.

Заклопотаний роботою, я не звернув на нього уваги, але о першій дня, коли настав час обіду, Нунен сів разом з усіма за верстат, що слугував нам за стіл. Невдовзі він дістав колоду карт і запропонував нам «знайти панянку». Старші робітники посміялися з нього й спробували відмовити інших брати участь у таких розвагах, проте кілька чоловіків вирішили подивитися на те, що він покаже. Незначні суми грошей почали переходити з рук у руки. Я не робив ставку, бо не мав власних заощаджень, але один чи два гравці були готові ризикнути кількома пенсами.

Найбільше мене вражало, наскільки природно й невимушено Нунен поводився з картами. Його рухи були такими швидкими! Такими точними! Він розмовляв м’яко й переконливо, коли демонстрував три карти, плавно опускав їх сорочкою догори на маленьку скриньку, що лежала перед ним, перетасовував довгими пальцями, а потім робив паузу й пропонував нам угадати даму. Робітники мали менш гострий зір порівняно зі мною, тож їм рідше вдавалося розгледіти потрібну карту, ніж мені (хоча я помилявся частіше, ніж угадував).

Згодом я запитав у Нунена:

— Як тобі це вдається? Навчиш мене?

Попервах він відмахувався, повторюючи, що це дрібниці, але я наполягав на своєму.

— Я маю зрозуміти, як ти це робиш! — торочив я.— Дама покладена посередині, ти пересуваєш карти лише двічі, і вона виявляється не там, де я очікував. У чому секрет?

Якось під час перерви він не став виманювати гроші у робітників, а відвів мене в тихий куток сараю і показав, як треба маніпулювати трьома картами таким чином, аби руки дурили очі. Дві карти — даму й будь-яку іншу — необхідно було легенько стискати між великим і середнім пальцями лівої руки, а третю карту тримати в правій руці. Розкладаючи карти, він робив перехресний рух руками; його пальці ледь торкалися поверхні столу і на мить завмирали, завдяки чому складалося враження, буцімто дама буде першою. Але насправді вислизала зовсім інша карта, причому майже в усіх комбінаціях. Це класичний картковий фокус, відомий під назвою «Три карти».

Коли я вловив ідею цього фокусу, Нунен навчив мене кількох інших трюків. Він показав, як притримувати карту в долоні, як оманливо тасувати, як знімати, щоб загадана карта здавалася першою чи останньою, як змусити глядача обрати загадану карту з-поміж інших карт, складених віялом. Усі ці тонкощі Нунен пояснював недбало, радше хизуючись переді мною, ніж ділячись досвідом. Він, певно, не здогадувався, з якою жадібністю я поглинав нові знання. Після закінчення уроку я спробував виконати фокус із дамою, але карти розлетілися підлогою. Я спробував знову. І знову. Не зупинявся навіть тоді, коли Нунен втратив до мене цікавість і пішов геть. Пізно ввечері, усамітнившись у своїй кімнаті, я таки засвоїв «Три карти» й перейшов до практики інших, мигцем побачених фокусів.

Настав день, коли Нунен завершив свою роботу, покинув майстерню і зник із мого життя. Відтоді я його не зустрічав. Завдяки йому вразливого хлопчика опанувала нав’язлива ідея. Я дав собі клятву будь-що оволодіти мистецтвом спритності рук, що також називалося «маніпуляцією» або «престидижитацією» (як я довідався з однієї книжки, терміново позиченої в бібліотеці). Саме на цій меті були зосереджені всі мої думки.

V

Упродовж наступних трьох років моє життя визначалося низкою важливих подій. По-перше, я стрімко перетворювався з підлітка на чоловіка. По-друге, мій батько швидко збагнув, що я мав хист до різьбярства, що було значно ціннішим за колісне ремесло. По-третє, я невпинно тренував руки для демонстрації фокусів.

Вищезазначені три аспекти мого існування перепліталися, неначе волокна канату. Ми з батьком мали заробляти на життя, тож я не міг відмовитися від виготовлення бочок, коліс і осей для возів, що було головним джерелом прибутку, проте, коли випадала нагода, мій тато або хтось з його майстрів навчав мене вишуканого ремесла червонодеревника. Батько мав великі плани щодо мене. Якби я виправдав його сподівання, він подарував би мені меблеву майстерню, якою я розпоряджався би на власний розсуд. Він мріяв відійти від справ і допомагати мені. Ці наміри давали мені змогу скласти уявлення про його розчарування і нездійснені надії. Мої здібності до роботи з деревом пробудили в ньому спогади про юнацькі амбіції.

Тим часом я досяг відчутних успіхів в опануванні іншої професії, яку вважав своїм істинним покликанням. Увесь свій вільний час я присвячував ілюзіоністським практикам. Зокрема намагався засвоїти всі можливі види маніпуляцій з картами. На мою думку, в основі будь-яких фокусів лежала спритність рук так само, як проста тонічна гама становить основу найскладнішої симфонії. Мені було важко роздобути спеціалізовану літературу, але деякі посібники зі сценічної магії все ж таки вийшли у світ, і вперта людина мала шанс розшукати їх. Щоночі я ставав перед великим дзеркалом у своїй холодній кімнаті над аркою воріт і вчився притримувати карту в долоні, висувати з колоди, тасувати, ховати, розкладати на столі, складати віялом, знімати різноманітними хитрими способами. Я дізнався про найефективніші методи, що дозволяють фокуснику відвернути увагу глядачів і заплутати їх, скориставшись особливостями повсякденного сприйняття. Можна застосувати: масивну залізну клітку для птахів (ніхто не здогадається, що ґрати легко виймаються); м’яч, що здається завеликим, аби поміститися в рукаві; гостро заточений сталевий кинджал, чиє лезо (начебто!) не зігне жодна сила. Я швидко оволодів основними прийомами сценічної магії: спершу я вивчав той чи інший фокус, потім працював над деталями й доводив до автоматизму і зрештою домагався бездоганного виконання. Я ні на день не припиняв тренувань.

Сила й спритність рук стали запорукою мого професійного розвитку.

Зараз я ненадовго відволічуся від цих нотаток, аби розглянути свої руки. Відклавши перо вбік, я простягаю їх вперед і підношу ближче до світла, намагаючись забути про звичне бачення і подивитися на них поглядом стороннього спостерігача. Довгі тонкі пальці, охайно підстрижені нігті однакової довжини; ці руки не схожі на руки художника, чорнороба або хірурга — це руки червонодеревника, який став фокусником. Коли я повертаю їх долонями догори, шкіра виглядає блідою, майже прозорою, з темними суглобовими лініями між фалангами. Пучки міцних великих пальців м’які й округлі, але, щойно я напружую м’язи, на долонях утворюються тверді горбки. Повернувши кисті тильною стороною, я знову вивчаю чутливу шкіру, припорошену світлим волоссям. Мої руки приваблюють жінок; деякі зізнавалися, що вони в захваті від них.

Навіть тепер, у зрілому віці, я щодня треную руки. Я маю достатню силу, аби розчавити каучуковий тенісний м’яч. Я згинаю пальцями сталеві цвяхи, розбиваю дошку ребром долоні. Та сама рука, утримуючи монету в один фартинг між пучками середнього й підмізинного пальців, одночасно працює з реквізитом, пише на грифельній дошці або стискає лікоть добровольця з публіки; після закінчення всіх цих маніпуляцій фартинг якимось дивом вигулькує прямо з повітря.

На лівій долоні я маю невеличкий шрам — нагадування про юнацькі роки, коли я ще не навчився дбати про руки й розуміти їхню цінність. Щоразу, як я виконував фокуси з колодою карт, монетою, шовковою хусткою та іншими предметами, дедалі більше переконувався, що людська рука — дуже делікатний інструмент, тонкий, сильний і чутливий. Але одного ранку, працюючи в майстерні, я зробив неприємне відкриття — столярні роботи були вкрай небезпечними для моїх рук. Під час виготовлення ободу я заґавився: один хибний рух різцем, і мою ліву руку розсік глибокий поріз. Пам’ятаю, як я остовпів, не вірячи власним очам. Із рани хлинула багряна кров, стікаючи від зап’ястка до ліктя; зведені судомою пальці нагадували кігті хижого птаха. Старші робітники звикли до таких травм, тож зреагували миттєво: уміло наклали джгут, посадили мене на воза й повезли до лікарні. Впродовж двох тижнів я не знімав пов’язку. Біль, кров і тимчасові незручності лякали мене значно менше, ніж чорні думки про те, що сталося непоправне і рука навіки залишиться скаліченою і ні до чого не придатною. Як з’ясувалося згодом, пошкодження були не настільки серйозними. Я пережив чимало хвилювань, поки рука погано згиналася і майже не слухалася мене. Зрештою рухливість сухожиль і м’язів відновилася, краї рани зрослися як належить, і за два місяці я повернувся до нормального життя.

Цей інцидент послужив мені важливим уроком. За тих часів престидижитація була для мене звичайним хобі. Я ще не виступав перед публікою і навіть не розважав робітників у майстерні, як це робив Роберт Нунен. Моя ілюзіоністська програма обмежувалася одноманітними тренуваннями перед високим дзеркалом. Але захоплення переросло у пристрасть, що межувала з одержимістю. Я не міг дозволити, щоб якась там травма поставила під загрозу мої грандіозні плани!

Розсічена долоня стала ще однією визначною віхою в моєму житті, адже саме вона допомогла мені визначитися з пріоритетами. Раніше я був підмайстром, який вчився фокусів у вільний час, але після тієї історії я перетворився на ілюзіоніста-початківця, рішуче налаштованого долати всі перешкоди. Мої вподобання могли видатися дрібницями, але я надавав провідного значення здатності утримувати в долоні приховану карту, крадькома витягати більярдну кулю з фетрової торбинки або непомітно сувати позичену в глядача п’ятифунтову банкноту в попередньо підготовлену помаранчу. Я вважав ці вміння незрівнянно важливішими за виготовлення возових коліс на замовлення трактирника. Піддавати ризику руки було неприпустимо.

VI

Я не зізнавався собі в цьому! Що відбувається? Як далеко я маю зайти? Нічого не писатиму, доки не знатиму напевно!

VII

Ми все обговорили й прийняли рішення. Мені продовжувати? Гаразд, я візьмусь до роботи за таких умов. Я можу писати те, що вважаю доречним, а я можу додавати те, що вважаю доречним. Я не планував розповідати нічого, на що я б не погодився; мені просто хотілося навести більше подробиць, перш ніж я перечитаю текст. Прошу вибачення, якщо я думав, що дурив себе. Я не мав лихих намірів.

VIII

Перечитав ці нотатки кілька разів. Здається, я зрозумів, до чого я хилю. Моя бурхлива реакція була викликана подивом. Тепер я трохи заспокоївся і переконався, що не переступив межу — не бовкнув нічого зайвого.

Але я пропустив стільки важливих подій! Гадаю, я маю розповісти про зустріч із Джоном Генрі Андерсоном, адже саме він рекомендував мене Маскелайнам.

Чому б мені не перейти до цієї оповіді просто зараз?

Або я почну негайно, або залишу собі записку. Треба чергуватися частіше!

Обов’язково внесу такі пункти:

1. Як я дізнався, чим займається Енджер, і як я вчинив із ним.

2. Олів Венскомб (NB: Моєї вини тут нема).

3. Сара? Діти?

Угода поширюється на ці пункти, хіба ні? Так я її тлумачу. Якщо я не помиляюсь, доведеться багато чого викреслити або додати значно більше інформації.

Дивуюсь, що встиг так багато написати.

ІХ

У 1872 році, коли мені було шістнадцять, до Гастінгзу приїхав Джон Генрі Андерсон — цілий тиждень він виступав у театрі «Ґаєті» на Квінс-роуд зі своїм «Дивовижним ілюзіоном». Я відвідав усі покази й за можливості старався купляти квитки в партері, ближче до сцени. Жодна сила не змусила би мене залишитися вдома. За тих часів він був знаним ілюзіоністом, винахідником низки неймовірних трюків. До того ж подейкували, що він підтримує молодих фокусників і допомагає їм пробитися.

Щовечора містер Андерсон демонстрував трюк, відомий серед професійних ілюзіоністів як «Чарівний ящик». На сцену запрошувалася невеличка група добровольців (він надавав перевагу виключно чоловікам). Вони викочували з-за лаштунків масивний дерев’яний ящик на коліщатках і піднімали його над підмостками достатньо високо, щоб усі переконалися, що ніхто не може потрапити туди через таємний люк. Потім добровольцям пропонували зазирнути в ящик, пересвідчитися, що він порожній, повернути його в різні боки; дехто навіть заходив усередину і підтверджував, що там немає де ховатися. Наостанок вони замикали дверцята на важкі засуви. Добровольці залишалися на сцені, а містер Андерсон знову штовхав ящик, показуючи глядачам, що дверцята надійно зачинені. Аж раптом, несподівано для всіх, він швидко зривав засуви, розчахував дверцята, і… перед публікою поставала чарівна молода асистентка в пишній сукні й ширококрисому капелюсі.

Щоразу, коли містер Андерсон запрошував добровольців, я зривався з місця, але він завжди проходив повз мене. Як же мені хотілося бути одним з обранців! Я жадав дізнатися, що відчуває людина, яка стоїть на осяяній софітами сцені, перед сотнями глядачів. Жадав опинитися поряд з Андерсоном під час демонстрації цього номера. Особливо мене цікавила можливість ретельно оглянути «чарівний ящик». Звичайно, я знав, у чому полягає його секрет, оскільки вже встиг довідатися чи самостійно здогадався, як виконуються всі популярні тогочасні трюки. Але я мріяв скористатися унікальною нагодою і роздивитися зблизька реквізит видатного ілюзіоніста. Розгадка його номера крилася в конструкції ящика. На жаль, моя мрія не здійснилася.

Після останнього показу я набрався сміливості й попрямував до службового входу, рішуче налаштований підстерегти Андерсона. Не минуло й хвилини, як із своєї комірки вийшов воротар.

— Перепрошую, сер,— мовив він, нахиливши голову вбік і змірявши мене зацікавленим поглядом.— Містер Андерсон наказав провести вас до гримерної, щойно ви з’явитесь.

Зайве казати, що я був ошелешений!

— Чи певні ви, що він говорив про мене? — спитав я.

— Так, сер. Цілком певен.

Збентежений, але сповнений радісного хвилювання, я, дотримуючись указівок воротаря, петляв вузькими коридорами та сходами, аж доки дістався гримерної знаменитості. А там…

Там відбулася коротка, але захоплива розмова з містером Андерсоном. Я не маю бажання переповідати подробиці почасти тому, що це було давно і більшість нюансів стерлися з моєї пам’яті; з іншого боку, минуло не так уже й багато років, аби я не соромився юнацького звірення почуттів. Цілий тиждень я спостерігав за його виступами з перших рядів партеру і переконався, що він — надзвичайно талановитий артист, який бездоганно виконує свої трюки завдяки чудовому володінню словом і тілом. Залишившись із ним наодинці, я настільки розгубився, що мені відібрало мову, а коли отямився, з моїх губ нестримним потоком полилися лестиві фрази.

Зазначу лише, що ми обговорили дві теми, які можуть видатися цікавими.

По-перше, містер Андерсон пояснив, чому жодного разу не обрав мене в асистенти. Він розповів, що, побачивши мій ентузіазм, хотів запросити мене на прем’єрному показі, проте щось його стримало. Згодом він примітив моє обличчя на наступних показах, остаточно впевнився, що перед ним фокусник-початківець (моє серце радісно закалатало від визнання моєї значущості!) і побоявся співпрацювати зі мною. Він не знав — не міг знати! — що я замислив. Чимало артистів, особливо молодих і амбітних, не гребують красти ідеї у досвідчених відомих колег, тож настороженість містера Андерсона була зрозумілою. Утім, він попросив у мене вибачення за недовіру.

Друга тема стала логічним продовженням попередньої. Ілюзіоніст зрозумів, що я роблю перші кроки в оволодінні професією. Він написав для мене стислого рекомендаційного листа, з яким я мав вирушити до Лондону й навідатися до Сент-Джордж-Голл, де на мене чекатиме Невіл Маскелайн власною персоною.

Саме тоді на мене нахлинули емоції, і я почав дякувати йому з таким пафосом і захопленням, що мені соромно це згадувати.

Десь за пів року після тієї незабутньої зустрічі я таки поїхав до Лондону й розшукав містера Маскелайна. Відтоді почалася моя кар’єра ілюзіоніста. Я виклав у загальних рисах історію знайомства з містером Андерсоном, що призвела до знайомства з містером Маскелайном. Не хочу докладно описувати всі мої кроки на шляху до здобуття слави й професійного вдосконалення; зупинюсь лише на тих епізодах, що мають безпосередній стосунок до цієї оповіді. В моєму житті був тривалий період, коли я відточував свою майстерність, експериментуючи прямо на сцені, і мої виступи рідко задовольняли мене. Не бачу сенсу відновлювати в пам’яті ті часи.

Знайомство з містером Андерсоном і містером Маскелайном мало вирішальне значення ще й тому, що вони були єдиними ілюзіоністами, з якими я спілкувався на перших етапах мого становлення, коли Угода ще не набула теперішньої форми. Ніхто, крім них, не знає секрет моїх номерів. Містер Андерсон, на жаль, покинув цей світ, але Маскелайни — включно з містером Невілом Маскелайном — досі виступають на сцені. Я знаю, що вони зберігатимуть мовчання; на них можна покластися. Точніше, я мушу довіряти їм. Я не маю наміру звинувачувати містера Маскелайна в тому, що мої секрети іноді опинялися під загрозою. Тим паче, що мені відоме ім’я винуватця.

Зараз я повернусь до основної сюжетної лінії, адже збирався це зробити до того, як перебив себе.

Х

Кілька років тому в якійсь газеті наводилися слова одного фокусника (здається, то був Девід Девант): «Ілюзіоністи охороняють свої секрети не тому, що вони є значущими й оригінальними, а тому, що вони є незначними й тривіальними. Дивовижні сценічні ефекти часто досягаються настільки сміхотворними засобами, що фокуснику було б соромно зізнатися, як це робиться».

Якщо стисло, саме в цьому полягає парадокс сценічної магії.

Побутує думка, що номер буде «зіпсовано», якщо секрет його виконання розкриється. Так вважають не лише фокусники, а й глядачі. Людям подобається атмосфера загадковості, і вони не хочуть, аби щось її порушило, хоч би як їм кортіло дізнатися, яким чином створюється ілюзія.

Фокусник, ясна річ, прагне зберігати свої таємниці та успішно заробляти гроші й надалі. Це загальновизнаний факт. Утім, він стає жертвою власної потайливості. Що довше номер тримається в репертуарі, що частіше виконується на сцені, що більшу кількість людей введено в оману, то важливішою видається місія ілюзіоніста приховати ключ до розгадки.

З часом проблема загострюється. Трюк набуває популярності, чимало фокусників імітують або видозмінюють його, що спонукає артиста постійно вдосконалювати техніку, внаслідок чого номер стає ще більш заплутаним і таємничим. Проте його сутність не змінюється. Секрет залишається дрібним і тривіальним. Що більшу славу здобуває виконавець, то більше він боїться викриття, що загрожує його репутації. Потайливість перетворюється на справжню манію.

Ближче до суті справи.

Усе своє життя я зберігав мою особисту таємницю, прикидаючись кульгавим (звісно, в переносному сенсі — це прозорий натяк на Цзин Лінь-Фу). Наразі я дожив до сивини і, зізнаюсь відверто, досяг такого рівня заможності, що сцена втратила колишню привабливість. Чи мушу я, висловлюючись фігурально, «кульгати» решту свого життя і чіплятися за таємницю, про яку мало хто знає і майже ніхто не переймається її існуванням? Гадаю, ні, не мушу. Ось чому я вирішив позбутися давньої звички й розповісти всю правду про «Нове транспортування людини». Так називається трюк, що зробив мене всесвітньовідомим. На переконання багатьох фахівців, це неперевершений взірець сценічної магії.

Спершу я опишу те, що видно з глядацької зали.

Потім відбудеться Розкриття Таємниці.

Саме з цією метою я почав вести щоденник. А тепер, як і домовлялися, я відкладаю перо вбік.

ХІ

Три тижні не розгортав щоденник. Я не маю давати жодних пояснень і не хочу нічого чути. Таємниця «Нового транспортування людини» належить не лише мені. От і все. Крапка. Що ж це за божевілля охопило мене?

Упродовж багатьох років таємниця добре служила мені, витримала чимало атак тощо. Хіба не для цього укладалася Угода?

Чому ж тоді я пишу, що подібні секрети є тривіальними? Тривіальними! Невже я присвятив життя чомусь тривіальному?

Перші два тижні мого періоду мовчання я провів у тяжких роздумах над цими темами.

Як зазначалося вище, мої нотатки (книжка, щоденник, оповідь — як краще назвати?) — безпосередній результат Угоди. Чи врахував я всі можливі наслідки?

За умовами цієї Угоди, я маю нести відповідальність за всі свої висловлювання — навіть необачні й непродумані. Саме так я чиню, удаючи, ніби ті слова вимовив я. Саме так я чиню, коли ролі змінюються. Принаймні мені здається, що я добре це роблю. Єдність цілей, дій і висловлювань — основоположний принцип Угоди.

Тому не вимагатиму, щоб я перегорнув щоденник на кілька сторінок назад і викреслив рядки, де обіцяю розкрити таємницю. (З тієї самої причини я не знищуватиму те, що пишу зараз.)

Розголошувати таємницю не можна — це навіть не обговорюється. Доведеться ще трохи «покульгати».

Мені огидна думка про те, що Руперт Енджер ходить по цій землі! Іноді мені вдається забути про нього, викреслити з пам’яті цього негідника та його діяння, але він усе одно не зникає. Доки він житиме, мій секрет буде під загрозою.

Я дізнався, що він досі виконує свою версію «Нового транспортування людини» й навіть дозволяє собі звертатися до глядачів із зухвалими заявами: «Цей трюк часто намагаються відтворити, але ніхто не зміг його вдосконалити». Я скаженію, уявляючи ці виступи; мене нудить від подробиць, які мені переповідають. Подейкують, що Енджер винайшов новий спосіб переміщення, і його номер непоганий на вигляд. Щоправда, він має один великий недолік — повільність. Хай би як Енджер хизувався своєю майстерністю, та він ніколи не випередить мене — я рухаюсь значно швидше. Бідолаха аж зі шкури пнеться, стараючись вивідати правду!

Угода має залишатися в силі. Жодних зізнань!

ХІІ

Якщо я вже згадав Енджера, докладно розповім, як ми посварилися вперше і як почалася наша ворожнеча. З моїх записів стане очевидно, що саме я став ініціатором конфлікту. Я цього не приховую і не знімаю із себе відповідальності.

Зазначу, що мене збила з пантелику прихильність високим ідеалам. Коли я зрозумів, що припустився помилки, то спробував виправити ситуацію. Ось як це сталося.

Мистецтво ілюзіонізму привертає увагу певних персонажів, які розглядають престидижитацію як простий спосіб обдурити довірливих і багатих людей. Вони використовують те саме обладнання і той самий реквізит, що й професійні ілюзіоністи, але роблять вигляд, ніби справді творять дива.

На перший погляд може видатися, що такі авантюристи майже не відрізняються від професіоналів, що грають роль чарівника на сцені. Але між ними лежить прірва.

Приміром, іноді я починаю свої виступи з номера «Китайські кільця». Недбало тримаючи в руках кільця, я виходжу на середину освітленої сцени. Нікого не попереджаю, що робитиму. Глядачі бачать (думають, що бачать, або дозволяють собі думати, що бачать) десять блискучих металевих кілець. Кільком особам дозволяється торкнутися й оглянути кожне кільце, після чого добровольці публічно підтверджують, що воно суцільнолите, без прорізів і зчленувань. Потім я забираю всі кільця і, на превеликий подив публіки, миттєво об’єдную їх в один ланцюг, який високо піднімаю над головою, демонструючи його всій залі. Дозволивши комусь із добровольців тицьнути пальцем у будь-яке місце ланцюга, я з’єдную і роз’єдную ланки саме там, де було вказано. Швидко складаю і розбираю якусь фігуру з кількох кілець, нанизуючи їх собі на руку чи на шию. Наприкінці номера глядачі побачать (або подумають, що бачать… див. вище), що я знову тримаю в руках десять важких відокремлених кілець.

Як це досягається? Відповідь — багаторічна практика. Само собою, існує певний секрет, але я не маю права розголошувати його, оскільки номер зберігає популярність і входить до репертуару багатьох фокусників. Йдеться про трюк, ілюзію, видимість, де цінуються не «дива» й «містичні загадки», а майстерність, артистизм і легкість виконання.

А тепер розгляньмо приклад іншого фокусника. Він виконує той самий трюк, використовує ті самі прийоми, але привселюдно заявляє, що з’єднує і роз’єднує кільця за допомогою чаклунства. Хіба це не змінить ставлення до його виступу? Від нього чекатимуть не майстерності, а доказів чарівництва. Публіка сприйматиме його не як артиста, а як чудотворця, що кинув виклик законам природи.

Якби в залі опинився я або будь-який інший ілюзіоніст, він сказав би глядачам: «Це звичайний фокус! Насправді кільця не такі, якими видаються. Ви бачили зовсім не те, про що думали».

На що чудотворець (лицемірно) відповів би йому: «Глядачі стали свідками надприродного явища. Якщо ви стверджуєте, що я показав простий фокус, зробіть ласку, поясніть нам, як це робиться».

Тоді довелося би прикусити язика. Професійна честь завадила би мені розкрити секрети виконання трюку.

Отже, диво залишилося би дивом в очах публіки.

Коли я робив перші кроки на великій сцені, в моду увійшло «спілкування з духами», або спіритизм. Деякі сеанси відкрито проводилися в театрах, а деякі відбувалися таємно, в мистецьких студіях або приватних будинках. Усі ці ритуали мали дещо спільне. «Медіуми» давали надію старим або вбитим горем людям, переконуючи їх, що життя після смерті існує. Клієнти ладні викласти чималу суму за таке навіювання.

З точки зору професійного ілюзіоніста, спіритизм має дві примітні риси. По-перше, використовуються шаблонні сценічні прийоми. По-друге, шахраї завжди кажуть, що їм допомагають «надприродні сили». Інакше кажучи, вони дурять людей своїми байками про «зв’язок із потойбічним світом».

Саме це дратувало мене найбільше. Оскільки подібні трюки легко виконає будь-який компетентний ілюзіоніст, мене неабияк обурювало, що їх відносили до паранормальних явищ, які нібито «доводять», що потойбічне життя існує, що духи можуть матеріалізуватися, що мертві здатні говорити й таке інше. Це брехня, але її важко спростувати.

Я приїхав до Лондону 1874 року. За підтримки Джона Генрі Андерсона й протекції Невіла Маскелайна я почав шукати роботу в театрах і мюзик-холах, яких у столиці було і так задосить. Ілюзіоністські номери мали великий попит, але в Лондоні вистачало талановитих фокусників. Мені було непросто пробитися до професійних кіл. Я погоджувався на перші-ліпші пропозиції і поступово здобував авторитет у світі магії. Шлях до успіху виявився довгим попри те, що публіка добре сприймала мої номери. Тоді я був далеким від втілення «Нового транспортування людини», хоча, відверто кажучи, замислив цей надзвичайний трюк ще у Гастингзі, коли стукав молотком у батьківській майстерні.

За тих часів фокусники, що заробляли спіритизмом, часто рекламували свої послуги в газетах і журналах. Їхня діяльність викликала певний резонанс. Спіритизм оголосили більш захопливою, сильною та ефективною формою магії порівняно зі сценічною. Логіка була такою: якщо досвідчений ілюзіоніст здатен ввести жінку в транс і здійняти її в повітря, чому б не застосувати його вміння для кориснішої справи — спілкування з померлими? А й справді, чом би й ні?

ХІІІ

Ім’я Руперта Енджера було знайоме мені раніше. Звідкись із Північного Лондону він регулярно надсилав багатослівні й зухвалі листи до трьох спеціалізованих журналів із мистецтва сценічної магії. Його мета була незмінною: взяти на глум тих, кого він називав «елітою» — представників старої школи, чиї допотопні традиції і прагнення до секретності були, на його думку, нікому не потрібним пережитком минулих епох. Хоч я дотримувався традиційних методів, та не вступав у полеміку з Енджером, на відміну від деяких артистів, що піддалися на його провокації.

Типовий приклад однієї з його теорій: ілюзіоніст, який привселюдно заявляє про свою майстерність, має бути готовим «вийти в коло». Інакше кажучи, фокусник буде оточений глядачами зусібіч і не зможе розраховувати на захист просценіуму, що відділяє його від публіки під час виконання трюків. Хтось із моїх відомих колег відповів йому, делікатно вказавши на очевидний факт: хоч би як ретельно фокусник готував свій номер, у залі завжди знайдуться ті, хто розкриють його секрет. Енджер безжально висміяв його. По-перше, заявив він, магічний ефект посилюється, якщо виконавця видно з усіх боків. По-друге, якщо кілька осіб віднайдуть розгадку (що трапляється навіть тоді, коли видимість є обмеженою), це не має жодного значення! Вразити п’ятсот глядачів — ось що найважливіше. П’ятеро розумників ні на що не впливають.

На думку більшості професіоналів, подібні теорії мало чим відрізнялися від блюзнірства — не тому, що наші секрети суворо заборонено розголошувати (на що натякав Енджер), а тому, що його погляди були радикальними й суперечили усталеним традиціям.

Руперт Енджер здобув певну славу, хоча й не зовсім таку, як він уявляв. Я часто чув, як колеги іронічно висловлювали подив, не розуміючи, чому він так рідко виступає на сцені й не дає нам можливості отримати задоволення від його блискучої новаторської техніки.

Повторюю: я уникав дискусій і мало цікавився Енджером. Але одного дня втрутилася доля.

Так склалося, що моя тітка за батьківською лінією, що мешкала в Лондоні, втратила чоловіка і була настільки засмучена, що звернулася до спірита й домовилася влаштувати сеанс у себе вдома. Я дізнався про її наміри з листа матері, яка регулярно переповідала мені чутки про наших родичів, але цього разу новина викликала мою професійну цікавість. Я негайно зв’язався з тіткою, запізно приніс їй свої співчуття і зголосився підтримати її, коли вона шукатиме розраду.

У день проведення сеансу вона запросила мене на обід, і це було неабиякою удачею, оскільки спірит приїхав на годину раніше. В будинку здійнялася паніка. Гадаю, він вчинив так навмисно, аби краще підготуватися до дійства в кімнаті, де мав відбутися контакт із небіжчиком. Новоприбульця супроводжували двоє асистентів — молодий чоловік і дівчина. Спільними зусиллями вони задрапірували вікна чорними шторами; відсунули до стіни непотрібні меблі й замінили їх тими, що привезли з собою; прибрали килим, оголили мостини й встановили дерев’яний ящик, чиї розміри й загальний вигляд дали мені зрозуміти, що ці люди збираються виконати звичайний сценічний трюк. Я тримався осторонь і нічим не привертав уваги спірита, побоюючись, що він упізнає мене. Минулого тижня газети надрукували кілька схвальних рецензій на мої виступи.

Спірит був молодим чоловіком приблизно мого віку і вирізнявся тендітною тілобудовою; темне волосся спадало на вузьке чоло. Насторожений погляд надавав йому подібності зі звіром, що шукає здобич. Спритні точні рухи були незаперечною ознакою досвідченого фокусника. Його асистентка мала привабливе обличчя з вольовими рисами й струнке, гнучке тіло (її фізичні дані ввели мене в оману — я дійшов хибного висновку, що дівчина виступає з ним на сцені). Вона була вбрана у скромну темну сукню і здебільшого мовчала. Другий асистент — дужий білявий молодик вульгарного вигляду — незадоволено буркотів і лаявся, пересуваючи важкі меблі.

Коли всі гості зібралися (тітка запросила вісім-дев’ять знайомих, імовірно, бажаючи частково покрити витрати), спірит завершив підготовку і терпляче чекав у кімнаті разом з асистентами. Я не мав жодних шансів оглянути їхній реквізит.

Весь сеанс — включно з преамбулою і драматичними паузами — тривав понад одну годину. Було показано три ілюзіоністські номери, розраховані на те, щоб створити напругу, посилити хвилювання і навіяти певні емоції.

Спірит розпочав з обертання столу, виконавши цей трюк із надзвичайним драматизмом. Стіл крутнувся сам собою і загрозливо захитався, внаслідок чого більшість присутніх опинилися на голій підлозі. Гості затремтіли від страху, готуючись до будь-яких несподіванок. Тоді спірит — за допомогою своєї молодої змовниці — зобразив гіпнотичний транс. Йому зав’язали очі, затулили рота кляпом, затягли мотузками руки та ноги, після чого його — геть безпорадного — перенесли до дерев’яного ящика, звідки відразу почали долинати дивні моторошні сигнали з потойбіччя: яскраві спалахи світла, гучний тріск, виття труби, дзвін цимбалів, цокання кастаньєт. Із глибин ящика вирвалася зловісна «ектоплазменна матерія» і попливла кімнатою, огортаючи все довкола таємничим сяйвом.

Вилізши з ящика й позбувшись пут (коли ящик відчинили, усі мотузки й вузли були на місці), «медіум» якимось дивом вийшов із трансу і взявся до основної справи. Після короткої, але красномовної промови про небезпеку зближення зі світом духів він натякнув, що результат виправдовує ризик, і знову впав у транс, прагнучи встановити контакт. Невдовзі він оголосив, що духи покійних родичів і друзів приєдналися до них; між живими та мертвими відбувся обмін посланнями й словами втіхи.

XIV

Яким чином молодий спірит досяг такого ефекту?

Як я вже казав, професійна етика змушує мене зберігати мовчання. Тоді я не міг розповісти всю правду (і зараз не можу). Обмежуся натяками на те, що це звичайна спритність рук.

Обертання столу не є трюком у традиційному розумінні (хоча іноді — як у тому конкретному випадку — його можна віднести до ілюзіоністських практик). Йдеться про маловідоме фізичне явище: десять-дванадцять осіб збираються за круглим дерев’яним столом і щосили тиснуть долонями на поверхню; якщо хтось скаже їм, що стіл ось-ось крутнеться, не мине й двох хвилин, як це справді станеться. Щойно люди відчувають рух, як стіл неминуче починає хитатися в різні боки. Достатньо однієї простої дії — непомітно вдарити носком черевика об ніжку, і стіл ефектно нахилиться вбік і з гучним гуркотом перевернеться. Якщо поталанить, він потягне за собою майже всіх учасників сеансу, що викличе загальний подив і сум’яття, але нікому не завдасть фізичної шкоди.

Зайве уточнювати, що стіл, який використовувався в будинку моєї тітки, принесли разом з іншим реквізитом. Він був хитро сконструйований — чотири дерев’яні ніжки поєднувалися з центральною опорою, а внизу залишався невеличкий зазор, куди можна було просунути ногу.

Стисло опишу маніпуляції з ящиком: професійний ілюзіоніст легко позбувається пут, що здаються намертво затягнутими, особливо якщо вузли зав’язані його асистентами. Опинившись всередині ящика, він за лічені секунди послабить мотузки й почне видавати бентежні «потойбічні сигнали».

Що ж до контактів зі світом духів — головної мети «спіритичного сеансу»,— зазначу, що імітація досягається за рахунок інших загальновідомих прийомів, доступних будь-якому здібному фокуснику.

XV

Я навідався до тітки, аби задовольнити професійну цікавість, а замість того, на мій превеликий жаль і сором, покидав її будинок, сповнений праведного гніву. Банальні ілюзіоністські виверти застосовувалися для обману довірливих, вразливих людей. Моя родичка повірила, що коханий чоловік хотів заспокоїти її та надіслав вісточку з потойбіччя. Спустошена, вона негайно пішла до своєї спальні. Деякі гості теж були глибоко зворушені почутими посланнями. Я був єдиним, хто знав, що це шахрайство.

Мене тішила лише думка про те, що можна й потрібно викрити його як шарлатана, перш ніж він завдасть шкоди іншим людям. Я відчував спокусу розібратися з ним під час того сеансу, але мене дещо налякала його впевнена поведінка. Поки Енджер та молода асистентка збирали реквізит, я перекинувся словом з його кремезним білявим помічником, і той дав мені візитівку спірита.

Отак я дізнався ім’я і професійні методи чоловіка, який у майбутньому намагатиметься зіпсувати мою кар’єру.

Руперт Енджер

Ясновидець, медіум

Спіритичні сеанси

Цілковита конфіденційність

Північний Лондон, Ідмістон-Віллас, будинок 45

Я був молодим, недосвідченим, засліпленим високими ідеалами. Згодом я пошкодував про свою одержимість, адже юнацький максималізм заважав розгледіти лицемірство моєї позиції. Я вирішив переслідувати містера Енджера й розкрити його шахрайські прийоми. Невдовзі я вдався до певних хитрощів (не уточнюватиму, що саме я зробив) і довідався, де й коли проходитиме наступний сеанс.

Як і минулого разу, зустріч була призначена в приватному будинку на околицях Лондону. Мені довелося докласти великих зусиль, аби отримати запрошення від незнайомих людей, страшенно засмучених через раптову смерть матері сімейства. Я добився свого лише тому, що напередодні прийшов до них і відрекомендував себе як помічник Енджера, наголосивши на тому, що «медіум» потребуватиме моєї підтримки. Збожеволілі від горя домочадці слухали мене у піввуха.

Наступного дня я влаштував засідку поблизу будинку і мав змогу переконатися, що завчасне прибуття Енджера — як і тоді, коли він відвідав мою тітку,— було навмисним. Ба більше, йшлося про важливий попередній етап. Я крадькома спостерігав за тим, як ілюзіоніст та його помічники вивантажували реквізит із воза й тягли до будинку. Годину по тому, майже у домовлений час, я теж увійшов усередину. Уся бутафорія вже була розставлена; в кімнаті панувала напівтемрява.

Сеанс, як завжди, почався з обертання столу. За щасливою випадковістю я опинився біля Енджера, коли він готувався до виступу.

— Ми часом не знайомі, сер? — докірливо прошепотів він.

— Сумніваюсь,— відповів я, прикидаючись байдужим.

— Полюбляєте відвідувати сеанси?

— Не відстаю від вас, сер,— холодно відрізав я.

Енджер метнув на мене загрозливий погляд, проте нічого не міг вдіяти. Всі учасники зібралися за столом, тож він мусив починати. Він, певно, здогадався про мої наміри викрити його, але самовладання не втратив. Треба віддати йому належне — мій противник працював із властивим йому професіоналізмом.

Я чекав слушної миті. Було б недоречно розтлумачувати секрет обертання столу. Однак коли з ящика почали долинати «сигнали», мені закортіло кинутися туди, розчахнути дверцята і показати, хто видає ці звуки. Поза всяким сумнівом, присутні побачили би, що негідник, звільнившись від мотузок, дмухав у трубу або клацав кастаньєтами. Втім, я стримався. Вважав за краще дочекатися, коли емоційна напруга сягне апогею і відбудеться обмін так званими «духовними посланнями». Енджер використовував клаптики паперу, згорнені в кульки. Члени родини заздалегідь написали на них імена, назви предметів, сімейні таємниці та інші подробиці; притискаючи паперові кульки до чола, він удавав, ніби читає «послання».

Щойно він узявся до роботи, я вступив у гру. Відскочив від столу, розірвав ланцюг рук, що мав створювати «психічне поле», і різким жестом зняв драпірування з найближчого вікна. До кімнати хлинуло сонячне світло.

— Якого біса?..— почав Енджер.

— Пані та панове! — заволав я.— Цей чоловік — шахрай!

— Сядьте, сер! — Його помічник стрімко кинувся до мене.

— Звичайна спритність пальців! — з пафосом оголосив я.— Погляньте: він тримає одну руку під столом. Звідти виймає послання. Ось і весь секрет!

Чолов’яга скрутив мене, проте я встиг побачити, як Енджер винувато сховав папірець, підготовлений для трюку. Тоді глава сім’ї підвівся і почав клясти мене останніми словами. Його обличчя було спотворене гнівом і горем. Хтось із дітей гірко заридав; інші відразу приєдналися.

Вириваючись, я розчув пхикання старшого хлопчика:

— Де ж мама? Вона була тут! Вона була тут!

— Він шарлатан, брехун, обманщик! — репетував я, поки мене виштовхували з кімнати спиною вперед.

Я помітив, що молода асистентка побігла до вікна замінити драпірування. Щосили вдаривши нападника ліктями, я на мить звільнився і помчав до неї. Схопив за плечі й грубо відштовхнув убік. Вона розпростерлася на дощатій підлозі.

— Він не вміє розмовляти з померлими! — закричав я.— Вашої матері тут немає!

Здійнявся галас.

— Хапайте його! — долинув голос Енджера.

Здоровань знову заломив мені руки за спину і розвернув обличчям до присутніх. Дівчина не могла звестися на ноги — вона лежала на підлозі й злобно дивилася на мене знизу вгору. Енджер — зовні спокійний і стриманий — не відходив від столу, пронизуючи мене вбивчим поглядом.

— Я знаю вас, сер,— відрізав він.— І віднині надзвичайно уважно стежитиму за вашими виступами.— Він мовив до помічника: — Викиньте його звідси!

Не встиг я і оком зморгнути, як гепнувся на бруківку. Щосили намагаючись зберігати гідність, не звертаючи уваги на зацікавлені погляди перехожих, я обсмикнув одяг і квапливо пішов геть.

Упродовж наступних днів мене заспокоювало відчуття власної правоти, усвідомлення того, що родину хотіли обікрасти, а мистецтво ілюзіоніста використовували у підступних цілях. Згодом мене охопили неминучі сумніви.

Сеанси Енджера приносили втіху його клієнтам незалежно від того, якими засобами це досягалося. Я згадував невинні дитячі личка, осяяні вірою в те, що померла мама передає їм послання з того світу. Бачив їхні усмішки й щасливі погляди.

Хіба це відрізняється від бажаної містифікації, заради якої публіка приходить на виступи ілюзіоніста? Може, такі номери є навіть кориснішими. Чи варто засуджувати тих, хто бере гроші за «спіритизм»? Чим вони гірші порівняно з тими, хто бере гроші за шоу у мюзик-холах?

Майже місяць я страждав, шкодуючи про свій вчинок. Зрештою докори сумління настільки замучили мене, що я вирішив діяти: написав покаянного листа Енджеру і від щирого серця попросив вибачення.

Відповідь не забарилася. Я отримав мій лист, розірваний на маленькі шматочки. До нього додавалася записка — Енджер саркастично радив мені скласти докупи ці клаптики за допомогою моїх таємних магічних прийомів.

Два дні по тому я виступав у «Льюшем-Емпайр». Аж раптом мій противник скочив із місця в першому ряду бельетажа і заволав на всю залу:

— Його асистентка ховається за лаштунками, ліворуч від ящика!

Звичайно, то була правда. Я мав вибір — або опустити завісу і покинути сцену, або продовжити показ — якомога театральніше зустріти мою асистентку, вдовольнившись слабкими оплесками збентежених глядачів. У центрі бельетажа зяяло порожнє крісло, що нагадувало дірку на місці вирваного зуба.

Отак почалася ворожнеча, що триває багато років.

Єдине, що мене виправдовує,— недосвідченість юності, хибне розуміння професійної честі, необізнаність із світськими правилами. Але провина лежить і на Енджері. Хоча я дещо запізнився з вибаченнями, моє каяття було щирим, і лише безсердечна людина могла відмовитися миритися. З іншого боку, Енджер теж був молодим. Наразі мені важко відтворити ті події, оскільки наш конфлікт стався бозна-коли й за весь цей час набував різноманітних форм.

Якщо я припускався помилок і намагався їх виправити, Енджер несе відповідальність за постійне розпалювання нашої ворожнечі. Дуже часто я, втомившись від цієї безглуздої війни, намагався почати з чистого аркуша життя і кар’єру, але Енджер знову кидався в атаку. Він примудрявся псувати мій реквізит, унаслідок чого весь номер ішов шкереберть. Якось вода, що мала перетворитися на червоне вино, залишилася водою. Іншим разом я виставив себе дурнем, урочисто діставши з циліндра голу мотузку замість гірлянди прапорців. Ще один неприємний інцидент стався, коли моя асистентка, що мала злетіти в повітря, нерухомо лежала на канапі.

Одного вечора, незадовго до вистави, хтось розмалював мої афіші, вивішені біля входу до театру: «Він використовує картонний меч», «Він витягне з колоди пікову даму», «Фокус із дзеркалом: пильнуйте за його лівою рукою» і таке інше. Глядачі читали всі ці глумливі написи, перш ніж увійти до зали.

Такі вчинки, ймовірно, нагадували невинні жарти, проте вони могли завдати суттєвої шкоди моїй репутації, і Енджер чудово знав, чим я ризикую.

Звідки мені відомо, що саме він робив ці капості? Іноді він сам не приховував свою причетність. Коли мій номер зривався, Енджер опинявся у залі — щойно виникала якась проблема, він підстрибував і починав освистувати мене. Однак найважливішим доказом, що агресором був сам Енджер, стали притаманні йому погляди на мистецтво магії. Він надавав провідного значення секрету, що лежить в основі того чи іншого фокуса. Такий виверт ілюзіоністи називають «оманою». Якщо виконання трюку залежало від потаємної полиці за столом фокусника, Енджер зосереджувався виключно на цій полиці, навіть не припускаючи, що артист може творчо підходити до використання апаратури. Хоч би якими були причини наших чвар, головна розбіжність полягала у хибному й обмеженому розумінні ілюзіоністських прийомів, властивому Енджеру. Диво створюється завдяки майстерності ілюзіоніста. Техніка тут ні до чого.

Ось чому «Нове транспортування людини» залишалося єдиним номером, що жодного разу не став мішенню для публічних нападів Енджера. Мій трюк не на його зуби. Він ніяк не міг збагнути, як досягається такий ефект — почасти тому, що я ревно зберігав свою таємницю, але здебільшого його збивала з пантелику моя манера виконання.

XVI

Кожен номер має три етапи.

Перший етап — підготовка. Ми навіюємо, пояснюємо або натякаємо глядачам на те, що вони невдовзі побачать. Реквізит стоїть на сцені. Інколи ми просимо допомоги у добровольців із публіки. Під час підготовки ілюзіоніст усіляко відвертає глядацьку увагу.

Другий етап — виконання — передбачає здійснення певних трюків на основі багаторічного досвіду й артистичних здібностей фокусника.

Третій етап — відомий як «ефект» або «престиж» — є продуктом магії. Якщо з капелюха витягають кроля, який начебто не існував раніше, він вважатиметься «престижем» цього фокусу.

«Нове транспортування людини» вирізняється з-поміж інших номерів, оскільки глядачі, критики й мої колеги насамперед цікавляться його підготовкою і виконанням, а мене, виконавця, найбільше хвилює престиж.

Ілюзіоністські номери поділяються на категорії, або типи, чия кількість обмежується шістьма (не рахуючи гіпнозу, що становить окрему царину). Будь-який фокус, що виконувався колись, підпадає під одну чи кілька з нижченаведених категорій:

1. Поява: магічне створення предмета чи живої істоти з нічого.

2. Зникнення: магічне щезання предмета чи живої істоти в порожнечі.

3. Трансформація: видиме перетворення одного предмета на інший.

4. Переміщення: видима зміна місцеперебування двох чи більше предметів.

5. Виклик законам природи: скажімо, оманливе подолання гравітації, ілюзорне проникнення одного твердого тіла крізь інше, поява великої кількості предметів чи людей із вузького місця, що видається затісним для них.

6. Таємна рушійна сила: створення ілюзії самостійного руху предметів — приміром, загадана карта загадковим чином висувається з колоди.

«Нове транспортування людини» не можна назвати типовим явищем через те, що цей номер відповідає щонайменше чотирьом із вищезгаданих категорій, тоді як більшість ілюзіоністських номерів належать до однієї чи двох. Щоправда, якось у Європі я бачив один складний трюк, що поєднав у собі ознаки п’яти категорій.

Зрештою фокусник вдається до різних ілюзіоністських прийомів.

Ці прийоми значно важче класифікувати: коли йдеться про техніку, обдарований фокусник не гребує нічим. Техніка трюку може бути як примітивною (скажімо, розміщення одного предмета за іншим, що дозволяє приховати його від публіки), так і надзвичайно складною, що потребує попередньої підготовки сцени й залучення цілої команди асистентів і підсадних двійників.

Не варто забувати про низку традиційних прийомів. Часом буває доречно застосувати «чарівну» колоду, з-під якої висуваються одна чи кілька необхідних карт; строкатий задник, на чиєму тлі непомітно здійснюються певні маніпуляції; чорний стіл або інший предмет, який важко розгледіти із зали; манекени, двійників, дублерів, підсадних осіб та інші обманки. Вигадливий фокусник тяжіє до експериментів. Будь-який винахід, невідомий

пристрій чи іграшка підводять його до думки «Чи допоможе це поставити новий номер?». За останні роки було показано чимало номерів, що виконувалися за допомогою незвичних засобів, як-от поршневий двигун, телефон, електроенергія, а також іграшкова димова шашка Ворбла, що справила неабиякий ефект.

Для фокусника магія не приховує жодної таємниці. Ми обираємо різні варіанти стандартних методів. Те, що вражає глядачів оригінальністю і новизною, розглядається професіоналами виключно з точки зору техніки. Якщо хтось розробив новаторський трюк, інші ілюзіоністи неодмінно запозичать його — це лише питання часу.

Будь-який дивовижний ефект можна пояснити. Для його досягнення використовують потаємне відділення, хитро розміщене дзеркало, підсадку асистента, який прикинеться добровольцем із публіки, або простий відволікальний маневр.

А тепер я здіймаю руки — мої пальці розчепірені, між ними нічого не приховано — й привселюдно заявляю: «Нове транспортування людини» нічим не відрізняється від інших трюків і має логічне пояснення. Так склалося, що завдяки поєднанню простого, але ретельно збереженого секрету, тривалої практики, деяких відволікальних маневрів і традиційних прийомів цей номер став наріжним каменем моєї програми й моєї кар’єри.

Енджер, попри титанічні зусилля, не зміг розкрити мою таємницю, про що я невдовзі розповім.

XVII

Ми з Сарою та дітьми трохи відпочили на південному узбережжі; я брав цей щоденник із собою.

Спершу ми вирушили до Гастінгзу, де я давно не був, але довго не затрималися. Місто занепадає, і я боюсь, що це необоротний процес. Майстерня мого батька, продана після його смерті, знову перейшла до іншого власника. Нині тут побудовано пекарню. У долині, за нашим домом, з’явилося багато нових будинків; незабаром буде прокладена залізнична гілка до Ешфорду.

Покинувши Гастінгз, ми поїхали до Бексгілу. Потім — до Істборну. Звідти — до Брайтону. І нарешті — до Богнору.

Перше, що я хочу зауважити з приводу цих нотаток: саме я намагався принизити Енджера, а я, своєю чергою, зазнав приниження від нього. За винятком цієї несуттєвої подробиці, я точно відтворив події і навів інші подробиці без помилок.

Я докладно коментую мій секрет, надаючи йому особливого значення. Бачу в цьому певну іронію, адже я так красномовно просторікував про тривіальність більшості ілюзіоністських секретів.

Ні, я не вважаю мій секрет тривіальним. Його легко розкрити, і Енджер, мабуть, дізнався правду, хоч би що я писав раніше. Гадаю, деякі люди теж зрозуміли, що я приховую.

Будь-хто з тих, хто читає цю оповідь, імовірно, збагнув, у чому річ.

Але ніхто не здогадається, що цей секрет справив усеосяжний вплив на моє життя. Саме тому Енджер ніколи не докопається до істини, якщо я не підкажу йому відповідь. Він не зможе уявити, наскільки сильно моє життя підпорядковувалося необхідності зберігати таємницю. Ось у чому суть.

Поки я тримаю під контролем ведення нотаток, розкажу, як сприймають мій номер із глядацької зали.

XVIII

Трюк «Нове транспортування людини» видозмінюється з роками, але техніка залишається тією самою.

Попервах я використовував два ящики, а згодом — дві шафи, два столи й дві лавки. Один предмет розташовувався на авансцені, інший — на заднику. Точність розміщення не є вирішальною; на різних майданчиках апаратура ставиться по-різному залежно від форми та розмірів сцени. Найважливіша вимога: відстань між двома предметами має бути великою. Реквізит яскраво освітлений і добре проглядається із зали від першої і до останньої миті мого виступу.

Я опишу найпершу — і найпростішу — версію цього трюку, коли я ще використовував зачинені ящики. Раніше мій номер називався «Транспортування людини».

І тоді, і тепер цей номер був окрасою програми; відтоді нічого не змінилося, крім незначних деталей. Тому я розповідатиму так, ніби досі виконую давню версію.

Обидва ящики викочуються на сцену за допомогою монтувальників, асистентів або добровольців із публіки. Глядачам демонструють, що ящики порожні. Добровольцям дозволяється пройти крізь них, відчинивши не лише дверцята, а й закріплені петлями задні стінки, а також зазирнути під дно. Потім вони встановлюють кожен ящик на відповідне місце й зачиняють дверцята.

Після короткої жартівливої преамбули (вимовленої з яскраво вираженим французьким акцентом) про переваги перебування в двох місцях одночасно я прямую до першого — найближчого ящика — й відчиняю дверцята.

Звісно, він досі порожній. Я беру зі столу яскравий надувний м’яч і разів зо два ударяю ним об підлогу, аби продемонструвати його стрибучість. Заходжу до першого ящика й тимчасово залишаю дверцята відчиненими.

Кидаю м’яч у напрямку другого ящика.

Зсередини захлопую дверцята першого ящика.

Зсередини розчахую дверцята другого ящика, виходжу на сцену і підхоплюю м’яч, що пролітає біля мене.

Щойно м’яч опиняється в моїх долонях, перший ящик ефектно здригається, розкриваючись стулками назовні; всі бачать, що він цілком порожній.

Тримаючи м’яч у руках, я виходжу до рампи й розкланююсь перед публікою.

ХІХ

Дозвольте мені стисло викласти історію мого життя і моєї кар’єри до останніх років минулого століття.

У вісімнадцять років я почав жити самостійно, виступаючи з фокусами в мюзик-холах. Навіть за підтримки містера Маскелайна мені було важко знайти роботу; минуло кілька років, а я не здобув ані слави, ані багатства, ані почесної згадки в афішах. Зазвичай я асистував іншим фокусникам і довгий час платив за винаймання помешкання грошима, що їх заробляв виготовленням ящиків та іншого ілюзіоністського реквізиту. Навички столярної справи й батьківські уроки стали мені в пригоді. Я завоював репутацію винахідника й конструктора, який завжди виправдовував сподівання клієнтів.

У 1879 році померла моя мати, а наступного року не стало мого батька.

Наприкінці вісімдесятих, коли мені було трохи за тридцять, я поставив власну програму і взяв собі сценічний псевдонім Le Professeur de Magie. Я регулярно виконував «Транспортування людини» в ранніх варіаціях.

Хоча виконання трюку давалося мені легко, я був незадоволений сценічними ефектами. На мій погляд, зачинені ящики були позбавлені загадковості, внаслідок чого публіка не відчувала небезпеку і незбагненність того, що відбувалося на сцені. Такий реквізит не підходить для ілюзіоністських цілей, бо є надто банальним. Крок за кроком я вдосконалював свій номер: застосував невеликі шафки, куди можна було ледве втиснутися; потім додав столи з маскувальними відкидними дошками; зрештою, коли в моду увійшла «відкрита магія», дуже популярна у професійних колах, я почав використовувати пласкі лавки, звідки моє тіло було добре видно глядачам аж до моменту трансформації.

У 1892 році я знайшов те, що шукав. Це сталося випадково, і рішення визрівало доволі довго.

У лютому вищезазначеного року до Лондону приїхав винахідник на ім’я Нікола Тесла. Він мав намір ознайомити громадськість зі своїми новими відкриттями в галузі електрики. Уродженець якоїсь балканської країни — чи то Сербії, чи то Хорватії,— Тесла, за свідченнями журналістів, розмовляв із жахливим акцентом, проте це не заважало йому готуватися прочитати цикл лекцій представникам наукової спільноти. Подібні заходи — звичне явище для Лондону, тож я рідко звертаю на них увагу. Але виявилося, що в Америці містера Теслу вважали суперечливою постаттю — він брав участь у всіх наукових диспутах про природу й використання електроенергії, що широко висвітлювалися в газетах. Саме з цих статей я запозичив деякі ідеї.

Мені був конче потрібен особливий сценічний ефект, який, з одного боку, посилив би враження від «Транспортування людини», а з іншого — приховав би техніку виконання. Як повідомляли в новинах, Тесла вмів генерувати високу напругу, що призводила до появи іскор і спалахів, але не завдавала опіків.

Містер Тесла повернувся до США, але його лекції справили неабиякий вплив на суспільство. Заможні люди з Лондону та інших міст почали потроху споживати електроенергію. Електропостачання було незвичним явищем, про яке часто згадували в новинах у таких контекстах — завдяки йому було виконано якесь завдання чи вирішено якусь проблему. Трохи згодом до мене долетіли чутки, що Енджер замислив поставити свою версію «Транспортування людини», і тоді я вирішив учергове змінити свій номер. Я збагнув, що буде нескладно використати електроенергію, і взявся шукати потрібні мені речі на віддалених полицях спеціалізованих крамниць. Зрештою мій конструктор Томмі Елборн допоміг мені розробити апаратуру. Подальшими роками я вдосконалював її, доповнював новими деталями, але, попри всі труднощі, 1896 року номер під назвою «Нове

транспортування людини» закріпився в моєму репертуарі. Він викликав справжній ажіотаж, значно підвищив касові збори й породив чимало теорій про таємницю його виконання (жодна з них не відповідала дійсності). Мій коронний трюк супроводжувався сліпучим електричним спалахом.

ХХ

Відступлю трохи назад. У жовтні 1891 року я одружився з Сарою Гендерсон, з якою познайомився на благодійному вечорі в нічліжці Армії Спасіння в Альдґейті. Дівчина була однією з волонтерок. Так склалося, що в антракті ми з нею пили чай і невимушено балакали. Мої карткові фокуси розвеселили її, і вона жартома запропонувала мені зустрітися наодинці й повторити їх, аби дати їй можливість розгледіти, як це робиться. Вона була такою юною і гарною, що я погодився й отримав неймовірне задоволення, побачивши в її очах щирий подив.

Тоді я показав їй фокуси вперше і востаннє. Між нами виникли почуття, і ми швидко забули про мої професійні навички. Ми почали зустрічатися і невдовзі освідчилися одне одному в коханні. Сара не мала жодного стосунку до театрів чи мюзик-холів. Вона походила з поважної родини й вчинила дуже сміливо, обравши мене. Коли батько Сари пригрозив позбавити її спадщини (і зрештою здійснив свою погрозу), вона залишилася відданою мені.

Після весілля ми перебралися до мебльованих кімнат у Бейсвотері. Незабаром мені посміхнулася фортуна, і я став відомим. У 1893 році ми придбали великий будинок у Сент-Джонс-Вуді, де мешкаємо донині. Того ж року моя дружина народила близнят — Ґрема та Гелену.

Я завжди намагався розмежовувати особисте і професійне життя. В описаний мною період я вів свої справи в конторі й майстерні на Елджин-авеню. Виїжджаючи на гастролі за кордон чи до віддалених британських містечок, я не брав Сару з собою. Коли ж я виступав у Лондоні або готував нову програму, я мирно жив зі своєю родиною.

Затишок домашнього вогнища мав особливу цінність, зважаючи на події, що сталися трохи згодом.

Чи варто мені продовжувати?

ХХІ

Гадаю, так. Треба продовжити. Здається, я здогадуюсь, що маю на увазі.

ХХІІ

Я розмістив оголошення в театральних журналах про пошук асистентки, оскільки моя тодішня помічниця, Джорджина Гарріс, мала ось-ось вийти заміж. Мене завжди лякали проблеми, пов’язані з появою нового члена трупи, тим паче такого важливого, як сценічний асистент. Отримавши листа від Олів Венскомб і заявку на співбесіду, я був не в захваті від такої кандидатки й доволі довго не відповідав.

У листі зазначалося, що їй двадцять шість років, а я волів би обрати молодшу дівчину. Вона писала, що починала як професійна танцівниця, а згодом спробувала себе в ролі асистентки фокусників. Чимало ілюзіоністів наймають танцівниць, бо їх улаштовують гнучкі треновані тіла. Натомість я надавав перевагу тим, хто мав досвід участі в ілюзіоністських номерах, а не тим, хто хапається за першу-ліпшу роботу. Так склалося, що лист Олів надійшов тоді, коли було важко знайти досвідчену асистентку, і зрештою я призначив їй зустріч.

Працювати асистенткою ілюзіоніста — завдання непросте, і геть не всі дівчата спроможні на це. Фізичні дані мають відповідати певним вимогам. Само собою, молодість — обов’язкова умова. Якщо дівчина не наділена вродою від природи, її обличчя має бути привабливим під гримом. Крім того, потрібне струнке, гнучке й сильне тіло. Їй доведеться завмирати на кілька хвилин, згинатися, стояти навколішках чи лежати в тісному ящику, а після виходу на сцену мати цілком розслаблений і задоволений вигляд. Головна умова — готовність беззастережно виконувати незвичні накази чи дивні примхи її працедавця, що втілює свої фантазії в життя.

Співбесіда з Олів Венскомб відбулася там, де було заведено,— у моїй студії на Елджин-авеню. Тут, серед розкиданих ящиків, дзеркальних кубів і задрапірованих схованок, більшість моїх професійних секретів стають доступними іншим людям. Хоча я ніколи не ділився подробицями зі своїми помічниками (за винятком тих випадків, коли не міг обійтися без підтримки), я чітко давав їм зрозуміти, що кожен фокус має логічне пояснення і всі мої дії є обґрунтованими. Під час виконання деяких трюків, включно з тими, що входять до мого репертуару, використовувалися ножі, мечі або вогнепальна зброя, що могло видатися публіці доволі небезпечним. Зокрема «Нове транспортування людини», що супроводжується електричними спалахами й клубами диму, щоразу страшенно лякає глядачів перших шести рядів. Проте я хотів, аби всі мої асистенти почувалися в безпеці. Єдиним номером, чию таємницю я ретельно зберігав, залишався вищезазначений «Нове транспортування людини»; його особливості приховувалися навіть від асистентки, яка перебувала зі мною на сцені перед самісіньким початком.

Звідси випливає, що я — так само, як і більшість сучасних ілюзіоністів,— працюю не сам. Окрім сценічних асистентів, я розраховував на Томаса Елборна, мого незамінного конструктора, а також — на двох найнятих ним молодих підмайстрів, які допомагали виготовляти реквізит і тримати його в порядку. Томас був зі мною фактично від самого початку моєї кар’єри. Раніше він працював на Маскелайна, в Єгипетському мюзик-холі.

Томас Елборн знав мою найзаповітнішу таємницю; це було необхідно для нашої роботи. Але я довіряв йому; це було необхідно для нашої роботи. Я описую наші стосунки якомога простіше, аби передати сутність моєї безумовної довіри. Томас усе життя співпрацював з ілюзіоністами й давно нічому не дивувався. Майже всіма своїми знаннями про магію я так чи інакше завдячую йому. Однак за довгі роки нашого партнерства (Елборн нещодавно вийшов на пенсію) він не розкрив жодного чужого секрету — ні мені, ні іншим фокусникам. Було би божевіллям сумніватися в його відданості. Томас був уродженцем Лондону — він виріс у районі Тоттенем. Одружений, хоча не мав дітей. Мій помічник був значно старшим за мене, але мені так і не вдалося з’ясувати точну різницю у віці. Коли я почав виступати з Олів Вескомб, йому було близько сімдесяти.

Рішення найняти Олів Вескомб визріло в перші ж миті знайомства. Вона була не надто високою, без зайвої ваги. Мала гарне струнке тіло. Я оцінив її пряму гордовиту поставу і виразні риси обличчя. Американка за походженням, Олів не позбулася акценту, властивого, за її словами, жителям Східного узбережжя, попри те, що вже кілька років жила й працювала в Лондоні. Стараючись триматися невимушено, я представив її Томасу Елборну та Джорджині Гарріс, після чого спитав, чи може вона показати якісь рекомендації. Наймаючи персонал, я надаю великого значення рекомендаційним листам: схвальний відгук від ілюзіоніста, якого я знаю і поважаю, неодмінно допоможе претендентці отримати посаду. Олів мала при собі дві рекомендації. Одну дав невідомий мені фокусник, що виступав на курортах Сусcекса й Гемпшира. Натомість друга була підписана Жозефом Буатьє де Кольта — одним із найвидатніших ілюзіоністів того часу. Зізнаюсь: я був вражений. Я передав рекомендацію де Кольта Томасу Елборну, бажаючи подивитися на його реакцію.

— Як довго ви працювали з мсьє де Кольта? — поцікавився я.

— Лише п’ять місяців,— відказала вона.— Мене найняли на період європейських гастролей. Потім ми попрощалися.

— Ясно.

Після цієї розмови працевлаштування дівчини стало простою формальністю, але я все одно мав перевірити її здібності. Саме тому Джорджина була присутня на співбесіді. Неприпустимо вимагати у претендентки — навіть такої досвідченої, як Олів Венскомб,— демонструвати свій талант без нагляду «дуеньї».

— Ви принесли із собою костюм для репетицій? — спитав я.

— Так, сер, звичайно.

— Тоді будьте люб’язні…

За кілька хвилин Олів вийшла в облягаючому трико. Томас супроводив її до нашого реквізиту і попросив прибрати відповідне положення в одному з ящиків. Поява молодої квітучої жінки з начебто порожньої шафи — один із стандартних ілюзіоністських трюків. Для більшого ефекту асистентка має сховатися: що меншим є потаємне відділення, то дивовижнішим буде результат. Важливу роль відіграє сценічний костюм — яскрава простора сукня зі стрічками, розшитими блискітками, що переливаються у вогнях рампи, підсилить враження. Одразу стало очевидно, що Олів добре розуміється на механізмах. Спершу Томас відвів її до нашого «Паланкіну» (ми використовували його рідко через те, що трюк набув значного поширення), і вона, миттєво здогадавшись, де містилося потаємне відділення, хутко залізла туди.

Потім ми з Томасом попросили її виконати «Ярмарок суєти» — ілюзію проходження крізь дзеркало. Це доволі простий трюк, але він вимагає від асистентки спритності й доброї координації рухів. Хоча Олів попередила, що ніколи не виконувала цей номер на сцені, вона зігнулася і з похвальною швидкістю пройшла крізь дзеркало, щойно ми пояснили їй особливості функціонування механізму.

Залишилося перевірити відповідність її фізичних даних нашій апаратурі, хоча ми з Томасом були готові підігнати деякі прилади під неї, якщо вона буде зависокою. Даремно ми хвилювалися. Коли Томас допоміг їй розміститися всередині ящика, призначеного для номера «Страта принцеси» (більшість асистенток страждали через надзвичайну тісноту і необхідність заклякати на кілька хвилин у незручній позі), виявилося, що Олів легко заходила й виходила звідти. Вона запевнила нас, що не відчуває незручностей і може терпіти скільки завгодно.

Зайве казати, що Олів успішно подолала всі випробування, після чого я офіційно найняв її і призначив середню зарплату, передбачену для такої посади. Впродовж одного тижня ми відрепетирували всі номери з моєї програми, що потребували її участі. Невдовзі Джорджина вийшла заміж і звільнилася, а Олів стала моєю постійною асистенткою.

XXIII

Як чудово у мене вийшло! Я описав події спокійно, точно й професійно. Ну що ж, я виклав офіційну версію знайомства з Олів, а тепер дозвольте мені, згідно з нашою Угодою, додати дещо важливе, незаперечну істину, яку я донині приховував від найближчих і найдорожчих людей. Олів мало не пошила мене в дурні, буде справедливо, якщо я розповім правду.

Звісно, Джорджина не була присутня на співбесіді. І мене там не було. Томмі Елборн перебував у студії, але він, як завжди, тримався подалі. Відверто кажучи, ми залишилися на самоті.

Я спитав Олів про трико, а вона сказала, що не принесла його. Дивилася мені у вічі. Запала довга мовчанка. Я думав над тим, чи розуміє вона, що це означає. Усі претендентки знають, що зняття мірок і різні випробування — обов’язкова умова. Вони завжди приносять із собою костюм для репетицій.

Утім, Олів була винятком із цього правила.

— Любчику, мені не потрібне трико,— сказала вона.

— Тут немає дуеньї, дорогенька,— мовив я.

— Тоді ти її заміниш!

Вона блискавично скинула одяг. Те, що було під сукнею, більше пасувало до будуару. Її білизна була нескромною, не надто облягала, була незручною для роботи. Я повів Олів до «Паланкіну». Вона чудово знала, як це працює і в якому відділенні треба ховатися, але все одно попросила мене підсадити її. Тобто я мав торкатися її напівоголеного тіла! Все повторилося, коли я показав їй реквізит для «Ярмарку суєти». Проходячи крізь потаємні двері, вона прикинулася, ніби спіткнулася, і впала в мої обійми. Співбесіда закінчилася на канапі у віддаленому кутку майстерні. Томмі Елборн непомітно пішов, а ми навіть не звернули уваги. Хай там як, але потім ми його не бачили.

Усе інше відповідає дійсності. Я зробив Олів моєю асистенткою, і вона швидко навчилася користуватися апаратурою і виконувати всі трюки, що вимагали її участі.

XXIV

Мої виступи традиційно починаються з фокусу «Китайські кільця». Мені надзвичайно приємно виконувати цей номер, і глядачам теж подобається незалежно від того, чи бачили вони його раніше. Кільця яскраво сяють у вогнях рампи й мелодійно дзенькають; руки фокусника ритмічно рухаються, з’єднуючи й роз’єднуючи ланцюг, поки публіка, неначе загіпнотизована, спостерігає за ним. Цей трюк неможливо розгадати. Єдиний спосіб розкрити секрет — підійти впритул до виконавця і вихопити в нього кільця. Таке видовище завжди чарує, електризує аудиторію, створює таємничу й дивовижну атмосферу.

Трохи згодом я виштовхую вперед «модерновий ящик», який стояв у глибині сцени. Приблизно за один метр від рампи я розвертаю під таким кутом, аби із зали можна було розгледіти бічні стінки й задню панель. Я демонстративно обходжу ящик — мої ноги чудово видно між сценою і дном. Глядачі вже переконалися, що позаду ніхто не ховається; тепер вони можуть пересвідчитися, що внизу теж нікого немає. Я відсуваю засув і показую задню панель, внаслідок чого весь ящик постає як на долоні. Публіка бачить, як я проходжу туди й назад і знову зачиняю задню панель. Дверцята залишаються відчиненими, а я удаю заклопотаність, даючи людям можливість зазирнути якнайдалі. Утім, там немає нічого цікавого: як і належить, ящик є цілком порожнім. Я захряскую дверцята, обертаю ящик на роликах і вчергове відчиняю дверцята. Усередині виявляється молода дівчина, одягнена в пишну сукню. Ледве вміщаючись у тісному відділенні, вона усміхається глядачам і посилає їм поцілунки рукою. Зрештою дівчина виходить назовні, кланяється й іде зі сцени під бурхливі оплески.

Я відкочую ящик убік, і Томас Елборн спокійно везе його за лаштунки.

Переходимо до наступного номера. Він не такий вражаючий, як попередні, але потребує участі двох-трьох добровольців із публіки. Кожна програма має включати маніпуляції з колодою карт. Фокусник мусить продемонструвати спритність рук — інакше колеги подумають, що він здатен лише працювати з механізмами й натискати на кнопки. Я підходжу до рампи; за моєю спиною опускається завіса. З одного боку, це необхідно, щоб створити домашню, затишну атмосферу для показу карткових фокусів, а з іншого,— щоб дати Томасу можливість підготувати апаратуру для «Нового транспортування людини».

Коли карткові фокуси добігають кінця, треба вивести публіку зі стану спокійної зосередженості, тож я додаю яскравості й динаміки. Прапорці, гірлянди, стрічки, віяла, повітряні кулі, шовкові хустки — все це миготить і виблискує в моїх руках; я виймаю їх із рукавів і кишень, влаштовуючи невпинну круговерть. Мене супроводжує асистентка — вона начебто піднімає розкидані гірлянди, але насправді передає мені спресовані матеріали. Завершується показ тим, що вся сцена завалена клаптиками шовку й паперу — я стою по коліно в цьому різнобарв’ї. Зала аплодує; я розкланююсь.

Під бурхливі оплески завіса розсувається, і в напівтемряві постає апаратура для «Нового транспортування людини». Мої асистенти вибігають з-за лаштунків і спритно прибирають різнокольорові клаптики.

Я повертаюсь до рампи й мовлю до публіки, імітуючи дивний французький акцент. Пояснюю, що наступний номер став можливим завдяки відкриттю електрики. Мій трюк черпає енергію із земних надр; на нього впливають незбагненні сили, чия сутність є незрозумілою навіть мені. Я розповідаю глядачам, що вони стануть свідками справжнього дива, що передбачає рівні шанси на життя та смерть, як це бувало за незапам’ятних часів, коли мої предки кидали жереб, аби визначити, кого милувати, а кого карати.

Поки я виголошую промову, освітлення стає яскравішим, вогні рампи відбиваються на начищених до блиску металевих опорах, на золотавих мотках дроту, на мерехтливих скляних сферах. Апарат — уособлення краси, але це загрозлива краса, адже віднедавна всі дізналися, яку небезпеку несе в собі електроенергія. У газетах часто описувалися опіки й страшні смерті, спричинені цією невідомою силою, що вже поширилася багатьма містами.

Реквізит «Нового транспортування людини» сконструйований таким чином, щоб взайве нагадати про всі ці жахіття. Апарат обвішаний електричними лампочками, що почергово спалахують під час мого монологу. Збоку закріплена величезна скляна куля, всередині якої іскриться і потріскує електрична дуга. Із зали здається, що найважливіша деталь — довга дерев’яна лавка, піднята на три фути над сценою. Її добре видно ззаду, з боків і знизу. На одному кінці сцени, біля кулі з електричною дугою, височіє невеличкий поміст, що зловісно шкіриться оголеними дротами. Над помостом красується балдахін, осяяний десятками запалених лампочок. На іншому, більш віддаленому від зали кінці сцени встановлений металевий конус, оповитий спіраллю блимаючих вогників. Він кріпиться на шарнірах, що дозволяють йому обертатися в різних напрямках. Довкола лавки, на численних полицях і в маленьких нішах, причаїлися голі клеми. Пристрій видає гудіння, що немовби свідчить про присутність колосальної енергії, яка криється всередині.

Я повідомляю глядачам, що залюбки запросив би когось із них на сцену і дав можливість оглянути апаратуру, але не можу наражати їх на смертельний ризик. Натякаю, що трагічні випадки вже мали місце. Саме тому, підкреслюю я, мені довелося винайти пару простих і безпечних способів продемонструвати потужність цього механізму. Я сиплю дрібку магнію на два оголені контакти, і білий спалах на мить засліплює людей у перших рядах! Поки під стелею розповзаються клуби диму, я беру аркуш паперу й опускаю його на напівприховану частину апарату. Папір відразу займається полум’ям, і ефектна цівка диму теж здіймається вгору, до колосників. Гудіння стає гучнішим. Виникає відчуття, ніби апарат оживає і ледве стримує дикі сили, що рвуться назовні.

З лівого боку сцени з’являється моя асистентка, яка штовхає ящик на коліщатках. Він збитий із товстих дощок, але завдяки коліщаткам легко обертається навколо своєї осі. Асистентка відчиняє передні дверцята й бічні стінки, демонструючи, що всередині нічого немає.

Скорчивши сумну гримасу, я подаю їй знак. Вона виносить пару величезних коричневих рукавиць, що здаються шкіряними. Щойно я їх одягаю, дівчина веде мене до помосту і допомагає розміститися прямісінько за ним. Із зали добре видно майже все моє тіло; публіка пересвідчується, що поруч немає ні дзеркал, ні ширм. Мої затягнені в рукавиці руки опускаються на поміст. Шум зростає; зблискує ще один електричний розряд. Я відсахуюсь, удаючи переляк.

Нажахана асистентка відступає назад. Обірвавши монолог, я прошу дівчину піти зі сцени задля її власної безпеки. Спершу вона відмовляється, але трохи згодом радо біжить за лаштунки.

Я наближаюсь до металевого конусу, неспішно обхоплюю його захищеними рукавицями руками й з надзвичайною обережністю повертаю верхівку в напрямку ящика.

Напруга сягає апогею. З оркестрової ями долинає барабанний дріб. Я знову кладу долоні на поміст, і від мого дотику дивовижним чином запалюються ті лампи, що раніше не горіли. Зловісний звук посилюється. Присівши на край помосту, я розвертаюсь боком, відриваю ноги від підлоги й зрештою розтягуюсь на повен зріст. Довкола мене бушують несамовиті електричні розряди.

Здійнявши руки догори, я неквапливо знімаю одну рукавицю, а потім — іншу. Руки опускаються вздовж тіла, мляво звисаючи біля помосту. З того боку, де глядачі можуть роздивитися, що відбувається, мої пальці нібито ненароком прослизають у заглибину, де кілька секунд тому зайнявся клаптик паперу.

Спалахує сліпуче світло, після чого всі вогні довкола мого помосту згасають.

Тієї самої миті… я зникаю.

Дверцята ящика відразу розчахуються, і всі бачать, що всередині сиджу я, зігнувшись дугою.

Осяяний прожекторами, я повільно виповзаю на сцену. Потроху отямлююсь. Випростовуюсь, примруживши очі від яскравого мерехтіння. Стаю обличчям до зали. Розвертаюсь до помосту і жестом нагадую публіці, де я щойно був. Потім розвертаюсь до ящика, що височіє за моєю спиною, і жестом нагадую публіці, звідки я з’явився.

Розкланююсь.

Глядачі стали свідками неймовірної трансформації. Сила електрики перенесла мене з одного кінця сцени до іншого. Десять футів крізь порожнечу. А іноді — двадцять чи тридцять футів залежно від розмірів сцени.

Моментальне переміщення людського тіла. Незбагненне явище. Диво, чарівництво, ілюзія.

Моя асистентка повертається на сцену. Міцно стискаючи її руку, я усміхаюсь і кланяюсь під шалені оплески. Завіса опускається.

ХХV

Якщо я мовчатиму, це буде доречно. Я не втручатимусь. А я спокійно завершу свою оповідь.

ХХVI

Життя у Горнсі (район у північній частині Лондону, за кілька миль від Сент-Джонс-Вуд) було далеким від ідеалу. Я винайняв це житло, бо мене влаштовувало розташування маленького десятиквартирного будинку — неоковирна будівля середини нинішнього століття причаїлася в тихому бічному провулку. Моє помешкання — кутове, на третьому поверсі — виходило вікнами на маленький дворик із садом; до нього вели непримітні двері на сходовому майданчику.

Я пошкодував про своє рішення, щойно оселився там. Більшість мешканців — не надто заможні представники середнього класу — жили скромно; майже всі мали дітей; скрізь метушилася прислуга, що займалася хатніми справами. Звичайно, моє холостяцьке життя в просторих хоромах привернуло увагу сусідів. Хоча я тримався осторонь, мимолітні контакти були неминучими, і невдовзі я збагнув, що став об’єктом пересудів. Я розумів, що треба переїхати, проте мене стримувало бажання мати місце для відпочинку між виступами; не було жодних гарантій, що в іншому будинку пліткарі дадуть мені спокій. Дотримуючись люб’язного нейтралітету, я тихенько з’являвся і щезав, стараючись не перетинатися з сусідами й водночас ні від кого не ховатися. Врешті-решт я їм набрид. Англійці завжди були схильні виявляти терпимість до диваків, тож мої нічні блукання, усамітнення, відсутність слуг і загадкове джерело прибутків нікого не тривожили й не викликали побоювань.

Утім, мені довго бракувало комфорту з деяких інших причин. Я винайняв житло без меблів і попервах дозволив собі придбати лише дешеві дрібниці, оскільки витрачав левову частку власних коштів на утримання нашого сімейного будинку на Сент-Джонс-Вуд. Для обігріву використовув піч; дрова доводилося тягати з двору. Від цієї штуковини віяло нестерпним жаром, який чомусь не відчувався на відстані. Про килими краще не згадувати.

Попри все, я прагнув перетворити це помешкання на затишне пристановище, де я міг би спокійно жити й розслаблятися впродовж тривалих періодів.

Окрім побутових проблем, які я поступово вирішував, купляючи предмети першої необхідності, мене страшенно пригнічували самотність і відірваність від моєї родини. Зарадити цій біді було неможливо. Ні тоді, ні тепер я не винайшов ліки від печалі. Мені ще якось вдавалося витримати розлуку з Сарою, але коли вона — після важких пологів — народила близнят Ґрема та Гелену, я божеволів від хвилювання за них, особливо якщо хтось із дітей недужав. Я знав, що моя сім’я добре забезпечена й захищена, що наші слуги були відданими й надійними, що в разі хвороби ми могли би заплатити за послуги найкращих лікарів, проте ці міркування приносили слабку втіху, хоча дещо заспокоювали й надавали впевненості.

Коли я розробляв трюк «Транспортування людини» та його осучаснену версію і планував подальшу кар’єру, мені не спадало на думку, що сімейне життя може становити загрозу для мого професійного розвитку.

Я часто відчував спокусу полишити сцену, відмовитися від мого коронного трюку, навіки забути про сценічну магію. Зазвичай це траплялося, коли мене переповнювали ніжність до моєї чарівної дружини, гаряча любов до наших дітей, гостра потреба виконувати сімейні обов’язки.

У Горнсі я проводив нескінченні дні і навіть тижні театрального міжсезоння. Я мав більше ніж достатньо часу на роздуми.

Найважливіше, що я не зламався.

Я витримав труднощі перших років. Подолав випробування славою і багатством. Гідно тримаюсь і донині, хоча від мого знаменитого номера не лишилося нічого, крім нерозкритої таємниці.

Віднедавна мені стало трохи легше. Найнявши на роботу Олів Венскомб і пропрацювавши з нею два тижні, я випадково дізнався, що вона винаймає кімнату в якомусь сумнівному привокзальному готельчику. Дівчина пояснила, що попередній роботодавець — фокусник із Гемпширу — забезпечував її житлом, але, само собою, звідти довелося піти, коли їхня співпраця добігла кінця. Тоді ми з Олів уже звикли кохатися на канапі в кутку майстерні. Я збагнув, що було б доречно запропонувати їй переїхати до мене.

Такі рішення обумовлювалися Угодою, але цього разу йшлося про звичайну формальність. Невдовзі Олів перебралася до Горнсі. Там вона залишилася і мешкає донині.

За кілька тижнів після її переїзду вона розповіла мені дещо, що змінило моє життя.

XXVII

Наприкінці 1898 року один театр скасував мій ангажемент, що дозволило мені зробити тижневу перерву між показами «Нового транспортування людини». Я лише раз навідався до майстерні, а решту часу провів разом з Олів у Горнсі, насолоджуючись домашнім затишком. Ми почали обставляти помешкання і купувати гарні меблі на гроші, зароблені в мюзик-холі «Іллірія» у Вест-Енді, де нас чудово прийняли.

Напередодні завершення цієї ідилії — я мав виступати в брайтонському театрі «Іподром» — Олів улаштувала мені неприємний сюрприз. Це сталося пізно вночі, коли ми умиротворено лежали поряд, готуючись поринути в сон.

— Послухай, любчику,— мовила вона,— ось про що я думаю: тобі час пошукати нову асистентку.

Я був настільки ошелешений, що не знав, як реагувати. До тієї миті мені здавалося, що я нарешті досяг омріяної гармонії. Я мав родину. А ще я мав коханку. З дружиною я жив у будинку, а з коханкою розважався в помешканні. Я обожнював дітей, любив дружину і палав пристрастю до коханки. Моє життя розділилося на два полюси, які не перетиналися; жодна сторона не підозрювала про існування іншої. Крім того, моя дівчина працювала у мене асистенткою, і ця роль додавала їй чарівності й краси. Вона не лише бездоганно виконувала свої обов’язки, а й збільшувала мої прибутки — я не сумнівався, що її яскрава зовнішність приваблює глядачів. Як то кажуть, я спіймав удачу за хвіст. А зараз одна-єдина фраза загрожувала все зруйнувати. Я був у розпачі.

Помітивши мої переживання, Олів сказала:

— Я давно хочу скинути цей тягар. Усе не так погано, як ти вважаєш.

— Як на мене, гірше не буває.

— Ну, якщо ти вислухаєш першу половину, ти таки вирішиш, що гірше не буває. Якщо ж дослухаєш до кінця, тобі полегшає.

Вдивившись у її обличчя, я переконався, що Олів напружена і схвильована. Щось було не так. Я мав би раніше звернути на це увагу.

Її зізнання обрушилося потужною лавиною. Як вона і попереджала, почуте сповнило мене жахом.

Спочатку Олів пояснила, що бажає піти з двох причин. По-перше, вона вже кілька років працювала на підмостках і прагнула змін. Їй хотілося сидіти вдома, залишатися моєю коханкою і спостерігати за моїми успіхами на відстані. Вона запевнила, що не звільниться, доки я не знайду їй заміну. Дякувати Богу. Проте вона ще не назвала другу причину. Річ у тім, що її підіслав до мене один чоловік, який жадав вивідати мої професійні таємниці. Замовником був…

— Енджер! — скрикнув я.— Ти — шпигунка Руперта Енджера?

Вона не заперечувала, але, побачивши мій гнів, відсунулася подалі і гірко розридалася. Я напружував мозок, згадуючи, що саме розповідав їй упродовж останніх тижнів, яку апаратуру вона бачила на сцені і за лаштунками, які секрети могла розкрити, яку інформацію встигла повідомити моєму ворогові.

Якийсь час я нічого не сприймав, бо втратив здатність мислити тверезо й логічно. А вона невпинно плакала й благала мене вислухати її.

Після двох чи трьох годин важкої, безглуздої розмови ми емоційно виснажилися і зайшли в глухий кут. Нам обом нестерпно захотілося спати, тож ми вимкнули світло й лягли поряд (жахливе зізнання не вплинуло на наші звички).

Окутаний темрявою, я сушив голову над тим, яке рішення слід прийняти, але не міг зібрати думки докупи. Аж раптом до мене долинув її тихий, наполегливий голос:

— Невже ти не розумієш, що, якби я залишалася шпигункою Енджера, то нічого б тобі не сказала? Так, я спала з ним, але він мені остогидів. До того ж він підбивав клинці до якоїсь жіночки, і це мене дуже дратувало. Руперт схиблений на вашій ворожнечі. Я хотіла покинути його й сама підказала йому цей план. Коли ми познайомилися, я відчула щось інше. Ти зовсім не схожий на нього. Тобі відомо, що сталося потім. Наші стосунки були справжніми, чи не так? Руперт гадав, що я шпигую за тобою, хоча зараз він, мабуть, запідозрив, що не почує нічого важливого. Але поки я працюю твоєю асистенткою, він не відчепиться від мене. Ось чому я хочу піти зі сцени, жити в цьому помешканні, бути з тобою, Альфреде. Знаєш, мені здається, що я кохаю тебе…

І так далі. Аж до ранку.

Коли надворі розвиднилося і крізь вікно проникло сіре, гнітюче світло дощового дня, я сказав:

— Ось що я вирішив. Чому б тобі не навідатися до Енджера? Я скажу, що необхідно передати, а ти повториш мої слова й переконаєш його, що саме ця таємниця йому потрібна. Дозволяю робити все, що завгодно, аби він повірив, що ти вкрала мій секрет. Потім ти повернешся сюди, і якщо присягнешся ніколи не допомагати Енджеру, і якщо — лише за цієї умови — я тобі повірю, ми можемо почати з чистого аркуша. Згодна?

— Усе буде виконано сьогодні,— пообіцяла вона.— Хочу назавжди викреслити Енджера з мого життя!

— Спершу я піду до майстерні. Маю подумати, що можна повідомити Енджеру, не зашкодивши нам.

Без жодних пояснень я покинув її, сів у омнібус і поїхав до Елджин-авеню. Влаштувавшись нагорі, я спокійно курив люльку і розмірковував, чи не засліпило мене кохання настільки, що я ризикую втратити все, чого досяг.

У майстерні проблему було ретельно проаналізовано. Хоча йшлося про доволі серйозну загрозу, такі прикрості неодноразово траплялися за роки існування Угоди, і я зрозумів, що особливих труднощів не виникне. Так, було важко, але Угода зберігає свою силу. Ба більше, на знак підтвердження моєї непохитної віри в Угоду зазначу, що саме я залишився в майстерні, тоді як я повернувся до помешкання.

Вдома я продиктував Олів текст, і вона записала його своїм почерком. Дівчина нервувала, проте була налаштована виконати завдання. Згідно з моїм планом, ми мали спрямувати Енджера хибним шляхом, запропонувавши йому не лише правдоподібну інформацію, а щось нове, до чого він не додумався би самостійно.

Олів узяла аркуш і виїхала з Горнсі о 14:25. Повернулася пізно — о 23:00.

— Справу зроблено! — скрикнула вона, переступивши поріг.— Я передала йому твоє послання. Навряд чи ми колись побачимося. Ясно одне — я довіку не розмовлятиму з ним і нікому не скажу доброго слова про нього.

ХХVIIІ

Я ніколи не питав, що сталося за вісім із половиною годин її відсутності і чому їй знадобилося стільки часу, аби передати записку. Як розповіла мені Олів (певно, це була правда, адже простішого пояснення годі уявити), вона, проїхавши через весь Лондон, не застала Енджера вдома, бо він виступав в іншому кінці міста, і їй довелося довго чекати. Того нескінченного вечора мене переслідували зловісні фантазії про те, що Олів — подвійна агентка, яку може вдруге завербувати її попередній начальник. Я розглядав два варіанти: або вона назавжди зникне, або повернеться, щоб виконати нове завдання.

Утім, та історія трапилася наприкінці 1898 року, а я пишу ці рядки у знаменний час — січні 1901. (Важко не думати про події зовнішнього світу. Напередодні того дня, коли я сів за щоденник, відбувся похорон Її Величності королеви Вікторії, а тепер період жалоби в країні добігає кінця.) Тоді, понад два роки тому, Олів дотримала слова й повернулася до мене. Вона досі залишається зі мною, виконуючи всі мої бажання. Моя кар’єра складається чудово, моя репутація досвідченого ілюзіоніста є непохитною, моя родина збільшується, моє матеріальне становище цілком мене влаштовує. Я утримую дві сім’ї і щасливо живу з двома жінками. Енджер не турбував мене, відколи Олів повідомила йому брехливу інформацію. Довкола панує спокій; після бурхливих років я нарешті знайшов мій маленький рай.

ХХІХ

Змушений зробити цей запис у 1903 році. Я хотів навіки попрощатися зі своїм щоденником, але обставини склалися інакше.

Руперт Енджер раптово помер у віці сорока шести років. Він був на рік молодшим від мене. Згідно з повідомленням «Таймз», смерть настала внаслідок ускладнень після травми, отриманої під час виступу в якомусь театрі в містечку Суффолк.

Я кілька разів перечитав цю статтю та іншу, значно коротшу замітку, опубліковану в «Морнінг Пост», шукаючи необхідну мені інформацію, але не виявив нічого нового.

Я вже давно підозрював, що з ним щось не так. Коли ми бачилися востаннє, він мав кепський вигляд. Скидалося на те, що його здоров’я підточує хронічна хвороба.

Підсумовую все написане у двох некрологах — зараз вони лежать переді мною. Енджер народився 1857 року в графстві Дербішир, але в юності перебрався до Лондону, де всі ці роки виступав як ілюзіоніст і досяг неабияких творчих успіхів. Об’їхав із гастролями всю Велику Британію та Європу, тричі побував у Новому Світі, причому остання подорож відбулася на початку цього року. Розробив кілька відомих ілюзіоністських номерів, зокрема «Сонячний ранок» (із величезного жбана, що здавався намертво запаяним, на очах у публіки з’являлася асистентка), який перейняли й додали до свого репертуару чимало фокусників. Останнє відкриття — трюк «Блискуча мить», що його він виконував того фатального вечора. Будучи визнаним майстром, Енджер часто відвідував різні приватні заходи й нечисленні зібрання, куди його залюбки запрошували. Він був одружений, мав сина й двох дочок; до кінця своїх днів мешкав із родиною в районі Хайгейт. Регулярно виходив на сцену, доки не став жертвою нещасного випадку.

ХХХ

Мені сумно писати про смерть Енджера. Такою була трагічна розв’язка низки подій, що відбувалися впродовж останніх двох років. Я жодним словом не обмовився про них, оскільки, на мій превеликий жаль, вони загрожували посиленням нашої ворожнечі.

Як зазначалося вище, я насолоджувався стабільністю і досяг гармонії як в особистому, так і в професійному житті. Я переконав себе, що якщо Енджер здійснить нову атаку або якось провокуватиме мене, просто відмахнусь від нього, як від настирливої мухи. Я мав усі підстави вважати, що розставив усі крапки над «і» в наших стосунках, передавши йому записку через Олів. Мій задум полягав у тому, щоб збити його зі сліду, змусити шукати неіснуючий секрет.

Той факт, що він зник із мого поля зору на цілих два роки, підтверджував, що моя хитрість спрацювала.

Однак щойно я закінчив першу частину цієї оповіді, як натрапив на рецензію на виставу, що йшла в театрі «Емпайр» у Фінсбері-парк. Руперт Енджер був одним із запрошених артистів, але, судячи з усього, його номер не став окрасою програми. Автор мимохідь згадував: «Приємно бачити, що його талант не потьмянів». Напрошувався висновок, що він переживав професійну кризу.

Два чи три місяці по тому все змінилося. В одному зі спеціалізованих журналів з’явилося інтерв’ю з Енджером, що супроводжувалося його портретом. Якась щоденна газета опублікувала в редакторській колонці замітку про «відродження мистецтва ілюзіонізму», наголосивши на тому, що виступи деяких фокусників знову набувають популярності в мюзик-холах. Серед кількох відомих імен фігурувало ім’я Енджера.

Трохи згодом — за певний проміжок часу, необхідний для підготовки матеріалу,— в одному з журналів, що розповсюджувався у вузьких колах професіоналів, за передплатою, вийшла докладна стаття, присвячена Енджеру. Його нинішню програму назвали «тріумфальним досягненням у царині сценічної магії». Критик особливо відзначив новий трюк під назвою «Блискуча мить». На його думку, йшлося про надзвичайно високий рівень артистичної техніки. Якщо містер Енджер не розкриє свої секрети, писав він, жоден ілюзіоніст не зможе повторити цей номер, принаймні найближчим часом. Крім того, в статті говорилося, що «Блискуча мить» не йде у жодне порівняння з «попередніми спробами» створити ілюзію переміщення; зневажливо згадувався не лише мій номер «Нове транспортування людини», а й моя виконавча манера загалом.

Я старався, чесно старався, не реагувати на цю образу, але все тільки починалося — схвальних відгуків ставало дедалі більше. Безумовно, Руперт Енджер дістався кар’єрної вершини.

Звісно, я не міг цього стерпіти. Треба було діяти. Останніми місяцями я гастролював провінційними містечками, зосереджуючись на маленьких клубах і театрах. Настала мить заявити про себе в Лондоні, продемонструвати мою майстерність в одному з відомих театрів. За тих часів ілюзіоністські трюки викликали такий ажіотаж, що мій імпресаріо легко домовився про ангажемент, що мав закріпити мій успіх. Передбачалося, що впродовж тижня я виступатиму в «Лірик-театрі» на Стренді. Моє ім’я — виділене великими літерами — красувалося на афішах естрадного ревю, запланованого на вересень 1902 року.

У день прем’єри зала була наполовину порожньою, а подальші згадки в пресі можна було перелічити на пальцях. Моє ім’я з’явилося лише в трьох газетах, і найбільш неприємним було те, що в одній з рецензій мене назвали «прихильником сценічної магії, що не вражає новизною, а радше викликає ностальгічні відчуття». На двох наступних показах публіки майже не було, і ангажемент довелося скасувати.

ХХХІ

Я вирішив побачити новий номер Енджера на власні очі. Дізнавшись, що наприкінці жовтня він отримав двотижневий ангажемент у мюзик-холі «Емпайр», я преспокійно придбав квиток у партері. Ця зала має видовжену форму, тут доволі тісно, проходи є вузькими й незручними, а під час показів глядацькі ряди слабко освітлені. Такі особливості цілком мене влаштовували. З партеру мені було добре видно сцену, але я сидів не настільки близько, аби Енджер міг упізнати мене.

До основної частини програми я не мав претензій — він професійно показав стандартний набір фокусів. Рівень майстерності вище середнього. Він добре тримався і розважав публіку дотепними балачками. Йому асистувала чарівна дівчина. Енджер був одягнений в елегантний фрак; волосся красиво зачесане й змащене брильянтином. Щоправда, саме тоді я вперше звернув увагу на його виснажене обличчя та інші ознаки, що свідчили про серйозне захворювання. Його рухи були скутими; кілька разів він прикрив ліву руку, ніби захищаючи її від пошкоджень.

Урешті-решт після так званого «комічного» номера, коли Енджер попросив когось із глядачів написати записку, а потім дістав її із запечатаного конверта, він перейшов до заключного трюку. Розпочав із пафосної промови, яку мені вдалося занотувати. Ось що він сказав:

«Пані та панове! Нове століття стрімко крокує вперед, приносячи із собою силу-силенну наукових відкриттів. Дива науки множаться майже щодня. Яке з досягнень стане найвизначнішим, коли нинішнє століття добіжить кінця? Мало хто з нас доживе до тих часів, але можна припустити, що люди навчаться літати, перемовлятися через океан, подорожувати Всесвітом. Проте жодні наукові здобутки не зрівняються з унікальним дивом — людським розумом і людським тілом.

Сьогодні, пані та панове, я спробую виконати магічний трюк, в якому поєдналися надзвичайні досягнення науки й людського розуму. Жоден артист у світі не здатен повторити те, що відбудеться на ваших очах».

Вимовивши ці слова, він театральним жестом здійняв здорову руку, і завіса розсунулася. На яскраво освітленій сцені стояв апарат, заради якого я прийшов.

Я не очікував, що він виявиться велетенським. Зазвичай фокусники надають перевагу більш компактному реквізиту, що дає змогу приховати від глядачів загадку його функціонування. Натомість ця апаратура займала майже всю сцену.

У центрі височіла металева тринога, а над нею — блискуча куля діаметром у півтора фути, піднята на висоту людського зросту. Між вершиною триноги й цією кулею кріпився якийсь чудернацький циліндричний пристрій з металу та дерева. Циліндр був виготовлений з дерев’яних дощечок, поміж якими ясно виднілися просвіти; його оповивали сотні тонких дротів. Зі свого місця я приблизно прикинув, що висота цього циліндра — так само, як і діаметр,— становить щонайменше чотири фути. Він повільно обертався навколо своєї осі, кидаючи сліпучі відблиски у залу. По стінах повзли іскристі спалахи.

Десь у радіусі десяти футів циліндричну штуковину оточувало кільце з десяти обмотаних дротами металевих планок, відділених одна від одної широкими рівними проміжками. Планки були прикріплені до сцени так, щоб не затуляти від глядачів значну частину обладнання.

Я був геть не готовим до такого видовища, адже припускав, що побачу стандартний ілюзіоністський ящик на кшталт тих, якими користувався сам. Цей апарат був настільки громіздким, що на сцені не лишалося місця для другого ящика, де можна було б сховатися.

У моїй голові вихором проносилися здогадки щодо особливостей майбутнього трюку, таємниці виконання і відмінностей від мого власного номера. Перше враження: величезні габарити апаратури. Друге враження: відсутність яскравих ефектів. Якщо не рахувати обертового циліндра, прикріпленого до вершини триноги, тут не було інших джерел світла, відволікальних вогнів чи затемнених ділянок. У конструкції переважали невідполіроване дерево або тьмяний метал. Вусібіч тягнулися численні дроти й електричні кабелі. Третє враження: відсутність будь-яких натяків на магію. Не знаю, чи так було задумано. Фокусники часто заплутують публіку, підбираючи реквізит, подібний до непримітних побутових предметів. Приміром, маскують апаратуру під звичайний стіл, сходинки або дорожній саквояж. Однак Енджер відмовився від банальних ілюзіоністських прийомів.

Нарешті вистава почалася.

Судячи з усього, дзеркал на сцені не було. Кожна деталь реквізиту добре проглядалася. Готуючись до виступу, Енджер ходив туди-сюди — він ступав у кожен зазор між планками, не уповільнював крок і не зникав із поля зору. Я уважно стежив за його ногами — коли ілюзіоніст наближається до своєї апаратури й обходить її ззаду, невловимий порух може видати наявність дзеркала чи якогось іншого приладу. Хода Енджера лишалася природною і невимушеною. Я ніде не помітив таємного люку. Підмостки були застелені суцільним гумовим килимом, що ускладнювало спуск під сцену.

Найцікавішим було те, що його обладнання не містило жодних підказок стосовно специфіки номера. Реквізит здебільшого використовується для відвертання чи привертання глядацької уваги. Скажімо, цей ящик надто маленький, аби вмістити людину (але артист примудряється туди влізти); сталевий щит, крізь який неможливо пройти; зачинена скриня, звідки немає способу вибратися. У будь-якому разі ілюзіоніст спростовує припущення, що їх зробили глядачі, роздивляючись виставлені ним предмети. Апаратура Енджера не викликала жодних асоціацій, і ніхто не міг здогадатися, для чого вона призначена.

Тим часом Енджер розгулював сценою, просторікуючи про таємниці науки та життя.

Опинившись у центрі, він розвернувся обличчям до зали.

— Вельмишановні пані та панове, мені потрібен добровільний помічник. Не бійтеся. Я лише попрошу поставити й перевірити мітки. Це дуже просто.

Осяяний прожекторами, він нахилився до перших рядів партеру, заохочувально дивлячись на глядачів. Я притлумив інстинктивне бажання вибігти на сцену й запропонувати свої послуги, аби роздивитися його апаратуру зблизька, але розумів, що Енджер відразу впізнає мене й радше завершить показ.

Після звичних вагань і напружених роздумів якийсь чоловік зробив крок уперед і піднявся на сцену бічними сходами. З-за лаштунків вийшла асистентка, що тримала в руках тацю з кількома предметами, чиє призначення невдовзі стало зрозумілим — то були засоби маркування і подальшої перевірки, зокрема три слоїки з чорнилом різних кольорів, миска борошна, крейда й шматочки вугілля. Енджер запропонував добровольцю взяти щось одне, і коли той вказав на миску, повернувся спиною і звелів обсипати його борошном. Чоловік послухався; біла хмаринка ефектно злетіла вгору, виблискуючи у сяйві ламп.

Енджер знову став обличчям до зали й попросив добровольця обрати будь-яке чорнило. Той надав перевагу червоному. Енджер простяг припорошені борошном руки, і на його пальцях миттєво розповзлися чорнильні плями.

Мітки виглядали чіткими й розбірливими. Задоволений результатом, Енджер відпустив помічника. Вогні потьмяніли, і лише один потужний промінь прожектора освітлював сцену.

Аж раптом зчинився пекельний шум, і повітря неначе розкололося на друзки. На мій подив, із блискучої кулі вискочила біло-блакитна дуга електричного розряду. Вона рухалася з шаленою швидкістю і за кілька секунд потрапила в обнесене залізними планками коло, де вже стояв Енджер. Ця тріскуча блискавка нагадувала злобну живу істоту.

Кількість розрядів стрімко зросла, збільшившись вдвічі або втричі. Скрізь стрибали електричні змійки, обмацуючи сцену. Одна з них поповзла до Енджера й обвилася довкола його тіла, внаслідок чого блакитне сяйво огорнуло не тільки його постать, а неначе підсвітило шкіру зсередини. Він охоче зустрів їх — підняв здорову руку і закружляв на місці, дозволяючи шиплячим чудовиськам оточити його.

Нові й нові зловісні спіралі приєднувалися до цього божевільного танцю. Енджер не звертав на них жодної уваги. Вони атакували почергово: одна відскакувала назад, немов батіг після удару, а дві інші підступали ближче й сікли його вогняними різками, розсипаючи іскри.

Повітрям швидко розповзався дивний запах. Я вдихав його разом з усіма, здригаючись від думки про його походження. Здавалося, якась потойбічна, заборонена сила нарешті вирвалася на волю, заповнивши простір смородом дикої первісної енергії.

Незважаючи на розтривожених змій, що звивалися довкола нього, Енджер попрямував до триноги, що височіла в самісінькому центрі цього пекла, під джерелом розрядів. Судячи з усього, там було безпечно. Неспроможні схопити його, сліпучі дуги відстрибнули й люто накинулися на огорожу. Над кожною металевою планкою вигиналася одна дуга, що несамовито сичала й плювалася, але утримувалася на місці.

Вісім палаючих стрічок утворили щось на кшталт балдахіну там, де стояв самотній силует. Вогні рампи вже не світилися; слідом за ними згасли прожектори. Енджера осяювали лише електричні розряди. Він заціпенів, здійнявши руку і мало не торкаючись головою металевого циліндра, звідки вихоплювалася електрика. Чоловік звертався до глядачів, виголошуючи якусь тираду, проте нестерпний гуркіт заважав розчути його слова.

Опустивши руки, він мовчки постояв дві-три секунди, немовби примирившись з тим, що показав публіці жахливе видовище.

А потім зник.

Енджер щойно був тут, а наступної миті кудись подівся. Апарат видав різкий пронизливий скрегіт і начебто затремтів, але, щойно ілюзіоніст щез, яскраві електричні спалахи померкли. Поодинокі розряди зашипіли й затріщали, мов феєрверк. Стало тихо. Сцену окутав морок.

Я незчувся, як скочив зі свого місця. Інші глядачі теж звелися на ноги. Усі були нажахані. На наших очах безслідно пропав чоловік!

За моєю спиною, в проході, зчинилася якась метушня. Ми всі озирнулися подивитися, що відбувається. Я майже нічого не бачив через велике скупчення людей. Краєм ока вловив якийсь рух у темряві. На щастя, в залі загорілися люстри і потужний промінь одного з прожекторів спрямувався вниз.

Там стояв Енджер!

До нього кинулися працівники, а за ними побігли кілька глядачів, але він відштовхнув їх і втримав рівновагу.

Ледве пересуваючи ноги, він рушив центральним проходом до сцени.

Прийшовши до тями, я швидко здійснив підрахунки. Між його зникненням зі сцени й появою у проході минуло не більше двох секунд. Я спробував визначити подолану ним відстань. Щонайменше шістдесят футів відділяли моє крісло від просценіуму. Енджер з’явився у кінці проходу, біля дверей, що вели до фоє. Він стояв далеко — футів за сорок від мене.

Чи можливо під покровом темряви подолати сто футів за одну секунду?

Питання риторичне. Звісно, це неможливо зробити без застосування особливих прийомів сценічної магії.

Які саме прийоми він використовував?

Коли Енджер прямував до сцени, він на якусь мить порівнявся зі мною і спотикнувся на одній зі сходинок.

Я був певен, що він не бачив мене,— очевидно, що глядачі зовсім не цікавили його. Такий вигляд мають люди,

яких мучить сильний біль: спотворене гримасою обличчя, скуті рухи. Він хитався мов п’яний, хворий або старий, що страшенно втомився від життя. Я помітив, що ліва рука, яку він старався не чіпати, мляво висіла вздовж тіла; пальці досі були припорошені борошном, а червона чорнильна пляма потемнішала. На фраку теж виднілися вигадливі візерунки з борошна, що їх створив запрошений доброволець кілька секунд тому, за сотню футів звідси.

Зала вибухнула оваціями. Під схвальний свист і крики «браво!» Енджер повільно піднявся на сцену, осяяний променем другого прожектора. Там йому стало краще. Коли спалахнули вогні рампи, він розкланявся і послав кілька поцілунків рукою, тріумфально усміхаючись глядачам. Зачудований побаченим, я аплодував разом з іншими.

За спиною Енджера тихенько опустилася завіса, приховуючи його апаратуру.

ХХХІІ

Я не розумів, як це робиться! Я бачив виставу на власні очі й пильно спостерігав за Енджером — мені були добре відомі всі можливі техніки й типові відволікальні маневри фокусників. Покидаючи «Емпайр», я кипів від злості. Мене дратувало, що хтось скопіював найкращий номер із мого репертуару, і я сердився ще більше, усвідомлюючи, що іншому артисту вдалося вдосконалити його. Але найбільших страждань мені завдавало те, що я не міг збагнути, як це робиться.

Енджер був сам. Стояв в одній точці. З’явився в іншій. Без допомоги дублера чи підсадного асистента. Само собою, він фізично не міг так швидко переміститися з одного місця до іншого.

Від заздрості моя лють лише посилилася. Поза всяким сумнівом, «Блискуча мить» — дешева, розрахована на публіку назва цієї клятої, вдосконаленої версії «Нового транспортування людини» — була унікальним трюком, що вивів на новий рівень мистецтво ілюзіонізму, яке часто стає об’єктом знущань і хибного розуміння. Хоч би яким було моє ставлення до нього, та це викликало захоплення. Я відчував, що мені неабияк пофортунило бути присутнім на такому показі (гадаю, більшість глядачів погодилися би зі мною). Вийшовши з мюзик-холу, я перетнув вузьку доріжку, що вела до службових приміщень, і, несподівано для самого себе, подумав, що було б чудово надіслати Енджеру мою візитівку, а потім навідатися до гримерної й особисто привітати його.

Я притлумив це бажання. Після стількох років запеклого суперництва я не мав наміру принижуватися лише тому, що мій противник бездоганно виконав свій номер.

Повернувшись до свого тодішнього помешкання у Горнсі, я провів безсонну ніч і до світанку крутився поряд з Олів.

Уранці я ретельно обміркував особливості його трюку, намагаючись проникнути в сутність таємниці.

Змушений повторити: гадки не маю, як він це зробив. Я не зумів розкрити секрет під час його виступу і згодом, проаналізувавши побачене згідно з усіма відомими мені принципами магії, так і не наблизився до розгадки.

В основі номера Енджера лежали три чи навіть чотири фундаментальні типи сценічної ілюзії. Спершу він продемонстрував глядачам власне зникнення, згодом — появу в іншій точці з елементами переміщення і досяг неймовірного ефекту, кинувши виклик законам природи.

Створення ілюзії зникнення на сцені не викликає особливих труднощів. Для цього існують дзеркала, напівдзеркала, спеціальне освітлення, прийоми «чорної магії», відволікальні маневри, опускні двері й таке інше. Ілюзія «раптової появи» створюється завдяки завчасному розміщенню конкретного предмета чи його копії в потрібному місці… якщо йдеться про людину, необхідно організувати підсадку двійника. Поєднання цих двох ілюзій породжує третю: ошелешена публіка впевнюється, що закони природи втратили свою силу.

У мене теж склалося стійке враження, що того вечора в Гекні я побачив перемогу людини над природою.

Усі мої спроби розгадати загадку на базових засадах ілюзіонізму були марними. Хоч би як я бився і сушив мозок, мені не вдавалося знайти задовільне пояснення.

Я не міг позбутися нав’язливої думки про те, що секрет цього блискучого номера є сміховинно простим і лежить на поверхні. Основоположне правило магії лишається незмінним: те, що бачить публіка, і те, що робить ілюзіоніст,— зовсім різні речі.

Таємниця вислизала від мене. Я виявив лише два незначні приводи для втіхи.

По-перше, попри вражаючий успіх, Енджер досі не зміг вивідати мій секрет. Він демонстрував свій трюк інакше. Йому не зрівнятися зі мною.

По-друге, попри свою незбагненну таємницю, Енджер програвав мені у швидкості. Він рухався повільніше. Моє тіло миттєво переміщується з одного ящика до іншого. Підкреслюю: це не метафора. Я виконую мій трюк за одну блискавичну мить. Жодних затримок. У мого суперника так не виходить. За моїми підрахунками, йому знадобилися дві секунди. Це означає, що Енджер на одну-дві секунди відстає від мене.

Розглядаючи різні теорії, я намагався визначити час і відстань. У театрі я лише прикинув оком, бо не очікував побачити сенсаційний виступ і не мав при собі вимірювальних приладів.

Такою є важлива складова ілюзіоністського методу: скористатися ефектом несподіванки й замести сліди. Якщо ви запитаєте у публіки, скільки часу тривав щойно побачений номер, більшість людей не зможуть дати точну відповідь. Чимало трюків ґрунтуються саме на цьому принципі — ілюзіоніст здійснює свій задум настільки швидко, що непідготовлені глядачі потім присягаються: це неможливо, він мав недостатньо часу!

Взявши до уваги ці хитрощі, я змусив себе пригадати подробиці, прокрутити в пам’яті все видовище й спробувати оцінити, скільки часу насправді минуло від так званого зникнення Енджера до його матеріалізації в іншому місці. Я дійшов висновку, що він впорався не за дві секунди, як мені здавалося, а витратив щонайменше п’ять. За п’ять секунд несподіваної темряви досвідчений фокусник може вдатися до величезної кількості невидимих вивертів!

Цей часовий проміжок вочевидь був ключем до розгадки, хоча я все одно не розумів, як Енджер устиг дістатися останніх рядів партеру.

Два тижні по тому, попередньо домовившись із головним адміністратором, я приїхав до Гекні під приводом зняти мірки перед показом моєї нової програми. Це звичайна практика — ілюзіоністи мають враховувати особливості кожної зали для підготовки своїх номерів. Відтак керівництво мюзик-холу нормально поставилося до мого прохання. Помічник адміністратора люб’язно привітався зі мною і дав слушні поради щодо вимірювання.

Я знайшов крісло, де сидів під час виступу мого противника, і встановив відстань до сцени — трохи більше за п’ятдесят футів. Значно важче було визначити точне місце, де матеріалізувався Енджер, тож мені довелося напружити пам’ять. Не відходячи від крісла, я здійснив тріангуляцію, згадавши, під яким кутом повернув голову, коли побачив його. Зрештою я дійшов висновку, що він з’явився в якійсь точці довгого ступінчастого проходу: від ближнього краю до сцени залишалося щонайменше сімдесят п’ять футів, а від дальнього — понад сотню футів.

Зупинившись посеред сцени, приблизно там, де було встановлено триногу, я уважно роздивився центральний прохід і замислився над тим, що б я робив, якби мав перенестися з однієї точки до іншої у темній, вщент забитій залі за неповні п’ять секунд.

ХХХІІІ

Я вирішив обговорити цю проблему з фахівцем, тож навідався до Томмі Елборна, який нещодавно вийшов на пенсію і вів тихе життя у Вокінгу. Описавши номер Енджера, я спитав, яким чином, на його думку, досягається такий дивовижний ефект.

— Я мав би побачити це на власні очі, сер,— відповів він після напружених роздумів і докладного розпитування.

Я вдався до іншої тактики. Натякнув на мою особисту зацікавленість у цьому номері. Колись ми часто діяли за таким принципом: я розповідав про бажаний ефект, і ми з Томмі, так би мовити, аналізували всі етапи у зворотному порядку.

— Хіба для вас це проблема, містере Борден? Елементарний трюк,— мовив він, маючи на увазі мій таємний метод.

— Для мене — ні. Бо я відрізняюсь від нього! Уявіть, що ми маємо поставити точнісінько такий номер для іншого фокусника. Розгляньте ситуацію під цим кутом.

— Не знаю. Найкращий спосіб — звернутися до двійника й посадити його в залі. Але ж ви кажете…

— Енджер діяв інакше. Він був сам.

— Тоді я нічим не допоможу вам, сер. Гадки не маю, як він це робить.

XXXIV

Я почав розробляти нові плани. Приміром, відвідувати всі виступи Енджера впродовж наступного сезону, доки мені не вдасться розкрити таємницю. Брати з собою Томмі Елборна. Триматися гідно до останнього. Ідеальний варіант — вирвати у нього секрет, не викликаючи підозр. Якщо ж я не знайду відповідь до кінця сезону, то забуду про нашу ворожнечу і суперництво, першим прийду до нього і в разі потреби проситиму пояснити мені, які прийоми він застосовує. Я божеволів від бажання дізнатися правду.

Мені не соромно зізнаватися в цьому. Таємниці — хліб насущний ілюзіоністів. Я вважав своїм професійним обов’язком з’ясувати, як виконується його трюк. Якщо я мав принизити себе й визнати перевагу Енджера задля досягнення цієї мети, хай буде так.

Та доля розпорядилася інакше. Енджер зробив тривалу перерву на Різдвяні свята, після чого, наприкінці січня, вирушив на гастролі до США, залишивши мене страждати від розчарування.

У квітні, за тиждень після його повернення («Таймз» оголосила про цю подію), я прийшов до нього додому, рішуче налаштований миритися. Енджера там не було. Будинок — велика, але скромна споруда неподалік від Хайґейт-Філдс — виявився замкненим; віконниці були наглухо зачинені. Розпитавши сусідів, я пересвідчився, що вони нічого не знають про власників. Очевидно, що Енджер ретельно оберігав своє приватне життя — так само, як і я.

Я спробував зв’язатися з його агентом Ґескетом Анвіном, але в мене нічого не вийшло. Тоді я вдруге передав Енджеру записку, благаючи терміново написати мені. Анвін обіцяв допомогти, але жодної відповіді я не отримав.

Я вирішив безпосередньо звернутися до Енджера й надіслав йому ще одного листа, пропонуючи покласти край нашій ворожнечі й забути старі образи. Також я підтвердив свою готовність перепросити його у будь-якій формі й зробити будь-що заради примирення.

Він не відповів, і врешті-решт я відчув, що втрачаю контроль над собою.

Його мовчання настільки розлютило мене, що, на жаль, я переступив межу.

ХХХV

У двадцятих числах травня я покинув Лондон і сів на поїзд, що прямував до Лоустофту — риболовецького порту й курортного містечка у графстві Суффолк, де Енджер мав тижневий ангажемент. Я поїхав туди з єдиною метою — пробратися за лаштунки й розкрити секрет виконання трюку.

Зазвичай доступ до службових приміщень театру є обмеженим; за цим слідкує спеціально найнятий персонал. Утім, людина, яка знайома з театральним світом або знає особливості конкретної сцени, завжди знайде спосіб прошмигнути всередину. Енджер мав виступати в театрі «Павільйон» — масивній, добре обладнаній будівлі на набережній, де мені теж доводилося працювати в минулому. Я не очікував жодних проблем.

Проте я помилився. Проникнути за лаштунки було неможливо. Біля службових дверей висіло велике рукописне оголошення, що сповіщало про таке: відвідувачі допускаються до прохідної лише за попереднім записом і за наявності перепустки. Я не хотів привертати увагу, тож тихенько відійшов.

Така ж халепа спіткала мене на декораційному складі. Як я вже казав, існує чимало лазівок до залаштункової зони, й обізнана людина легко потрапить туди. Але невдовзі я впевнився, що Енджер вдався до різних запобіжних заходів.

В одному з віддалених кутків складу я натрапив на молодого робітника, який монтував задню частину декорації. Я показав йому свою візитівку, і він вельми люб’язно привітався зі мною. Трохи поговоривши з ним на загальні теми, я нібито ненароком зазначив:

— Мені б хотілося подивитися виставу звідси.

— Ми всі страшенно цього хочемо!

— Може, тобі вдасться провести мене за лаштунки якось ввечері?

— Ні, сер, не сподівайтесь. Безнадійна справа. Усе перекрито на цілий тиждень. Ще й перегородку влаштували. Нічого не видно!

— Як ти ставишся до цього?

— Нормально. Мені добре заплатили.

І знову я відступив. Встановлення перегородки — крайній засіб, що застосовується деякими ілюзіоністами, які побоюються, що монтувальники та інші робітники сцени вивідають їхні професійні секрети. Подібні прийоми часто викликають обурення й значно ускладнюють стосунки артиста з обслуговуючим персоналом, якщо він не позолотить пілюлю щедрими чайовими. Один той факт, що Енджер пішов на такий крок, слугував зайвим доказом того, що його таємниця потребувала особливого захисту.

Залишалося три способи прокрастися до службових приміщень, і кожен з них передбачав певні труднощі.

По-перше, можна було пройти до глядацької зали й скористатися одним із службових входів. (Двері, що вели до глядацької зали «Павільйону» з фоє, були зачинені, і працівники невсипно стежили за сторонніми особами.)

По-друге, можна було знайти тимчасову роботу в одному з цехів театру. (На цьому тижні вакансії не пропонували.)

По-третє, можна було прийти на виставу і спробувати піднятися на сцену. Оскільки інші варіанти не годилися, я пішов до каси й придбав по одному квитку в партер на всі доступні покази. (Мені було надзвичайно неприємно виявити, що Енджер зібрав аншлаг у Лоустофті,— квитки були розпродані, й охочі мали записуватися в чергу, сподіваючись, що хтось поверне квиток. Само собою, в касі залишилися найдорожчі місця.)

XXXVI

На другій відвіданій мною виставі я сидів у першому ряду. Невдовзі після виходу на сцену Енджер кинув на мене мимолітний погляд, але я добре замаскувався і був певен, що він не впізнав мене. З власного досвіду я знав, що артисти інтуїтивно відчувають, хто з глядачів погодиться бути асистентом. Саме тому чимало фокусників крадькома роздивляються публіку в перших рядах партеру.

Коли Енджер взявся до стандартних карткових фокусів і попросив допомоги добровольців, я підвівся, удаючи, ніби вагаюсь. Звичайно, мене запросили на сцену. Підійшовши до Енджера, я відразу помітив, що він нервує. Поки ми демонстрували захопливий процес відгадування і пошуків схованих карт, він майже не дивився у мій бік. Я чесно відпрацював, адже не мав наміру зривати показ.

Щойно ця частина програми завершилася, до мене хутко підскочила асистентка Енджера. Дівчина ввічливо, але рішуче взяла мене під руку і повела до лаштунків. Я пам’ятав, що попередній доброволець спускався пандусом сам, тоді як асистентка побігла на середину сцени, оскільки була задіяна в наступному номері.

Я мав скористатися своїм шансом. Під грім овацій я мовив до неї, перейшовши на простонародну говірку:

— Не треба, дорогенька. Я знайду дорогу.

Вдячно усміхнувшись, вона поплескала мене по руці й повернулася до Енджера, який саме встановлював столик для реквізиту. Оплески стихли. Ні фокусник, ні його асистентка не звертали на мене уваги. Очі глядачів були прикуті до Енджера.

Я відступив на крок назад і шмигнув за лаштунки. Мені довелося протискатися крізь вузький прохід між клапаном із важкого брезенту, що облягав захищену перегородкою сцену.

Аж раптом якийсь робітник зупинив мене.

— Вибачте, сер! — скрикнув він.— Вхід заборонено!

Енджер стояв за кілька футів від нас і вже виконував наступний номер. Якби я почав сперечатися, він неодмінно почув би нас і запідозрив, що відбувається щось дивне. Несподівано до мене прийшло натхнення — я скинув капелюх і перуку.

— Я виступаю разом із ним, йолопе! — наполегливо, але тихо сказав я у своїй звичній манері.— Геть з дороги!

Збентежений робітник пробурмотів вибачення і пропустив мене. Я помчав далі. Мене давно хвилювало питання, де саме варто шукати ключ до розгадки. Зважаючи на те, що сцена була обнесена перегородкою, я припустив, що можу знайти щось цікаве поверхом нижче. Пройшовши невеличкий коридор, я дістався сходів, що вели до трюму під сценою.

Трюм — нарівні з колосниками й складами обладнання — є одним з осередків технічного оснащення театру. Там я виявив два люки, підйомний майданчик, лебідки, що приводили в рух декорації, а також кілька великих задників у розкладеному вигляді (певно, для майбутньої постановки). Я спритно обходив різні механізми. Коли в театрі показують масштабну виставу, що потребує частої зміни картин і декорацій, трюм ущент забитий машиністами сцени, проте коли йдеться про ілюзіоністські номери, фокусник використовує власний реквізит і зазвичай висуває лише дві технічні вимоги — завіса й освітлення. Ось чому я не здивувався, що під сценою нікого не було. Така ситуація тішила мене.

У віддаленому кінці трюму я знайшов те, що шукав, хоча не відразу збагнув, що це таке. Два великі, міцно сколочені ящики з численними защіпками для перенесення. На кожному з них був виведений чіткий напис «Великий Дантон. Особисті речі». Поряд височів громіздкий трансформатор невідомої мені моделі. У моєму номері застосовувався подібний пристрій, але він був значно меншим і простішим. Від трансформатора, що належав Енджеру, віяло нестримною силою і жаром. Із глибин доносилося загрозливе низьке гудіння.

Я нахилився ближче, аби визначити принцип його дії. Над головою лунали кроки Енджера; його розкотистий голос ширився залою. Я уявив, як він ходить туди-сюди, виголошуючи коронну промову про дива науки.

Аж раптом трансформатор застукотів, і, на моє занепокоєння, з ґратки на верхній панелі вирвався їдкий блакитний дим. Гудіння стало гучнішим. Я інстинктивно відступив назад, але зростаюче відчуття тривоги змусило мене повернутися.

Згори долинали розмірені кроки Енджера, який спокійно розгулював, не підозрюючи, що відбувається під сценою.

Стукотіння змінилося зловісним скреготом, що нагадувало розпилювання металу. Зсередини повалив щільніший дим. Обійшовши пристрій з іншого боку, я побачив, що кілька металевих дротів були розпечені добіла.

Довкола панував безлад, типовий для такого місця. Скрізь валялися сотні сухих дощок, рясно змащені лебідки, мотки канатів, клаптики тканини, гори паперу й величезні задники, розфарбовані олійними фарбами. Ця порохова бочка могла ось-ось вибухнути. Охоплений сумнівами, я намагався визначити, чи здогадалися Енджер та його асистенти, що внизу коїться щось дивне.

Трансформатор знову заскреготів, вивергнувши ще кілька клубів задушливого диму. Я відчайдушно почав шукати вогнегасник.

Саме тоді я помітив товстий ізольований кабель, що тягнувся від трансформатора до великого розподільного щита, прикріпленого до віддаленої стінки. Метнувшись туди, я знайшов аварійний рубильник і недовго думаючи смикнув його вниз.

Пекельні сили, що бушували всередині трансформатора, миттєво замовкли. Лише ядучий блакитний дим вибивався з-під ґратки, проте він швидко розвіювався.

Над моєю головою почувся глухий звук падіння, після чого запала тиша.

Засмучений, я нерухомо стояв, дивлячись вгору — туди, де розташовувався планшет сцени. Минуло кілька секунд.

До мене донеслося якесь тупотіння і гнівний лемент Енджера. Також я розрізнив слабший шум у залі, але не почув ані овацій, ані криків «браво». Біганина й репетування свідчили про переполох. Хай там як, а я завадив Енджеру завершити виступ.

Я прийшов до театру, прагнучи розкрити його таємницю, а не для того, щоб зірвати показ. Мені не вдалося здійснити перше, але я мимоволі досяг успіху в другому. На додачу я дізнався, що трансформатор Енджера був набагато потужнішим порівняно з моїм, хоча виявився пожежонебезпечним.

Я зрозумів, що мене от-от знайдуть, тож відійшов від трансформатора, що швидко охолоджувався, і помчав до виходу. В грудях пекло від диму, голова паморочилася. Нагорі — на сцені і за лаштунками — стояв гамір: багато людей кричали й метушилися. Таке сум’яття мене влаштовувало. Десь неподалік лунали несамовиті крики. Загальна паніка сприяла моїм планам забратися звідси.

Перестрибуючи через дві сходинки, я наказав собі не зупинятися, хоч би що я побачив. Але такого дивовижного видовища я не очікував!

Мій розум затуманився — чи то від угару, чи то від хвилювання, чи то від страху бути спійманим. Я не міг збагнути, що відбувається.

Розлючений Енджер стояв на верхніх сходинках, простягаючи до мене руки. Він нагадував привида! За його спиною горіли вогні, які чомусь просвічували крізь його тіло. Мене осінила низка здогадок: це спеціальне вбрання для виконання трюку!

Чарівна тканина! Виготовлена з якогось особливого матеріалу. Завдяки їй він стає невидимим. Невже в цьому криється розгадка?

Розігнавшись, я не зумів вчасно зупинитися і врізався прямо в нього. Ми обоє гепнулися на підлогу. Енджер спробував схопити мене, проте масляниста речовина, якою він намастився з ніг до голови, не давала йому можливості вчепитися в мене міцніше. Я вислизнув з його рук і відповз убік.

— Борден! — гнівно прохрипів він; його голос упав до шепоту.— Стій!

— Я не винен! Я не хотів! — скрикнув я.— Відійди!

Підхопившись на ноги, я побіг геть, а він залишився лежати на підлозі. Луна моїх кроків відскакувала від голих цегляних стін; я пройшов маленький коридорчик, звернув за ріг, прожогом спустився сходами, прошмигнув ще одним коридором із голими стінами й пронісся повз кімнатку воротаря. Той здивовано звів очі, але не мав жодних шансів наздогнати мене.

Наступної миті я опинився надворі й квапливо рушив тьмяно освітленою алеєю в напрямку набережної.

Трохи згодом я зупинився перевести дух і став обличчям до моря, нахилившись вперед і обпершись руками об коліна. Болісно прокашлявся, аби очистити легені від диму. Стояв погожий теплий вечір, типовий для перших днів літа. Сонце щойно зайшло, і вздовж набережної загорялися різнокольорові вогні. Припливні хвилі м’яко накочувалися на кам’яну стіну.

Із театру «Павільйон» виходила публіка. Чимало глядачів здавались збентеженими — вони, певно, не розуміли, чому вистава раптово закінчилася. Змішавшись із натовпом, я дістався головної торгової вулиці, проминув перехрестя і попрямував до вокзалу.

Значно пізніше, після опівночі, я повернувся до мого лондонського будинку. Діти спали. Сара пригорнулася до мене своїм теплим тілом, а я довго лежав у темряві, розмірковуючи над тим, як закінчився цей вечір.

XXXVII

Сім тижнів по тому Руперт Енджер помер.

Зайве казати, що мене мучило почуття провини, тим паче, що в обох газетах, що розмістили некролог, його смерть пов’язували з «травмами», отриманими під час виступу. В газетах не уточнювалося, коли стався нещасний випадок, але я знав точну дату — день моєї поїздки до Лоустофту.

Я з’ясував, що Енджер скасував решту виступів у «Павільйоні» і, наскільки мені відомо, не виходив на сцену після прикрого інциденту. Гадки не маю чому.

Тепер стало очевидним, що саме тієї ночі він був смертельно поранений.

Утім, дещо залишалося незрозумілим: після мого випадкового втручання не минуло й хвилини, як я налетів на Енджера. Він не був схожий на смертельно поранену чи травмовану людину — ніяких пошкоджень я не побачив. Навпаки, мій противник виглядав здоровим і рішуче налаштованим битися. Ми зчепилися і вовтузилися на підлозі, доки я не вирвався. Єдине, що мене здивувало,— маслянистий крем, яким він намастив свою шкіру чи костюм. Я припустив, що це допомагає йому виконувати трюк або готуватися до зникнення. Якась незбагненна таємниця. Щойно я оговтався після чаду, мені вдалося відновити в пам’яті все, що відбувалося впродовж тих секунд. На якусь мить я розгледів Енджера «наскрізь», наче окремі частини його тіла — а може, все тіло — стали майже прозорими.

Інша загадка: під час нашої сутички на мене не пролилося жодної краплі тієї маслянистої речовини. Я чітко пам’ятаю, що він схопив мене за руки, і я відчув щось слизьке, проте жодних слідів не лишилося. Пригадую, коли я їхав додому лондонським поїздом, я підніс руку ближче до світла, сподіваючись побачити її «наскрізь».

Попри певні сумніви, я не міг позбутися докорів сумління. Приголомшений страшною трагедією, я зрозумів, що мушу знайти якийсь спосіб спокутити свою вину.

На жаль, газети опублікували некролог на кілька днів пізніше, коли Енджер уже був мертвий і похований. Тому я не мав нагоди відвідати похорон і піти на примирення з його родичами та друзями. Жалобний вінок або коротенька записка могли би посприяти нашому зближенню. Шкода, що цього не сталося.

Після довгих роздумів я вирішив безпосередньо звернутися до його вдови й написав їй щирого листа, сповненого непідробного співчуття.

Я пояснив, хто я такий і чому так склалося, що в молодості ми з її чоловіком посварилися і, на превеликий жаль, ворогували всі ці роки. Далі я зазначив, що звістка про його завчасну смерть вразила й засмутила мене, що вся наша професійна спільнота важко переживатиме цю втрату. Я віддав належне його майстерності ілюзіоніста й згадав створені ним чудові трюки.

Потім я перейшов до основного пункту, заради якого замислив написати цього листа, хоча мав надію, що жінка розцінить мої слова як раптову, спонтанну ідею. Я написав, що після смерті ілюзіоніста його колеги зазвичай просять родичів покійного продати непотрібний їм реквізит. Зважаючи на наші тривалі непрості стосунки з Рупертом, додав я, мені видається доречним зробити його родині аналогічну пропозицію, і я залюбки виконаю цей моральний обов’язок — витрати мене не хвилюють, оскільки я маю певні кошти.

Надіславши листа, я передбачив, що удова навряд чи піде мені назустріч, і спробував дізнатися подробиці у знайомих артистів. Діяти треба було обережно, адже я не знав, хто з моїх колег волів би заволодіти обладнанням Енджера. Гадаю, охочих було багато. Професійні ілюзіоністи, безперечно, чули про його неймовірний номер. І все-таки я дав зрозуміти, що мені б хотілося придбати речі Енджера, якщо їх виставлять на продаж.

За два тижні я отримав відповідь — лист з якоїсь адвокатської контори на Ченсері-Лейн. Наводжу дослівно:

Шановний сер.

Справа про заповіт

Руперта Девіда Енджера, есквайра

У відповідь на ваш запит, надісланий на адресу нашого клієнта, повідомляємо вам, що ми отримали всі необхідні вказівки, що стосуються рухомого і нерухомого майна покійного Руперта Енджера. Просимо вас не розвідувати інформацію про призначення цього майна й права власності.

Наразі ми чекаємо на рішення спадкоємців нашого клієнта щодо розпродажу деяких дрібних предметів, які належали йому. Розпродаж відбудеться на відкритому аукціоні, час і місце проведення якого будуть оголошені в газетах.

З найкращими побажаннями

Ваші покірні слуги

Кендал, Кендал, Овен

(Адвокати й повірені)

XXXVIII

Осяяний сліпучими вогнями рампи, я роблю крок уперед і дивлюсь вам у вічі.

Я кажу: «Погляньте на мої руки. Вони порожні».

Я здіймаю долоні вгору, аби ви мали змогу краще розгледіти їх, і розчепірюю пальці, демонструючи, що між ними нічого не приховано. Тепер я виконую останній фокус: у моїх — начебто порожніх — руках з’являється оберемок зів’ялих паперових квітів.

XXXIX

Сьогодні, 1 вересня 1903 року, я заявляю, що смерть Енджера фактично поклала край моїй кар’єрі.

Хоча я був доволі заможним чоловіком, мені доводилося утримувати сім’ю і вести хаотичне життя, що вимагало великих витрат. Я не міг ухилитися від своїх обов’язків, тож мусив погоджуватися на будь-який ангажемент. У певному сенсі я не відійшов від справ, але амбіції юності, бажання дивувати й ошелешувати, задоволення від грандіозних задумів — усе це безслідно зникло. Я не втратив спритності рук і зберігаю основні професійні навички. Після того як Енджер пішов з життя, я знову став єдиним виконавцем «Нового транспортування людини». На жаль, цього виявилося недостатньо.

Мене опанувало гостре відчуття самотності. Оскільки Угода забороняє розповідати про такі переживання, зазначу лише, що я був єдиним другом, про якого мріяв. Зайве казати, що я — єдиний друг, із ким я не міг зустрітися.

Я порушую цю тему з надзвичайною обережністю.

Моє життя сповнене таємниць і суперечностей, що їх я ніколи не розкрию.

За кого вийшла заміж Сара? За мене чи за мене? Я маю двох дітей, яких обожнюю. Мені дозволено любити їх, бо вони — мої діти… чи справді мої? Як визначити це? Довіритися інстинктам? Якщо вже на те пішло, кого з двох — мене чи мене — покохала Олів? З ким вона жила у Горнсі? Не я першим розділив з нею ліжко, не я запросив її до помешкання, проте я скористався її присутністю, знаючи, що я вчинив так само.

Хто з двох — я чи я — намагався викрити Енджера? Хто з двох — я чи я — розробив трюк «Нове транспортування людини» і першим виконав його?

Навіть мені здається, що я висловлююсь заплутано, але це ілюзія: кожне слово є обґрунтованим і точно відображає суть. Ось у чому полягає головна дилема мого існування.

Вчора я виступав у Белемі, що в південно-західній частині Лондону. Між ранковою і вечірньою виставами я мав двогодинну перерву. Як завжди, я зачинився у своїй гримерній, запнув штори, ввімкнув нічник, приліг на канапу і задрімав.

Я прокинувся…

Чи справді я прокинувся? Може, то була галюцинація? Сон?

Переді мною стояв привид Руперта Енджера з довгим кинджалом у руках.

Перш ніж я встиг ворухнутися чи покликати на допомогу, він миттєво стрибнув на канапу й навалився на мене. Потім привид заніс кинджал, спрямувавши лезо мені в серце.

— Готуйся до смерті, Бордене! — зловісно прошипів він.

Роздивляючись цю пекельну потвору, я подумав, що тіло противника видається дуже легким, і я міг би стряхнути його з себе, якби мене не паралізував страх. Схопивши Енджера за передпліччя, аби завадити йому вдарити мене кинджалом, я, на мій превеликий подив, виявив, що він досі вкритий маслянистою субстанцією. Що сильніше я пручався, то швидше вислизала з моїх пальців його мерзенна плоть. На мене повіяло смердючим подихом, затхлістю могили, мертвечиною.

Геть нажаханий, я застогнав, відчувши гостроту леза.

— Ну! Кажи правду, Бордене! Хто ти? Котрий з двох?

Мені перехопило подих. Надто глибоким був страх, що кинджал будь-якої секунди проб’є грудну клітку й встромиться в саме серце.

— Кажи правду або помреш! — Вістря невблаганно тиснуло на мене.

— Я не знаю, Енджере! Я вже не знаю, хто я такий!

Жахіття закінчилося так само раптово, як і почалося. Його обличчя маячіло за кілька дюймів від мого, я бачив перед собою злобну гримасу, непритомнів від нудотного подиху. Лезо вже проштрикнуло шкіру! Набравшись сміливості, я двічі вгатив кулаком йому в голову й відштовхнув від себе. Мертва хватка ослабла. Відчувши перевагу, я зціпив руки в замок і заходився навмання молотити по ньому. Він заверещав і відсахнувся. Кинджал злетів у повітря. Проте Енджер досі сидів на мені. Тоді я вдарив його з подвійною силою і смикнувся вбік. Сповнений неймовірного полегшення, я побачив, що це спрацювало,— агресор покотився вниз. Смертоносне лезо відскочило від стіни й впало на підлогу.

Утім, Енджер швидко звівся на ноги, хоча тримався на відстані й насторожено спостерігав за мною, очікуючи нової атаки. Я випростався, готуючись дати йому відсіч. Цей монстр — привид мого найзаклятішого ворога — скидався на втілення найгірших кошмарів.

Через його напівпрозоре тіло просвічував вогник нічника.

— Забирайся звідси! — прохрипів я.— Ти мертвий. Мені з тобою нічого ділити.

— І мені з тобою теж. Я не вбиватиму тебе, Бордене. Моя помста буде страшнішою. Це ніколи не мало статися. Ніколи!

Привид Руперта Енджера відвернувся від мене, попрямував до зачинених дверей і з легкістю пройшов крізь них. Ніщо не нагадувало про його присутність, крім огидного трупного смороду.

Розмова з почварою так налякала мене, що я нерухомо сидів на канапі, доки не пролунав гонг, сповіщаючи про початок вистави. Невдовзі прийшов мій костюмер — саме його наполегливий стукіт повернув мене до тями.

Я знайшов кинджал Енджера на підлозі гримерної. Він зберігається у мене. Це справжній кинджал. Його приніс привид.

Усе втратило сенс. Мені боляче дихати й рухатися; я досі відчуваю, як вістря упирається прямісінько в серце. Я сиджу у своєму помешканні, не знаючи, що робити і хто я такий.

Кожне написане мною слово є правдою, і кожне слово точно відтворює моє життя. Мої руки порожні, і я дивлюсь вам у вічі чесним поглядом. Отак я живу, але це нічого не пояснює.

Я піду до кінця. Сам.

Частина третя. КЕЙТ ЕНДЖЕР

І

За тих часів мені було п’ять років, але я не маю жодних сумнівів, що це трапилося насправді. Так, я знаю, що дитяча пам’ять може зле пожартувати з нас, особливо вночі, після жахливого потрясіння. Знаю, що іноді люди складають мозаїку з уявних спогадів, видаючи бажане за дійсне або привласнюючи чужі враження. Мені теж властиво помилятися, і саме тому я витратила багато років на відновлення цілісної картини.

Сталося дещо жорстоке, страшне, незбагненне. Радше, то був злочин, який скалічив долі більшості людей, причетних до цієї історії. І зіпсував життя мені.

Нині я можу описати події, свідком яких була. З позиції дорослого.

ІІ

Мій батько — лорд Колдердейл у шістнадцятому поколінні. Наше прізвище — Енджери. Мого батька звали Віктор Едмунд. Він — син Едварда, єдиного сина Руперта Енджера. Отже, Руперт Енджер, 14-й граф Колдердейл, відомий як Великий Дантон, є моїм прадідом.

Моя мати носила ім’я Дженніфер, хоча вдома батько завжди називав її Дженні. Вони познайомилися, коли він працював у Міністерстві закордонних справ, де перебував упродовж Другої світової війни. Батько не був професійним дипломатом, але за станом здоров’я мусив піти на цивільну службу. В університеті він вивчав німецьку літературу, а в тридцяті роки жив у Лейпцигу, що було розцінено британським урядом як корисний досвід для воєнних часів. Йому, очевидно, доручали переклад перехоплених розвідкою наказів Верховного командування Німеччини. Батьки познайомилися в 1946, коли подорожували поїздом із Берліну до Лондону. Мама була медсестрою — вона поверталася додому після закінчення терміну служби в західній зоні окупації в столиці Німеччини.

Вони одружилися в 1947, і приблизно тоді батька звільнили з Міністерства. Подружжя оселилося тут, у Колдлоу, де згодом народилися ми з сестрою. Я мало що знаю про період, що передував нашій появі на світ, і мені невідомо, чому батьки так довго не мали дітей. Вони багато подорожували, але я підозрюю, що їх спонукало не стільки похвальне бажання побачити різні країни, скільки потреба уникнути рутини. Їхній шлюб ніколи не був зразковим. Наприкінці п’ятдесятих мати ненадовго покинула його. Багато років по тому я дізналася про це, випадково підслухавши її розмову з сестрою — моєю тіткою Кароліною. Моя сестра Розалі народилася 1962 року, а я — слідом за нею, 1965-го. Батькові було майже п’ятдесят, а матері — близько сорока.

Як і більшість людей, я невиразно пам’ятаю раннє дитинство. Пригадую, що в будинку завжди було холодно і я повсякчас промерзала до кісток, хоч би скільки ковдр і гарячих грілок мама залишала на ліжку. В моїй пам’яті, ймовірно, постає одна зима, один місяць чи один тиждень якоїсь зими, але навіть зараз мені здається, що так було з давніх-давен. Наш будинок неможливо утеплити взимку — із жовтня до середини квітня долиною дме пронизливий вітер. Сніг не сходить майже три місяці. Зазвичай ми отоплювали (й досі це робимо) дровами з дерев, що росли на території маєтку, хоча дрова — малоефективне паливо на відміну від вугілля чи електрики. Мешкали ми в маленькому флігелі в бічному крилі, тож я навіть не здогадувалася про справжні розміри будинку.

У віці восьми років мене відіслали вчитися до школи-інтернату для дівчат поблизу Конглтону, а перші роки життя я провела вдома, з мамою. Коли мені виповнилося чотири, батьки влаштували мене в дитячий садок у селищі Колдлоу, а згодом я відвідувала початкову школу в сусідньому селищі Болдон, розташованому на шосе, що веде до Чапел. До школи і назад мене відвозили на чорному батьківському «стандарті», яким обережно керував містер Стімпсон. Цей чоловік і його дружина були нашими єдиними слугами. Раніше батьки утримували численну челядь, але все змінилося через війну. З 1939 до 1940 року в маєтку поселили біженців із Манчестеру, Шеффілду й Лідсу, а також збудували школу для дітей. У 1941-му основна частина будівлі була реквізована Королівськими військово-повітряними силами, і відтоді ми там не проживаємо. Наразі я займаю один лише флігель, де минуло моє дитинство.

ІІІ

Якщо домочадці готувалися до того прийому, нас із Розалі ніхто не попередив. Ми дізналися лише тоді, коли побачили незнайомий автомобіль і Стімпсон пішов відчиняти парадні ворота. За тих часів у будинку розміщалася Рада графства Дербішир — згідно з її вимогою, ворота мали бути зачинені на суботу та неділю.

До будинку під’їхала машина «міні». Фарба облізла, передній бампер постраждав від якогось зіткнення, а вікна вкрилися іржею. Ми не звикли до таких автомобілів, адже батьки товаришували з поважними й заможними людьми попри те, що наша родина переживала важкі часи.

Чоловік, який сидів за кермом, озирнувся, взяв на руки маленького хлопчика, що спав на задньому сидінні, і притиснув його до плеча. Ми з Розалі спостерігали за тим, як Стімпсон ввічливо провів їх до дверей і повернувся забрати багаж. Аж тут нам звеліли спуститися і привітатися з гостями. Усі зібралися у вітальні. Батьки були пишно вбрані, наче готувалися до урочистостей. Новоприбульці одяглися значно скромніше.

Нас офіційно відрекомендували. Відвідувача звали Клайв Борден, а його сина — Ніколас чи просто Нікі. Хлопчику було років зо два, тобто він був на три роки молодший від мене і на п’ять років молодший від моєї сестри. Місіс Борден не було видно, і причини її відсутності не називали.

Згодом мені вдалося розвідати більше інформації про цю родину. Приміром, я знаю, що дружина Клайва Бордена померла невдовзі після народження сина. Її дівоче ім’я — Діана Рут Еллінгтон, вона походила з Гетфілду, графство Гардфоршир. Ніколас був її єдиною дитиною. Що ж стосується Клайва Бордена, він — син Ґрема, а той — син ілюзіоніста Альфреда Бордена. Відтак Клайв Борден є онуком запеклого ворога Руперта Енджера, а мій ровесник Нікі — його правнуком.

Зрозуміло, що тоді ми з сестрою нічого не відали. За кілька хвилин мама попросила нас відвести Нікі до дитячої кімнати й показати йому наші іграшки. Ми — добре виховані дівчинки — беззастережно підкорилися. Місіс Стімпсон як завжди доглядала за нами.

Можна лише здогадуватися про те, що відбувалося між дорослими, але решту дня вони були заклопотані. Клайв Борден приїхав після ланчу, а ми — троє дітей — бавилися до пізнього вечора. Місіс Стімпсон невтомно розважала нас — давала можливість погратися, доки нам було цікаво, а коли ми втомлювалися, читала вголос або вигадувала щось нове. Вона водила нас до вбиральні, приносила їжу і напої. Ми з сестрою мали дорогі іграшки; попри дитячу наївність, нам стало ясно, що Нікі не звик до таких розкошів. Зараз, озираючись на минуле, я розумію, що дівчачі ляльки не викликали особливого захоплення у дворічного хлопчика. Хай там що, а ми якось скоротали той довгий день і, наскільки я пам’ятаю, жодного разу не сперечалися.

Про що ж розмовляли наші батьки внизу?

Гадаю, ця зустріч була черговою спробою владнати конфлікт, розпочатий нашими предками. Не знаю, чому вони, тобто ми, не могли забути й поховати минуле. Певно, якась глибоко укорінена потреба змушувала обидві сторони роздмухувати давню сварку. Невже когось цікавили — тоді або зараз — двоє ілюзіоністів, ладних вчепитися в горлянку один одному? Хоч би якими сильними були взаємна злоба, ненависть і заздрість двох старих, хіба це могло стосуватися далеких родичів і потомків, що мали інші клопоти й жили власним життям? Із позиції здорового глузду все просто й очевидно, але кревна ворожнеча не підлягає раціональному осмисленню.

Що ж до Клайва Бордена, він не прислухався до здорового глузду незалежно від того, як склалася доля його діда. Мені було важко роздобути інформацію про нього. Я встановила, що він народився у західній частині Лондону. Його дитинство було звичайним, якщо не брати до уваги захоплення спортом. Після закінчення школи він вступив до коледжу, але полишив навчання на другому курсі. Впродовж наступних десяти років Борден вів кочовий спосіб життя, часто ночував у друзів та родичів. Кілька разів його заарештовували за пияцтво й порушення громадського порядку, проте він прихитрився уникнути кримінальної відповідальності. Вважаючи себе актором, він вряди-годи підробляв на зйомках фільмів статистом чи дублером, а в перервах отримував допомогу з безробіття.

В його житті вирізняється один нетривкий період фізичного й психічного спокою, коли він познайомився з Діаною Еллінгтон і одружився з нею. Вони оселилися в Твікенемі, у графстві Мідлсекс, але шлюб виявився трагічно коротким. Після смерті дружини Клайв Борден вирішив не переїжджати й умовив свою заміжню сестру, що мешкала поблизу, допомогти йому у вихованні дитини. Він повернувся до кіноіндустрії, і, попри всі негаразди й авантюри, йому вистачало грошей на утримання маленького сина. Такими були загальні обставини його життя до зустрічі з моїми батьками.

Після фатальних подій Борден покинув своє помешкання в Твікенемі і вочевидь перебрався до середмістя Лондону. Взимку 1971 року виїхав за кордон: спершу вирушив до США, а згодом — до Канади чи Австралії. За словами його сестри, він змінив прізвище й свідомо розірвав зв’язки з минулим. Я довго й ретельно розшукувала його, але все було марно. Мені навіть не вдалося дізнатися, живий він чи ні.

IV

Повертаючись до візиту Клайва Бордена до Колдлоу-Хаусу, я спробую відновити картину того, що відбувалося у вітальні, поки ми — діти — гралися на горішньому поверсі.

Не сумніваюсь, що мій батько демонстративно виявляв гостинність — накрив стіл і відкоркував пляшку дорогого вина. Вечеря мала бути розкішною. Батько люб’язно розпитав гостя про те, як пройшла поїздка автомобілем, поцікавився його думкою щодо останніх новин або обмежився банальними фразами на кшталт «Як ваші справи?». Саме так він поводився у ситуаціях, що здавалися непередбачуваними або не підлягали контролю. Йшлося про оманливу приємну видимість, що її створював благопристойний джентльмен. Вона не приховувала нічого загрозливого, але була цілком недоречною. Як на мене, такий підхід зводив нанівець усі спроби примирення.

Натомість моя мати грала складнішу роль. Вона значно краще відчувала напругу між двома чоловіками, але її стримувало усвідомлення того, що вона не мала стосунку до цієї історії. Гадаю, мама здебільшого мовчала — принаймні впродовж першої години, не забуваючи про необхідність порушити тему, що мала велике значення для всіх. Мабуть, вона намагалася тонко й ненав’язливо спрямувати розмову в потрібне русло.

Мені важче говорити про Клайва Бордена, оскільки я майже не знала його, але підозрюю, що ініціатором цієї зустрічі виступив він. Певна, що мої батьки не зробили би перший крок. Не виключено, що вони листувалися з ним, перш ніж надіслати запрошення. Враховуючи його тодішнє фінансове становище, про яке я нещодавно довідалася, можна припустити, що він сподівався змінити своє життя на краще внаслідок зближення з моєю родиною. Або знайшов якісь сімейні мемуари, що пояснюють або виправдовують поведінку Альфреда Бордена. (За тих часів книга Бордена, ясна річ, уже була видана, хоча не причетні до світу магії люди навряд чи щось знали про неї.) З іншого боку, він міг дізнатися про існування особистого щоденника Руперта Енджера. Зважаючи на Енджерову маніакальну одержимість датами, цифрами й різними подробицями, існує надзвичайно висока ймовірність того, що він вів щоденник.

Хоч би хто запропонував зустрітися, я переконана, що основною причиною було бажання досягти примирення. Наскільки я пам’ятаю, панувала тепла атмосфера (принаймні спочатку). Зрештою вони зробили неабиякий прорив — зустрілися віч-на-віч. Їхнім батькам не вдалося зайти так далеко.

Хай там що, а саме давня ворожнеча підштовхнула їх до цього рішення. Жодна інша тема не зближувала наші сім’ї настільки тісно й не роз’єднувала їх із такою неминучістю. Розмова, що точилася мляво через люб’язність батька й знервованість Бордена, рано чи пізно добігла кінця. Хтось мав вимовити: «Може, ви розкажете щось нове про те, що сталося?».

Щоразу, як я осмислюю минуле, мене пригнічує ідіотизм безвихідної ситуації. Будь-яка професійна таємниця, що стримувала наших прадідів, померла разом з ними. Жоден із нащадків не став ілюзіоністом і не мав схильності до магії. Якщо хтось і виявив бодай якусь зацікавленість, то це я, причому мене спонукав один мотив — провести своє власне розслідування. Я прочитала кілька книжок з ілюзіонізму й кількоро біографій відомих фокусників. Здебільшого вони написані сучасними авторами; найстаріша книжка з усіх прочитаних мною — твір Альфреда Бордена. Мені відомо, що з кінця минулого століття мистецтво магії стрімко розвивалося і тодішні популярні фокуси вийшли з моди — їх замінили інші. Приміром, в епоху наших прадідів ніхто не чув про трюк із розпилюванням жінки. Поширений фокус винайшли в двадцяті роки нашого століття, коли Дантон і Професор давно полишили цей світ. Магія ґрунтується на тому, що ілюзіоністи вигадують дедалі більш ексцентричні трюки. За наших часів виступи Професора видалися би дивними, несмішними, повільними й, що найважливіше, позбавленими загадковості. Трюк, що приніс йому славу і багатство, сприймався би як музейна реліквія, і будь-який суперник, що поважає себе, зумів би легко відтворити цей номер і надати йому більшої таємничості.

Попри це, наша ворожнеча триває майже сто років.

Того дня, коли приїхав Клайв Борден, нас, дітей, урешті-решт привели з дитячої кімнати до їдальні й посадили за стіл із дорослими. Нікі подобався нам, тож ми раділи, що нас розмістили поряд, на одному боці столу. Я добре пам’ятаю ту вечерю, але лише тому, що з нами був Нікі. Ми думали, що він пустує, щоб розважити нас. Тепер я розумію, що хлопчик раніше не бачив пишно накритого столу і йому ніколи не прислужували інші люди. Він просто не знав, як поводитися. Борден час від часу стримував сина й різко наказував йому заспокоїтися, але ми з Розалі під’юджували Нікі. Батьки нічого не сказали, бо не мали звички тиснути на дітей, нав’язуючи дисципліну, засновану на беззастережному батьківському авторитеті. Вони ніколи не сварили би нас у присутності сторонніх.

Ми навіть не здогадувалися, що наші витівки призвели до зростання напруги між дорослими. У гучному голосі Клайва Бордена лунало щось застрашливе й неприємне, що дратувало мене. Батьки грубо відповідали йому, відкинувши всі правила ввічливості. Зав’язалася суперечка, і батько заговорив з ними владним тоном, який ми часто чули в ресторанах, коли офіціант виявлявся неповоротким. Наприкінці трапези мій батько був наполовину п’яним, наполовину розгніваним; мама — блідою і мовчазною, а Клайв Борден (ймовірно, захмелілий більше за інших) невтомно розповідав про свої проблеми. Місіс Стімпсон вивела нас трьох до сусідньої кімнати, нашої вітальні.

Нікі чомусь заплакав і попросився додому. Коли ми з Розалі спробували втішити його, він накинувся на нас з кулаками.

— Мені страшно,— мовила я до Розалі.

— Мені теж,— сказала вона.

Ми припали вухом до подвійних дверей, що відділяли одну кімнату від іншої. До нас долинули крики, що чергувалися з довгими паузами. Батько ходив туди-сюди, його черевики нетерпеливо клацали об натертий паркет.

V

У нашому будинку було місце, куди дітям суворо заборонялося заходити. Туди вели неоковирні, пофарбовані в коричневий двері, прорублені в трикутнику стіни, під сходами чорного ходу. Ці двері завжди були зачинені, і до приїзду Клайва Бордена я жодного разу не бачила, щоб хтось із домашніх — прислуга чи члени сім’ї — переступав поріг.

Розалі якось сказала мені, що там живуть привиди. Вона вигадувала моторошні історії — докладно описувала деякі епізоди, а деякі навмисно не завершувала, дозволяючи моїй уяві розгулятися. У цих оповідях фігурували скалічені жертви, ув’язнені у підвалі; загублені неупокоєні душі; руки й пазурі, ладні схопити нас у темряві, щойно ми наблизимося до дверей; тріск, гуркання і скрегіт, що його видавали всі, хто прагнув втекти звідти; потворні істоти, що замислили страшну помсту людям, що жили нагорі, при сонячному світлі. Розалі мала перевагу — три роки різниці у віці, тож вона знала, як мене налякати.

У дитинстві я постійно відчувала страх. Наш будинок — погане житло для людей зі слабкими нервами. Тихими зимніми вечорами тут панувала мертва тиша, що інколи порушувалася дивними шерехами: змерзлі тварини й птахи раптом починали ворушитися в пошуках тепла; дерева й голі кущі шелестіли під вітром; далекі шуми посилювалися і спотворювалися у вузькій долині, чия форма нагадувала воронку; селяни проходили дорогою, що огинала наші землі. Часом долиною проносився північний вітер, що буяв на вересових пустищах, вив на вершинах скель і занедбаних пасовищах, свистів у щілинах між карнизом і черепицею з вигадливим різьбленням. Будинок дуже старий — він зберігає спогади про попередні покоління і вкритий шрамами багатьох смертей. У такому місці не можна жити вразливій дитині.

Усередині все було просякнуте гнітючою тривогою — похмурі коридори й сходові майданчики, потаємні закапелки й ніші, темні настінні прикраси, суворі старовинні портрети. Наші кімнати були обставлені сучасними меблями, там горіло яскраве світло, але за межами цього затишного острівця царювало минуле — кожен предмет нагадував про померлих предків, давні трагедії, довгі тихі вечори. Я навчилася квапливо обходити

деякі кутки, втупившись поглядом прямо перед собою, аби не бачити зловісних тіней, що стелилися скрізь. Однією з небезпечних зон був нижній коридор поряд зі сходами чорного ходу, де височіли ті самі коричневі двері. Іноді я мимоволі помічала, що вони трохи зсуваються, наче хтось тиснув на них ізсередини. Певно, це відбувалося через протяги, але щоразу, як я бачила ледь вловимий рух, мені уявлялося величезне чудовисько, що з тихою впертістю намагалося вирватися на волю.

Усе своє дитинство — як до, так і після візиту Клайва Бордена,— я оминала двері у віддаленому кінці коридору й дивилася у той бік хіба що випадково. Я ніколи не зупинялася в намаганні розчути, чи долітають звідти якісь звуки. Прискорювала крок і робила вигляд, ніби їх не існує.

Нас трьох — Розалі, мене й маленького Бордена — залишили у вітальні, що прилягала до їдальні, де дорослі досі з’ясовували стосунки. Обидві кімнати виходили в коридор, де містилися коричневі двері.

Суперечка тривала. Хтось гримнув дверима. Я розчула голос матері — вона була явно засмучена.

Потім Стімпсон квапливо перетнув вітальню і прошмигнув до їдальні. Він блискавично відчинив і зачинив двері, але нам вдалося розгледіти трьох дорослих. Вони підвелися, та поки що не відходили від столу. Переді мною промайнуло обличчя матері, спотворене стражданням і гнівом. Стімпсон миттєво затріснув двері, завадивши нам увійти. Він, певно, притримував їх з іншого боку, аби ми не потрапили до їдальні.

До нас долинули крики батька. Владна інтонація не передвіщала нічого доброго. Клайв Борден заперечив, і це розсердило його. Він розмовляв достатньо гучно, аби ми розібрали кожне слово.

— Зможете, містере Борден! — зарепетував він, і його голос пролунав фальцетом через хвилювання.— Неодмінно зможете, чорт забирай!

Ми почули, як розчахнулися двері з їдальні до коридору. Борден відповів щось невиразне.

Трохи згодом Розалі пробурмотіла:

— Здається, тато ось-ось відчинить коричневі двері!

Ми затамували подих. Охоплена панікою, я міцніше притиснулася до сестри. Наш страх передався Нікі, і він зайшовся плачем. Я теж заверещала. Цей галас перекрив голоси дорослих.

— Тихіше! — шикнула на мене Розалі.

— Я не хочу, щоб він відчиняв ті двері,— пхикала я.

Аж раптом до вітальні стрімко увірвався Клайв Борден і побачив нас трьох — до смерті наляканих. Гадки не маю, як він сприйняв цю сцену, проте було очевидно, що жах, уособлений коричневими дверима, не залишив його байдужим. Підступивши ближче, чоловік нахилився і підхопив Нікі на руки.

Він щось прошепотів сину на вухо, але його слова не були заспокійливими. Я не прислухалася, бо мене турбували лише мої власні страхи. Не знаю, що він сказав. В іншому кінці коридору — там, де були коричневі двері,— зяяв чорний прямокутник. Унизу горіло світло, і я помітила дві сходинки, що вели вниз, а за ними — поворот та інші сходинки.

Я спостерігала за тим, як Борден виніс Нікі з кімнати. Хлопчик дивився назад, обхопивши руками шию батька, а той дбайливо прикрив долонями його голову, щоб він не забився, після чого переступив поріг і почав спускатися сходами.

VI

Ми з Розалі опинилися перед надзвичайно складним вибором: залишитися в нашій затишній вітальні або прокрастися слідом за дорослими. Я пригорнулася до старшої сестри, вчепившись у її ногу. Місіс Стімпсон кудись зникла.

— Ти підеш із ними? — спитала Розалі.

— Ні! Ти підеш! Подивишся, що вони робитимуть, а потім розкажеш мені.

— Я повертаюсь до дитячої кімнати,— заявила вона.

— Не покидай мене! — скрикнула я.— Мені страшно бути тут самій. Не йди!

— Ти можеш піти зі мною.

— Ні. Що вони хочуть зробити з Нікі?

Однак Розалі відсахнулася, ляснула мене по плечу і грубо відштовхнула. Її обличчя зблідло, очі зіщулилися. Вона тремтіла всім тілом.

— Роби як знаєш! — скрикнула моя сестра і, хоча я вперто хапалася за її руку, вона вирвалася і вибігла з кімнати.

Розалі проминула страшний коридор, обійшла розчахнуті двері, після чого звернула на кам’яні плити біля підніжжя сходів і стрімголов помчала нагору. Тоді мені здавалося, що вона зневажає мене за мою полохливість, але нині, з позиції дорослої людини, я підозрюю, що вона була налякана ще більше за мене.

Хай там що, а я залишилася сама-самісінька. Мені було легше прийняти рішення після того, як мене покинули напризволяще. Мною опанував дивний спокій, що паралізував мою уяву. То була інша форма страху, але вона спонукала мене діяти. Я знала, що не зможу сидіти у вітальні сама, і розуміла, що мені бракує сміливості добігти до віддалених сходів і піднятися до дитячої кімнати, як це зробила Розалі. Вибору не було. Я подолала невелику відстань до відчинених коричневих дверей і глянула на сходи, що вели до підвалу.

На стелі горіли дві лампочки, що освітлювали шлях, а нижче, там, де виднілися ще одні двері, сяйво було значно яскравішим. Сходи виявилися звичайними, не застеленими килимами, навдивовижу чистими, без жодних ознак потойбічної чи будь-якої іншої небезпеки. Знизу долинали голоси.

Я тихенько спустилася, побоюючись, що мене помітять, проте, діставшись останніх сходинок і зазирнувши до підвалу, збагнула, що потреби ховатися не було. Дорослі були заклопотані своїми справами.

Я вже достатньо виросла, аби розуміти майже все, що відбувалося, хоча зараз я не можу пригадати, про що вони розмовляли. Коли я опинилася у підвалі, мій батько й Клайв Борден знову сперечалися, причому цього разу говорив здебільшого Борден. Моя мама стояла трохи далі, так само як і дворецький Стімпсон. Нікі досі сидів на руках у свого батька.

Мене неабияк здивували розміри й чистота підвалу. Я й гадки не мала, що під нашою частиною будинку пролягає величезне підземелля. В очах дитини склепіння здавалося високим і простиралося навсібіч, до вибілених стін, що були десь далеко. (Хоча більшість дорослих могли випростатися на повен зріст, стеля в підвалі була набагато нижчою порівняно з жилими кімнатами, а розміри підземелля не перевищували площу першого поверху.)

У підвалі зберігалося багато непотрібних речей, перенесених сюди з будинку: ще з часів війни тут стояли меблі, прикриті від пилу білими чохлами. Біля однієї зі стін були навалені картини в рамах, розвернуті зображеннями всередину. Неподалік від сходів, за цегляною перегородкою, містився винний льох. У протилежному кінці підвалу, де майже нічого не можна було розгледіти, височів ще один штабель охайно складених ящиків і коробок.

Загалом це місце — просторе, чисте, прохолодне — справляло приємне враження. Його використовували у господарчих цілях і тримали в порядку. Тоді я не зважала на такі подробиці. В основі моєї оповіді лежать відновлені спогади й знання, що їх я набула згодом.

Того дня, коли я вперше потрапила до підвалу, мою увагу привернув дивний пристрій в самісінькому центрі.

Попервах я подумала, що це маленька клітка,— мене збило з пантелику коло з восьми міцних дерев’яних дощок. Потім я побачила, що конструкція вбудована в підлогу. Щоб увійти туди, треба було зійти вниз, у яму. Отже, цей апарат був більшим, ніж мені видавалося. Мій батько, який спустився в коло, був видимим лише вище пояса. Над ним нависали дроти, а довкола центральної осі обертався якийсь предмет незрозумілої форми, що блищав і переливався у миготінні ламп. Батько старанно працював; вочевидь він натискав на якесь руків’я, що було поза моїм полем зору, адже робив енергійні рухи, немовби накачуючи воду насосом.

Моя мама стояла трохи далі, напружено спостерігаючи за тим, що відбувалося. Стімпсон завмер поряд. Обоє мовчали.

Клайв Борден, не відриваючи погляду від мого батька, підійшов до однієї з дерев’яних перекладин. Нікі сидів у нього на руках і, вигнувши шию, теж дивився униз. Борден щось казав, а мій батько, не полишаючи свого заняття, відповідав різким тоном і бурхливо жестикулював. Я знала, що це означає. Нам із Розалі було непереливки, коли він сердився на нас і прагнув довести свою правоту, навіть якщо його аргументи були смішними.

Я зрозуміла, що Борден провокував його. Мабуть, він робив це навмисно.

Я пішла далі, але мене цікавили не дорослі, а Нікі. Хлопчик заплутався у павутинні незрозумілих йому подій, і мене опанувало інстинктивне бажання підбігти до нього, взяти за руку й увести подалі від небезпечної гри дорослих.

Залишаючись непоміченою, я подолала половину шляху, коли батько раптом заволав:

— Усі назад! Відійдіть!

Моя мама та Стімпсон вочевидь знали, що станеться, адже негайно відступили на кілька кроків. Мама щось сказала — надто гучним для неї голосом,— проте її слова потонули в якомусь дивному рокоті. Прилад несподівано загудів і зашипів; у цих звуках відчувалося щось тривожне, загрозливе. Клайв Борден не рушив з місця, залишаючись на відстані одного-двох футів від краю ями. Ніхто не звернув на мене уваги.

Аж тут у верхній частині апарату почулося ляскання, що призвело до появи білих електричних розрядів, схожих на довгі спіралі. З кожним ударом ці спіралі вигиналися, мов щупальця восьминога, що переслідував здобич. Від неймовірного шуму заклало вуха. Народження чергового згустку енергії супроводжувалося спалахами, лусканням і шипінням.

Батько глянув на Бордена знизу вгору, і я помітила знайомий вираз тріумфу.

— Тепер ви все бачили! — заволав він.

— Вимкни це, Вікторе! — заблагала мама.

— Містер Борден сам попросив! Я виконав його бажання. Як вам це подобається, Бордене? Задоволені?

Борден заціпенів поблизу звивистого електричного розряду. Хлопчик досі обіймав його за шию. Я бачила схвильоване личко Нікі і знала, що він наляканий не менше за мене.

— Це нічого не доводить! — скрикнув Борден.

У відповідь мій батько смикнув за металеве руків’я, прикріплене до однієї з опор усередині апарату. Електричні щупальця збільшилися вдвічі і з новою силою застрибали довкола дерев’яної огорожі. Шум став ще більш нестерпним.

— Спускайтесь, Бордене! — крикнув батько.— Спускайтесь і побачите на власні очі!

На мій подив, батько виліз із ями й став у проміжок між ґратами. Кілька білих згустків несамовито зашипіли й моментально наздогнали його, оточивши вогняними язиками. Здавалося, на якусь секунду він злився з електрикою і перетворився на страхітливе чудовисько, що світилося зсередини. Зробивши ще один крок, батько вийшов із клітки.

— Ви що, злякалися, Бордене? — прохрипів він.

Я опинилася так близько, що бачила, як волосся на його руках і зап’ястках стало дибки. Костюм якось дивно надувався на ньому, наче повітряна куля, що рвалася в небо, а шкіра випромінювала яскраве блакитне сяйво (принаймні мені, наполоханій дівчинці, так ввижалося).

— Будьте ви прокляті! Будьте ви прокляті! — повторював Борден.

Він розвернувся до мого батька й сунув йому нажахану дитину. Нікі чіплявся за його одяг, але Борден відштовхнув сина. Мій батько неохоче взяв хлопчика на руки, незграбно притримуючи його. Той верещав і виривався.

— Стрибайте! — крикнув батько до Бордена.— Залишилися лічені секунди!

Борден ступив уперед і зупинився біля краю електричної зони. Мій батько стояв поряд; Нікі тягнувся до свого тата й кричав без упину. Сині змії розрядів вигиналися у якійсь частці дюйма від Бордена. Його волосся закуйовдилося; кулаки стискалися і розтискалися. На мить він нахилив голову, і одна змійка відразу метнулася до нього, пробігла по шиї, плечах і спині, після чого з гучним хрускотом впала на підлогу, між його ступнями.

Охоплений панікою, чоловік відсахнувся, і мені стало його шкода.

— Не можу! — задихаючись, пробурмотів він.— Вимкніть цю бісову штуку!

— Хіба ви не цього хотіли?

Остаточно збожеволівши, мій батько відійшов від Бордена й наблизився до огорожі, за якою тріщали смертоносні електричні розряди. Кілька щупалець миттєво обвилися довкола нього й маленького Нікі, осяйнувши їх зловісним блакитним світлом. Волосся батька здибилося, надаючи йому подібності з якимось чудовиськом. Я ніколи не бачила його таким потворним.

Він кинув Нікі у яму.

А потім відскочив від небезпечної зони.

Нікі відчайдушно борсався в повітрі, дриґаючи руками й ногами. У нього вихопився останній крик — пронизливий виск, в якому він виплеснув свій страх, самотність і біль покинутої дитини.

Перш ніж хлопчик вдарився об землю, апарат спалахнув і над дротами звилося полум’я. Пролунав оглушливий гуркіт. Дерев’яна клітка неначе набрякла під сильним тиском, а щупальця електричних розрядів зіщулилися і відступили з неприємним скрипом, подібним до скреготу заліза об скло.

Моторошна сцена добігла кінця. Густий блакитний дим ліниво розповзався під стелею. Апарат нарешті замовк і припинив трястися. Під ним, на твердій підлозі, нерухомо лежав Нікі.

Мені чулося, що десь удалині котиться відлуння його несамовитого крику.

VII

Яскраві електричні спалахи мало не засліпили мені очі; у вухах гуділо від нестерпного шуму; думки шалено вирували в голові. Побачене неабияк шокувало мене.

Я рушила до ями, звідки досі валив дим. Попри те, що апарат начебто зупинився і не тріскотів, загроза нікуди не ділася. Але цей монстр непереборно вабив мене. Невдовзі я вже стояла на краю, поруч із мамою. Моя рука звичним жестом потяглася вгору й схопилася за її пальці. Сповнена відрази, мама теж дивилася вниз, не вірячи власним очам.

Нікі був мертвий. Це видовище нагадувало світлину, що закарбувала останні миті його життя, коли він перевертався у повітрі: спотворений гримасою рот, неприродно вигнуті ручки та ніжки. Дитина лежала на спині. Наелектризоване волосся стирчало довкола скам’янілого личка.

Клайв Борден видав страшний крик, що виражав усю глибину його горя, гніву та розпачу. Стрибнувши в яму, він обійняв тільце сина, обережно спробував розпрямити його кінцівки, ніжно торкнувся голови й припав обличчям до дитячої щічки, здригаючись від нестримних ридань.

Лише тоді мама отямилась і помітила мою присутність. Раптом вона обійняла мене й розвернула так, що я притиснулася обличчям до її спідниці, після чого підхопила на руки й швидко понесла до виходу з підвалу, подалі від місця, де щойно розігралася трагедія.

Поки мама прямувала до сходів, я дивилася назад, поверх її плеча. Останнє, що я бачила,— лице мого батька. Він не відводив очей від ями, і в його погляді читалося таке хиже задоволення, що навіть зараз, двадцять років по тому, я тремчу від огиди, згадуючи цей епізод.

Від самого початку батько знав, що станеться лихо, й допустив це. Ба більше, він навмисно все підлаштував. Його поза й вираз обличчя чітко промовляли: «Я довів свою правоту».

Також я побачила, що наш дворецький Стімпсон сповз униз, обперся руками об підлогу й низько схилив голову.

VIII

Я втратила або витіснила всі спогади, пов’язані з тим періодом. Пам’ятаю лишень, що наступного року я пішла до першого класу, а потім неодноразово змінювала школи й заводила нових друзів, поступово відходячи від дитинства. Моє життя було цілком нормальним — своєрідна компенсація за моторошну сцену, що розгорнулася у мене на очах.

Нині я не можу пригадати, коли мій батько розлучився з мамою і покинув нас. Мені відома дата їхнього розриву, оскільки я виявила її у щоденнику, що його вела мама впродовж останніх років життя, але мої власні спогади зникли. Завдяки її щоденнику я знаю дещо про причини розлучення і почуття матері, викликані цим рішенням. Зі свого боку я зберегла в пам’яті загальне відчуття його присутності — на щастя, цей дратівливий, непередбачуваний чоловік рідко спілкувався з дітьми. Також я пам’ятаю життя без нього, гостре усвідомлення його відсутності, атмосферу спокою, яку ми з сестрою цінували понад усе на світі й підтримуємо донині.

Попервах я раділа, що він пішов, але з часом почала сумувати за ним. Гадаю, він живий. Інакше нам би повідомили сумну звістку. Керувати нашим маєтком доволі складно, тому батько несе відповідальність за нього. Адвокати з Дербі, що розпоряджаються нашим сімейним фондом, вочевидь підтримують з ним зв’язок. Будинок, земля і титул досі закріплені за батьком. Чимало зборів на кшталт податків оформлюються і сплачуються через фонд, а ми з Розалі, як і раніше, отримуємо від нього гроші.

Наш останній контакт із батьком відбувся близько п’яти років тому, коли він надіслав нам листа з Південної Африки. Проїздом, зазначив він, хоча не уточнив, звідки й куди прямує. Йому вже перевалило за сімдесят. Певно, він, відставний співробітник Міністерства закордонних справ, коротає час з іншими іммігрантами-британцями, приховуючи інформацію про своє минуле. Сумирний, дещо дивакуватий і скритний тип. Я не можу забути його. Хоч би скільки років спливло, я завжди пам’ятатиму жорстокого чоловіка, який кинув маленького хлопчика у пекельну машину, не сумніваючись, що дитина загине.

IX

Клайв Борден полишив наш будинок тієї ж ночі. Гадки не маю, що вони зробили з тілом Нікі, хоча схиляюсь до думки, що Борден забрав його з собою.

Я була дитиною, тож батьки мали непохитний авторитет. Коли вони сказали мені, що поліція не розслідуватиме загибель хлопчика, я їм повірила. Здавалося, вони мали рацію.

Минуло багато років, і я зрозуміла, наскільки це несправедливо. Я спробувала розпитати маму про обставини злочину. Наша розмова мала місце після зникнення батька, років зо два до її смерті.

У мене виникло відчуття, що настав час розкрити таємниці минулого й розвіяти темряву. Я розцінила своє бажання як ознаку дорослішання. Мені хотілося, аби мама була відвертою і спілкувалася зі мною нарівні. Я знала, що того тижня вона отримала листа від батька, і це дало привід порушити болючу тему.

— Чому поліція не приїхала до нас і не провела розслідування? — спитала я, попередивши, що хочу обговорити давні події.

— У нас вдома не заведено говорити про це, Кетрін,— відповіла вона.

— Ти маєш на увазі себе, а не нас,— мовила я.— А чому тато поїхав звідси?

— Спитай у нього.

— Ти знаєш, що це неможливо,— заперечила я.— Лише тобі відома справжня причина. Тієї ночі він зробив щось жахливе, але я не розумію, як і чому це сталося. Чи розшукує його поліція?

— Поліція нас не чіпає.

— Чому? — здивувалась я.— Хіба тато не вбив хлопчика? Хіба це не злочин?

— Ми відразу все владнали. Нам нічого приховувати і нема в чому звинувачувати себе. Ми заплатили високу ціну. Звісно, містер Борден постраждав найбільше, але подумай про те, як ця історія змінила наші долі. Ти на власні очі бачила, що трапилося.

— Не вірю, що все закінчилося,— сказала я.

— Кетрін, твої запитання є недоречними. Ти теж була там. На тобі лежить така ж провина, як і на нас усіх.

— Мені було п’ять років! — скрикнула я.— Про яку ще провину йдеться?

— Якщо сумніваєшся, звернися до поліції.

Її холодна непоступливість загасила мій ентузіазм. Містер Стімпсон і його дружина досі служили у нас. Трохи згодом я поставила дворецькому ті самі запитання. Він ввічливо, сухо й категорично заявив, що нічого не знає про той інцидент.

Х

Мама померла, коли мені було вісімнадцять. Ми з Розалі сподівалися, що сумна звістка змусить батька повернутися, але цього не сталося. Залишившись жити в маєтку, ми поступово усвідомили, що він належить нам. Зреагували по-різному. Розалі дедалі більше відсторонялася і кінець кінцем поїхала. Натомість я застрягла й не вибралася донині. Однією з важливих причин, що утримує мене тут, є невитравне почуття провини. Все зосередилося довкола минулого, і зрештою я зрозуміла, що маю знайти спосіб очиститися від гріха.

Якось я набралася сміливості й спустилася до підвалу перевірити, чи не збереглося там щось, що нагадує про трагедію.

Я вирішила зробити це одного літнього дня, коли до мене навідалися друзі з Шеффілду: в будинку гриміла рок-музика, лунали сміх і жарти молодих людей. Я нікому не розповіла про свої плани — тихенько втекла від гостей, що розмовляли в саду, і повернулася до будинку. Підбадьорила себе трьома келихами вина.

Замок на дверях підвалу замінили невдовзі після візиту Бордена, а коли померла мама, я замовила новий, хоча не насмілилася зазирнути всередину. Містер Стімпсон і його дружина давно покинули нас, але вони — так само, як і наступники,— використовували підвал як комору. Мені було страшно навіть підійти до верхніх сходинок.

Але того дня ніщо не могло зупинити мене. Я добре підготувалася. Переступивши поріг, я зачинилася зсередини на засув (одне з моїх нововведень), увімкнула світло й зійшла вниз.

Я відразу заходилася шукати апарат, який убив Нікі Бордена, й анітрохи не здивувалася, виявивши його відсутність. Проте в центрі підвалу залишилася заглибина від тієї круглої ями, тож я підійшла роздивитися її уважніше. Скидалося на те, що вона з’явилася вже після того, як зацементували підлогу, і виконувала певну функцію, оскільки в цементі проглядалися просвердлені через рівні інтервали отвори, де, ймовірно, розміщувалися опори, що підтримували дерев’яні перекладини клітки. На стелі, прямісінько над цією заглибиною, кріпився великий розподільний щит, вкритий пилом та іржею. Від нього відходив товстий кабель, що простягався до трансформатора.

Я помітила, що щит оточений численними підпалинами, що розбігалися усібіч. Хтось замазав їх шаром білої водоемульсійної фарби, але вони майже не втратили чіткість.

Жодних інших ознак того, що апарат колись тут стояв, не було видно.

Я знайшла клятий прилад трохи згодом, коли перейшла до огляду охайно розставлених уздовж стіни ящиків, коробок та інших загадкових предметів. Невдовзі я збагнула, що це ілюзіоністський реквізит мого прадіда — очевидно, що речі перенесли до підвалу після його смерті. Попереду стояли два непримітні дерев’яні ящики — настільки важкі, що мені було не під силу зсунути їх з місця, не кажучи вже про те, щоб витягти їх за межі підвалу. На одному з них були нанесені чорною, потьмянілою від часу фарбою такі точки маршруту: Денвер, Чикаго, Бостон, Ліверпуль (Англія). Збоку висіла митна декларація, але вона була такою потертою, що розкришилася від першого ж дотику. Я піднесла залишки аркуша до світла й побачила виведений каліграфічним почерком напис: «Вміст — наукові прилади». З усіх боків обох ящиків були прилаштовані металеві кільця і защіпки для зручнішого перенесення.

Я спробувала відчинити найближчий до мене ящик, обмацавши всю його поверхню. Аж раптом кришка піднялася сама собою, за допомогою якогось таємного механізму. Я миттєво здогадалася, що це деталі електроапарату, який я бачила того вечора, але жодної загрози не відчула через те, що він був у розкладеному вигляді.

На внутрішньому боці кришки були приклеєні кілька аркушів щільного паперу, що, попри свій солідний вік, не пожовтіли й не зім’ялися, а на них чітким (щоправда, дрібним і витіюватим) почерком були написані інструкції. Я бігцем прочитала перші рядки:

«Знайдіть, перевірте та випробуйте контур заземлення. У разі невідповідності нормам не вмикайте апаратуру. Див. нижче пункт 27, де викладені вказівки з монтажу, перевірки й випробування контуру заземлення. Завжди перевіряйте колір дротів згідно зі схемою, що додається.

(Під час використання за межами США та Великої Британії.) Знайдіть, перевірте та випробуйте місцеве джерело струму. Скористайтесь вимірювальними приладами, що містяться у спеціальному контейнері 4.5.1., щоб визначити вид струму, напругу і частоту. Регулювання режиму основного трансформатора описано в пункті 15.

Під час складання апарата перевіряйте надійність місцевого електропостачання. Використання апарата забороняється у разі відхилення ± 25 В.

Для належної експлуатації компонентів завжди одягайте захисні рукавиці, що містяться у спеціальному контейнері 3.19.1. (запасна пара — в контейнері 3.19.2.)».

І так далі, довгий перелік інструкцій зі складання апарата, що рясніли науково-технічною термінологією. (Згодом мені зробили копію, яку я зберігаю вдома.) На останньому аркуші стояв підпис «Ф. К. Е».

Під кришкою другого ящика я знайшла ще один список інструкцій з безпечного демонтажу і розкладання апарата, правильного пакування компонентів у відповідних контейнерах.

Саме тоді я почала розуміти, ким був мій прадід. Я маю на увазі його людські якості, сутність діяльності, рівень обдарованості, масштаб досягнень. Раніше я сприймала його як абстракцію, одного з безликих предків, якогось там діда, чиї речі зберігалися в нашому будинку. Однак ця знахідка дозволила мені відчути його як особистість. Ящики з докладними інструкціями належали йому, а самі інструкції були написані ним і, що найбільш імовірно, для нього. Я довго стояла, уявляючи, як він зі своїми помічниками швидко розпаковує апарат, поспішаючи скласти його до початку першого виступу. Попри те що я майже нічого не знала про мого прадіда, мені вдалося скласти уявлення про його роботу і деякі професійні методи, до яких він вдавався.

Трохи згодом, у тому ж році, я розібрала решту його речей, і це теж допомогло мені відчути особливості його вдачі. У його колишньому кабінеті залишилося чимало паперів, охайно розкладених по відповідних теках: рахунки, журнали, кореспонденція, бланки замовлень, дорожні документи, афіші, театральні програмки. Ці теки відображали важливу частину його життя. Інші подробиці можна було уявити завдяки реквізиту й сценічним костюмам, що зберігалися в підвалі. Більшість костюмів зотліла, і мені довелося викинути їх на смітник, але обладнання було справним або підлягало ремонту. Я потребувала грошей, тож продала найкращі прилади колекціонерам. Та сама доля спіткала зібрання книжок із магії. Від покупців я дізналася, що матеріали Руперта Енджера вважаються цінними хіба що з економічної точки зору. Сучасні ілюзіоністи зацікавилися би ними виключно як свідченням епохи. Великий Дантон зазвичай виконував побутові трюки, якими важко здивувати експертів або колекціонерів. Я не продала електроапарат — він досі стоїть у пакувальній клітці.

Несподівано для самої себе я усвідомила, що спуск у підвал розвіяв мої дитячі страхи. Мабуть, це пояснюється тим, що за останні роки я подорослішала або почала виконувати функції глави сім’ї через відсутність домочадців. Хай там як, а коли я зачинила за собою старі коричневі двері, мені здалося, ніби я скинула важкий тягар, що довгий час тягла на собі.

ХІ

Утім, цього виявилося недостатньо. Ніщо не може виправдати жорстокого вбивства, свідком якого я стала. Тим паче, що вбивцею був мій батько.

Нерозкрита таємниця підточує моє життя, опосередковано впливаючи на мої вчинки, породжуючи різні комплекси, заважаючи взаємодіяти з людьми. Я відрізана від світу. Рідко заводжу нові знайомства, не шукаю залицяльників, не прагну зробити кар’єру. Відтоді, як Розалі вийшла заміж і поїхала звідси, я мешкаю тут сама й, подібно до моїх батьків, відчуваю себе жертвою.

Я хочу відмежуватися від божевілля, що його привнесла до нашої родини давня ворожнеча, проте з часом моє бажання довідатися правду стає дедалі сильнішим. Я не зможу жити нормальним життям, доки не знатиму напевно, як і чому загинув Нікі Борден.

Його смерть не дає мені спокою. Я позбудуся одержимості лише тоді, коли з’ясую, ким був цей хлопчик і що саме сталося з ним тієї ночі. Досліджуючи минуле моєї родини, я неминуче дізнавалася щось цікаве про Борденів.

Я знайшла тебе, Ендрю, бо ми з тобою — ключ до цієї таємниці. Ти — єдиний уцілілий Борден, а я — єдина представниця роду Енджерів.

Усупереч будь-якій логіці, я знаю, що Нікі Борден — це ти, Ендрю. Якимось дивом ти вижив після того жахіття.

ХІІ

Дощ перейшов у сніг, а сніг невпинно падав упродовж усього вечора, поки Ендрю Веслі та Кейт Енджер сиділи за столом, не поспішаючи закінчувати вечерю. Попервах її оповідь не справила на нього особливого враження — він спокійно дивився на порожню кавову філіжанку й вертів між пальцями ложечку, що лежала на блюдці. Потім сказав, що йому треба розім’ятися. Перетнув кімнату, наблизився до вікна й заходився розглядати сад, зціпивши пальці в замок на потилиці й похитуючи головою. За вікном панував цілковитий морок. Кейт знала, що йому геть нічого не видно. Головна дорога пролягала нижче, ще й з іншого боку будинку; із цього боку простиралася галявина, трохи далі бовваніли ліс і пагорб, а ще далі височіла скеляста круча Кербар-Едж. Якийсь час Ендрю не змінював позу. Кейт не бачила його обличчя, а лише відчувала, що він заплющив очі або втупився невидющим поглядом у темряву.

Нарешті він сказав:

— Я розповім вам усе, що знаю. Я втратив контакт зі своїм братом приблизно в тому віці, про який ви говорите. Не виключено, що це пояснюється описаними вами подіями. Однак його народження не було зареєстроване, тож я не можу довести його існування. Просто знаю, що він десь є. Ви, мабуть, чули, що близнюків поєднує особливий зв’язок? Ось чому я певен у своїй правоті. А ще я знаю, що він якось пов’язаний з цим будинком. Щойно я увійшов сюди, відчув його присутність. Неможливо пояснити, звідки взялося це відчуття.

— Я теж переглянула архіви,— зазначила Кейт.— Ви єдина дитина. Жодної згадки про брата чи сестру.

— Може, хтось сфальшував документ?

— Я розглядала такий варіант. Якщо хлопчика вбили, чи не підштовхнуло це когось підробити записи?

— Хтозна. Єдине, що я можу стверджувати напевно: у мене не лишилося жодних спогадів. Суцільна порожнеча. Я навіть не пам’ятаю свого батька. Мені нічого не відомо, крім його імені — Клайв Борден. Очевидно, що померла дитина не має до мене стосунку. Смішно припустити, що це я. Сталося непорозуміння.

— Але ж він був вашим батьком… Нікі — його єдиний син.

Ендрю відійшов від вікна й повернувся до стільця.

— Версій обмаль,— мовив він.— Приміром, тим хлопчиком був я. Мене вбили, а я воскрес. Цілковита нісенітниця. Інший варіант: син Бордена був моїм братом-близнюком, а його вбивця — ймовірно, ваш батько — згодом підробив офіційні записи. Відверто кажучи, мені не віриться. Гадаю, ви помилилися. Хлопчик не помер: може, це я, а може, ні. Або… йдеться про ваші фантазії.

— Ні. Не фантазії. Я бачила все на власні очі. Навіть моя мати визнала це.— Вона взяла свій примірник книжки Бордена й розгорнула на сторінці, завчасно закладеній клаптиком паперу.— Є ще одне пояснення, хоча воно здається не менш абсурдним. Якщо тієї ночі вас не вбили, там був виконаний якийсь трюк. Вони скористалися сценічною апаратурою ілюзіоністів. Я бачила той прилад.

Вона простягла йому книжку, проте Ендрю відмовився.

— Якась маячня,— заявив він.

— Але ж я бачила.

— Ви щось наплутали. Або це трапилося з кимось іншим.— Він знову покосився на вікна із запненими шторами, після чого втомлено поглянув на годинник.— Не заперечуєте, якщо я зроблю кілька дзвінків? Треба попередити батьків, що я запізнююсь. І мені б хотілося зателефонувати до лондонського помешкання.

— Мені здається, що вам варто залишитися на ніч.

Він злегка усміхнувся, і Кейт збагнула, що невдало висловилася. Вона вважала привабливим його необразливий, грубуватий стиль, хоча не підлягало сумніву, що він належав до чоловіків, схиблених на сексі.

— Я мала на увазі, місіс Мейкін приготує для вас гостьову кімнату.

— Якщо це знадобиться.

Напруга виникла незадовго до вечері. Вона, певно, налила йому забагато віскі або надто часто згадувала непримиренні суперечності між їхніми родинами. Може, вплинуло і те і те. Попервах їй подобалося, що Ендрю відверто й безцеремонно витріщався на неї, але півтори години тому, щойно вони сіли вечеряти, він прозоро натякнув, що було б непогано досягти зближення між двома сім’ями. Точніше, між представниками останнього покоління. Його залицяння почасти лестили їй, але жінка усвідомлювала, що їхні бажання не збігаються, тож делікатно дала йому відкоша.

— Чи зможете ви керувати машиною в снігопад, після всього випитого?

— Так.

Утім, Ендрю не рушив із місця. Тоді вона перевернула розгорнену книжку Бордена й поклала її на стіл.

— Чого ви хочете від мене, Кейт? — поцікавився він.

— Я вже не знаю. Мабуть, я й раніше цього не знала. Гадаю, подібна ситуація склалася, коли Клайв Борден навідався до мого батька. Обидва відчували, що мають помиритися, і навіть спробували зробити крок назустріч один одному, але давні чвари переважили.

— Мене цікавить одна річ. Мій брат перебуває тут. У цьому будинку. Відтоді, як ви показали мені архів вашого прадіда, його голос лунає в моїй голові. Він просить мене залишитися і знайти його. Наш зв’язок ніколи не був настільки сильним. Хоч би що ви казали, хоч би що було записано в свідоцтві про народження, я підозрюю, що саме мій брат потрапив сюди 1970 року та якимось чином затримався донині.

— Попри той факт, що він не існує.

— Так. Попри той факт, що він не існує.

Кейт зайшла в глухий кут. Знайоме протиріччя. Безсумнівна смерть маленького хлопчика, котрий — як з’ясувалося згодом — вижив. Зустріч із чоловіком, яким став загиблий хлопчик, нічого не змінила. То був він і водночас не він.

Вона налила собі ще трохи бренді, і Ендрю спитав:

— Звідки я можу зателефонувати?

— Нікуди не йдіть. Узимку це найтепліше місце в будинку. Мені треба дещо перевірити.

Виходячи з кімнати, вона чула, як він клацає кнопками мобільного телефону. Вона спустилася до головного холу і визирнула надвір. Сніговий покрив сягав десяти сантиметрів. Тут, на захищеній від вітру алеї, сніг завжди лягав рівно, але вона знала, що далі, в долині, де проходила головна дорога, мали з’явитися кучугури. Звичних звуків транспорту не було чути. Пройшовши до задньої частини будинку, вона побачила, що біля дров’яного сараю утворилися заноси, що стрімко збільшувалися. Кейт знайшла на кухні місіс Мейкін і попросила її підготувати гостьову кімнату.

Після того як місіс Мейкін прибрала зі столу, Кейт та Ендрю трохи посиділи в їдальні. Влаштувавшись з обох боків каміну, вони теревенили на банальні теми: Кейт розповіла про конфлікт із місцевою владою, що намагалася відібрати у неї ділянку землі під забудову, а Ендрю зізнався, що розійшовся з подругою і не знає, чи хоче її повернення. Однак Кейт втомилася і такі розмови не викликали в неї особливої зацікавленості.

Об одинадцятій вона відвела Ендрю нагору і показала йому спальню. На її подив, він утримався від непристойних пропозицій. Ввічливо подякував за гостинність і побажав доброї ночі. От і все.

Кейт повернулася до їдальні, де залишила деякі записи прадіда. Вони вже були зібрані в охайний стос — мабуть, якась спадкова риса не дозволяла їй розкидати документи будь-де. Їй часто хотілося стати недбалою, безтурботною, вільною, але такі якості не були їй притаманні.

Присунувши крісло ближче до каміну, жінка відчула, як ногами розливається приємне тепло. Вона підкинула ще одне поліно.

Тепер, коли Ендрю пішов, їй розхотілося спати. Її схвилював не він, а довга розмова, перетасування дитячих спогадів. Однак, вивільнивши їх назовні, вона немовби очистилася, позбулася всієї накопиченої отрути, внаслідок чого їй стало легше.

Сидячи біля вогню, вона розмірковувала про давню історію, намагаючись збагнути її сенс, як робила це впродовж останніх двадцяти п’яти років. Ті події досі лякали її до глибини душі, а особливо — хлопчик, заручник минулого, якого Ендрю називав своїм братом.

Аж раптом увійшла місіс Мейкін, і Кейт попросила її зварити каву без кофеїну. Повільно потягуючи напій, вона слухала нічні новини на Радіо-4, а потім — передачу Всесвітньої служби Бі-Бі-Сі. Безсоння не відступало. Відведена Ендрю кімната містилася прямісінько над її головою. Було чути, як він вертиться на старому ліжку. Кейт знала, який там жахливий холод. У дитинстві то була її спальня.

Частина четверта. РУПЕРТ ЕНДЖЕР

21 вересня 1866

ІСТОРІЯ МОГО ЖИТТЯ

Моя біографія: мене звуть РОББІ (Руперт) ДЕВІД ЕНДЖЕР, і сьогодні мені виповнилося дев’ять років. Я повинен вести цей щоденник до старості.

Мої предки: їх багато, але головними є мама і тато. Я маю брата — ГЕНРІ РІЧАРДА ЕНГУСА СЕНТ-ДЖОНА ЕНДЖЕРА, йому п’ятнадцять років, він вчиться у приватній школі.

Я живу в Колдлоу-Хаус, Колдлоу, графство Дербішир. Цього тижня я занедужав, болить горло.

Домашня прислуга: про мене дбає Няня, а ще у нас живе Ґрирсон і працює покоївка — вечорами її підміняє інша покоївка, але я не знаю її імені.

Усе, що я напишу, треба показати татові.

Кінець. Підпис: Руперт Девід Енджер.

22 вересня 1866

ІСТОРІЯ МОГО ЖИТТЯ

Сьогодні знову приходив лікар. Зі мною все гаразд. Сьогодні отримав листа від мого брата Генрі. Пише, що віднині я мушу називати його «сер», бо він — староста класу.

Тато поїхав до Лондону засідати в Палаті. Сказав, що я буду главою сім’ї, доки він не повернеться. Отже, Генрі має звертатися до мене «сер», але його тут немає.

Написав про це Генрі.

Ходив гуляти, розмовляв з Нянею. Ґрирсон читав мені книжку і, як завжди, задрімав.

Щоденник уже не треба показувати татові, писатиму для себе.

23 вересня 1866

Горло майже не болить. Їздив кататися з Ґрирсоном. Він довго мовчав, а потім сказав, що Генрі успадкує будинок і тоді він його позбудеться. Тобто Генрі позбудеться Ґрирсона, коли успадкує будинок. Ґрирсон каже, що це неминуче, але станеться не скоро. Дай Боже!

Я чекаю на маму, а вона запізнюється.

22 грудня 1867

Учора ввечері ми влаштували свято. Запросили сільських хлопців та дівчат. Їх пустили, бо зараз Різдво. Генрі був удома, але не прийшов через наших гостей. І даремно. До нас приїхав фокусник!

Цього чоловіка звуть містер А. Престо, і він робив дивовижні фокуси. Я ніколи таких не бачив. Спочатку він виймав бозна-звідки різні прапорці, парасольки, стрічки й повітряні кулі. Потім розважав нас фокусами з гральними картами: ми обирали карти, а він їх угадував. У нього чудово виходило. Він дістав більярдні кулі з носа одного хлопчика, а одну дівчинку схопив за вухо, і звідти посипалися монети. А ще він розрізав навпіл мотузку, і вона відразу зрослася. Наостанок показав нам порожню скляну скриньку. І раптом витягнув звідти маленьку білу пташку!

Я дуже просив містера Престо розповісти, як він це робить, але він нічого не сказав. І відмовився навіть тоді, коли всі розійшлися і я знову взявся вмовляти його.

Вранці я дещо придумав. Наказав Ґрирсону поїхати до Шеффілду, купити мені предмети для фокусів і пошукати книжки про магічні трюки. Ґрирсона не було майже весь день, але ввечері він привіз те, що я просив. Також я отримав особливу скляну скриньку, де можна сховати пташку, а потім показати фокус. (Там подвійне дно. Дивно, що я не здогадався раніше.) Інші фокуси складніші, необхідно вчитися. Я вже вмію вгадувати карти, які обирають глядачі. Кілька разів практикувався на Ґрирсоні.

17 лютого 1871

Уперше за багато місяців мені вдалося поговорити з татом наодинці. Виявилося, що справи обстоять приблизно так, як казав Генрі. Нічого не вдієш, доведеться змиритися.

Залюбки вбив би Генрі.

31 березня 1873

Сьогодні я вирвав і знищив сторінки з усіма записами за останні два роки. Це перше, що я зробив, приїхавши додому на канікули.

1 квітня 1873

Канікули. Можна усамітнитися і писати щоденник.

Три дні тому, 29 березня 1873 року, помер мій батько, 12-й граф Колдердейл. Мій брат Генрі успадкує його титул, землі й майно. Невідомо, яка доля очікує на мене, мою маму і всіх без винятку домочадців. Ми навіть не знаємо, що буде з будинком. Генрі не приховував своїх намірів перебудувати його. Залишається чекати, але поки що всі заклопотані підготовкою до похорону.

Завтра батька поховають у родинному склепі.

Сьогодні я оптимістичніше налаштований щодо майбутнього. Весь ранок я провів у своїй кімнаті, репетируючи фокуси. Розповідь про мої перші успіхи в ілюзіонізмі втрачена внаслідок нещодавньої розправи над щоденником. Від самого початку я докладно описував свої тренування спритності рук, але ці нотатки знищені разом з іншими записами. Зазначу одне — на мою думку, я досягнув такого рівня, що можу виступати на сцені, хоча дебют ще не стався. Я часто перевіряв нові фокуси на однокласниках. Вони удають, ніби магія мало їх цікавить, і дехто заявив, що знає мої секрети, але кілька разів траплялися приємні миті, коли я помічав ошелешений вираз на їхніх обличчях.

Поспішати не варто. У всіх прочитаних мною книжках зі сценічної магії новачкам радять не квапитися, а готуватися якомога ретельніше, аби добитися не лише бездоганного виконання, а й ефекту загадковості. Якщо глядачі нічого про тебе не знають, ти і твій номер будуть оповиті ореолом таємниці.

Так вважають автори.

Цими сумними днями мене переповнює одне-єдине бажання: воскресити батька за допомогою магії. Звісно, йдеться про егоїстичне почуття, адже таке диво дозволило би мені повернутися до звичного життя, проте, з іншого боку, моє бажання є цілком щирим: я любив тата і важко переживаю цю втрату — я вже сумую за ним. Йому було сорок дев’ять років. Гадаю, в такому віці зарано помирати від серцевого нападу.

2 квітня 1873

Сьогодні відбувся похорон, і віднині мій батько спочиває з миром. Після відспівування в каплиці його тіло віднесли до родинного склепу, розташованого під Східним пагорбом. Жалобна процесія залишилася біля входу, а я, Генрі, розпорядник похорону й гробарі потягли труну в підземелля.

Я був зовсім не готовий до того, що очікувало на мене внизу. Я ніколи не спускався туди. Ззовні здавалося, що двері вбудовані в маленьку печеру чи спеціально зроблений підземний прохід. Усередині виявилося, що це величезна природна ущелина, що йде в глиб пагорба,—

її додатково розширили, аби перетворити на склеп. Там панує цілковита темрява, каміння та численні вибоїни заважають просуватися вперед, повітря просякнуте смородом, подекуди снують щури, зі стін стирчать гострі виступи й зубці, на які неминуче натикаєшся і боляче забиваєшся головою. Кожен із нас узяв із собою ліхтар, проте, коли ми зійшли вниз і нас огорнув морок, від ліхтарів не було жодної користі. Гробарі трималися з професійною холоднокровністю, хоча їм було надзвичайно важко нести труну, але для нас із братом цей короткий шлях перетворився на суцільну муку. Знайшовши придатний виступ, ми помістили на нього труну. Розпорядник прочитав відповідні рядки зі Святого Письма, і всі квапливо рушили геть. Нас не було кілька хвилин. Нагорі нічого не змінилося — світило яскраве ранкове сонце, на Східному лузі розквітали нарциси, а на деревах набубнявіли бруньки. Однак я досі бачив перед очима зловісне підземелля, чиї тіні затьмарили світло того дня. Я здригнувся, коли масивні дерев’яні двері затріснулися за моєю спиною, і ще довго не міг позбутися спогадів про старі розбиті труни, задушливий запах, пил і загальну безнадійну атмосферу.

Ввечері

Близько години тому завершилася церемонія — це слово найточніше передає те, що я маю на увазі,— церемонія, довкола якої розгорталися всі події. Сьогодні відбулося оголошення заповіту мого батька; похорон був лише прелюдією.

Ми зібралися в холі, під парадними сходами. Сер Джеффрі Фьюзел-Гант, повірений мого батька, попросив нас мовчати, після чого рішуче й впевнено відкрив щільний коричневий конверт, де зберігався жахливий документ, і дістав кілька згорнених пергаментних аркушів. Я обвів поглядом присутніх. На похорон приїхали батькові брати та сестри зі своїми дружинами й чоловіками, а деякі з них були ще й з дітьми. Трохи далі скупчилися робітники, що підтримували маєток у порядку, наглядали за мисливськими угіддями й вересовими пустощами, охороняли ферми й ставки. Другу групу утворювали фермери-орендатори, що з надією дивилися на повіреного. Позаду стояла челядь, а ми з мамою опинилися в самісінькому центрі, через стіл від сера Джеффрі. Попереду всіх, схрестивши руки на грудях, завмер головний герой дня — Генрі.

Обійшлося без несподіванок. Незалежно від волі батька Генрі був спадкоємцем першої черги й мав успадкувати титул. Проте були інші важливі привілеї — пакети акцій, нерухомість, певна кількість готівки, коштовності й, що найважливіше, права на проживання й оренду.

Мамі надається вибір — вона може пожиттєво проживати у головному крилі будинку або у флігелі біля воріт. Мені дозволено залишатися у кімнатах, де я наразі мешкаю, до закінчення навчання або досягнення повноліття. Потім мою долю вирішуватиме Генрі. Особиста прислуга залишиться з нами; решта або залишаться, або будуть звільнені згідно з рішенням Генрі.

Ситуація незабаром проясниться.

Деякі щасливчики отримали певні суми готівкою, але майже все майно перейшло до Генрі. Я поцілував маму й потиснув руку деяким робітникам і фермерам.

Завтра я обміркую, яким хочу бачити своє майбутнє, і прийму рішення, перш ніж це зробить Генрі.

3 квітня 1873

Що мені робити? Я маю провести тут більше тижня, перш ніж повернусь до школи. Залишився останній семестр.

3 квітня 1874

Показово, що я повертаюсь до цього щоденника рівно за рік відтоді, як зробив останній запис. Я досі мешкаю в Колдлоу-Хаус — за законом Генрі залишається моїм опікуном, доки я не досягну повноліття, але здебільшого мене утримує тут бажання мами.

Мені прислуговує Ґрирсон. Генрі оселився в Лондоні. Подейкують, що він щодня засідає в Палаті лордів. Мама при доброму здоров’ї. Я навідуюсь до її флігеля щоранку (о цій порі вона почувається найкраще), і ми марнуємо час на безглузді обговорення того, що я робитиму, коли мені виповниться двадцять один.

Після смерті батька я тимчасово припинив заняття магією, проте дев’ять місяців тому повернувся до них — регулярно тренуюсь і за першої-ліпшої нагоди дивлюсь виступи фокусників. Задля цієї мети я виїжджаю до Шеффілду й Манчестеру. Попри те що рівень майстерності артистів відрізняється, я насамперед цікавлюся розмаїттям прийомів. Мені відомо, як виконуються більшість трюків, але в кожному номері я знаходжу якусь «родзинку», що дивує і надихає мене. Потім я починаю шукати розгадку. Ми з Ґрирсоном уторували шлях до складів і крамниць, де продають інвентар для демонстрації фокусів. Поступово я роздобуваю те, що мені потрібно.

Ґрирсон — єдиний слуга, який не покинув нас,— знає про моє захоплення магією і плани на майбутнє. Щоразу, як мама песимістично розмірковує щодо моїх перспектив, я не наважуюсь розповісти їй про свої наміри, хоча в глибині душі цілком певен, що обрана мною професія дозволить мені зробити чудову кар’єру після того, як нудне існування в Дербіширі добіжить кінця. Я підписався на кілька спеціалізованих журналів і часто читаю статті про захмарні гонорари знаменитих ілюзіоністів та інші численні переваги такої слави.

До речі, я вже граю роль. Позбавлений спадку молодший син пера, невдаха, який отримує жалюгідні подачки від свого опікуна й животіє на пагорбах Дербіширу, де завжди йде дощ.

Наразі я чекаю за лаштунками, але, щойно я відсвяткую свій двадцять перший день народження, почнеться справжнє життя на сцені!

31 грудня 1876

Ідмістон-Віллас, Північний Лондон

Нарешті віддали багаж — коробки та скрині. Різдво видалося невеселим. Я розібрав свої пожитки, відкладаючи в один бік непотрібні речі, а в інший — ті, які мені було приємно знайти. Цей щоденник опинився у другому стосі. Трохи погортав сторінки.

Я пам’ятаю, що свого часу вирішив описувати всі етапи мого професійного розвитку. Було б непогано здійснити цей задум. На жаль, втрачено забагато інформації. Я вирвав усі сторінки, де згадував свої сварки з Генрі, а разом з ними зникли відомості про мої перші заняття магією. Мені не вдасться відновити спогади й скласти докупи всі трюки, маніпуляції та рухи, що їх я вивчав і практикував тоді.

Судячи з останнього запису, два з половиною роки тому я перебував у вбивчому гуморі, побоюючись, що Генрі вижене мене з будинку, щойно я досягну повноліття. Зрештою я не став чекати й узяв свою долю у власні руки.

Отак склалося, що нині, у віці дев’ятнадцяти років, я винаймаю кімнати на респектабельній вулиці в передмісті Лондону. Я вільний від минулого й не обтяжений фінансовими проблемами щонайменше два наступні роки (незалежно від мого місця проживання Генрі мусить виплачувати мені певну суму). Якось я вже виступав на сцені, але гонорар не отримав. (Що менше я писатиму про мій ганебний провал, то краще.)

Я перетворився на звичайного містера Енджера й планую залишитися ним і надалі. У цьому новому житті ніхто не дізнається правду про моє походження. Я зрікся свого минулого.

Завтра, в перший день нового року, я ретельно обміркую свої плани й, можливо, прийму важливі рішення.

1 січня 1877

З ранковою поштою принесли посилку з Нью-Йорку, на яку я давно чекав. Переглянув усі книжки, шукаючи нові ідеї.

Я обожнюю виступати. Засвоюю закони сцени, вивчаю особливості жанру, тренуюсь розважати людей дотепними оригінальними жартами. Мрію про сміх, овації, вигуки подиву. Знаю, що зможу злетіти на вершину успіху саме завдяки артистизму.

На жаль, я маю одне вразливе місце: не розумію, як виконуються трюки, доки мені не пояснять, у чому полягає секрет. Уперше побачений фокус вражає мене так само, як і пересічного глядача. Мені бракує професійної уяви, і часом я не в силах визначити, як застосовуються загальновідомі принципи для досягнення бажаного ефекту. Спостерігаючи за бездоганним виступом професіонала, я відволікаюсь на зовнішній блиск і втрачаю шанс осмислити сутність.

Одного дня в манчестерському мюзик-холі «Іподром» фокусник продемонстрував публіці скляну карафу, підніс її ближче до голови, аби ми не сумнівалися в прозорості скла, й постукав металевим стрижнем — мелодійне дзенькання свідчило, що карафа є цілою і не має дефектів. Зрештою він перевернув її догори дном, і ми побачили, що вона порожня. Потім фокусник повернувся до столика, де серед інших предметів реквізиту стояв мідний глечик. Перелив із нього близько половини пінти звичайної води до карафи, після чого повернув убік, підійшов до таці з келихами й плеснув у кожен келих червоного вина!

Найцікавіше, що тоді я вже мав прилад, що дозволяв наливати воду у згорнену руркою газету й одразу виливати назад склянку молока (газета, як не дивно, залишалася сухою).

Той фокусник вдався до аналогічного трюку, але виконання було іншим. Захопившись другим, я не розгледів перше.

Більшу частину свого щомісячного утримання я витрачаю в крамницях, де продається обладнання для ілюзіоністів і відповідна література, що дає мені змогу постійно розширяти репертуар. Достобіса складно розкривати таємниці, які не можна придбати за гроші! І навіть якщо у мене виходить, це не завжди вирішує проблему, адже конкуренція зростає і фокусники змушені вигадувати нові трюки. Перегляд захопливих номерів завдає мені страждань і водночас підштовхує до суперництва.

Річ у тім, що професіонали докладають великих зусиль, аби завадити новачкам пробитися нагору. Маю надію, що одного дня я приєднаюсь до цієї еліти й сам витіснятиму молодих, але наразі мене дратує, що досвідчені фокусники настільки ревно зберігають свої таємниці. Сьогодні я написав листа до щомісячного журналу «Вісник ілюзіоністів», доступного лише передплатникам. Виклав свої думки щодо загальної безглуздої одержимості секретністю.

3 лютого 1877

По буднях, з дев’ятої ранку до опівдня, я долаю звичний маршрут, обходячи чотири найвідоміші театральні агенції, що спеціалізуються на ілюзійному й оригінальному жанрах. Перед дверима я набираюсь сміливості, готуючись до неминучої відмови, а потім, удаючи рішучість, заходжу до приймальні й запитую в адміністратора, чи не надходили якісь пропозиції роботи.

Донині відповідь була негативною. Адміністратори бувають у різному гуморі, але зазвичай вони поводяться люб’язно, хоча категорично вимовляють «ні».

Я розумію, що їм дуже сильно набридло бачити таких прохачів. Щодня їх штурмує величезний натовп безробітних артистів. Під час своїх обходів я зустрічаю тих самих людей і, само собою, потоваришував із деякими з них. На відміну від багатьох колег, я фінансово забезпечений (принаймні поки що), а відтак, коли ми обідаємо в тавернах Холборну чи Сохо, я можу пригостити їх випивкою. Саме тому я завоював їхню прихильність, проте не тішуся ілюзіями, що ця симпатія виникла з якихось інших причин. Мені приємно спілкуватися з ними ще й тому, що я потайки сподіваюсь: один із моїх приятелів виведе мене на впливового покровителя, який допоможе мені знайти роботу або запропонує щось цікаве.

Таке життя має певні переваги: вдень і ввечері я маю достатньо часу, аби продовжувати тренуватися.

Вистачає часу і на написання листів. Я веду полеміку з питань магії і регулярно надсилаю статті до кожного номера всіх спеціалізованих журналів. Намагаюсь порушувати гострі, суперечливі, провокаційні теми. З одного боку, мене надихає щира віра в те, що світ магії необхідно очистити від усієї дешевої мішури, а з іншого — я відчуваю, що не стану відомим, якщо повсякчас не нагадуватиму про себе різними способами.

Часом я підписуюсь своїм справжнім прізвищем, а іноді використовую псевдонім, обраний мною для сценічної кар’єри: Дантон. Цей прийом дає мені більшу свободу вираження.

Мій дебют щойно відбувся, тож журнали рідко розміщують мої листи. Сподіваюсь, що невдовзі їх публікуватимуть частіше, і тоді моє ім’я буде на слуху у багатьох читачів.

16 квітня 1877

Мене офіційно прирекли на фінансову смерть! Генрі — за посередництвом своїх повірених — повідомив, що виплата щомісячного утримання, як і очікувалося, припиниться в день мого повноліття. За мною зберігається право проживати в Колдлоу-Хаус, але виключно в тих кімнатах, що були відведені для мене раніше.

У певному сенсі я радію, що він таки озвучив своє рішення. Невизначеність уже не мучить мене. Термін установлено. Я повинен щось змінити до вересня наступного року. Один рік і п’ять місяців, аби розірвати хибне коло: безробіття заважає мені прославитися, а нікому не відоме ім’я означає відсутність публіки й відсутність роботи.

Я вперто оббиваю пороги театральних агенцій і відтепер робитиму це з подвійним ентузіазмом.

13 червня 1877

Літо в розпалі, і лише тепер до мене прийшла запізніла весна. Нарешті мені запропонували роботу!

Нічого особливого: треба розважити картковими фокусами учасників ділової конференції в одному з лондонських готелів за скромну винагороду — половину гінеї. Попри все, це знаменний день!

Десять шилінгів і шість пенсів! Вистачить платити за помешкання понад тиждень. Справжній скарб!

19 червня 1877

Нещодавно я прочитав книжку індійського мага на ім’я Гупта Ґілель. Він дає поради ілюзіоністу, якого спіткала невдача під час виступу. Ґілель пропонує кілька рецептів, що здебільшого передбачають відвернення уваги глядачів. Крім того, він закликає ставитися до поразки з фаталізмом. Фокуснику доведеться пройти непростий творчий шлях. Необхідно бути готовим до численних розчарувань і провалів, стоїчно сприймати їх.

Отже, я стоїчно описую початок кар’єри Дантона. Перший фокус (просте перетасування карт) пішов шкереберть. Мене охопила паніка, і я не зміг продовжити виступ.

Стягли пеню: відрахували половину гонорару — п’ять шилінгів і три пенси. Імпресаріо порадив мені добре потренуватися, перш ніж виходити з цим номером. Те саме радить містер Ґілель.

20 червня 1877

Усе безнадійно. Вирішив полишити кар’єру фокусника.

14 липня 1877

Поїхав до Дербіширу відвідати маму. Повернувся у ще більш лихому гуморі. Ще одна неприємна новина: з наступного місяця квартирна плата підвищується до десяти шилінгів на тиждень.

Залишилося трохи більше року, аби навчитися заробляти собі на життя.

10 жовтня 1877

Я закохався! Її звуть Друзілла Мак-Евой.

15 жовтня 1877

Рано я радів! Ця жіночка Мак-Евой — не мого поля ягода. Хочу вкоротити собі віку. Якщо решта сторінок щоденника будуть чистими, це означає, що мені вдалося здійснити свій план.

22 грудня 1877

Нарешті я зустрів жінку моєї мрії! Ніколи не був таким щасливим. Її звуть Джулія Фенсел, і вона лише на два місяці молодша за мене. Її обличчя обрамлене хвилястим рудувато-каштановим волоссям. У неї блакитні очі, довгий прямий ніс, маленька ямочка на підборідді, а з її губ не сходить усмішка. Дивлячись на її стрункі ніжки, я божеволію від пристрасті. Вперше бачу таку чарівну дівчину, і вона запевняє, що кохає мене так само сильно, як я кохаю її.

Не можу повірити, що мені так пофортунило. Поряд із нею я відпускаю свої тривоги, страхи, амбіції, гнів і розпач. Вона заповнила собою все моє життя. Мені навіть страшно писати про неї — боюсь знову сполохнути удачу.

31 грудня 1877

Досі не можу писати без хвилювання про Джулію і моє життя в цілому. Цей рік добігає кінця. Сьогодні ввечері о 23:00 я зустрічаюся з Джулією, і ми разом святкуватимемо Новий рік.

Загальний прибуток за 1877: 5 шилінгів і три пенси.

3 січня 1878

Із середини минулого місяця щодня бачуся з Джулією. Вона стала моїм найближчим, найдорожчим другом. Необхідно розповісти про неї якомога докладніше, оскільки знайомство з цією дівчиною принесло мені удачу.

Почну з того, що після ганебного провалу в готелі, що стався кілька місяців тому, я не отримував інших пропозицій. Я втратив віру в себе і навіть не міг зобразити оптимізм, коли обходив театральні агенції (хоча то був єдиний спосіб знайти роботу). В один із таких сумних днів я вперше заговорив із Джулією. Я бачив її раніше — як і всіх, хто регулярно долає цей маршрут,— але її дивовижна врода зупиняла мене. Врешті-решт ми таки познайомилися в приймальні однієї з агенцій на вулиці Ґрейт-Портленд. Чекати довелося в нетопленому приміщенні з голою дощатою підлогою і сірими стінами, де не було жодних меблів, крім грубо витесаних дерев’яних лавок. Опинившись із нею віч-на-віч, я вже не міг прикидатися, ніби не помічаю її, тож набрався сміливості і завів розмову. Вона відрекомендувала себе як актриса, а я відрекомендував себе як ілюзіоніст. Трохи згодом я дізнався, що її дуже рідко запрошують на роботу, що означало, що її приналежність до цієї професії є суто теоретичною, так само як і мій зв’язок зі світом магії. Подібність нашого становища розвеселила нас, і ми подружилися.

Джулія — перша людина (не рахуючи Ґрирсона), кому я демонстрував фокуси на самоті. Однак, на відміну від Ґрирсона, який завжди схвалював усе, що я робив, навіть коли виконання було незграбним і відверто провальним, Джулія не лише хвалила, а й критикувала. Вона підтримувала мене, але могла уїдливо кепкувати, якщо я припускався помилки. Я не стерпів би таких атак від будь-кого іншого, проте її безжальні кпини зазвичай змінювалися мудрими порадами, словами любові і заохочення.

Я почав із простих маніпуляцій монетами — одними з перших засвоєних мною трюків. Згодом перейшов до карткових фокусів, номерів із носовичком, капелюхом, більярдними кулями. Її зацікавленість спонукала мене розвиватися. Поступово я показав їй майже весь свій репертуар, включно з ілюзіями, що їх я ще не повністю засвоїв.

Своєю чергою Джулія іноді декламувала мені вірші й монологи, твори великих поетів і драматургів, про які я вперше чув. Мене дивувала її здатність запам’ятовувати стільки інформації, але вона пояснила, що це досягається завдяки конкретним технікам. Ось у чому полягає унікальність Джулії. Вона вдало поєднує мистецтво й техніку. Натхнення і професійність.

Незабаром Джулія почала обговорювати зі мною тонкощі акторської майстерності, що завжди були близькі моєму серцю. Наші стосунки стали ще серйознішими.

Під час Різдвяних свят, коли весь Лондон пив і гуляв, ми з Джулією усамітнювалися в моєму помешканні й цнотливо навчали одне одного різним технікам, що їх устигли засвоїти раніше. Джулія приходила до мене вранці й залишалася до настання темряви, а потім я проводжав її до Кілбурну, де вона теж винаймала кімнату. Вечори та ночі я проводив сам, із захопленням думаючи про неї, про наші почуття, про останні заняття.

Джулія повільно, але вперто пробуджує істинний талант, що, здається, давно дрімав у мені.

12 січня 1878

«Чому б нам не вигадати якийсь оригінальний номер на двох?»

Це запитання поставила мені Джулія наступного дня після того, як я зробив попередній запис.

Такі прості слова! Така докорінна зміна в моєму житті, що донедавна було сповнене відчаю і печалі. Ми репетируємо мнемонічні трюки. Джулія навчає мене технік розвитку пам’яті. Я оволодіваю мнемонікою — прийомами, що полегшують запам’ятовування.

Феноменальна пам’ять Джулії завжди вражала мене. Невдовзі після нашого знайомства я показав їй кілька складних карткових фокусів, а вона попросила мене назвати низку будь-яких двоцифрових чисел у будь-якій послідовності й записати їх так, щоб вона не бачила. Коли аркуш був поцяткований числами, Джулія спокійно, без пауз і помилок, повторила їх, і поки я дивувався, повторила знову — цього разу у зворотному порядку.

Я припустив, що це магія, і Джулія якимось чином вплинула на мене, змусивши назвати саме ті числа, які вона вже завчила. А може, зуміла підглянути записи попри те, що я ретельно ховав їх. Вона запевнила мене, що я помиляюсь. Жодних хитрощів чи вивертів. На противагу методам фокусника, її секрет лежить на поверхні: вона робить те, що є очевидним, а саме — запам’ятовує числа!

Тепер вона розкрила мені таємницю мнемоніки. Я ще не досяг її рівня, але виявив, що моя пам’ять здатна на подвиги, про які я навіть не підозрював.

26 січня 1878

Ми готові. Уявіть таку картину: я сиджу на сцені із зав’язаними очима. Добровольці з публіки перевірили пов’язку і переконалися, що я нічого не бачу. Джулія ходить між рядами, забирає у глядачів ті чи інші предмети й показує їх усій залі.

— Що я тримаю в руках? — кричить вона.

— Чоловічий гаманець,— відповідаю я.

Публіка ойкає.

— Що я взяла?

— Золоту обручку.

— Чия вона?

— Жіноча,— рішуче заявляю я.

(Якби Джулія спитала: «Кому вона належить?», я не менш впевнено відповів би: «Чоловіку».)

— А зараз я тримаю?..

— Чоловічий годинник.

І так далі. Обмін заздалегідь підготовленими запитаннями та відповідями відбувається настільки елегантно й невимушено, що спантеличені глядачі навіть не сумніваються, що наш номер ґрунтується на ментальному контакті між двома артистами.

Принцип є простим, але мені важко його засвоїти. Я щойно почав оволодівати мнемонікою, що, як і будь-який вид сценічної магії, потребує напружених тренувань.

Поки ми репетируємо, можна тимчасово забути про найскладніше завдання — отримати ангажемент.

1 лютого 1878

Завтра ввечері починаємо. Змарнували два тижні, намагаючись укласти угоду з якимось театром чи мюзик-холом, але сьогодні, коли ми, геть засмучені, гуляли парком Гемпстед-Хіт, Джулія сказала, що треба проявити ініціативу і ні на кого не розраховувати.

Пробило північ. Я щойно повернувся з попередньої розвідки. Ми з Джулією обійшли шість таверн, розташованих доволі близько одна від одної, і зрештою обрали ту, що сподобалася нам найбільше. Це «Агнець і Дитя», що на розі Кілбурн Хай-роуд і Мілл-Лейн. Зала, де міститься шинквас, є просторою і добре освітленою; збоку притулилася маленька естрада (зараз на ній стоїть піаніно, до якого ніхто не підійшов, поки ми там були). Проходи між столиками дозволять Джулії вільно переміщатися під час спілкування з публікою. Ми не повідомили про наші наміри власника й персонал.

Джулія повернулась до свого помешкання, а я збираюся спати. Завтра ми весь день репетируємо, а ввечері штурмуватимемо сцену.

3 лютого 1878

На двох ми маємо 2 фунти 4 шилінги й 9 пенсів. Саме цю суму нам накидали вдячні глядачі в таверні «Агнець і Дитя». Грошей було більше, але підозрюю, що частину монет у нас вкрали, а частину ми загубили, коли власникові урвався терпець і він виштовхав нас на вулицю.

Однак ми чудово впоралися. А ще засвоїли кілька корисних уроків: як готуватися, як оголосити наш вихід на сцену, як привернути увагу і навіть — як краще підлеститися до власника (принаймні нам здається, що ми це зрозуміли).

Сьогодні ми навідаємося до «Герба моряка» в Айлінгтоні, що доволі далеко від Кілбурну. Зробимо другу спробу. Ми дещо змінили наш номер, врахувавши особливості суботнього виступу.

4 лютого 1878

Лише 15 шилінгів 9 пенсів на двох, але скромна винагорода компенсується здобутим досвідом.

28 лютого 1878

Підбиваючи підсумки місяця, зазначу, що ми з Джулією загалом заробили 11 фунтів 18 шилінгів і 3 пенси завдяки нашому мнемонічному номеру. Страшенно втомилися, але успіх нас надихає. Часто помилялися, але вважаємо, що цей досвід допоможе нам у майбутньому. І найприємніше: до нас долетіли чутки про конкурентів — парочку, що виступає у шинках Південного Лондону. Точна ознака успіху!

Ба більше, третього числа наступного місяця ми з Джулією офіційно виступаємо в мюзик-холі Ґаскера в Пондерс-Енд. На афіші ім’я Дантона значиться сьомим, після вокального тріо. Ми тимчасово припинили покази мнемонічного номера, аби краще підготуватися до нашого виходу. Щоправда, ця визначна подія видається не настільки хвилюючою порівняно з божевільними «гастролями» в лондонських тавернах, але йдеться про справжню роботу в справжньому театрі — те, чого я прагнув усі ці роки.

4 березня 1878

Отримано 3 фунти 3 шилінги й 0 пенсів від містера Хаскера. Він сказав, що хотів би знову запросити нас у квітні. Особливо популярним виявився мій фокус із різнобарвними стрічками.

12 липня 1878

Зміни в репертуарі. Моя дружина (я доволі давно нічого не записував, але 11 травня ми з Джулією побралися і нині щасливо проживаємо в моїх апартаментах в Ідмістон-Віллас) вважає, що треба йти далі. Я згоден. Хоча наш мнемонічний номер справляє неабияке враження на тих, хто бачить його вперше, нам набридла одноманітність, складність виконання і непередбачувана поведінка публіки. Більшу частину виступу я сиджу із зав’язаними очима, а Джулія змушена ходити в натовпі, де вистачає п’яних мужлаїв. Якось мені обчистили кишені прямо на сцені.

Попри стабільний прибуток, ми обоє відчуваємо, що настав час щось змінити. Поки що я не можу забезпечувати себе самостійно, а за два місяці мені припинять виплачувати утримання.

Останнім часом мені таланить з ангажементами — від сьогодні і до Різдва я маю цілих шість. Поки фінансове становище дозволяє, я вирішив вкласти кошти у майбутнє великомасштабне шоу. Моя студія (придбана минулого місяця) вщент забита необхідним обладнанням, що дасть змогу швидко підготувати нову оригінальну програму.

Основна проблема полягає в тому, що ангажементи приносять хороший дохід, але не забезпечують працевлаштування. Кожен заводить у глухий кут. Я виконую свій номер, кланяюсь глядачам, отримую винагороду, але немає жодних гарантій, що мене покличуть знову. Згадки в пресі є скупими й стриманими. Приміром, після мого виступу в клепемському мюзик-холі «Емпайр», який я вважаю одним із найкращих, газета «Івнінг Стар» повідомила: «Слідом за субреткою виступив фокусник Дартфорд». Отак мене «похвалили». Крізь ці терни я мушу пробиватися до зірок — професійного визнання.

Ідея щодо зміни програми осінила мене (точніше, осінила Джулію), коли я проглядав якусь щоденну газету і натрапив на статтю, де йшлося про нещодавні докази того, що життя — чи певна форма життя — триває після смерті. Деякі медіуми здатні встановлювати контакт із померлими людьми й передавати невтішним родичам повідомлення з потойбічного світу. Один уривок я зачитав Джулії вголос. Якусь мить вона пильно дивилася на мене, і я бачив, що її мозок напружено працює.

— Невже ти в це віриш? — нарешті спитала вона.

— Я не виключаю такої можливості,— мовив я.— Останнім часом збільшилася кількість тих, хто спілкувався з небіжчиками. І це підтверджено. Факти не можна відкидати.

— Руперте, ти жартуєш! — скрикнула Джулія.

— Спіритичні сеанси досліджувалися найвидатнішими вченими,— вперто стояв на своєму я.

— Я добре тебе розчула? І це кажеш ти, професійний брехун!

Я почав здогадуватися, до чого вона хилить, проте не міг забути свідчення авторитетних людей — як от сер Енґус Джонс, чиї слова на підтримку спіритизму я щойно прочитав.

— Ти завжди стверджував,— провадила далі моя люба Джулія,— що найпростіше дурити освічених глядачів. Розум заважає їм розгледіти простоту фокусів.

Нарешті я все зрозумів.

— Ти хочеш сказати, що ці сеанси… звичайні ілюзії?

— Авжеж! А ти як думав? — тріумфально оголосила Джулія.— Це новий трюк, любчику. І ми повинні освоїти його.

Отже, ми розвертаємося в напрямку спіритизму. Записуючи нашу розмову, я розумію, що виглядаю бовдуром. Мені завжди важко збагнути секрет фокусу, доки хтось не пояснить, як він виконується.

15 липня 1878

Так склалося, що цього тижня опубліковано два мої листи, що їх я надсилав до спеціалізованих журналів наприкінці минулого року. Я дещо збентежений! Відтоді в моєму житті багато чого змінилося. Пригадую, один із цих листів я писав наступного дня після того, як дізнався неприємну правду про Друзіллу Мак-Евой і розірвав стосунки з нею. Перечитуючи власні фрази, я неначе переношуся в той похмурий жовтневий день, бачу холодну кімнату і себе самого за письмовим столом. Тоді я виплеснув злість на якогось фокусника-невдаху: редакція дещо перебільшила його слова й повідомила, що він волів би створити щось на кшталт банку, де можна було б зберігати таємниці сценічної магії. Тепер я розумію, що він сказав це напівжартома і мені не варто було чіпати того бідолаху. Я зреагував надто бурхливо, обрушивши на нього потік нудних напучень.

Другий лист видається мені не менш дивним. Я навіть не можу назвати пом’якшувальні обставини, що виправдали би написання такого тексту.

Чітко згадав усі переживання, що мучили мене, доки я не зустрів мою кохану Джулію.

31 серпня 1878

Ми відвідали чотири спіритичні сеанси й з’ясували, як це відбувається. Зазвичай ідеться про примітивне шахрайство. Гадаю, замовники охоплені настільки глибоким відчаєм, що ладні повірити в будь-яку дурницю. Одне з видовищ було жалюгідним — обман не підлягав сумніву. Довірливість глядачів пояснюється лише самонавіюванням.

Після тривалого обговорення ми з Джулією вирішили, що єдиний спосіб досягти мети — високопрофесійне виконання трюків. Забагато шарлатанів збагачуються на спіритизмі, і я не маю жодного бажання приєднатися до них.

Цей експеримент я розглядаю як шанс наблизитися до мрії, заробити й, можливо, накопичити трохи грошей, аби присвятити себе естрадній діяльності.

Ілюзії, що лежать в основі спіритичного сеансу, є простими, але ми плануємо дещо змінити їх задля створення надприродного ефекту. Як засвідчила демонстрація нашого мнемонічного трюку, корисно вчитися на власному досвіді. Відтак ми написали й оплатили оголошення, що розмістять в одній з лондонських газет. Спочатку наші розцінки будуть скромними: по-перше, ми можемо собі це дозволити й трохи попрактикуватися, а по-друге, така хитрість привабить клієнтів.

Я вже отримав останні гроші і, само собою, почав їх витрачати. За три тижні я стану фінансово незалежним, хочу я цього чи ні.

9 вересня 1878

Наша реклама принесла чотирнадцять запитів! Оскільки ціна за наш сеанс становить 2 гінеї, а оголошення коштувало 3 шилінги 6 пенсів, ми вже маємо прибуток.

Поки я записую те, що сталося, Джулія відповідає на листи, намагаючись скласти зручний графік виступів.

Увесь ранок я відпрацьовував прийом, відомий як «вузол Джейкобі». Йдеться про такий трюк: фокусника прив’язують до простого дерев’яного стільця звичайною мотузкою, залишаючи можливість звільнитися. За мінімального втручання асистентки (в моєму випадку це Джулія) добровольці можуть зав’язувати, стягувати й навіть запечатувати вузли, хоча можливість позбутися мотузки все одно залишається. Артиста поміщають у великий ящик, де він не лише творить всілякі дива, а й приймає таку ж позу, що на початку виступу. Згодом ті самі добровольці перевіряють вузли на міцність і розв’язують їх.

Сьогодні мені двічі не вдалося звільнити одну руку. Розраховувати на випадковості неприпустимо. Решту дня я присвячу тренуванням.

20 вересня 1878

Отримали дві гінеї. Вдячна клієнтка ридала від щастя. Скромно зазначу, що був установлений мимолітний контакт із небіжчиком.

Завтра мені виповниться двадцять один рік і почнеться повноцінне доросле життя. До речі, ми проводимо сеанс у Дептфорді. Треба ретельно підготуватися.

Напередодні ми припустилися першої помилки — приїхали вчасно. Клієнтка та її друзі чекали на нас. Вони спостерігали за тим, як ми заходили до будинку і розставляли обладнання. Надалі слід уникати таких прикростей.

Потрібна додаткова фізична сила. Вчора ми найняли екіпаж, але, коли дісталися місця призначення, візник навідріз відмовився допомогти нам занести реквізит до будинку (довелося тягнути самотужки, хоча майже вся наша апаратура є важкою і громіздкою). Після закінчення сеансу виявилося, що цей мерзотник порушив домовленість і не дочекався нас. Поки я стояв на хіднику і пильнував за магічними приладами, Джулія шукала інший екіпаж.

Крім того, ми наражаємося на небезпеку, сподіваючись знайти на території клієнта саме ті меблі, що є необхідними для досягнення певних ефектів. Сьогодні нам пофортунило: один стіл відповідав нашим вимогам, проте наступного разу краще не ризикувати.

Деякі наші задуми ми вже здійснили. Сьогодні я купив коня і фургон. (Поки що триматимемо тварину в маленькому дворику за моєю студією, а потім переведемо її до хорошої стайні.) Також я найняв робітника, який керуватиме фургоном і носитиме реквізит. Містер Еплбі навряд чи затримається надовго (я сподівався знайти фізично сильного чоловіка, майже ровесника), але він набагато кращий за того нахабного візника, який підставив нас учора.

Наші витрати зростають. Для мнемонічного трюку нічого не потрібно, крім нас двох, чудової пам’яті й однієї пов’язки. Натомість підготовка до спіритичних сеансів потребує значних капіталовкладень, що можуть перевищити доходи. Минулої ночі я не зімкнув очей, обмірковуючи ситуацію і підраховуючи, скільки грошей доведеться змарнувати.

Приміром, завтрашня поїздка до Дептфорду коштуватиме доволі дорого. Дептфорд розташований бозна-де: треба перетнути весь Іст-Енд і перебратися на інший берег Темзи. Аби дістатися вчасно, необхідно виїхати на світанку. Ми з Джулією домовилися, що надалі відвідуватимемо лише тих клієнтів, що мешкають відносно близько від нас. Інакше завдання суттєво ускладнюється: робочий день стає надто довгим, а мізерна винагорода не варта таких зусиль.

2 листопада 1878

Джулія вагітна! Дитина має народитися в червні. Ми так розхвилювалися, що скасували кілька виступів. Завтра вирушаємо до Саутгемптона, аби повідомити радісну звістку матері Джулії.

15 листопада 1878

Три дні поспіль проводили сеанси. Жодних проблем не виникло, і клієнти лишилися задоволеними. Однак мене турбує, що така робота передбачає велике навантаження для Джулії. Я мушу терміново знайти нову асистентку.

Як і очікувалося, містер Еплбі протримався кілька днів. Замість нього я найняв Ернеста Наджента — кремезного чолов’ягу років тридцяти, який до минулого року служив за контрактом у королівській армії. Я вважаю його дещо неотесаним, але він кмітливий, ні на що не скаржиться і вже довів мені свою відданість. Два дні тому ми проводили сеанс (вперше після повернення із Саутгемптона), і я пізно виявив, що один з учасників, який прикидався родичем небіжчика, був репортером, налаштованим викрити мене й звинуватити у шарлатанстві. Здогадавшись про його задум, ми з Наджентом хутко (хоча й ввічливо) виставили його за поріг.

Отже, ми маємо взяти до уваги ще один застережний захід: слідкувати за тим, щоб на сеанс не потрапляли завзяті скептики.

Безперечно, я — той самий шарлатан, якого вони прагнуть вивести на чисту воду. Я видаю себе за когось іншого, але моя брехня нікому не завдає шкоди — навпаки, я переконаний, що допомагаю людям пережити втрату близьких. Що ж стосується моїх гонорарів, я прошу незначні суми, і жоден із клієнтів поки що не скаржився.

До кінця місяця ми завалені роботою, але перед Різдвом настане затишшя. Ми вже зрозуміли, що замовлення на сеанси не плануються заздалегідь, а надходять спонтанно, внаслідок раптової примхи зажуреної людини. Ось чому ми розміщуємо оголошення і не маємо наміру зупинятися.

20 листопада 1878

Сьогодні ми з Джулією зустрілися з п’ятьма жінками, що претендували на посаду моєї асистентки.

Жодна кандидатура не влаштувала мене.

Останні два тижні Джулію постійно нудило, але вона каже, що сьогодні їй краще. Думка про сина чи дочку наповнює наші дні радістю.

23 листопада 1878

Стався надзвичайно прикрий інцидент. Я настільки розлючений, що довго не міг опанувати себе й лише зараз (о 23:25, коли Джулія нарешті заснула) спробую більш-менш спокійно описати ситуацію.

Ми поїхали працювати до Айлінгтону. Клієнт виявився доволі молодим чоловіком. Нещодавно він втратив дружину й залишився з трьома маленькими дітьми, причому молодший був ще у пелюшках. Цей джентльмен — я зватиму його «містер Л.» — був першим клієнтом, який звернувся до нас за рекомендацією знайомих. Саме тому ми готувалися до сеансу з особливою ретельністю і делікатністю, усвідомлюючи, що успіх у царині спіритизму залежить від рекомендацій вдячних клієнтів, що дозволяють поступово збільшувати гонорар.

Ми збиралися починати, коли прийшов останній учасник. Щиро зізнаюсь: я відразу запідозрив, що з ним щось не так. Ніхто з членів сім’ї вочевидь не знав його, і в кімнаті виникла напруга. Останнім часом я став чутливим до таких деталей.

Я дав Джулії таємний знак, повідомивши, що в кімнаті присутній репортер. Судячи з виразу її обличчя, вона вважала так само. Наджент, який стояв біля задрапірованого вікна, не розумів нашого мовчазного обміну жестами. Я мусив швидко прийняти рішення. Якби я наполіг негайно вивести непроханого гостя, в будинку зчинилася би метушня (такі прикрості вже траплялися з нами раніше). З іншого боку, пасивність була небезпечною: наприкінці виступу він, безсумнівно, викрив би мене, внаслідок чого я міг лишитися без гонорару і позбавити клієнта надії на розраду.

Шукаючи вихід із ситуації, я збагнув, що вже бачив цього чоловіка на одному з попередніх сеансів. Я запам’ятав його, бо він весь час витріщався на мене. Чи була його поява звичайним збігом? Невже він втратив двох близьких людей за такий короткий період? Як ще пояснити його присутність у двох місцях, де працював я?

Якщо ж, згідно з моїми припущеннями, це не збіг, що ж тоді він замислив? Незнайомець, безумовно, мав лихі наміри, але щось завадило йому реалізувати їх минулого разу. Чому він не скористався своїм шансом?

Хаотичні думки носилися в моїй голові. Я не міг сконцентруватися, оскільки мусив прикидатися спокійним медіумом, що налаштовувався на спілкування з небіжчицею. Зваживши всі «за» і «проти», я вирішив продовжити сеанс. Тепер, пишучи ці рядки, я розумію, що припустився помилки.

Цей тип мало не зірвав мій виступ, не докладаючи жодних зусиль. Я так нервував, що мені було важко зосередитися. Коли Джулія і хтось із присутніх зав’язували «вузол Джейкобі», я дозволив затягти одну руку міцніше, ніж це було потрібно. Опинившись усередині ящика, що, дякувати Богу, захищав мене від похмурого погляду, я довго возився, перш ніж зумів звільнити руки.

Щойно трюк з ящиком було виконано, мій ворог кинувся в атаку. Вискочивши з-за столу, він відпихнув бідолаху Наджента й зірвав драпірування з вікна. Здійнявся галас. Мій клієнт страшенно засмутився, діти гірко заплакали. Наджент зчепився з противником, а Джулія спробувала заспокоїти дітей. Аж тут сталася біда.

Розгніваний незнайомець схопив Джулію за плечі, різко розвернув і відштовхнув подалі. Вона впала всією вагою на дощату підлогу. Охоплений жахом, я спробував дотягнутися до неї. Нападник опинився між нами.

Наджент підкрався до нього ззаду і рішуче заломив йому руки за спину.

— Що накажете робити з ним, сер? — крикнув я.

— Виведи надвір! — заволав я.— Ні, стривай!

Світло, що проникало крізь вікно, падало йому на обличчя. За його спиною я побачив те, що бажав побачити понад усе на світі: моя кохана Джулія звелася на ноги. Вона жестом дала мені зрозуміти, що з нею все гаразд, і я знову зосередив свою увагу на її кривдникові.

— Хто ви такий, сер? — суворо спитав я у нього.— І чому цікавитеся мною?

— Нехай ваш головоріз відпустить мене,— прохрипів він.— Тоді я піду.

— Я вирішуватиму, коли ви підете,— відрізав я. Підступивши ближче, я нарешті впізнав його.— Це ж Борден! Так. Борден.

— Помиляєтесь!

— Точно! Альфред Борден. Я бачив вас на сцені. Що вам потрібно?

— Відпустіть!

— Чому ви пхаєте свого носа в мої справи, Бордене?

Не відповідаючи, він звивався всім тілом, намагаючись вирватися із залізної хватки Наджента.

— Викиньте його! — звелів я.— Йому місце в канаві!

Наджент спритно виконав наказ — витяг негідника з кімнати й відразу повернувся.

Я обійняв Джулію і пригорнув до себе. Мені хотілося вірити, що вона не постраждала від грубого поштовху.

— Якщо він завдав шкоди тобі або дитині…— прошепотів я їй на вухо.

— Я не поранена,— відповіла Джулія.— Хто він такий?

— Розповім згодом, моя люба,— ніжно мовив я, усвідомлюючи, що сеанс зіпсовано і доведеться мати справу з розгніваним, приниженим клієнтом, засмученими дітьми й чотирма дорослими родичами, що були явно шоковані тим, що сталося.

Я звернувся до них, стараючись поводитися з надзвичайною гідністю і серйозністю:

— Сподіваюсь, ви розумієте, що я не можу продовжувати?

Присутні висловили згоду.

Дітей вивели, а ми з містером Л. усамітнилися й обговорили ситуацію. Він виявився приязною, розумною людиною. Запропонував лишити все як є, а за два-три дні зустрітися і вирішити, як діяти далі. Я вдячно погодився, і ми з Наджентом завантажили реквізит до воза й рушили додому. Сутеніло. Наджент тримав віжки, а ми з Джулією — похмурі й розгублені — сиділи на задньому сидінні, міцно обійнявшись.

Нарешті ми були самі і ніщо не заважало мені поділитися з нею моїми підозрами.

— То був Альфред Борден,— мовив я.— Я лише знаю, що він — фокусник, який майже нічого не досяг у професії. Щойно він з’явився, я намагався пригадати, звідки мені знайоме його обличчя. Гадаю, бачив його на естраді. Маловідомий ілюзіоніст. Можливо, тоді він заміняв когось.

Я радше розмірковував уголос, ніж розмовляв із Джулією, прагнучи розкрити причини, що спонукали противника до такого вчинку. Єдине пояснення, що спало мені на думку,— професійна заздрість. Хіба міг бути якийсь інший мотив? Ми не мали нічого спільного, і, якщо пам’ять мені не зраджує, наші шляхи ніколи не перетиналися. Однак він поводився як людина, одержима помстою.

Огорнена нічним туманом, Джулія притулилася до мене. Я повсякчас розпитував її, як вона почувається, переконуючи себе, що падіння їй не зашкодило, а вона повторювала, що хоче якнайшвидше дістатися дому.

Невдовзі ми приїхали до Ідмістон-Віллас, і я змусив її негайно лягти в ліжко. Вона мала втомлений, схвильований вигляд, проте наполягала, що не потребує нічого, крім відпочинку. Я посидів поряд із нею, доки вона не заснула, після чого квапливо проковтнув тарілку супу і трохи прогулявся вулицями, аби відволіктися. Повернувшись, записав у щоденник усе, що трапилося.

Двічі зазирав до кімнати Джулії, але вона мирно спить.

24 листопада 1878

Найгірший день мого життя.

27 листопада 1878

Джулію виписали з лікарні. Вона спить, а я знову розгорнув щоденник, шукаючи бодай якоїсь розради й тимчасового заспокоєння.

Коротко кажучи, Джулія прокинулася на світанку 24-го листопада. У неї почалася рясна кровотеча. Вона кричала й корчилася від болю, що часом накочувався хвилями, а часом відступав.

Я миттєво одягнувся, розбудив сусідів і попросив місіс Дженсон встати з ліжка й посидіти з Джулією. Вона беззастережно погодилася, і я кинувся шукати допомогу. Мені пофортунило, якщо так можна висловитися про події тієї ночі. Назустріч їхав екіпаж. Візник вочевидь повертався додому, але я вмовив його вирушити зі мною. Годину по тому ми привезли Джулію до лікарні Святої Марії в Паддінгтоні, і хірурги зробили все, що від них залежало.

Ми втратили дитину. І я мало не втратив Джулію.

Решту дня вона пролежала в загальній палаті. Її залишили там на дві доби, і лише сьогодні вранці мені дозволили забрати дружину додому.

У моє життя несподівано увірвалося ім’я, яке я ніколи не забуду. Альфред Борден.

3 грудня 1878

Джулія досі слабка, але має надію, що наступного тижня вона допомагатиме мені під час сеансів. Я поки що не сказав їй, що твердо вирішив ніколи більше не наражати її на ризик. Знову дав оголошення про вакансію асистентки. Сьогодні ввечері я маю виступати на сцені. Треба пошукати в репертуарі номер, який можна виконувати самостійно.

11 грудня 1878

Сьогодні натрапив на ім’я Бордена. Воно вказане в афіші брентфордського вар’єте. Я зв’язався з Ґескетом Анвіном, який нещодавно став моїм імпресаріо, і з величезним задоволенням дізнався, що Борден заміняє ілюзіоніста, який раптово захворів. Ба більше, його виступ перенесли з другого номера програми на перший вихід після антракту. Для фокусника це найгірше приниження. Показав афішу Джулії.

31 грудня 1878

Загальний прибуток від магії: 326 фунтів 19 шилінгів 3 пенси. Звідси слід відрахувати накладні витрати, включно з платнею Еплбі та Наджента, покупкою коня, орендою стайні, придбанням костюмів і багатьох предметів реквізиту.

12 січня 1879

Сьогодні відбувся мій перший сеанс у новому році, і вперше мені асистувала Летиція Свінтон. Летиція раніше була танцівницею кордебалету у вар’єте «Олександрія»; їй багато чого доведеться навчитися, але я маю надію, що з неї вийде хороша асистентка. Після сеансу я звелів Надженту якнайшвидше відвезти мене до Ідмістон-Віллас. Решту вечора провів із Джулією, розповідаючи їй, як минув мій день.

Вдома на мене чекав лист від містера Л. Він повідомив, що добре все обміркував і вирішив відмовитися від повторного сеансу, однак, зважаючи на те, що халепа сталася не з моєї вини, вважає за потрібне виплатити мені весь гонорар. Гроші додавалися.

13 січня 1879

Сьогодні Джулія замкнулася в спальні. Я довго стукав у двері й благав впустити мене, але вона дозволила увійти лише служниці, яка принесла їй чаю з грінками. Сьогодні я мав вихідний і планував провести цей день у студії, проте, з огляду на дивну поведінку моєї дружини, залишився вдома. Вона вийшла після восьмої вечора й навіть не пояснила, чим займалася весь цей час і чому так поводилася. Я геть збентежений. Джулія запевняє, що у неї нічого не болить, але навідріз відмовляється обговорювати те, що трапилося.

15 січня 1879

Ввечері ми з Наджентом та Летицією Свінтон провели черговий сеанс. Ці заходи вже перетворилися на рутину. Єдина новизна обумовлюється, по-перше, необхідністю працювати з недосвідченою асистенткою; по-друге, сімейними обставинами кожного клієнта; по-третє, опорядженням кімнати, відведеної для сеансу. Два останні фактори не мають особливого значення, а що стосується Летиції, вона виявилася здібною ученицею.

Дорогою назад я попросив Наджента висадити мене у Вест-Енді. Дійшовши пішки до театру «Імператриці», я купив квиток в один з найвіддаленіших рядів партеру.

Борден виступав у першому відділенні програми; я уважно стежив за його діями. Він продемонстрував сім трюків, три з яких залишилися для мене незбагненними. (До завтрашнього вечора я знатиму розгадку.) Прийнятний рівень майстерності, хороше виконання трюків, але, звертаючись до публіки, він — з якоїсь незрозумілої причини — невдало імітує французький акцент. Мені відразу захотілося викрити його як шахрая!

Втім, я маю вичекати час. Бажаю насолодитися помстою.

Коли я повернувся додому, Джулія майже не розмовляла зі мною і, навіть почувши мою оповідь про відвідини театру, не пом’якшала.

О Джуліє! До того фатального дня ти була іншою людиною!

18 січня 1879

Ми тяжко переживаємо втрату дитини, яку нам не судилося побачити. Джулія настільки зосереджена на своєму безмежному горі, що часом не помічає мене поряд. Я теж страждаю, але знаходжу розраду в роботі. Ось у чому полягає відмінність між нами.

Увесь тиждень я ретельно відпрацьовував магічні трюки, оскільки замислив повернутися до моєї основної професії. Задля цієї мети я зробив таке: навів лад у студії, викинув чимало мотлоху, відремонтував та пофарбував деякий реквізит і загалом створив усі умови для роботи й повноцінних репетицій.

Почав обережно розпитувати співробітників агенції Ґескета Анвіна й знайомих фокусників, чи не знають вони конструктора, який міг би працювати зі мною. Мені потрібна допомога фахівця. Жодних сумнівів немає.

Розробив програму тренувань, якої неухильно дотримуюсь: дві години вранці, дві години вдень, одна година ввечері (якщо Джулія відпускає мене). Відпочинок дозволяється лише в дні проведення сеансів.

Замовив нам із Летицією нові костюми, аби зробити видовище більш ефектним і професійним.

Нарешті, дав собі клятву припинити заняття спіритизмом, щойно накопичу достатньо грошей. Поки що я пристаю на всі пропозиції, адже це моє єдине джерело прибутку. Я маю величезні фінансові зобов’язання. Необхідно платити за винаймання житла, оренду студії та стайні, видавати зарплату Надженту та Летиції, а незабаром до них приєднається новий конструктор… не кажучи вже про наші особисті витрати на ведення господарства й харчування.

І все це — за рахунок довірливих клієнтів, які оплакують своїх близьких!

(Хоча ні, сьогодні ввечері я виступаю в театрі.)

31 грудня 1879

Загальний прибуток від магії за 1879 рік: 637 фунтів 12 шилінгів 6 пенсів.

Без відрахування накладних витрат.

31 грудня 1880

Загальний прибуток від магії за 1880 рік: 1142 фунти 7 шилінгів 9 пенсів.

Без відрахування накладних витрат.

31 грудня 1881

Загальний прибуток від магії за 1881 рік: 4777 фунтів 10 шилінгів 0 пенсів.

Без відрахування накладних витрат.

Це останній рік, коли я занотовую свої прибутки. Минулі дванадцять місяців виявилися плідними: я придбав той самий будинок, який ми донедавна винаймали. Тепер він цілком належить нам, і на додачу ми дозволили собі найняти трьох слуг. Бентежні переживання, що переслідували мене в юності, успішно спрямувалися в творче річище. Можна стверджувати, що я, напевно, став найпопулярнішим ілюзіоністом Британії. Мій робочий графік на наступний рік розписаний по годинах.

2 лютого 1891

Десять років тому я відклав мій щоденник убік, налаштувавшись ніколи не розгортати його, але нечуваний інцидент, що стався цього вечора в ліверпульському естрадному театрі «Сефтон» (саме зараз я повертаюсь звідти лондонським поїздом), змушує мене взятися за перо. Пишу на окремих аркушах, оскільки не брав із собою ні записника, ні картотеки.

Я перейшов до другої половини програми — залишалися лічені секунди до мого коронного номера «Втеча з глибин», що вимагає фізичної сили, готовності до ризику й певних ілюзіоністських навичок.

Номер починається з того, що мене міцно-міцно прив’язують до твердого металевого крісла (на перший погляд здається, що звільнитися від пут неможливо). Для цього я запрошую на сцену групу з шести добровольців — пересічних глядачів, серед яких немає підсадних асистентів, хоча Ернест Наджент і мій конструктор Гаррі Каттер тримають ситуацію під контролем.

Зібравши добровольців, я весело жартую з ними — почасти для того, щоб розслабити їх, а почасти для того, щоб відвернути увагу публіки від Гелен Тремейн (моя нинішня асистентка; її ім’я згадується вперше, бо я давно не робив записів), яка зав’язує «вузол Джейкобі».

Сьогодні сталася біда — усівшись у кріслі, я помітив, що Альфред Борден приєднався до групи! Доброволець під номером шість! (Ми з Гаррі Каттером використовуємо умовні коди для позначення і розміщення добровольців. На попередньому етапі «номер шість» займає крайнє положення; йому доручають тримати один кінець мотузки.) Цього вечора Борден був шостим номером, і він стояв за кілька футів від мене. Глядачі не відривали від нас очей. Показ розпочався! Відступати нікуди!

Борден добре зіграв свою роль, незграбно рухаючись і удаючи збентеження. Ніхто не здогадався би, що перед ним досвідчений ілюзіоніст, який майже не поступався майстерністю мені. Каттер вочевидь не впізнав Бордена й попросив його стати шостим. Тим часом Гелен Тремейн прив’язувала мої зап’ястки до підлокітників. Саме тоді моя підготовка пішла шкереберть через те, що я відволікся на Бордена. Схаменувся пізно — двом іншим добровольцям уже передали кінці мотузки й звеліли якомога міцніше прикрутити мене до крісла. Вогні рампи осяювали мою беззахисну постать.

Під барабанний дріб мене підняли шківом у повітря, над скляним резервуаром; я теліпався і розхитувався на ланцюгу, наче безпорадна жертва тортур. Відверто кажучи, сьогодні я справді почувався жертвою, адже на цьому етапі мав би звільнити зап’ястки й надати рукам такого положення, що дозволило би моментально позбутися пут. (Обертання навкруги ланцюга — зручне прикриття для швидких маніпуляцій, що передують визволенню.) Проте цього разу мої руки були намертво прикручені до крісла, і я з жахом дивився на загрозливу холодну воду.

Кілька секунд по тому я, згідно зі сценарієм, опустився на дно, здійнявши фонтан бризок. Перед тим як вода поглинула мене, я намагався мімікою попередити Каттера, що вскочив у халепу, але він уже опускав завісу довкола резервуара.

Зв’язаний по руках і ногах, я опинився в пітьмі й майже перевернувся догори дриґом. Крижана вода зімкнулася над моєю головою, і я почав захлинатися…

Лишалася єдина надія на те, що вода дещо послабить мотузки (секретний прийом, який застосовується, якщо добровольці надто туго затягують вторинні вузли і мені не вдається вчасно втекти), хоча я розумів, що незначної свободи пересування буде недостатньо для мого порятунку.

Я наполегливо смикав за мотузки, відчуваючи тиск повітря, що рвалося назовні, аби впустити до легенів смертоносний потік води…

Утім, той факт, що я пишу ці рядки, означає, що я зумів вибратися звідти.

Я неодмінно загинув би, але, за злим жартом долі, мене врятувало втручання Бордена. Він перегнув палицю і не втримався від спокуси познущатися наді мною.

Спробую відтворити події, що розгорталися на сцені, відділеній від мене завісою.

За нормальних обставин публіка бачить лише групу з шести помічників, які розгублено стовбичать довкола резервуара. Ні добровольці, ні інші глядачі не мають змоги спостерігати за моїми діями. Оркестр грає веселе попурі, з одного боку заповнюючи паузу, а з іншого — перекриваючи звуки, що неминуче супроводжують моє звільнення. Але час спливає, і присутні виявляють перші ознаки занепокоєння.

Оркестранти теж нервують; музика стихає. Западає напружена мовчанка. Вкрай стривожені, Гаррі Каттер і Гелен Тремейн мчать на сцену, готуючись вжити рішучих заходів; у залі чути схвильований гомін. Покликавши на допомогу добровольців, Гелен та Каттер зривають завісу і…

Крісло досі плаває у воді! Вузли міцно затягнуті! Та мене там немає!

Публіка зачудовано ойкає. Аж тут ефектно з’являюсь я. Зазвичай виходжу з-за лаштунків, але, якщо маю трохи часу, мені більше подобається вигулькнути посеред глядацької зали. Я забігаю на сцену і розкланююсь, демонструючи всім, що мій костюм і волосся залишилися сухими.

Сьогодні Борден усе зіпсував, хоча й не дав мені потонути (мабуть, випадково). На щастя, він не дочекався закінчення трюку і задовго до кульмінації зірвався з місця, відведеного для нього Каттером, і розсунув завіси!

Перше, що я побачив,— потужний промінь світла, що бив мені в очі. Раптово охоплений надією, я глянув угору; з мого рота вихоплювалися останні бульбашки повітря, що покидало легені. Мені здалося, що Господь почув мої молитви і Каттер зупинив показ, аби визволити мене. Тієї секунди ніщо не мало значення, крім моїх сподівань. Однак, жахаючись, я розгледів крізь товщу води й щільне скло обличчя мого заклятого ворога, перекошене в насмішкуватій гримасі. Тріумфально посміхаючись, він подався вперед і притиснувся щокою до резервуара.

Я відчув, що непритомнію, і подумав, що настав мій смертний час.

Потім я провалився в порожнечу. Отямився на твердій дерев’яній підлозі, тремтячи від холоду, ледве розрізняючи чиїсь обличчя в напівтемряві. Десь поряд лунала музика, розриваючи барабанні перетинки, поки з моїх вух лилася вода. Підлога ходила ходором. Я лежав за лаштунками, неподалік від сцени. Перед очима все розпливалося; піднявши голову, я побачив за кілька футів від мене яскраво освітлені підмостки, де снували артистки кордебалету, а корифейка витанцьовувала під якусь похабну мелодію. Сповнений полегшення, я застогнав, заплющив очі й відкинув голову назад. Як з’ясувалося, Каттер відтягнув мене в безпечне місце й зробив штучне дихання, поклавши край цьому жалюгідному видовищу.

Невдовзі мене перенесли до акторського фоє, де я поступово відновив сили. Перші пів години були найжахливішими в моєму житті, проте мені допомогла хороша фізична форма — щойно вода вийшла з легенів і я припинив задихатися, мій стан швидко покращився. Оскільки минуло небагато часу, я був щиро переконаний (і досі не змінив свою думку), що можу повернутися на сцену і повторити свій трюк до закінчення вистави. Мені не дозволили.

Натомість ми з Гелен, Каттером і Наджентом зібралися у мене в гримерній справляти сумні поминки за зірваним номером. Домовилися зустрітися за два дні в моїй лондонській майстерні і вдосконалити спосіб звільнення, щоб ніколи більше не наражати мене на небезпеку. Зрештою троє вірних помічників відвели мене до залізничної станції і, переконавшись, що я оговтався від пережитого й добре почуваюсь, попрощалися і рушили до готелю, де ми всі мали зупинитися цього разу.

Зараз я бажаю одного: якнайшвидше повернутися до Лондону, Джулії та дітей. Опинившись на волосинці від смерті, я відчайдушно потребую зустрічі з моєю родиною. Поїзд прибуде до вокзалу «Юстон» на світанку, але дістатися раніше немає можливості.

За іронією долі, я давно не зазирав у щоденник, тому що насолоджувався домашнім затишком, у який я поспішаю зануритися зараз; про нашу ідилію можна написати величезні томи або не зронити ні слова (як я, власне, і вчинив). Протягом останніх десяти років я не лише досяг успіхів у кар’єрі, а й був безмежно щасливим в особистому житті.

На початку 1884 року Джулія завагітніла вдруге і в належний час благополучно народила нашого сина Едварда. Два роки по тому на світ з’явилася наша перша донька Лідія, а торік — друга дівчинка Флоренс, пізня, але бажана дитина.

На тлі цих подій ворожнеча з Борденом втратила значущість. Так, наші жарти часто бували злими. Так, я виявляв не меншу винахідливість, ніж він, і мені нема чим пишатися. Недаремно я вважав, що жоден із цих подвигів не варто описувати в щоденнику.

Але до сьогоднішнього вечора ні я, ні Борден не намагалися здійснити замах на життя противника.

Колись давно ми з Джулією втратили нашу першу дитину з вини Бордена. Він несе безпосередню відповідальність за той злочин. Попервах я керувався інстинктивним бажанням мститися, але з часом гнів ущух і я вдовольнявся спонтанними витівками, виставляючи його дурнем або зриваючи номер у найбільш неочікувану мить.

Своєю чергою він іноді влаштовував мені неприємні сюрпризи, хоча заявляю з усією серйозністю, що його каверзи були банальними порівняно з моїми.

Вищеописаний інцидент перевів нашу ворожнечу на інший рівень. Він спробував убити мене. Це очевидно. Йому — вправному фокуснику — добре відомо, які типи вузлів дають можливість миттєво й безпечно звільнитися.

Я знову жадаю помсти. Молюся, аби час швидше вилікував мої рани, приніс спокій, повернув розважливість і здоровий глузд, завадив утілити в життя те, що я замислив сьогодні.

4 лютого 1892

Учора ввечері я став свідком надзвичайної події. До Лондону приїхав учений на ім’я Нікола Тесла; впродовж останнього тижня все місто обговорює його сенсаційні заяви. Він розповідає про справжні чудеса, і деякі солідні газети навіть написали, що Тесла тримає в руках майбутнє всього світу. Втім, інтерв’ю з ним та присвячені йому статті не дають уявлення, чому це має статися. Всі кажуть, що його експерименти необхідно побачити на власні очі, щоб зрозуміти їхню значущість.

Учора, підбурюваний цікавістю, я приєднався до сотень бажаючих і увірвався до Інституту інженерів-електротехніків, аби подивитися на видатного вченого в дії.

Моїм очам відкрилися хвилюючі, тривожні і здебільшого незрозумілі вияви сили електроенергії. Містер Тесла (він чудово розмовляє англійською, американська вимова майже не видає його європейське походження) співпрацює з винахідником Томасом Едісоном. Сучасно мислячі лондонці звикли користуватися електроенергією для освітлення, але Тесла довів, що її можливості значно ширші.

Приголомшений, я спостерігав за його дослідами з неабияким захопленням. Чимало ефектів видалися мені дивовижними й, передусім, незбагненними для дилетантів. Тесла виступав, мов проповідник. Мене вразили не стільки іскристі, переливчасті спалахи блискавки, скільки впевнена інтонація доповідача. Він дійсно нагадує пророка, який передбачає досягнення наступного сторіччя — всесвітня мережа генераторних станцій; сила, доступна як звичайним, так і впливовим людям; миттєва передача енергії та матерії з однієї частини світу до іншої; повітря, що поширює енергію ефіру.

Лекція містера Тесли дозволила мені осягнути важливу істину. Його шоу (єдино доречне визначення) вирізнялося дивною подібністю до виступу досвідченого ілюзіоніста. Присутнім не треба було розуміти суть сказаного, аби насолоджуватися ефектом. Тесла стисло виклав велику кількість наукових теорій. Хоча більшість слухачів володіли лише базовими знаннями, кожен із нас отримав унікальний шанс зазирнути в майбутнє.

Я надіслав листа за вказаною Теслою адресою і замовив текст його лекції з пояснювальними коментарями.

14 квітня 1892

Останнім часом я був заклопотаний підготовкою до європейського турне, що розпочнеться в другій половині літа. Не мав часу на інші справи. Доповнюючи мій останній лютневий запис, зазначу, що я таки отримав матеріали від Тесли, але був текст настільки заплутаний, що сам чорт голову зверне.

15 вересня 1892

У Парижі

Мені аплодували Відень, Рим, Париж, Стамбул, Марсель, Мадрид, Монте-Карло… тепер, коли все залишилося в минулому, я мрію про одне — знову побачити мою кохану Джулію, Едварда, Лідію і, звісно, маленьку Флоренс. Два місяці тому мої рідні приїжджали до мене на вихідні, і відтоді я майже не отримував вісточок від моєї обожнюваної сім’ї. За два дні, якщо пароплав відчалить вчасно і поїзди ходитимуть за розкладом, я буду вдома й нарешті зможу відпочити.

Ми всі втомилися пристосовуватися до законів європейської сцени, але ще більше нам набридли нескінченні переїзди та зміни готелів. Однак наші гастролі викликали фурор. Ми планували повернутися до Англії в середині липня, проте нас приймали з таким захопленням, що близько десятка театрів благали приїхати знову і потішити глядачів нашим ілюзіоністським мистецтвом. Звичайно, ми раділи цій можливості, адже швидко збагнули, що хвиля зацікавленості дозволить нам вимагати великі гонорари за додаткові покази. Хоча я вважаю недоречним записувати власні прибутки до того, як порахую всі витрати й виплачу обіцяні премії своїм асистентам, можна стверджувати, що вперше в житті я почуваюсь заможною людиною.

21 вересня 1892

У Лондоні

Я сподівався, що спочиватиму на лаврах після європейського турне, але натомість з’ясував, що, поки мене не було, Борден став дуже популярним. Судячи з усього, один з його давніх номерів нарешті привернув увагу публіки і мій противник має шалений успіх.

Я бачив його на сцені кілька разів, проте не помітив нічого неймовірного в його виступах. Звісно, це може пояснюватися тим, що мені жодного разу не вдалося досидіти до кінця!

Каттер майже нічого не знає про новий знаменитий трюк — із тієї очевидної причини, що гастролював Європою разом зі мною. Я не зважав на досягнення Бордена, аж доки не розібрав кореспонденцію, що накопичилася за період моєї відсутності. Домінік Браутон, один з моїх інформаторів, надіслав мені лаконічну записку:

«Виконавець: Альфред Борден. Номер: Нове транспортування людини. Рівень: надзвичайно високий, заслуговує на увагу. Можливість копіювання: повторити цей трюк буде складно, але, якщо його виконує Борден, ви теж зможете».

Поділився інформацією з Джулією.

Потім я показав їй ще один лист. Мене запрошують на гастролі до Нового Світу. Якщо я погоджусь, ми розпочнемо з тижневого ангажементу в Чикаго, після чого вирушимо в турне десятьма найбільшими американськими містами.

Така перспектива тішить і засмучує мене водночас.

Джулія сказала:

— Забудь про Бордена. Тобі треба їхати до США.

Гадаю, вона має рацію.

14 жовтня 1892

Подивився новий номер Бордена. Добре. Достобіса добре. Трюк вражає ще більше своєю простотою. Мені прикро це визнавати, але я маю бути справедливим.

Спершу він викочує на сцену стандартний дерев’яний ящик, який використовують усі фокусники. Цей предмет реквізиту сягає висоти людського зросту, має три міцні стінки (одну задню і дві бічні) й передні дверцята, що дозволяють добре роздивитися те, що всередині. Ящик установлений на коліщатках, унаслідок чого вся конструкція високо піднята над підлогою і глядачі бачать, що ніхто не може непомітно увійти чи вийти через дно.

Борден переходить до звичного ритуалу — демонструє, що ящик порожній. Потім зачиняє дверцята й відкочує апарат ліворуч.

Залитий вогнями рампи, він звертається до публіки, імітуючи французький акцент — настільки незграбно, що це навіть розчулює. Попереджає про страшну небезпеку, що супроводжує трюк, який ось-ось буде виконано.

За його спиною молода красуня викочує на сцену другий ящик — точнісінько такий, як перший. Вона відчиняє дверцята, показуючи, що цей ящик теж порожній. Змахнувши чорною мантією, Борден повертається спиною до зали й стрімко вривається в ящик.

Лунає барабанний дріб.

Далі події розгортаються блискавично. Знадобиться значно більше часу, щоб описати їх.

Барабанний дріб стає гучнішим; Борден знімає циліндр і, відступивши у глиб ящика, підкидає головний убір високо в повітря. Асистентка затріскує дверцята. Тієї ж миті розчахуються дверцята іншого ящика, і якимось чином усередині опиняється Борден! Ящик, куди він увійшов кілька секунд тому, складається й осідає на підлогу. Борден піднімає голову і дивиться на циліндр, що летить униз. Він устигає підхопити його, натягнути й поправити, після чого, сяючи щасливою усмішкою, виходить до рампи розкланюватися.

Зала вибухає оваціями. Зізнаюсь, що я аплодував разом з усіма.

Будь я проклятий, якщо я знаю, як він це робить!

16 жовтня 1892

Учора ввечері ми з Каттером здійснили далеку подорож — поїхали до Вотфорд-Реґаль, де виступав Борден. Номер з двома ящиками не був показаний.

Дорогою назад я вдруге описав Каттеру те видовище. Він повторив вердикт, виголошений ним позавчора. На його думку, Борден використовує двійника. Двадцять років тому Каттер бачив подібний трюк у виконанні молодої дівчини.

Я маю сумніви. Навряд чи він залучив двійника. Той самий чоловік увійшов до першого ящика й вийшов із другого. Я був там і можу підтвердити.

25 жовтня 1892

Моя власна зайнятість не дозволила мені щовечора дивитися виступи Бордена, але цього тижня ми з Каттером двічі побували на його показах. Борден досі не повторив номер із двома ящиками. Каттер відмовляється обговорювати техніку, доки не побачить трюк на власні очі, і докоряє мені за те, що я марную свій та його час. Ми часто сперечаємося через це.

13 листопада 1892

Нарешті я знову подивився номер із двома ящиками, і цього разу Каттер був зі мною. Виступ відбувся в луїшемському мюзик-холі «Ворлд», під час звичайної естрадної вистави.

Коли Борден викотив перший ящик і, дотримуючись правил, продемонстрував публіці, що він порожній, мене охопило радісне хвилювання. Каттер, який сидів поряд зі мною, діловито роздивлявся сцену в бінокль. Скоса зиркнувши на нього, я виявив, що він не звертає жодної уваги на фокусника, а мигцем оглядає весь сценічний простір — лаштунки, колосники, задник. Я вилаяв себе за те, що не додумався до цього, і не став йому заважати.

Я пильно спостерігав за Борденом. Мені здалося, що трюк виконувався точнісінько так, як і минулого разу,— навіть промова про «смертельну небезпеку» відтворювалася дослівно, зі знайомим французьким акцентом. Щоправда, коли він наблизився до другого ящика, я помітив незначні відмінності від попереднього виступу. Мені, передусім, впало у вічі, що цього разу перший ящик розташований у глибині сцени, де було доволі темно. Вдруге покосившись на Каттера, я побачив, що той продовжує ігнорувати артиста — бінокль був націлений на віддалений ящик.

Ще одна нова деталь зацікавила й навіть розвеселила мене. Коли Борден зняв циліндр і підкинув його в повітря, я подався вперед, готуючись до захопливого розвитку подій. Та циліндр, що злетів угору, кудись зник! (Зрозуміло, що його притримав робітник сцени, якому заплатили кілька шилінгів за допомогу.) Борден розвернувся до публіки з кривою посмішкою і був нагороджений гучним сміхом. Потім він спокійно витягнув ліву руку вперед… і легким, невимушеним рухом підхопив циліндр, що несподівано впав із колосників. Чудова робота! Глядачі оцінили його майстерність — залою прокотилася ще одна хвиля сміху.

Не чекаючи, поки сміх стихне, він із блискавичною швидкістю підкинув циліндр удруге. Дверцята ближнього ящика затріснулися! Дверцята віддаленого ящика розчахнулися! Звідти вистрибнув Борден із непокритою головою! Другий ящик склався і сповз на підлогу! Борден метнувся до авансцени, спіймав циліндр і натягнув його на голову!

Розплившись у задоволеній усмішці, кланяючись і пускаючи поцілунки рукою, він приймав заслужені овації. Ми з Каттером аплодували з неменшим ентузіазмом.

Коли ми найняли екіпаж і рушили додому, до північної частини Лондону, я запитав у Каттера:

— Ну, що скажете?

— Блискуче, містере Енджер! — відгукнувся він.— Неймовірно! Нечасто випадає нагода побачити новий, оригінальний трюк.

Зізнаюсь, що я був не в захваті від цих похвал.

— Чи знаєте ви, як він це зробив? — наполягав я.

— Так, сер, я знаю,— відповів він.— Гадаю, ви теж зрозуміли.

— Ні, я геть спантеличений. Як йому, в біса, вдалося опинитися в двох місцях одночасно? Це неможливо!

— Іноді ви дивуєте мене, містере Енджер,— уїдливо зауважив Каттер.— Це логічна загадка, що розв’язується шляхом логічних міркувань. Що відбулося у нас на очах?

— Чоловік миттєво перемістився з однієї частини сцени до іншої.

— Ми так подумали, бо нам навіяли цю думку. А що відбулося насправді?

— Ви досі вважаєте, що він використовує двійника? — допитувався я.

— Яким ще способом можна досягти такого ефекту?

— Але ж ви бачили те, що бачив я. Ніякого двійника не було! Ми добре розгледіли його до і після виступу. Це той самий чоловік. Той самий!

Каттер підморгнув мені, після чого відвернувся і заходився роздивлятися тьмяно освітлені будинки Ватерлоо, що пропливали за вікном.

— Ну? — нетерпляче вигукнув я.— Що скажете?

— Я повторю те, що вже сказав, містере Енджер.

— Я плачу5 вам, щоб ви пояснювали незрозумілі речі, Каттере. Годі жартів! Це дуже важливо. Питання професійної честі!

Нарешті він збагнув, що я серйозно ставлюсь до ситуації, і це було доречно, оскільки моє ревниве захоплення трюком Бордена поволі змінювалося відчаєм і гнівом.

— Сер,— упевнено мовив він,— хіба ви не чули про братів-близнюків? Ось вам і відповідь!

— Це неможливо! — скрикнув я.

— По-вашому, існує інше пояснення?

— Але ж перший ящик був порожній…

— Так здавалося,— заперечив Каттер.

— А другий ящик склався, щойно він виліз звідти.

— Я помітив. Чудова робота.

Я зрозумів, на що він натякає. Деякі стандартні трюки передбачали демонстрацію оманливо порожньої апаратури, де насправді хтось ховався. Мій власний репертуар містить кілька номерів, що ґрунтуються на подібному обмані. Я знову зіткнувся зі своєю одвічною проблемою: коли я дивлюсь виступ ілюзіоніста із зали, мене легко обдурити — я реагую так само, як і пересічні глядачі. Але близнюки?.. Про це я не подумав!

Каттер спонукав мене до роздумів. Я відвіз його додому, після чого повернувся сюди й ретельно обміркував ситуацію. Описавши події цього вечора, я схиляюсь до висновку, що він має рацію. Таємницю розкрито.

Будь проклятий цей Борден! У двох іпостасях! Дідько б його взяв!

14 листопада 1892

Розповів Джулії теорію Каттера. На мій подив, вона залилася сміхом:

— Геніально! Як ми не здогадалися?

— Отже, ти не виключаєш цю можливість?

— Це не просто можливість, мій любий, а єдина можливість показати на відкритій сцені такий номер.

— Мабуть, так.

Тепер, усупереч здоровому глузду, я розсердився на мою Джулію. Вона судила про те, чого не бачила.

30 листопада 1892

Учора я почув вкрай цікаву думку про Бордена й на додачу дізнався цінну інформацію.

Слід зазначити, що впродовж цього тижня я не мав нагоди розгорнути щоденник, оскільки виступав першим номером у лондонському мюзик-холі «Іподром». Це неабияка честь, про що свідчили не тільки суцільні аншлаги (за винятком одного денного показу), а й реакція публіки. Ще один важливий наслідок — певна увага з боку представників преси. Учора я дав інтерв’ю репортеру з «Івнінг Стар» на ім’я Артур Кеніґ. Цей молодик виявився як журналістом, так і хорошим інформатором.

Під час нашої бесіди — точніше, обміну запитаннями та відповідями — він запропонував мені поділитися думками щодо сучасних ілюзіоністів. Я добросовісно перелічив досягнення своїх найвидатніших колег.

— Ви не згадали Професора,— зауважив мій співрозмовник після того, як я висловився.— Хіба у вас не склалося уявлення про містера Бордена?

— На жаль, я не бачив його виступів,— ухильно відповів я.— Принаймні останнім часом.

— Обов’язково подивіться! — захоплено скрикнув містер Кеніґ.— У нього найкраща програма в Лондоні!

— Невже?

— Я ходив кілька разів,— провадив далі репортер.— Борден демонструє один номер… він виконує його не дуже часто — каже, що це надзвичайно виснажливо. Його дивовижний номер…

— Щось чув,— мовив я з удаваною зневагою.— Якісь два ящики.

— Саме так, містере Дантон! Він зникає і з’являється за частку секунди! Ніхто не знає, як він це робить!

— Ніхто, крім колег-ілюзіоністів,— виправив я його.— Він вдається до стандартних магічних прийомів.

— Отже, ви знаєте, як це виконується?

— Авжеж,— відказав я.— Але не сподівайтесь, що я розкрию вам конкретний метод…

Зізнаюсь: мене охопили сумніви. Останні два тижні я докладно аналізував теорію Каттера про двох близнюків і переконав себе, що він має рацію. Тепер я здобув шанс оприлюднити таємницю Бордена. Переді мною сидів сповнений ентузіазму слухач, журналіст однієї з найбільших міських газет, чию увагу вже привернула сценічна магія. Мною оволоділа жага помсти, яку я зазвичай намагався притлумити; бозна-скільки разів я казав собі, що ніколи не піддамся цій слабкості. Само собою, Кеніґ нічого не знав про мою ворожнечу з Борденом.

Хай там як, а жоден фокусник не має права видавати секрети іншого фокусника.

— Існує чимало способів ввести публіку в оману,— зрештою сказав я.— Трюк — це завжди видимість. Багаторічна практика й тренування…

Молодий репортер мало не вистрибнув із крісла.

— Сер, невже ви вважаєте, що йому допомагає двійник — рідний брат-близнюк? Усі лондонські фокусники вчепилися в одну версію! Коли я вперше побачив його номер, я висунув те саме припущення.

— Так, саме цей прийом він використовує.— Я відчув полегшення, зрозумівши, що мені не доведеться порушити принципи професійної етики. Втім, я зробив вигляд, ніби це банальне пояснення видається мені природним.— Маніпуляції з близнюками — поширений виверт ілюзіоністів.

— Тоді ви помиляєтесь, як і всі ваші колеги! — скрикнув молодик.— Професор не користується послугами двійника. Ось що вражає найбільше!

— Він має брата-близнюка,— сказав я.— Інші варіанти виключені.

— За всієї поваги до вас, я знаю, що це неправда. Борден не має ані брата-близнюка, ані двійника, здатного прикинутися ним. Я особисто навів справки і з’ясував правду. Він працює сам, якщо не рахувати асистентку, яка виходить з ним на сцену, і техніка, який виготовляє для нього апаратуру. У цьому він нічим не відрізняється від інших представників вашої професії. Ви теж…

— Звісно, я теж працюю з конструктором,— із готовністю підтвердив я.— Розкажіть мені більше подробиць. Ваша інформація дуже зацікавила мене. Чи певні ви, що отримали її з надійних джерел?

— Так.

— Можете це довести?

— Наскільки вам відомо, сер,— відповів містер Кеніґ,— не можна довести те, чого не існує. Скажу одне: нещодавно я провів журналістське розслідування і не знайшов жодного аргументу на користь вашої думки.

Вимовивши ці слова, він дістав тоненький стосик паперів. То були відомості про містера Бордена, що неабияк заінтригували мене. Я попросив репортера віддати їх мені.

Наша суперечка переросла в протистояння двох професіоналів. Кеніґ торочив, що журналістам заборонено розголошувати результати своїх розслідувань третім особам.

Я зауважив, що навіть якщо він довідається всю правду про Бордена, йому не вдасться опублікувати її за життя цього чоловіка.

З іншого боку, додав я, якби я розпочав власне розслідування, то згодом міг би надати йому матеріал для сенсаційного репортажу.

Врешті-решт Кеніґ дозволив мені переписати деякі фрагменти його нотаток, що я негайно зробив під його диктовку. Він не поділився зі мною своїми висновками, проте, відверто кажучи, я мало цікавився ними. На знак подяки я дав йому п’ять соверенів.

Коли ми закінчили, містер Кеніґ спитав:

— Чи можна дізнатися, сер, якої мети ви сподіваєтесь досягти завдяки цій інформації?

— Я маю єдину мету — покращити свою майстерність,— відказав я.

— Зрозуміло.— Він підвівся, підхопив капелюха й палицю.— Хочете підвищити свій рівень настільки, щоб виконати номер Професора?

— Запевняю вас, містере Кеніґ,— із холодним презирством відрізав я, проводжаючи його до виходу,— запевняю вас, що за необхідності я міг би легко вивчити сміховинний трюк Бордена й продемонструвати його вже цього вечора!

Репортер пішов.

Сьогодні я відпочиваю, тож мав можливість описати нашу зустріч. Остання «шпилька» Кеніґа влучила в ціль — я повсякчас думаю про це. Вкрай необхідно вивідати секрет Бордена. Немає солодшої помсти, ніж виконати коронний трюк противника краще за нього, взяти над ним верх, утерти йому носа.

Містер Кеніґ зробив мені велику послугу, ознайомивши з цікавими фактами про Бордена, що мають надзвичайну цінність. Щоправда, спершу я маю перевірити їх.

9 грудня 1892

Поки що я не здійснив свій задум стосовно Бордена. Надійшло остаточне підтвердження, що американське турне відбудеться, і ми з Каттером цілком зосередилися на підготовці. Гастролі триватимуть понад два місяці, і мені нестерпно думати про розлуку з Джулією та дітьми.

Але скасовувати турне не можна. Річ не тільки в тім, що я отримаю щедрий гонорар. Скидається на те, що я — наймолодший фокусник у Британії чи навіть у всій Європі, якого запросили виступати на одній сцені з найвизначнішими ілюзіоністами сучасності. У Новому Світі народилися або осіли найталановитіші виконавці. Запрошення на ці гастролі — чудовий комплімент для мене.

А Борден не був у Штатах! Його туди не кликали!

10 грудня 1892

З нетерпінням чекав на спокійне Різдво в родинному колі. Ніякої магії, ніяких репетицій і поїздок. Хотілося приділити весь час моїм близьким і забути про справи. Але після скасування одного ангажементу мені запропонували дуже привабливий і вигідний контракт, що передбачає оплату двотижневого проживання разом із сім’єю. Ми відсвяткуємо Різдво в Істбурні, в номері «Гранд Готелю» з видом на море!

11 грудня 1892

Корисне відкриття. Сьогодні випадково прочитав у газеті, що Істбурн розташований лише за кілька миль від Гастінгзу і між цими двома містами пролягає пряма залізнична гілка. Маю намір провести кілька днів у Гастінгзі. Подейкують, що це приємне місце, яке варто відвідати.

13 січня 1893

Зненацька я відчув, що майбутня подорож страшенно засмучує мене й затьмарює моє життя. За два дні я вирушаю до Саутгемптону, звідти відпливаю до Нью-Йорку, а потім їду до Бостону й далі, у самісіньке серце Америки. Весь тиждень минув у божевільній метушні — збір валіз, підготовка, демонтаж необхідного обладнання, пакування в контейнери, відправка в моїй присутності. Не можна допустити прикрих випадковостей: без апаратури мій номер буде зіпсований. Багато що залежить від цієї трансатлантичної подорожі.

Нині я маю кілька вільних днів, тож можу психологічно налаштуватися на поїздку і трохи відпочити вдома. Сьогодні ми з Джулією та дітьми відвідали лондонський зоопарк; я вже сумую за родиною, передчуваючи тривалу розлуку. Цього похмурого січневого вечора малеча спить, Джулія читає у себе в кімнаті, а я, усамітнившись у своєму тихому кабінеті, нарешті маю можливість викласти результати розслідування, присвяченого Альфреду Бордену і проведеного завдяки невтомному містеру Кеніґу.

Ось факти, перевірені мною особисто.

Він з’явився на світ 8 травня 1856 року, в Королівській лікарні графства Суссекс, розташованій у Гастінгзі, на Богемія-роуд. Три дні по тому породілля — Бетсі Мері Борден — була виписана й повернулася з сином додому, за адресою: Менор-роуд, будинок 105, де також містилася столярна майстерня його батька. Повне ім’я хлопчика — Фредерік Ендрю Борден; у реєстрі актів цивільного стану не значаться інші діти, народжені того дня. Отже, Фредерік Ендрю Борден не мав брата-близнюка — ні тоді, ні зараз.

Потім я спробував встановити, чи не було в сім’ї Борденів інших, близьких за віком братів, дуже подібних до нього зовні. Фредерік був шостою дитиною. Він мав трьох старших сестер і двох братів, але один був старшим від нього на цілих вісім років, а другий помер, проживши лише два тижні.

Переглянувши випуски газети «Вісник Гастінгзу і Бексгілу», я натрапив на згадку про старшого брата Фредеріка — Джуліуса (у статті говорилося, що він здобув якусь шкільну нагороду). Як з’ясувалося, у п’ятнадцятирічному віці Джуліус мав довге біляве волосся. Хоча Фредерік Борден — брюнет, не варто виключати, що Джуліус пофарбував волосся, аби стати його сценічним двійником. Утім, моє припущення не підтвердилося — трохи згодом я дізнався, що Джуліус помер від сухот 1840 року, коли Фредеріку виповнилося чотирнадцять.

Крім того, залишався молодший брат — Альберт Джозеф Борден, сьома дитина в родині, народжена 18 травня 1858 року. (Альберт + Фредерік = Альфред? Чи не звідси походить перше сценічне ім’я Фредеріка?)

Існування близького за віком брата змусило мене повернутися до версії про двійників. Я уважно вивчив медичну карту Альберта, але не знайшов там нічого цікавого. Однак винахідливий містер Кеніґ порадив мені звернутися до Чарлза Сімпкінса — майстра портретної фотографії і власника фотоательє на Гастінгз-Хай-стрит.

Містер Сімпкінс приязно зустрів мене й охоче показав добірку своїх дагеротипів. Як і казав містер Кеніґ, серед них виявився студійний портрет Фредеріка Бордена та його молодшого брата. Світлина зроблена у 1874-му, коли Фредеріку було вісімнадцять років, а його брату — шістнадцять.

Жодної подібності між ними не спостерігається. Фредерік високий на зріст; має тонкі риси, які зазвичай називають «шляхетними»; вирізняється гордовитою поставою (я часто звертав увагу на цю особливість). Натомість Альберт значно скромніший на вигляд: здивований вираз обличчя, пухкі щоки, кучеряве волосся світлішого відтінку, ніж у брата. Мені здалося, що він на чотири-п’ять дюймів нижчий від Фредеріка.

Цей портрет переконав мене у правоті Кеніґа. Фредерік Борден не має близького родича, який міг би видати себе за його двійника.

Існує ймовірність, що Борден нишпорив лондонськими вулицями, доки не знайшов схожого на нього чоловіка, якого перетворив на двійника за допомогою гриму. Хоч би що там казав Каттер, я бачив номер Бордена на власні очі. Більшість двійників ілюзіоністів постають перед публікою на лічені секунди; крім того, використовуються однакові костюми, що вводять глядачів в оману, змушуючи їх прийняти копію за оригінал.

Після переміщення Борден дозволяє розгледіти себе, причому розгледіти уважно. Він виходить на авансцену, розкланюється, усміхається, бере асистентку за руку, знову кланяється, снує туди-сюди. Немає жодних сумнівів: чоловік, який з’являється з другого ящика,— той самий, що сховався в першому ящику.

Я досі не знаю, як Борден виконує свій клятий номер, але принаймні я розвідав, що він працює сам.

Отже, я готуюсь до тривалих гастролей Новим Світом зі змішаними почуттями — розчарування й умиротворення.

На мене чекає поїздка до місця, що незабаром стане центром світу магії; упродовж двох місяців я зустрічатимусь і, можливо, співпрацюватиму з найвидатнішими ілюзіоністами Сполучених Штатів Америки. Напевно, хтось із них зможе підказати мені відповідь. Я вирушаю до Америки, щоб зміцнити свою репутацію і, само собою, сколотити неабиякий капітал, але тепер у мене з’явилася додаткова мета.

Клянусь: я розкрию секрет Бордена, коли приїду зі Штатів. Клянусь, що за місяць після мого повернення додому я почну демонструвати вдосконалену версію його трюку на сценах лондонських театрів.

21 січня 1893

На борту пароплава «Сатурнія»

Позаду залишилися добове плавання в Саутгемптоні, шторм у Ла-Манші, нетривка стоянка в Шербурі. Зараз ми впевнено тримаємо курс на Америку. «Сатурнія» — чудове судно: працює на вугіллі, три палуби, гарні умови для розміщення і дозвілля представників європейського й американського вищого світу. Моя каюта розташована на другій палубі; я подорожую з попутником — архітектором із Чичестеру. Я вперто мовчу про свою професію попри його ввічливі, обережні розпитування. Я вже сумую за домівкою — мені важко дається розлука з моєю родиною.

Варто тільки заплющити очі, і пам’ять відтворює наше прощання на причалі — я бачу, як вони стоять під дощем і махають мені рукою,— знову і знову. У такі миті я мрію, аби сценічна магія наділила мене здатністю до справжнього чаклунства: один порух чарівної палички, коротке заклинання… і мої рідні тут, поряд зі мною!

24 січня 1893

Досі на борту «Сатурнії»

Страждаю від морської хвороби, але значно менше порівняно з моїм новим приятелем із Чичестеру, який минулої ночі обблював усю підлогу. Огидне видовище! Бідолаха дуже засмутився і довго вибачався, але було надто пізно. Цей неприємний інцидент почасти вплинув на те, що я два дні поспіль і крихти в рот не брав.

27 січня 1893

Коли я пишу ці рядки, вдалині показалися обриси Нью-Йорку. За пів години я зустрінуся з Каттером, аби перевірити, чи готові ми до розвантаження.

Все! Не маю часу на щоденник.

Пригода починається!

13 вересня 1893

Аніскілечки не здивований, що минуло майже вісім місяців відтоді, як я зробив попередній запис. Розгорнувши щоденник, я відчуваю спокусу знищити його від першої до останньої сторінки (це бажання вже виникало раніше).

Таке діяння мало би символічне значення, адже я знищив, перекреслив, відмовився від усього, що було невід’ємною частиною мого минулого.

Утім, зберігається одна тоненька ниточка. Коли я починав вести щоденник, то керувався наївним дитячим прагненням описати все моє життя незалежно від того, як розгортатимуться події. Не пригадую, яким я бачив себе в тридцятишестирічному віці, проте точно не уявляв подібної катастрофи.

Я попрощався з Джулією та дітьми. Попрощався з Каттером. Попрощався зі своїм багатством. Оскільки мене охопила апатія, з кар’єрою теж довелося попрощатися.

Я втратив усе.

Але знайшов Олівію Свенсон.

Не хочу докладно розповідати про неї; переглядаючи давні записи, я бачу, як красномовно змальовані мої почуття до Джулії, і згораю від сорому. Я достатньо пожив на цьому світі і маю достатній досвід в амурних справах, аби не довіряти власним емоціям. Зазначу лише, що я покинув Джулію заради Олівії, в яку закохався під час американського турне.

Ми познайомилися на прийомі, влаштованому на мою честь, у чудовому місті Бостон (штат Масачусетс); вона підійшла до мене й висловила своє захоплення, як це робили багато жінок останніми роками (констатую факт без тіні марнославства). Можливо, я піддався її чарам через те, що перебував далеко від домівки й, за іронією долі, почувався самотнім і сумував за своєю родиною. Хай там що, а мене вперше спіймали на гачок. Олівія, яка тоді працювала танцівницею, приєдналася до моєї трупи. Коли настав час покидати Бостон, вона поїхала з нами, і надалі ми подорожували разом. Ба більше, за тиждень чи два вона стала моєю асистенткою і виходила зі мною на сцену, а потім я привіз її до Лондону.

Каттер не схвалив мій вчинок. Він дочекався кінця гастролей, але ми розійшлися відразу після повернення додому.

Неминучим був і розрив із Джулією. Іноді безсонними ночами я розмірковую над неприпустимістю цієї жертви й не розумію сам себе. Свого часу Джулія стала для мене всім, і саме вона допомогла мені збудувати той особливий світ, де я існую донині. Мої діти — троє невинних, беззахисних дітей — теж були принесені в жертву. Єдине, що мене виправдовує: моє божевілля — божевілля пристрасті. Потяг до Олівії витіснив усі інші почуття.

Ось чому я мушу мовчати про деякі тогочасні таємниці, навіть лишившись на самоті зі своїм щоденником. Не можу повідати всю правду про те, що було сказано, зроблено й вистраждано. Слова та дії дісталися мені, а на долю Джулії випали страждання.

Наразі я забезпечую Джулію, яка мешкає в окремому будинку і прикидається вдовою. Вона виховує дітей, не переймається фінансовими труднощами й не зобов’язана бачитися зі мною, якщо сама цього не захоче. До речі, мені заборонено бувати в її будинку — Джулія має підтримувати видимість, удаючи з себе овдовілу жінку. Хоч-не-хоч, а я перетворився на мерця. Я позбавлений права відвідувати дітей і вдовольняюсь рідкими прогулянками. Зайве казати, що я звинувачую лише себе.

Спілкуючись із дітьми, я мимолітно зустрічаю Джулію; її ніжність крає мені серце. Але назад вороття немає. Що впало, те пропало. Коли мені вдається відігнати думки про втрачену сім’ю, я почуваюсь щасливим. Ні, я не шукаю виправдань. Я знаю, що дуже скривдив свою дружину.

Я завжди намагався не заподіяти шкоду іншим людям. Навіть у протистоянні з Борденом я не мав наміру завдати йому болю чи наразити на небезпеку, обираючи інші різновиди помсти — розгнівати його або виставити на посміховище перед публікою. На жаль, так склалося, що я найбільше образив чотирьох близьких родичів, яких любив понад усе. Ризикуючи видатися пустобрехом, я присягаюсь, що більше ніколи не вчиню таку підлість.

14 вересня 1893

Моя кар’єра знову пішла на лад. Після повернення зі Сполучених Штатів я пережив чимало емоційних потрясінь і кілька тижнів байдикував, відмовившись від більшості ангажементів, запропонованих Анвіном. Та дарма! Я заробив кругленьку суму на гастролях, тож можу собі дозволити трохи відпочити.

Сьогодні я розгорнув щоденник і зробив цей запис, аби підтвердити моє прагнення вибратися з безодні саможалості й апатії. Я готовий вийти на сцену. Попросив Анвіна знайти мені роботу. Сподіваюсь покращити моє становище.

Ми з Олівією відсвяткували це рішення, навідавшись до ательє, де зняли з неї мірки для пошиття обраного нею сценічного костюма.

1 грудня 1893

Одна-єдина заявка в моєму робочому графіку: півгодинна різдвяна вистава в сирітському будинку. Наближається 1894 рік, а роботу ніхто не пропонує. З кінця вересня мої прибутки становлять лише 18 фунтів 18 шилінгів.

Ґескет Анвін пояснює наші невдачі численними наклепами проти мене. Він радить не надавати їм значення, вважаючи, що моє успішне американське турне викликало чиюсь заздрість.

Ці новини стривожили мене. Невже Борден розпускає брехливі чутки?

Ми з Олівією обговорили можливість повернення до спіритизму, щоб якось виживати, але це крайній захід.

Тим часом я старанно тренуюсь і відпрацьовую різні трюки. Фокусник має тренуватися якомога більше, оскільки кожна хвилина, витрачена на вправи, підвищує рівень його майстерності. Ось чому я займаюсь у студії — часом один, а часом з Олівією,— репетируючи до повної знемоги. Хоча мої здібності успішно відновлюються, іноді я втрачаю надію і запитую себе, чи є сенс так напружуватися.

Принаймні сироти побачать чудову виставу!

14 грудня 1893

Надійшли заявки на січень і лютий. Нічого особливого, але наш настрій усе одно поліпшився.

20 грудня 1893

Кількість отриманих заявок на січень зросла, причому одна з них — наслідок скасування виступу Професора Магії! Буду радий привласнити його гонорар.

23 грудня 1893

Щасливе Різдво! Мене осяйнула одна цікава ідея, яку я поспішаю записати, доки не передумав. (Легше здійснити те, що написано чорним по білому.) Анвін надіслав мені договір на виступ 19 січня в театрі «Принцес-Роял» у Стритемі. Йдеться про скасований ангажемент Бордена. Проглядаючи текст (останнім часом контракти надходять так рідко, що я ладен підписати все, що завгодно), я втупився поглядом в один з останніх пунктів. Зазначений пункт містив досить поширену вимогу, що висувається під час заміни артиста: мій виступ мав відповідати технічному й художньому рівню скасованого номера.

Моєю першою реакцією був сардонічний смішок. За іронією долі мені пропонували рівнятися на мого ворога. Потім я замислився. Якщо я маю замінити Бордена, чому б не розробити власну версію? Інакше кажучи: що заважає мені продемонструвати Бордену його коронний трюк?

Ця ідея настільки захопила мене, що я цілий день носився Лондоном, розшукуючи потенційного двійника. На жаль, обставини не дуже сприяють моїм планам: наразі всі безробітні актори, що зазвичай стирчать з ранку до ночі в барах Вест-Енду, беруть участь у різних пантомімах і різдвяних виставах.

Маю понад три тижні на підготовку. Завтра почну майструвати ящики!

4 січня 1894

Залишилося два тижні. Нарешті я знайшов хорошого кандидата! Його звуть Джеральд Вільям Рут, він актор, читець, виконавець монологів… а якщо говорити відверто, звичайний п’яничка й бешкетник. Містер Рут відчайдушно потребує грошей; я змусив його присягтися, що, поки триватиме наша співпраця, він не питиме нічого, крім чарки лікеру після кожного виступу. Цей тип усіляко старається догодити мені, адже, за його мірками, я пропоную йому щедру оплату. Маю надію, що він не підведе мене.

У нас однаковий зріст; тілобудова й постава більш-менш схожі. Хоча Рут кремезніший за мене, проблема легко вирішується: або я звелю йому скинути зайву вагу, або скористаюсь спеціальними підкладками. Його шкіра є більш блідою, але грим усе виправить. Його очі мають тьмяно-блакитний відтінок, а мої підпадають під визначення «карі», проте ця відмінність не впадає у вічі, і ми знову ж таки можемо нанести відповідний грим.

Жодна з перелічених деталей не має особливого значення. Мене більше турбує його манера рухатися, що помітно відрізняється від моєї: розхлябана хода, великі кроки, стопа вивернута назовні. Олівія обіцяла потренуватися з ним — на її думку, цей недолік можна усунути. Як відомо всім акторам, хода й постава набагато сильніше впливають на створення того чи іншого образу, ніж міміка, акцент чи жестикуляція. Якщо мій двійник рухатиметься інакше на сцені, ніхто нам не повірить. Це очевидно.

Рут, з яким довелося поділитися таємницею виконання трюку, запевняє, що все розуміє. Він намагається розвіяти мої побоювання байками про його «професійну репутацію», але я не зважаю на такі «аргументи». Лише в тому разі, якщо глядачі приймуть його за мене, він матиме право на винагороду!

6 січня 1894

Рут відпрацьовує всі рухи, яким я його навчаю, але мене не полишає відчуття, що він не розуміє сутність ілюзії. В драматичному театрі актори грають свої ролі, не вводячи нікого в оману. Публіка чудово знає, що перед ними не Гамлет, а людина, що вимовляє певні рядки. Натомість мої глядачі мають виходити з театру ошелешеними. Вони одночасно вірять і не вірять власним очам!

10 січня 1894

Дав містеру Руту вихідний, оскільки маю добре обміркувати ситуацію. Він — нездара, у нього нічого не виходить! Олівія теж вважає, що я помилився з вибором, і радить мені виключити номер Бордена з моєї програми.

Рут — це суцільна катастрофа.

12 січня 1894

Рут — дивовижна людина! Нам обом був потрібен час на роздуми. Тепер ми все з’ясували. Він запевняє, що провів вихідний з друзями, але, судячи із запаху перегару, я підозрюю, що він усамітнився з пляшкою.

Мені байдуже! Його рухи є точними, а хронометраж — майже точним; коли ми одягнемо однакові костюми, підміна успішно здійсниться.

Завтра ми з Рутом та Олівією вирушаємо до Стритему, де оглянемо сцену і завершимо підготовку.

18 січня 1894

Мене переслідує дивна тривога, пов’язана із завтрашнім виступом, хоча ми з Рутом репетирували до остаточного виснаження. Бездоганне виконання передбачає певний ризик: якщо завтра я виступлю з номером Бордена й перевершу його, чутки про сенсацію долетять до нього за лічені дні.

Цієї тихої ночі, коли Олівія спить і в будинку панує тиша, я поринаю у невеселі роздуми. Мені відкрилася одна неприємна істина: Борден миттєво здогадається, яким чином я виконую свій номер, а я досі не розкрив його секрет.

20 січня 1894

Безумовний тріумф! Від овацій здригався дах! У сьогоднішньому заключному випуску «Морнінг Пост» про мене написали таке: «Ймовірно, найвидатніший із сучасних ілюзіоністів Британії». Тут я зазначив би два нюанси, які зовсім не лестять мені, але цієї оцінки буде достатньо, аби збити пиху з містера Бордена.

Радію. Щоправда, є одна ложка дьогтю. Чому я не подумав про це раніше? Після закінчення номера, в кульмінаційну мить моєї програми, я змушений сидіти, зігнувшись у сміховинній позі між хитромудро складеними перегородками мого ящика. Коли зала вибухає оплесками, до рампи виходить п’яничка Рут. Саме він насолоджується оваціями, тримає Олівію за руку, розкланюється, посилає повітряні поцілунки, просить глядачів подякувати диригенту, салютує поважним особам у ложах, знімає циліндр, розкланюється знову і знову…

А мені залишається чекати, коли на сцені вимкнуть світло й опуститься завіса. Лише тоді я можу вилізти назовні.

Це необхідно змінити. Ми маємо зробити так, щоб я з’являвся з другого ящика, тож перед початком наступного показу я поміняюсь ролями з Рутом. Треба обміркувати, як досягти такого ефекту.

21 січня 1894

Вчорашня замітка у «Морнінг Пост» справила належне враження; сьогодні мій імпресаріо прийняв кілька заявок і оформив три ангажементи. Замовники щоразу вимагають демонстрації мого загадкового трюку.

Нагородив Рута маленькою премією.

30 червня 1895

Події дворічної давнини нагадують кошмар, що поступово розвіюється. Шість місяців по тому я розгортаю щоденник, аби засвідчити, що моє життя увійшло в нормальне русло. Ми з Олівією живемо в мирі та злагоді, і хоча вона, на відміну від Джулії, ніколи не стане рушійною силою мого розвитку, її спокійна підтримка забезпечує міцний тил для мого життя та кар’єри.

Маю намір провести чергову бесіду з Рутом, оскільки попередня розмова ні до чого не призвела. Попри чудові виступи, він повсякчас створює проблеми, й однією з причин звернення до цього щоденника стала необхідність занотувати моє рішення: нам доведеться поговорити відверто.

7 липня 1895

У світі магії існує одне беззастережне правило (а якщо не існує, дозвольте мені вперше сформулювати його): не можна дратувати асистентів. Вони знають забагато професійних секретів ілюзіоністів, що наділяє їх певною владою.

Якщо я звільню Рута, він матиме привід удатися до шантажу.

Рут не влаштовує мене з двох причин: по-перше, своєю пристрастю до алкоголю, а по-друге, зарозумілою поведінкою.

Він часто приходив до театру напідпитку і навіть не заперечував цього. Каже, що контролює себе. Біда в тому, що п’янички є непередбачуваними, і мене лякає, що одного дня він наклюкається так, що не зможе виконати номер. Фокусник ніколи не покладається на випадковості, а я страждаю від невизначеності щоразу, як ми міняємося ролями.

Утім, його зарозумілість — значно серйозніша проблема. Він переконаний, що я пропаду без нього, тож, опиняючись поряд зі мною — на репетиціях, за лаштунками чи навіть у моїй студії,— постійно чіпляється до мене з порадами, що ґрунтуються на його «досвіді» актора-невдахи.

Учора ввечері я провів заплановану «бесіду», хоча здебільшого говорив він. Зазначу, що з його боку пролунали не лише нахабні заяви, а й неприховані погрози. Рут вимовив саме ті слова, що їх я страшенно боявся почути: у разі потреби він розкриє мої секрети й зруйнує мою кар’єру.

Найгірше, що він якимось чином довідався про мою інтрижку з Шейлою Макферсон, яку я зберігав у суворій таємниці. Звісно, Рут почав шантажувати мене. Я не впораюсь без нього, і він чудово це знає. Він має владу наді мною, і я чудово це знаю.

Довелося запропонувати йому підвищити гонорар за кожен вихід, на що він залюбки погодився.

19 серпня 1895

Цього вечора я рано повернувся зі студії, бо лишив удома якусь дрібницю (не пригадую, що саме). Спершу я завітав до Олівії і був, м’яко кажучи, здивований, коли побачив Рута в її вітальні.

Слід зауважити, що після придбання будинку № 45 на Ідмістон-Віллас я зберіг попереднє планування — два окремих помешкання. Поки я був одруженим із Джулією, ми вільно пересувалися з одного приміщення до іншого, але відтоді як до мене перебралася Олівія, ми живемо нарізно, хоча й під одним дахом. Це дозволяє нам дотримуватися правил пристойності і водночас не брати на себе зобов’язання, адже обоє надаємо перевагу вільним стосункам. Живучи на два господарства, ми з Олівією, ясна річ, можемо відвідувати одне одного, коли нам заманеться і без зайвих церемоній.

Піднімаючись сходами, я почув сміх. Коли я відчинив двері її помешкання й увійшов до вітальні, Олівія і Рут відчайдушно веселилися. Побачивши мене, вони відразу замовкли. Олівія мала сердитий вигляд. Рут спробував підвестися, проте захитався і знову опустився в крісло. На мою превелику досаду, я угледів на столі відкорковану пляшку джину, а поряд із нею ще одну — порожню. І Олівія, і Рут тримали в руках повні келихи.

— Що це означає? — спитав я у них.

— Я хотів зустрітися з вами, містере Енджер,— відповів Рут.

— Ти знав, що я репетирую в студії,— парирував я.— Чому ж ти не пішов туди?

— Любий, Джері просто зайшов випити,— втрутилася Олівія.

— Тоді йому час забратися звідси!

Я розчахнув двері, вказавши йому на вихід. Попри сп’яніння і нетверду ходу, Рут моментально зник з очей. Коли він промчав повз мене, я відчув його кислий віддих.

Відбулася неприємна розмова з Олівією, але я не хочу переповідати деталі. Зрештою ми попрощалися, і я пішов до себе, налаштований узятися за перо й описати те, що сталося. Мною опанували різні почуття, про які я волію мовчати.

24 серпня 1895

Сьогодні дізнався, що Борден вирушає на гастролі країнами Європи й Близького Сходу. Цікавий факт: він не має наміру демонструвати свою версію трюку з двома ящиками.

Ґескет Анвін повідомив мені про це під час нашої сьогоднішньої зустрічі. Я жартома висловив надію, що коли Борден дістанеться Парижу, він матиме нагоду покращити свою французьку й переконливіше імітувати французький акцент.

25 серпня 1895

Мені знадобилася ціла доба, аби усвідомити, що Борден зробив мені послугу. Щойно збагнув, що за його відсутності немає сенсу виконувати номер з ящиками. Я негайно — і без жодних докорів сумління — розпрощався з Рутом.

Коли Борден повернеться з-за кордону, я знайду заміну містеру Руту або взагалі відмовлюсь від цього трюку.

14 листопада 1895

Ввечері ми з Олівією востаннє виступали разом на сцені театру «Фенікс», що на Черінг-Крос-Роуд. Дорогою додому ми ніжно трималися за руки на задньому сидінні кебу. Після звільнення містера Рута наші стосунки поліпшилися. (Я дедалі рідше зустрічаюся з міс Макферсон.)

Наступного тижня я вирушаю до Рідингу, де маю короткий ангажемент у театрі «Роял-Каунті»; моєю новою асистенткою буде молода дівчина, з якою я тренувався впродовж двох тижнів. Її звуть Гертруда, вона наділена гарним гнучким тілом і нагадує китайську порцелянову ляльку як личком, так і мізками. Гертруда є нареченою мого нового помічника — теслі й техніка Адама Вілсона. Я добре плачу обом і цілком задоволений їхньою роботою.

Варто зазначити, що Адам дуже схожий на мене зовні, і хоча я поки що не порушував цю тему, схиляюсь до думки замінити ним Рута.

12 лютого 1896

Сьогодні я зрозумів значення вислову «Кров крижаніє в жилах».

У першій половині програми я виконував традиційні карткові фокуси. Зазвичай я прошу добровольця з публіки обрати якусь карту і розбірливо написати на ній своє ім’я. Потім я забираю у нього карту, розриваю її на шматочки й розкидаю ці клаптики по сцені. Наступної миті я демонструю глядачам металеву клітку з живою канаркою. Коли доброволець приймає від мене клітку, вона дивовижним чином складається (канарка кудись зникає), і в його руках залишаються ґрати, за якими видніється одна-єдина карта. Витягнувши її, він бачить власне ім’я, написане його рукою. Фокус закінчується, і доброволець вертається на своє місце.

Сьогодні, завершуючи трюк, я сліпуче усміхався публіці, очікуючи овацій. Аж раптом мій помічник закричав:

— Стривайте! Це не моя карта!

Розвернувшись до нього, я побачив, що цей бовдур стоїть із залишками клітки в одній руці і з гральною картою в іншій. Він силкувався прочитати напис.

— Дозвольте глянути! — театрально вигукнув я, відчуваючи, що припустився помилки, коли висував карту. Настав час відволікти людей раптовою появою величезної кількості кольорових стрічок, які я завжди тримаю напоготові для таких випадків.

Я спробував вихопити у нього карту, але ситуація лише погіршилася.

Вивернувшись, він тріумфально закричав:

— Тут щось написано!

Чоловік явно грав на публіку, хизуючись тим фактом, що переміг фокусника його власною зброєю. Аби врятувати свій номер, я таки вирвав карту з його пальців, після чого обрушив на нього потік різнобарвних стрічок, дав знак диригенту і попросив глядачів поаплодувати нам, поки я відводив цього задираку до його місця.

Під грім оркестру та рідкі оплески я стояв, неначе паралізований, читаючи повідомлення на карті:

«Я знаю, де ти зустрічаєшся з Шейлою Макферсон. Абракадабра! Альфред Борден».

Карта виявилася бубновою трійкою — саме її я підсунув добровольцю.

Гадки не маю, як мені вдалося закінчити показ, але я викрутився.

18 лютого 1896

Минулого вечора я поїхав до Кембриджу, де Борден виступав у театрі «Емпайр». Він веселив публіку різними жартами й байками, готуючись до демонстрації стандартного трюку з шафкою. Аж тут я підскочив і привселюдно викрив його, оголосивши, що асистентка вже сховалася всередині шафки. Потім я квапливо пішов геть і озирнувся тільки один раз, злорадно пересвідчившись, що показ перервано і завіса опускається.

Трохи згодом я, несподівано для самого себе, подумав, що заслуговую на покарання. Докори сумління мучили мене впродовж усієї поїздки в холодному безлюдному вагоні лондонського поїзда. Тієї непроглядно темної ночі я мав удосталь часу на роздуми. Я гірко шкодував про те, що накоїв. Легкість, з якою я зірвав чужий номер, сповнила мене жахом. Магія — це ілюзія, тимчасовий відхід від реальності заради розваги публіки. Яке право мав я знищувати цю ілюзію? (І яке право мав він чинити так само зі мною?)

Багато років тому, коли Джулія втратила нашого первістка, Борден надіслав мені листа з вибаченнями. З мого боку було нерозумно — дуже нерозумно! — відштовхнути його. Нині я всім серцем бажаю припинити нашу ворожнечу. Допоки двоє дорослих чоловіків публічно знущатимуться один над одним і зводитимуть відомі лише їм рахунки, які вже починають тьмяніти в їхній пам’яті? Так, свого часу Джулія постраждала від ганебних дій цього блазня і я мав усі підстави ненавидіти його. Але відтоді спливло чимало води.

Дорогою до станції «Ліверпуль-стрит» я напружено розмірковував про можливі шляхи примирення. Минула доба, а я так і не знайшов рішення. Треба зробити над собою зусилля, написати йому листа, закликати покласти край нашій війні й запропонувати зустрітися віч-на-віч, аби владнати всі конфлікти.

20 лютого 1896

Сьогодні, розібравши кореспонденцію, Олівія прийшла до мене й оголосила:

— Отже, Джері Рут сказав правду!

Я спитав, що вона має на увазі.

— Ти досі зустрічаєшся з Шейлою Макферсон, чи не так?

Згодом вона показала мені конверт, де було написано: «Ідмістон-Віллас, будинок 45, помешкання В. Особі, яка тут проживає». Відправником виявився Борден!

27 лютого 1896

Примирився із самим собою, з Олівією і навіть із Борденом!

Обмежусь стислим записом: запевнив Олівію, що кохатиму її вічно й пообіцяв ніколи не бачитися з міс Макферсон (слова дотримаю).

Крім того, я вирішив припинити ворожнечу з Альфредом Борденом, хай би як він мене провокував. Я досі чекаю від нього якоїсь публічної витівки — помсти за мій паскудний вчинок у Кембриджі, але не реагуватиму на підбурювання.

5 березня 1896

Борден пішов у наступ раніше, ніж я очікував. Він здійснив успішну спробу принизити мене під час мого виконання добре відомого, але популярного трюку під назвою «Трильбі». (Асистентка лежить на дошці між спинками двох стільців; потім стільці відсувають, і вона немовби зависає в повітрі.) Борден примудрився сховатися за лаштунками.

Коли я відсував другий стілець від дошки, де лежала Гертруда, він швидко підняв запону, і всі побачили Адама Вілсона, який сидів навпочіпки й смикав руків’я механізму.

Я дав знак опустити завісу і завершив показ.

Не маю наміру мститися.

31 березня 1896

Нова атака Бордена. Надто швидко!

17 травня 1896

Нова атака Бордена.

Цей інцидент неабияк здивував мене, адже я знав напевно, що того вечора він теж виступав на сцені, але якимось чином устиг дістатися готелю «Грейт Вестерн» на протилежному кінці Лондону, щоб зірвати мій виступ.

Та я не мститимусь і цього разу.

16 липня 1896

Я настільки зневажаю Бордена, що віднині не напишу жодного слова про нього. (Сьогодні ввечері він здійснив чергову атаку, проте я навіть не думаю про помсту.)

4 серпня 1896

Минулого вечора я виконував відносно новий трюк, де використовується обертова грифельна дошка, на якій я пишу крейдою прості фрази, підказані глядачами. Коли дошка заповнюється, я різким жестом перевертаю її… Оце так диво! Ті самі фрази написані на іншому боці.

Сьогодні, перевернувши дошку, я виявив, що весь мій текст безслідно зник. Натомість хтось залишив послання:

БАЧУ, ЩО ТИ ВІДМОВИВСЯ ВІД НОМЕРА З ТРАНСПОРТУВАННЯМ.

ЧИ ОЗНАЧАЄ ЦЕ, ЩО ТИ ТАК І НЕ РОЗКРИВ СЕКРЕТ?

ПРИХОДЬ ПОДИВИТИСЯ НА РОБОТУ ПРОФЕСІОНАЛА!

Хай там як, але я не мститимусь. Олівія, яка мимоволі знає все про нашу ворожнечу, погоджується з тим, що мовчазне презирство — найкраща відповідь.

3 лютого 1897

Нова атака Бордена. Як же мені набридло це повторювати щоразу, як я розкриваю щоденник!

Він стає більш нахабним. Хоча ми з Адамом ретельно перевіряємо кожен предмет реквізиту як до, так і після виступів, і на додачу оглядаємо службові приміщення перед самісіньким початком, сьогодні ввечері Бордену таки вдалося пробратися до трюму сцени.

Я виконував трюк під простою назвою «Зникнення дівчини». Цей номер тішить як артиста, так і глядачів; він не потребує складного реквізиту. Моя асистентка сидить на звичайному дерев’яному стільці в центрі сцени. Я накриваю її великим простирадлом. Охайно розгладжую брижі. Постать дівчини вимальовується під тонкою тканиною. Особливо чітко видно голову та плечі — доказ її фізичної присутності.

Аж раптом я плавним порухом знімаю простирадло… і всі бачать, що стілець порожній! На сцені теж нікого немає, крім мене. Мої єдині «асистенти» — стілець і простирадло.

Сьогодні, знявши з Гертруди покров, я, на мій подив, виявив, що нажахана дівчина досі сидить на стільці. Я остовпів.

Але найстрашніше було попереду. Зненацька кришка люку відкинулася, і на сцену вистрибнув якийсь чоловік, одягнений у фрак і мантію; шовковий циліндр і шалик доповнювали вбрання. Сповнений диявольської холоднокровності, Борден (то був він!) скинув циліндр, уклонився публіці і неквапливо рушив за лаштунки, залишаючи за собою шлейф тютюнового диму. Я побіг слідом за ним, рішуче налаштований битися, проте мою увагу відвернув сліпучий спалах прямісінько над моєю головою.

Із колосників спустився світловий щит; яскраво-блакитні літери склалися в слова:

«ПРОФЕСОР МАГІЇ ВИСТУПАТИМЕ В ЦЬОМУ ТЕАТРІ ВЕСЬ НАСТУПНИЙ ТИЖДЕНЬ!»

Бліде блакитне сяйво залило сцену. Я дав знак розпоряднику, що стояв за лаштунками, і завіса нарешті опустилася, приховавши від глядачів мій розпач, приниження і гнів.

Повернувшись додому, я розповів Олівії про те, що трапилося.

— Ти маєш помститися йому, Робі,— сказала вона.— Треба добряче провчити його!

Цього разу я погодився з нею.

18 квітня 1897

Сьогодні ми з Адамом уперше продемонстрували публіці нашу версію «транспортування». Репетирували понад тиждень. З технічної точки зору виконання було бездоганним.

Проте оплески були радше ввічливими, ніж захопленими.

13 травня 1897

Після довгих тренувань і репетицій ми з Адамом покращили номер із транспортуванням і досягли такого рівня, перевершити який буде неможливо. Наша співпраця з Адамом триває півтора року, і за цей час він навчився імітувати мої рухи та жести з дивовижною точністю. Варто йому вбратися у такий самий костюм, в якому виступаю я, нанести трохи гриму, одягнути перуку (надзвичайно дорогу), і він перетворюється на ідеального двійника.

На жаль, щоразу, коли ми виходимо на сцену, сподіваючись на карколомний успіх, млява реакція публіки дає нам зрозуміти, що глядачі лишилися байдужими.

Гадки не маю, як зробити мій трюк більш видовищним. Два роки тому одна лише обіцянка включити його до програми збільшувала мої гонорари вдвічі. Сьогодні він мало кого цікавить. Тривожні думки не дають мені спокою.

1 червня 1897

До мене долітали чутки, що Борден «удосконалив» свій номер, але я не звертав на них уваги, оскільки давно не відвідував його покази. Заінтригований, я вирішив, що нам з Адамом варто завітати до Ноттінгему, де Борден виступав цілий тиждень. (Сьогодні ввечері на мене чекають в одному з театрів Шеффілду, проте я виїхав із Лондону на день раніше, аби потрапити на виставу Бордена дорогою до місця призначення.)

Замаскувавшись за допомогою сивої перуки, накладок на щоки, зношеного вбрання і непотрібних окулярів, я влаштувався на своєму місці в третьому ряду. Сидячи за кілька футів від Бордена, я спостерігав за тим, як він працює.

Нарешті все прояснилося! Борден суттєво змінив трюк. Він уже не ховається в ящиках. Не марнує зусилля на дурнуваті розваги — жбурляння м’ячів і циліндрів (до цього тижня я теж застосовував подібні дешеві прийоми). І він не користується послугами двійника.

Упевнено заявляю: Борден не користується послугами двійника. Мені відомо геть усе про двійників. Я бачу їх неозброєним оком. Не маю жодних сумнівів, що Борден працює сам.

Перша частина його номера демонструвалася на тлі драпірування, що перегороджувало сцену аж до кульмінаційного моменту. Коли запона була піднята, глядачі побачили величезну кількість паруючих посудин, оповитих шнурами ящиків, колб і пробірок, а над усім цим науковим приладдям простягалися переливчасті електричні дроти. Здавалося, ми зазирнули до лабораторії божевільного вченого.

Борден — не виходячи з образу дивакуватого французького професора — розгулював серед реквізиту і просторікував про небезпеку роботи з електричним струмом. Час від часу він поєднував кінці дротів або опускав їх у колби з газом, лякаючи публіку моторошним блиманням або гучним тріском. Довкола нього літали іскри, а над головою стелилася хмаринка блакитного диму.

Завершивши підготовку, він дав знак оркестру, і пролунав барабанний дріб. Борден схопив два товсті дроти й театральним жестом поєднав їх.

Щойно зблиснув яскравий спалах, відбулося переміщення. На наших очах Борден зник (обидва дроти зміїлися на підлозі, видаючи зловісне шипіння і плюючись іскрами) і тієї ж миті з’явився на протилежному кінці сцени — щонайменше за двадцять футів від місця, де перебував раніше!

Такий ефект не досягається звичайними ілюзіоністськими способами. Переміщення було надто стрімким і бездоганно виконаним. Він матеріалізувався із зігнутими руками так, ніби досі стискав дроти,— ті самі, що ефектно звивалися на сцені.

Під грім овацій Борден вийшов розкланюватися. За його спиною тріскотів і парував страшний апарат, що утворював дивний контраст із виконавцем, підкреслюючи пересічність його особи.

Поки зала здригалася від хвилі оплесків, він сунув руку до нагрудної кишені, немовби збираючись вийняти якийсь предмет. Стримано усміхаючись, він заохочував людей переконливіше просити його. Звісно, публіка гаряче зааплодувала, й усмішка Бордена стала ширшою. Рука занурилася в кишеню і витягла звідти… паперову троянду яскраво-рожевого кольору.

Цей трюк містив натяк на попередній номер, коли одна з глядачок вказала на конкретну квітку з великого оберемка і та загадковим чином щезла. Несподівана поява загубленої квітки неабияк потішила людей. Борден підняв троянду над головою — поза всяким сумнівом, жінка обрала саме її. Вичекавши певну мить, він покрутив паперовий вінчик і показав обвуглені пелюстки, неначе опалені пекельним полум’ям. Кинувши промовистий погляд у бік апарата, він востаннє вклонився і покинув сцену.

Овації довго не вщухали; зізнаюсь, що я захоплено аплодував разом з іншими глядачами.

Ну чому, чому ж мій колега-ілюзіоніст — надзвичайно талановитий, досвідчений професіонал — вперто продовжує брудну війну проти мене?

5 березня 1898

Багато працював; не мав часу розгорнути щоденник. Уже не вперше трапляється, що перерва між записами затягується на кілька місяців. Сьогодні (вихідний день) я ніде не виступаю, тож можу стисло розповісти про останні події.

Насамперед зауважу, що ми з Адамом не включили номер із транспортуванням до моєї програми після повернення з Ноттінгему.

Хоча так званий «найкращий фокусник» не мав приводу сердитися, він двічі удостоїв мене своєю увагою. В обох випадках моя програма опинилася на межі зриву. Під час першої атаки я зумів обернути все на жарт. Натомість друга витівка Бордена змусила мене пережити кілька жахливих хвилин — я дивом уникнув ганебного провалу.

Довелося скинути маску мовчазного презирства.

Я зосереджений на двох практично недосяжних цілях. Перша — добитися бодай якогось примирення з Джулією та дітьми. Я знаю, що втратив їх назавжди, але мені нестерпно боляче усвідомлювати, що між нами пролягла прірва. Друга ціль видається менш значущою. Зважаючи на те, що моє однобічне перемир’я з Борденом добігло кінця, я, звичайно, волів би розкрити секрет його трюку і вчергове перевершити його.

31 липня 1898

Олівія запропонувала чудовий план!

Перш ніж описати його докладніше, зазначу, що за останні місяці наша пристрасть суттєво охолола. Наші відносини не затьмарені гнівом чи ревнощами, але будинок немовби огорнутий пеленою байдужості. Ми мирно співіснуємо — вона у своєму помешканні, я у своєму — і часом поводимося як подружжя, проте жодних ознак любові і турботи не спостерігається. Попри все, щось утримує нас від розриву.

Перша причина стала зрозумілою сьогодні. Ми повечеряли у мене, але Олівія квапливо попрощалася і пішла, прихопивши з собою пляшку джину. Я вже звик, що вона часто випиває на самоті, і нічого їй не кажу.

Кілька хвилин по тому увійшла її служниця Люсі й попросила мене ненадовго спуститися.

Я побачив, що Олівія сидить за ломберним столиком, обшитим зеленим сукном. Перед нею стояли дві чи три відкорковані пляшки й пара келихів, а з іншого боку було присунуте ще одне крісло. Вона жестом попросила мене сісти й наповнила мій келих. Я долив помаранчевого сиропу, щоб перебити смак джину.

— Робі,— оголосила вона з притаманною їй відвертістю,— я хочу піти від тебе.

Я пробурмотів щось невиразне. Впродовж кількох місяців я чекав на такий розвиток подій, хоча не уявляв, як зреагую, коли це трапиться.

— Я хочу піти від тебе,— повторила вона,— а потім повернутися. Тобі цікаво, чому я так вирішила?

Я сказав, що мені дуже цікаво.

— Дещо приваблює тебе сильніше, ніж я. Якщо я перейду на інший бік і роздобуду це для тебе, є надія, що ти любитимеш мене як раніше.

Я запевнив її, що мої почуття не змінилися, але Олівія перебила мене.

— Я знаю, в чому твоя проблема,— впевнено мовила вона.— Ви з Альфредом Борденом сваритесь, наче двоє закоханих, що не можуть ужитися. Я вгадала?

Я запротестував, але, побачивши рішучий вираз її очей, поспішив погодитися.

— Поглянь! — Олівія помахала свіжим номером «Стейдж».— Раджу прочитати.— Згорнувши газету навпіл, вона простягла її мені. Одне з приватних оголошень на першій шпальті було обведене чорнилом.— Твій приятель Борден. Бачиш, що йому потрібно?

«Шукаємо молоду жінку на посаду сценічної асистентки. Вимоги — хореографічна підготовка, фізична тренованість, витривалість, приємна зовнішність. Претендентка має бути готовою до гастролей, тривалих репетицій, виступів на сцені, участі в складних захопливих трюках у місцях масового скупчення глядачів. Наявність рекомендацій є обов’язковою. Звертатися за адресою…».

Нижче була вказана адреса студії Бордена.

— Він подає це оголошення вже два тижні. Мабуть, йому важко знайти хорошу асистентку. Я могла би це виправити.

— Ти маєш на увазі?..

— Ти ж казав, що я найкраща асистентка з усіх, хто виступав з тобою.

— Невже ти… збираєшся працювати на нього? — Я з сумом похитав головою.— Невже ти здатна вчинити так зі мною?

— Хіба ти не хочеш дізнатися, як він виконує свій трюк? — спитала вона.

Коли я второпав, на що вона натякає, то закляк на місці, зачудовано дивлячись на неї. Якщо вона зуміє втертися йому в довіру, репетирувати з ним, виходити на сцену, вільно пересуватися студією, секрет Бордена невдовзі стане моїм.

Згодом ми перейшли до обговорення деталей.

Я непокоївся, що він упізнає її, але Олівія анітрохи не переймалася.

— Гадаєш, я би пішла на такий ризик, якби припускала, що він знає моє ім’я? — протяжно мовила вона й нагадала мені, що свого часу Борден надіслав їй листа і на конверті було написано: «Особі, що тут проживає».

На мою думку, найбільшою перешкодою могла стати відсутність рекомендацій, адже я був єдиним ілюзіоністом, із ким працювала Олівія. Проте вона сказала, що мені до снаги підробити будь-який лист.

Скажу відверто — мене роздирали сумніви. Було нестерпно думати, що молода красуня, яка затягла мене у вир пристрастей, докорінно змінила своє життя заради мене, була зі мною в горі і в радості цілих п’ять років, готується переметнутися до мого найлютішого ворога.

Дві години пролетіли непомітно, поки ми обмірковували її план і уточнювали деталі. Пляшка джину майже спорожніла.

— Я роздобуду для тебе його секрет, Робі,— невпинно торочила Олівія.— Ти ж хочеш цього, чи не так?

Я не заперечував, але повторював, що боюсь її втратити.

Безжальний привид Бордена був незримо присутній у кімнаті. Мене розривали суперечливі почуття: з одного боку, я надзвичайно радів можливості завдати йому нищівного удару, а з іншого — боявся страшної помсти, якщо він довідається, що Олівія — моя шпигунка. Я поділився з нею своїми сумнівами.

— Я повернусь до тебе, Робі,— відповіла вона.— І принесу секрет Бордена.

Ми швидко сп’яніли; нас охопив грайливий, амурний настрій. Я повернувся до свого помешкання лише вранці, після сніданку.

Саме зараз Олівія пише заявку на працевлаштування до Альфреда Бордена. Зі свого боку я маю підробити кілька рекомендацій. Ми вирішили вказати адресу її служниці для кореспонденції «до запитання»; задля подальшої конспірації Олівія візьме дівоче прізвище своєї матері.

7 серпня 1898

Минув тиждень, відколи Олівія надіслала листа Бордену, але відповіді досі немає. У певному сенсі це добре, адже останнім часом ми кохалися і милувалися так, наче згадали наше божевільне американське турне. Вона дуже погарнішала й відмовилася від джину.

14 серпня 1898

Борден відповів (точніше, відповідь надійшла від його помічника на прізвище Елборн). Співбесіда призначена на початок наступного тижня.

Раптом я передумав утілювати мій задум у життя, адже останніми днями наша пристрасть спалахнула з новою силою і я почуваюсь щасливим. Мені зовсім не хочеться, щоб вона потрапила до пазурів Бордена. І байдуже, що ми замислили цю хитрість разом.

Олівія вперто стоїть на своєму. Ми сперечаємось. Я удаю, ніби трюк Бордена не має особливого значення, а наша ворожнеча є не такою вже й серйозною; намагаюсь обернути все на жарт.

На жаль, упродовж багатьох місяців і навіть років я надто часто давав їй можливість міркувати на самоті.

18 серпня 1898

Олівія повернулася зі співбесіди. Каже, що Борден узяв її на роботу.

Поки її не було, я не знаходив собі місця від страху і розкаяння. Я очікував від Бордена будь-яких підступних інтриг і настільки боявся його, що уявив, ніби він навмисно розмістив оголошення про пошук асистентки, аби заманити її у свої тенета. Ледве стримав бажання побігти слідом за нею. Пішов до студії і спробував відволіктися на вправи перед дзеркалом, але зрештою повернувся додому і знову заходився міряти кроками свою кімнату.

Олівія була відсутня значно довше, ніж передбачалося, і я вже починав розробляти план дій, коли вона прийшла — сповнена радісного хвилювання, ціла й здорова.

Так, Борден найняв її. Так, він прочитав складені мною фальшивки й прийняв їх за справжні рекомендації. Ні, він не запідозрив, що я закрутив цю інтригу. Ні, він не здогадався, що ми з Олівією якось пов’язані.

Вона описала деякі апарати, побачені в його студії, але, на моє превелике розчарування, ці предмети реквізиту виявилися банальними.

— Він щось розповідав про трюк із транспортуванням? — спитав я.

— Жодного слова. Сказав лише, що деякі трюки виконує сам і допомога асистентки йому не потрібна.

Потім вона пішла спати під приводом втоми, а я знову залишився сам. Її можна зрозуміти. Співбесіда завжди буває виснажливою. Незалежно від обставин.

19 серпня 1898

Очевидно, що Олівія відразу почала виступати на сцені з Борденом. Цього ранку, коли я підійшов до дверей її помешкання, служниця сказала, що господиня прокинулася рано, поїхала невідомо куди й повернеться ввечері.

20 серпня 1898

Учора Олівія повернулася о п’ятій вечора. Вона пішла до себе, проте коли я постукав у двері, впустила мене. Знову мала втомлений вигляд. Я жадав дізнатися якісь новини, але почув одне — вони з Борденом цілий день відпрацьовували трюки, що потребували її участі, і репетиції були напруженими.

Трохи згодом ми повечеряли разом, але вона була геть знесилена й невдовзі лягла спати сама. Сьогодні пішла на світанку.

21 серпня 1898

Сьогодні неділя, і навіть Борден не працює. Олівія провела весь день вдома, але не зронила ні слова про те, що бачила й чим займалася в студії мого противника. Це бентежить мене. Я запитав у неї, чи не стримує її професійна етика, що забороняє розголошувати його таємні прийоми, але відповідь була негативною. На якихось кілька секунд я вловив на її обличчі тінь того настрою, в якому вона перебувала два тижні тому. Вона засміялася і сказала, що, ясна річ, розуміє, кому має бути відданою.

Я знаю, що, попри всі підозри, можу їй довіряти, тож більше не порушував цю тему. Ми просто насолоджувалися спокійним, умиротвореним днем. Довго гуляли в парку Гемпстед-Хіт під лагідним сонцем.

27 серпня 1898

Ще один тиждень добігає кінця, а Олівія досі нічого не з’ясувала. Здається, вона не схильна обговорювати цю тему.

Сьогодні ввечері вона принесла мені контрамарки на весь двотижневий ангажемент Бордена в театрі на Лестер-сквер. На афішах його програма розрекламована як «феєрична». Олівія щодня виходитиме з ним на сцену.

3 вересня 1898

Олівія не повернулася додому. Я здивований і стривожений; мене мучать лихі передчуття.

4 вересня 1898

Відправив посильного до студії Бордена — віднести Олівії записку. Він повернувся ні з чим. Сказав, що двері та вікна зачинені, і всередині явно нікого немає.

6 вересня 1898

Скинувши всі маски, я вирушив на пошуки Олівії. Спершу попрямував до студії Бордена, що виявилася зачиненою, як і сказав мені посильний. Потім пішов до його будинку в Сент-Джонс-Вуд і, за щасливою випадковістю, натрапив на кав’ярню, звідки було зручно стежити за парадним входом. Довго стирчав там, проте суттєвої винагороди не отримав. Щоправда, бачив Бордена з якоюсь жінкою — певно, то була його дружина. О другій годині дня вони вийшли з будинку, сіли в екіпаж, що вже чекав на них, і поїхали в бік Вест-Енду.

Вичекавши цілих десять хвилин, аби вони від’їхали подалі, я, геть знервований, наблизився до дверей і подзвонив. Мені відчинив слуга.

— Міс Олівія Свенсон тут? — напрямець спитав я.

Чоловік здивовано глипнув на мене.

— Ви помилилися, сер. Тут таких немає.

— Вибачте,— мовив я, своєчасно згадавши, що ми вирішили скористатися дівочим прізвищем її матері.— Я мав на увазі міс Венскомб. Вона тут?

Слуга ввічливо похитав головою.

— Міс Венскомб у нас не проживає. Можливо, вам варто звернутися до поштового відділення на Гай-стрит.

— Так, ваша правда,— відповів я й поспішив відступити, щоб не привертати до себе увагу.

Повернувшись до спостережного пункту в кав’ярні, я зачекав ще одну годину і побачив, як Борден із дружиною повернулися додому.

12 вересня 1898

Зрозумівши, що Олівія навряд чи повернеться, я пішов до театру на Лестер-Сквер, показав у касі мою контрамарку й обміняв її на квиток. Я навмисно попросив місце в одному з останніх рядів партеру, аби моя присутність не була помічена зі сцени.

Після традиційного номеру з китайськими кільцями Борден швидко й професійно виконав трюк, що передбачав несподівану появу дівчини з ящика. Звичайно, то була моя Олівія — навдивовижу чарівна в розшитій блискітками сукні, що сяяла й переливалася у світлі електричних ламп. Вона граційно зникла за лаштунками, а за кілька хвилин з’явилася знову в облягаючому трикотажному костюмі на кшталт гімнастичного трико. Попри гірке відчуття втрати, моє серце закалатало швидше від неприхованої чуттєвості цього видовища.

Кульмінацією виступу Бордена став номер з електричним транспортуванням, виконаний з особливою елегантністю, внаслідок чого я засмутився ще більше. Коли ж Олівія повернулася на сцену і почала розкланюватися разом із Борденом, мені стало зовсім зле. Вона випромінювала красу, щастя та радість. Збожеволівши від ревнощів, я подумав, що Борден підозріло ніжно тримає її за руку.

Рішуче налаштований довести справу до кінця, я вибіг із глядацької зали й зачаївся біля службової частини театру. Я бачив, як розійшлися артисти, а охоронець зачинив двері й вимкнув світло. Однак ані Борден, ані Олівія не вийшли надвір.

18 вересня 1898

Сьогодні служниця Олівії (яку я досі не звільнив, сподіваючись, що моя коханка може повернутися) показала мені послання, отримане від її колишньої господині.

Я з нетерпінням прочитав його, чіпляючись за останню надію щось з’ясувати, але в тексті містилося лише одне прохання:

«Люсі,

Прошу тебе спакувати мої речі й якнайшвидше принести їх до службового приміщення театру “Стренд”.

Будь ласка, напиши розбірливо моє ім’я на всіх пакунках і скринях, а я подбаю, аби мені все передали.

Додаю певну суму на покриття витрат. Решту можеш залишити собі. Якщо тобі знадобиться рекомендація для нової роботи, містер Енджер неодмінно напише все, що треба.

Дякую.

Олівія Свенсон»

Мені довелося зачитати цю записку вголос і розтлумачити бідолашній дівчині, що їй робити з п’ятифунтовою банкнотою, вкладеною в конверт.

4 грудня 1898

Я маю сезонний ангажемент у річмондському театрі «Плаза», розташованому на березі Темзи. Сьогодні ввечері, відпочивши в гримерній між денним і вечірнім показами, я збирався вийти перекусити з Адамом і Гертрудою.

Аж раптом хтось постукав у двері.

То була Олівія. Я впустив її, майже не усвідомлюючи, що роблю. Вона мала гарний вигляд, хоча здавалася втомленою. Сказала, що весь день шукала мене.

— Робі, мені вдалося роздобути інформацію, що цікавить тебе,— мовила Олівія, показавши мені запечатаний конверт.— Я принесла дещо важливе, але попереджаю: я не повернусь до тебе. Пообіцяй мені негайно припинити ворожнечу з Альфредом. Якщо даси клятву, я віддам тобі конверт.

Я нагадав їй, що з мого боку ворожнеча давно припинилася.

— Навіщо ж тобі потрібен його секрет?

— Хіба ти не знаєш?

— Лише для того, щоб продовжити війну!

Вона була близька до правди, але я не видав себе.

— Мені просто цікаво.

Вона сказала, що поспішає, тому що Борден чекав на неї цілий день і запідозрить щось нечисте. Я промовчав про те, скільки довелося чекати мені, коли вона виконувала мої доручення.

Я спробував з’ясувати, який сенс писати листа, якщо все можна переповісти своїми словами. Олівія відповіла, що це надто складно й заплутано, тож їй було зручніше переписати інформацію з особистого архіву Бордена. Нарешті вона простягла мені конверт.

— Чи справді я знайду тут розгадку? — спитав я, міцно стиснувши послання між пальцями.

— Гадаю, так.

Розвернувшись до мене спиною, вона відчинила двері.

— Чи можу я поставити тобі останнє запитання, Олівіє?

— Яке?

— Борден — один чоловік? Чи їх двоє?

Вона усміхнулася, і я розлютився, адже чудово розумів: так усміхається жінка, яка думає про свого коханця.

— Він один. Запевняю тебе.

Я вийшов за нею в коридор, де в межах чутності снували техніки й монтувальники.

— Ти щаслива? — спитав я.

— Так. Вибач, якщо образила тебе, Робі.

Вона пішла, навіть не усміхнувшись, не обійнявши, не торкнувшись мене. Останніми тижнями я сердився на неї, проте таке холодне прощання завдало мені болю.

Повернувшись до своєї гримерної, я зачинив двері й притулився до них спиною. Різким порухом розірвав конверт. Усередині виявився тоненький аркуш паперу, на якому рукою Олівії було написане одне-єдине слово:

Тесла.

3 липня 1900

Десь в Іллінойсі

Поїзд відійшов від чиказького вокзалу «Юніон-стрит» точно за розкладом — о дев’ятій ранку. Якийсь час він неквапливо тягнувся повз спустошені промислові зони, що оточують це чарівне життєрадісне місто, після чого набрав швидкість і рушив на захід, уздовж засіяних полів.

Мені забронювали не лише чудову спальну канапу, а й сидяче місце в салоні першого класу. Американські поїзди розкішно обставлені й оснащені всіма зручностями. Їжа, яку готують в одному з вагонів, облаштованому як справжній камбуз, виявилася ситною, смачною, бездоганно сервірованою. Я подорожував американськими залізницями п’ять тижнів, але вперше насолоджуюсь поїздкою і харчуюсь, наче король. Мені навіть страшно ставати на ваги! Поки за вікном пропливають безкрайні простори Америки, я почуваюсь добре захищеним у дивовижному американському світі комфорту, ввічливості й достатку.

Усі мої попутники — американці. Зібралося різношерсте товариство. До мене ставляться приязно й водночас цікавляться моєю діяльністю. Гадаю, близько третини з них — комівояжери вищого рівня; декотрі мають стосунок до тієї чи іншої сфери бізнесу. Крім того, зі мною подорожують двоє професійних картярів, один пресвітеріанський священник, четверо студентів, що повертаються до Денверу з чиказького коледжу, кілька заможних фермерів і землевласників, а також двійко персонажів, чий рід занять мені не вдалося визначити. З першої ж миті знайомства ми звертаємося один до одного на ім’я, як це заведено в Америці. Я давно пересвідчився, що ім’я Руперт веселить співрозмовників і викликає недоречні запитання, тож, перебуваючи у Штатах, я завжди називаю себе Роб або Робі.

4 липня 1900

Минулого вечора поїзд зупинився у Гейлсберзі, штат Іллінойс. Оскільки сьогодні американці відзначають День незалежності, залізнична компанія запропонувала пасажирам першого класу вибір: залишитися в купе або переночувати в найбільшому готелі міста. Зважаючи на те, що за останні тижні мені здебільшого доводилося спати в поїздах, я надав перевагу готелю.

Здійснив коротку прогулянку. Приємне місто; тут навіть є великий театр. Цього тижня гратимуть якусь п’єсу, але мені сказали, що естрадні вистави мають велику популярність. Сюди часто заїжджають ілюзіоністи. Передав адміністратору мою візитівку в сподіванні, що колись отримаю ангажемент.

Слід зауважити, що театр, готель і вулиці Гейлсбергу освітлюються електрикою. У готелі я дізнався, що більшість визначних американських міст подбали про електропостачання. Залишившись на самоті у своєму номері, я попрактикувався у вмиканні та вимиканні електричної лампи, підвішеної посеред стелі. Смію припустити, що це нововведення швидко пошириться і вважатиметься чимось звичним, адже електричне світло є яскравим, рівним, життєрадісним. Також я бачив у продажу багато різних електропристроїв: вентилятори, праски, обігрівачі для приміщень і навіть щітки для волосся з електричним двигуном! Щойно повернусь до Лондону, спробую розвідати, чи можна провести електричний струм у моєму будинку.

5 липня 1900

Перетинаючи Айову

Довго дивлюсь у вікно вагона, сподіваючись, що одноманітний ландшафт стане привабливішим, але скрізь простираються рівнини й сільськогосподарські угіддя. Яскрава блакить неба сліпить очі; неможливо дивитися на неї довше кількох секунд. Десь на півдні від нас скупчилися хмари, проте вони, здається, ніколи не змінюють ані свого положення, ані своєї форми, хоч би яку відстань ми подолали.

Містер Боб Тенхаус — один із моїх попутників — за щасливим збігом виявився віцепрезидентом компанії, що виробляє електричні прилади, подібні до тих, що привернули мою увагу. Він підтвердив, що тепер, коли людство наближається до двадцятого сторіччя, у світі немає жодних кордонів, жодних перешкод для запровадження електрики в наше життя. Він пророкує, що люди перепливатимуть моря на електричних кораблях, спатимуть в електричних ліжках, літатимуть в електричних апаратах, важчих за повітря, споживатимуть їжу, приготовлену з допомогою електрики… і навіть голитимуться електричними лезами! Боб — мрійник і на додачу комерсант, але він вселяє велику надію в моє серце. Я вірю, що в цій прекрасній державі, на зорі нового сторіччя, усе справді є можливим або може стати реальністю. Нинішня мандрівка до незнайомих глибин цієї країни дозволить мені розкрити секрети, яких жадає моя душа.

7 липня 1900

Денвер, Колорадо

Попри всі розкоші залізничної подорожі, не підлягає сумніву, що істинне благословення — нікуди не їхати. Хочу днів зо два відпочити в цьому місті, перш ніж рушити далі. Це найдовша перерва в заняттях магією, що трапилася в моєму житті: ніяких виступів, тренувань, нарад із моїм конструктором, прослуховувань і репетицій.

8 липня 1900

Денвер, Колорадо

На схід від Денверу пролягає величезна рівнина, частину якої я перетнув під час своєї подорожі з Чикаго. Я достатньо надивився на Небраску — мене нудитиме від неї решту життя. Спогади про ті похмурі краєвиди досі пригнічують мене. Вчора цілий день віяв гарячий південно-східний вітер, що розносив пил і пісок. Співробітники готелю бідкаються, що цей вітер дме із сусідніх посушливих штатів на кшталт Оклахоми, але така прикрість, незалежно від її походження, зіпсувала мою прогулянку містом. Щоправда, перш ніж я повернувся до готелю, імла трохи розсіялася і переді мною відкрилося дивовижне видовище на західних околицях Денверу — зазубрене громаддя Скелястих гір. Згодом, коли повітря стало прохолоднішим, я вийшов на балкон свого готельного номера і спостерігав за тим, як сонце заходить за величні вершини. Мені здається, що тутешні сутінки тривають на пів години довше, ніж в інших місцях, через гігантські тіні, що їх відкидають Скелясті гори.

10 липня 1900

Колорадо-Спрінгз, Колорадо

Це місто розташоване миль десь за сімдесят від Денверу, але поїздка у запряженому кіньми омнібусі зайняла весь день. Омнібус часто зупинявся, щоб прийняти одних пасажирів і висадити інших, замінити коней та кучерів. Я втомився і почувався незручно. Судячи з виразу облич моїх попутників, людей з довколишніх ферм, я справляв дивне враження. Однак я прибув цілим та здоровим і з першої ж миті відчув чарівність цієї місцевості. Колорадо-Спрінгз є незрівнянно меншим від Денверу, але дає вичерпне уявлення про турботу і ніжність, з якими американці ставляться до маленьких містечок.

Я знайшов скромний, але приємний готельчик, що відповідає моїм вимогам; розташування номера сподобалось мені, тож я винайняв його на тиждень, домовившись про можливість продовження терміну проживання.

З вікна відкривається панорама на дві з трьох визначних пам’яток Колорадо-Спрінгз, заради яких я приїхав сюди.

Після заходу сонця все місто немовби танцює в електричних вогнях. На вулицях загоряються високо підвішені ліхтарі; в кожному будинку яскраво переливаються вікна, а в даунтауні — діловому кварталі, на який виходять вікна мого номера,— чимало крамниць, контор і ресторанів приголомшують яскравими рекламними вивісками, що іскряться і мерехтять цієї теплої ночі.

За межами Колорадо-Спрінгз, вирізняючись на тлі нічного неба, височіє чорний велетень — знаменита гора Пайкс-Пік близько 15 тисяч футів заввишки.

Завтра я здійсню перше сходження на перші підступи до Пайкс-Піку і розшукаю третю пам’ятку, що привела мене до цього міста.

12 липня 1900

Учора ввечері я геть виснажився і не мав сил розгорнути щоденник. Сьогодні обставини склалися так, що я проведу день на самоті й нікуди не виїжджатиму. Маю вдосталь часу, щоб докладно описати події минулого дня.

Прокинувшись рано вранці, я поснідав у готелі і швидко дійшов до центральної площі, де на мене мав чекати екіпаж. Я замовив цю послугу перед від’їздом із Лондону й, попри те що отримав підтвердження, не знав напевно, чи зустрінуть мене. На мій подив, екіпаж стояв у призначеному місці. Чоловік, з яким я листувався, дотримав слова.

Згідно з американським звичаєм, ми відразу потоваришували. Мого нового приятеля звуть Рендал Д. Гілпін, він — корінний житель Колорадо. Я зву його Ренді, а він мене — Робі. Це низенький товстун із сивими бакенбардами, що обрамляють життєрадісне обличчя. Ренді має блакитні очі, його шкіра засмагла до червоно-охристого відтінку, а волосся (як і бакенбарди) посріблене сивиною. Він носить шкіряний капелюх і найбрудніші штани, які я бачив за своє життя. На лівій руці бракує одного пальця. Під його сидінням захована рушниця, і він каже, що зброя заряджена.

Попри його ввічливість і надмірну приязнь, Ренді ставиться до мене з певною підозрілістю — я розпізнав її лише тому, що провів чимало тижнів у США. Впродовж нашого сходження на Пайкс-Пік я витратив майже весь час, з’ясовуючи можливу причину такої недовіри.

Напевно, вплинуло кілька факторів. Мої листи справили хибне враження: він вирішив, що я, подібно до більшості відвідувачів, був золотошукачем (звідси я зробив висновок, що в горах є багато золотих жил). Згодом Ренді став більш говірким і зізнався, що, коли я з’явився на площі, через мій одяг і манеру поведінки він прийняв мене за священника. Золото — проста річ; Божий служитель теж вписувався в картину світу американця, але поєднання двох елементів було чимось незбагненним. Коли ж ексцентричний британець попросив відвезти його до скандально відомої лабораторії на вершині гори, він заплутався ще більше.

Ось чому Ренді тримався насторожено. На жаль, я не міг прихилити його до себе, оскільки моя професія і мета мого візиту видалися б йому не менш дивними!

Шлях до лабораторії Тесли — низка пологих підйомів на східному схилі величезної гори; за межами міста починається густий ліс, який розріджується десь за милю, поступаючись скелястому краєвиду з височенними ялинками, розсадженими далеко одна від одної. На схід простираються безкрайні простори, але переважають пласкі рівнини і земля обробляється настільки одноманітно, що панорама не викликає жодного захоплення.

За півтори години ми дісталися рівнинного безлісного плато на північно-східному схилі. Я помітив свіжі пеньки, що свідчили про нещодавню вирубку тутешніх дерев.

Посеред цього невеличкого плато — значно меншого, ніж я очікував,— розташовувалася лабораторія Тесли.

— Ти приїхав сюди у справах, Робі? — спитав Ренді.— Будь обережним. Подейкують, що тут небезпечно.

— Так, я знаю,— твердо мовив я.

Після коротких перемовин ми дійшли згоди щодо дороги назад. Я гадки не мав, як чинить Тесла, якщо йому треба спуститися до міста, проте хотів бути певним, що зможу безперешкодно повернутися до готелю. Ренді сказав, що має деякі справи, але обіцяв, що в другій половині дня приїде до лабораторії та дочекається мене.

Я завважив, що він не захотів зупиняти екіпаж поблизу будівлі; мені довелося йти пішки останні чотириста чи п’ятсот ярдів.

Лабораторія виявилася квадратною спорудою з голих нефарбованих дощок, що несла на собі численні відбитки непродуманих скороспілих рішень. Скидалося на те, що різноманітні маленькі прибудови спонтанно виникали вже після зведення основного корпусу: двоскатні дахи мали різний нахил і зливалися в місці стику під неймовірними кутами. На головному даху була встановлена (або прикріплена зсередини) масивна дерев’яна вишка для підйому вантажів, а на одному з бічних дахів містився інший підйомник меншого розміру.

У центрі будівлі вертикально здіймалася металева жердина, чий діаметр поступово зменшувався на висоті; верхівки не було видно через те, що кінець вінчала велика залізна сфера. Хитаючись під прохолодним гірським вітерцем, вона сяяла у вранішніх променях сонця.

Обабіч дороги, прямо на землі, лежали технічні пристрої невідомого мені призначення. У кам’янистий ґрунт була забита велика кількість металевих стрижнів; декотрі з них поєднувалися ізольованими дротами. Поряд з основним корпусом виднілася дерев’яна конструкція зі скляною стінкою, крізь яку я роздивився кілька вимірювальних або реєстраційних приладів.

Аж раптом я почув оглушливий тріск і всередині будинку промайнула низка моторошних спалахів — білих, біло-блакитних, рожево-білих,— які повторювалися хаотично, але швидко. Світло було настільки потужним, що осяювало не тільки два вікна в полі мого зору, а й дозволяло розгледіти крихітні тріщинки й отвори в матеріалі стін.

Зізнаюсь, що тієї миті моя рішучість похитнулася і я навіть озирнувся, щоб подивитися, чи залишається Ренді зі своїм екіпажем у межах досяжності. (Його і слід загув!) Зробивши кілька кроків, я геть занепав духом, коли натрапив на рукописний плакат, прикріплений до стіни біля головного входу:

НЕБЕЗПЕЧНО ДЛЯ ЖИТТЯ

ВХІД ЗАБОРОНЕНО!

Поки я вчитувався в ці слова, електричні розряди згасли так само швидко, як і з’явилися, і це видалося мені добрим знаком. Я постукав кулаком у двері.

Кілька секунд по тому двері відчинив Нікола Тесла власною персоною. Його обличчя виражало роздратування заклопотаної людини, яку відволікли від справ. Невдалий початок, але я був налаштований виправити ситуацію.

— Містер Тесла? — мовив я.— Мене звуть Руперт Енджер. Може, ви пам’ятаєте наше листування? Я писав вам з Англії.

— Я не маю знайомих в Англії.— Він витріщався на якусь точку за моєю спиною, ніби підраховуючи, скільки англійців я привів із собою.— Будь ласка, повторіть ваше ім’я, шановний сер.

— Руперт Енджер. Я був присутній на вашій лекції в Лондоні і дуже зацікавився…

— Ви — фокусник? Той, кого шанує містер Еллі?

— Так, я фокусник,— підтвердив я, хоча суть другого питання була мені незрозуміла.

— Можете увійти!

Перших вражень від зустрічі з ним було чимало, і, само собою, їх стало набагато більше, коли минуло кілька годин спілкування. Цього разу я звернув увагу на його обличчя — худе, розумне, привабливе, з яскраво вираженими слов’янськими вилицями. Тесла носив тоненькі вуса й мав рідке волосся, розчесане на прямий проділ. Складалося враження, що він не переймається своєю зовнішністю — такий вигляд має чоловік, який важко працює і лягає спати лише тоді, коли валиться з ніг від втоми.

Тесла наділений надзвичайною пам’яттю. Щойно я відрекомендувався, він пригадав не лише зміст коротких послань, якими ми нещодавно обмінялися, а й мій лист восьмирічної давнини, коли я замовив текст його лекції.

У лабораторії він познайомив мене зі своїм асистентом, містером Еллі. Як виявилося, цей непересічний чоловік відіграє багато ролей у житті Тесли й виконує різні функції — від помічника й співавтора до слуги й компаньйона. Містер Еллі здивував мене несподіваним зізнанням, що захоплюється моєю творчістю. У 1893 році він бачив мій виступ у Канзас-Сіті і зараз висловив свої думки про сценічну магію у лаконічній, але професійній манері.

Судячи з усього, інших асистентів тут немає — вони працюють удвох. Єдине товариство — чудернацька апаратура. Я свідомо описую прилади як живі істоти, зважаючи на те, що Тесла має звичку говорити про свої апарати так, ніби вони здатні мислити й відчувати. Приміром, учора я чув, як учений сказав, звертаючись до Еллі:

— Він знає, що насувається гроза.

І трохи згодом:

— Гадаю, він хоче, аби ми спробували ще раз.

Здавалося, Тесла почувався зручно в моєму товаристві; ворожість, продемонстрована ним у перші миті знайомства, безслідно зникла. Він оголосив, що вони з Еллі мають зробити перерву на обід, і ми втрьох заходилися їсти простий, але ситний ланч (Еллі хутко приніс необхідні харчі з однієї з бічних кімнат). Тесла усівся трохи далі від нас, і я зазначив його прискіпливість — він пильно оглянув кожен шматочок, перш ніж кинути його до рота, й жбурнув у смітник близько половини своєї порції. Пережовуючи їжу, він повсякчас протирав руки й прикладав до губ серветку. Перш ніж приєднатися до нас, він зібрав недоїдки й виніс їх надвір, після чого ретельно вимив і насухо витер посуд, склав усе в шухляду і зачинив її.

Потім Тесла докладно розпитав мене про застосування електрики в Британії: наскільки широким є запровадження електроенергії, які довгострокові плани має британський уряд щодо виробництва й передачі енергії, які способи передачі і можливості використання мають провідне значення. На щастя, перед тим як покинути Англію, я підготувався до зустрічі з Теслою і виконав «домашню роботу» з цієї теми, тож зумів підтримати бесіду на належному рівні. Він, певно, оцінив мої зусилля. Йому було особливо приємно дізнатися, що чимало британських підприємств, на відміну від американських, тяжіють до його багатофазної системи.

— У більшості міст досі надають перевагу системі Едісона,— пробуркотів він і заглибився в технічний аналіз недоліків, властивих методам його суперника.

Я здогадався, що він часто обговорював цю тему з фахівцями, здатними сприймати його аргументи значно краще, ніж я. Суть претензій Тесли полягала в тому, що люди, які нехтували його системою змінного струму, втрачали багато часу і безліч можливостей. Розмірковуючи про це питання та деякі інші, пов’язані з його роботою, він справляв враження нудного й антипатичного чоловіка, хоча загалом я вважав його розумним приємним співрозмовником.

Зрештою він перейшов до запитань про мене, мою кар’єру, мої зацікавленість електрикою і плани щодо використання останньої.

Перед від’їздом з Англії я твердо вирішив: якщо Тесла намагатиметься вивідати секрети моїх фокусів, він буде єдиною людиною, для якої я зроблю виняток і розкрию все, що завгодно. Це здавалося правильним. Коли я слухав його лекцію в Лондоні, мене вразило, що він поводився наче професійний ілюзіоніст, який з неменшим задоволенням дивує і містифікує публіку, але, на противагу фокусникам, він залюбки — за власним бажанням — ділився своїми таємницями з глядачами.

Та він не виявив жодних ознак цікавості до магії. Я збагнув, що немає сенсу продовжувати й дозволив йому скеровувати бесіду на власний розсуд. Протягом однієї чи двох годин він дотепно розповідав про конфлікти з Едісоном, боротьбу з бюрократією і науковою спільнотою, а також перелічив більшість своїх досягнень. Його нинішня лабораторія здебільшого існувала за рахунок коштів, отриманих завдяки розробкам останніх років. Він установив перший у світі гідрогенератор, що забезпечував електроенергією ціле місто: електростанція розташовувалася поблизу Ніагарського водоспаду, а привілейованим містом став Баффало. Тесла справді сколотив солідний капітал на Ніагарі, але, подібно до багатьох людей, які несподівано розбагатіли, часто замислювався, чи надовго вистачить цих грошей.

Я старався якомога делікатніше повертати розмову в русло фінансових питань, оскільки йшлося про одну з небагатьох царин, де наші інтереси збігалися. Звісно, він не міг розкрити незнайомцю подробиці свого економічного становища, проте було очевидно, що пошук фінансування надзвичайно турбує його. Він кілька разів згадав Дж. П. Моргана, свого теперішнього спонсора.

Жоден із нас не обмовився жодним словом про безпосередню мету мого візиту, але найближчими днями ми матимемо достатньо часу для цього. Вчора ми лише познайомилися і спробували краще пізнати один одного.

Я майже нічого не написав про головну особливість його лабораторії. Впродовж усього обіду і подальшої тривалої розмови над нами височіла Експериментальна Котушка. Ба більше, вона займає весь простір лабораторії — там немає іншого обладнання, окрім кількох індикаторних і калібрувальних приладів.

Котушка вирізняється гігантським розміром. Тесла каже, що її діаметр перевищує п’ятдесят футів, і я ладен повірити в це. Тьмяне освітлення надає Котушці похмурого, зловісного вигляду — принаймні, коли вона вимкнена. Збудована довкола центрального осердя (ним служить нижня частина високої металевої жердини на даху, яку я помітив під час підйому), Котушка намотана на численні дерев’яні та металеві рейки, причому намотка стає дедалі складнішою в міру наближення до осердя. Будучи цілковитим профаном, я не бачив жодного сенсу в цій конструкції, що нагадувала якусь дивну клітку. Її оточували зайві, непотрібні предмети. Приміром, у лабораторії стояли прості дерев’яні стільці, деякі з яких були майже впритул присунуті до Котушки. Скрізь валявся різний мотлох: папери, інструменти, засохлі рештки їжі і навіть брудний носовичок. Поки Тесла водив мене довкола предмета своєї гордості, я люб’язно висловлював захоплення, хоча геть нічого не розумів. Ясно було одне: Котушка здатна використовувати й трансформувати неймовірну кількість енергії, що постачається з Колорадо-Спрінгз і надходить прямісінько до гори. Тесла розплатився тим, що встановив міські генератори за власний рахунок!

— Я маю вдосталь електрики. Усе, що мені потрібно! — похвалився він.— Вечорами ви в цьому переконаєтесь.

Я уточнив, що він має на увазі.

— Ви побачите, що міські ліхтарі час від часу тьмяніють, а іноді світло вимикається. Це означає, що ми працюємо! Дозвольте мені показати вам дещо.

Ми вийшли з ветхої будівлі, перетнули вибоїсту ділянку землі і невдовзі дісталися місця, де схил круто обривався. Далеко внизу, мов на долоні, розкинувся Колорадо-Спрінгз, що мерехтів у сонячному мареві.

— Якщо ви завітаєте сюди ввечері, я продемонструю вам, як це відбувається,— пообіцяв Тесла.— Одним порухом важеля я можу занурити все місто в темряву.

Коли ми рушили назад, він повторив:

— Ви неодмінно маєте прийти до мене вночі. Ніч — найкращий час у горах. Ви, певно, помітили, що тутешні краєвиди є монументальними, але не викликають особливої цікавості. З одного боку немає нічого, крім скелястих хребтів, а з іншого — пласка, як дошка, рівнина. Немає сенсу дивитися вниз чи роззиратися довкола. Справжнє диво — над нами! — Він звів очі до неба.— Ніколи раніше я не милувався таким прозорим повітрям, таким прекрасним місячним сяйвом. І ніде я не бачив таких потужних гроз! Я обрав це місце саме тому, що тут часто бушують грози. До слова, зараз насувається одна з них.

Я озирнувся, шукаючи добре знайомі купчасті хмаринки вдалині або темні, набухлі дощем клуби хмар, що затягують небо перед грозою, але ніщо не затьмарювало чисту блакить. Повітря теж залишалося свіжим і підбадьорливим, без жодного натяку на зловісну задуху, що завжди передвіщає зливу.

— Гроза очікується ввечері, після сьомої. Треба подивитися на мій когерер, аби визначити точний час.

Ми повернулися до лабораторії. Дорогою я вгледів Ренді Гілпіна, який зупинив екіпаж доволі далеко. Він помахав мені рукою, і я відповів тим самим.

Тесла вказав на один із пристроїв, які привернули мою увагу раніше.

— Цей прилад показує, що гроза щойно знялася в районі Сентрал-Сіті, миль за вісімдесят на північ від нас. Погляньте!

Він тицьнув пальцем у ту частину апарата, де були встановлені збільшувальні лінзи, і кілька разів постукав по корпусу. Придивившись уважніше, я зрозумів, що саме він хотів показати мені: то була крихітна електрична іскорка, що проскакувала між двома металевими стрижнями.

— Коли загоряється іскра, це означає, що прилад реєструє спалах блискавки,— пояснив Тесла.— Іноді я бачу розряд у своїй лабораторії, а гуркіт грому долинає сюди більш ніж за годину.

Я збирався висловити свою недовіру, але згадав, що маю справу з серйозним ученим. Він підійшов до іншого приладу, поряд із когерером, і записав два-три показання. Я рушив слідом за ним.

— Містере Енджер,— мовив Тесла,— я просив би вас глянути на годинник сьогодні ввечері, коли ви побачите першу блискавку. Запам’ятайте час. За моїми підрахунками, це станеться між сьомою п’ятнадцять і сьомою двадцять.

— Невже ви здатні визначити точну мить?

— У межах п’яти хвилин.

— На цьому можна заробити великі гроші! — скрикнув я.

Тесла зберігав байдужий вираз обличчя.

— Гроші мало цікавлять мене,— сказав він.— Я експериментатор. Моя основна мета — дізнатися, коли зчиниться буря, й отримати якомога більше користі від цієї інформації.— Він глянув у бік Гілпіна, який чекав на мене.— Бачу, ваш екіпаж повернувся. Чи плануєте ви навідатися до мене ще раз?

— Я приїхав до Колорадо-Спрінгз з однією-єдиною метою,— зізнався я.— Маю до вас ділову пропозицію.

— Мій досвід засвідчує, що це найкращий різновид пропозиції,— без тіні жарту відгукнувся Тесла.— Чекаю на вас післязавтра.

Він пояснив, що завтра буде заклопотаний, бо має поїхати на вокзал і забрати нове обладнання.

На цьому ми попрощалися, і Гілпін відвіз мене до міста.

Мушу записати, що рівно о сьомій дев’ятнадцять у місті було видно блискавку і наступної миті небом прокотився гуркіт грому. Потім зчинилася страшенна гроза (ніколи в житті не бачив подібної). Я ризикнув вийти на балкон свого готельного номера і спрямував погляд на вершини Пайкс-Піку, сподіваючись розгледіти лабораторію Тесли. Усе тонуло в темряві.

13 липня 1900

Сьогодні Тесла продемонстрував мені, як працює його Котушка.

Спершу він спитав, чи маю я міцні нерви, і я відповів ствердно. Тоді Тесла дав мені потримати залізний брусок, прикутий до підлоги довгим ланцюгом. Він приніс велику скляну колбу, заповнену чи то димом, чи то газом, і поставив її на стіл переді мною. Стискаючи брусок у лівій долоні, я за вказівкою Тесли поклав праву долоню на скляну посудину. Всередині колби раптом зблиснув яскравий спалах, і я відчув, як волосся на руках стало дибки. Стривожений, я відступив назад, і світло відразу згасло. Помітивши веселу усмішку Тесли, я вдруге притиснув долоню до скла й не відпускав, коли страхітливе сяйво з’явилося знову.

Трохи згодом ми провели низку подібних експериментів; деякі з них я бачив, коли Тесла демонстрував їх лондонській публіці. Налаштований не виявляти свого хвилювання, я стоїчно витримав випробування електричними розрядами на кожному приладі. Нарешті Тесла спитав, чи не заперечую я посидіти в електричному полі Експериментальної Котушки, коли він збільшить напругу до двадцяти мільйонів вольт!

— А це безпечно? — поцікавився я, випнувши підборіддя з таким виглядом, ніби ризик — звична справа для мене.

— Даю вам слово, сер. Ви ж приїхали сюди заради експериментів, чи не так?

— Саме так,— підтвердив я.

Тесла жестом наказав мені сісти на один із дерев’яних стільців, і я підкорився. Містер Еллі ступив уперед і підсунув другий стілець ближче до мене. Усівшись, він простяг мені газету.

— Побачимо, чи зможете ви читати при надприродному світлі! — мовив він, і обидва захихотіли.

Я теж усміхнувся, і Тесла смикнув за якесь залізне руків’я. Несподівано полихнув електричний розряд, що супроводжувався оглушливим тріском. Енергія вирвалася з витків дротів, що стелилися над моєю головою, розкриваючись, мов пелюстки гігантської смертоносної хризантеми. Ошелешений, я спостерігав за тим, як в’юнкі електричні блискавки, що плювалися вогнем, поповзли вгору, обвилися довкола голівки котушки, а потім зазміїлися вниз, до мене та Еллі, немовби переслідуючи здобич. Еллі сидів нерухомо, тож я змусив себе не ворушитися. Аж раптом одна з блискавок торкнулася мене й заметалася туди-сюди, уздовж мого тіла, неначе повторюючи його обриси. Я знову відчув, як по шкірі побігли мурахи, світло мало не засліпило мені очі, але не було ні болю, ні печіння, ні електричного удару.

Еллі вказав на газету, яку я досі стискав у руці. Витягнувши її перед собою, я переконався, що сяйво було аж надто яскравим для читання. Дві іскри пронеслися по одній зі сторінок, ніби хтось намагався підпалити папір. Якимось дивовижним, магічним чином сторінка не загорілася.

Згодом Тесла запросив мене здійснити ще одну коротку прогулянку.

— Прийміть мої вітання, сер. Ви сміливець,— сказав він, щойно ми вийшли надвір.

— Я просто стримував свої емоції,— заперечив я.

Тесла розповів, що багатьом відвідувачам лабораторії пропонували взяти участь в аналогічних експериментах, але мало хто наважився протистояти несамовитій силі електричних розрядів.

— Можливо, вони не були на ваших лекціях,— припустив я.— Я розумію, що ви не ризикували би ні власним життям, ні життям людини, яка приїхала з Великої Британії, щоб зробити вам ділову пропозицію.

— Звісно ні,— погодився Тесла.— Мабуть, настав час обговорити наші справи. Чи не були б ви такі ласкаві поділитися вашим задумом?

— Ну… я не знаю…— почав я й осікся, добираючи слова.

— Ви хочете вкласти кошти в мої дослідження?

— Ні,— чесно зізнався я.— Я знаю, що вам вистачає інвесторів.

— Правильно. Хоча деякі з них вважають, що зі мною

важко співпрацювати і більшість моїх дослідів не принесуть швидкого прибутку. Саме тому між нами виникали конфлікти в минулому.

— Ризикну припустити, що не тільки в минулому. Коли ми з вами розмовляли востаннє, ваші думки були явно зайняті містером Морганом.

— Відносини з містером Дж. П. Морганом справді турбують мене.

— Містере Тесла, скажу прямо: я — заможна людина. Маю надію, що допоможу вам.

— Але ж інвестиції вас не цікавлять.

— Мене цікавить покупка,— уточнив я.— Я волів би, щоб ви виготовили для мене електричну апаратуру, і, якщо ми дійдемо згоди щодо ціни, я залюбки заплачу вам за роботу.

Ми гуляли по краю розчищеного плато, на якому розташовувалася лабораторія. Аж тут Тесла зупинився. Він завмер у театральній позі, замислено роздивляючись зарослий деревами схил гори, що височів попереду.

— Яка саме апаратура вам потрібна? — мовив він.— Ви ж бачили, що я здійснюю теоретичну, експериментальну роботу. Жоден із моїх винаходів не продається, і все, що я наразі використовую, є безцінним для мене.

— Незадовго до від’їзду з Англії,— сказав я,— я прочитав про ваші розробки в «Таймз». У статті зазначалося, що ви теоретично довели можливість передачі електрики по повітрю і найближчим часом плануєте продемонструвати цей принцип.— Поки я говорив, Тесла пронизував мене суворим поглядом, але я надто відверто виявив свій інтерес, тож довелося провадити далі.— Судячи з усього, чимало ваших колег-науковців стверджують, що це неможливо, але ви впевнені у своїй правоті. Чи це правда?

Поставивши останнє запитання, я зазирнув йому у вічі й побачив разючу зміну. Обличчя Тесли набуло жвавого, зацікавленого виразу.

— Так, це чистісінька правда! — скрикнув він і збуджено заходився пояснювати свій задум, який я не зовсім розумів.

Жодна сила не могла зупинити його! Швидко й схвильовано розмовляючи, він зірвався з місця і помчав в обраному нами напрямку. Я прискорив ходу, аби не відстати від нього. Ми здалеку обійшли лабораторію, і звідусіль було видно увінчаний сферою шпиль. Тесла кілька разів указав на нього під час своєї промови.

Якщо я не помиляюсь, суть сказаного була така. Він давно встановив, що найбільш ефективний спосіб передачі багатофазного струму — збільшити величину напруги й транспортувати його надміцними кабелями. Тепер він був готовий продемонструвати, що зростання напруги призведе до багаторазового збільшення частоти струму, внаслідок чого відпаде необхідність у використанні кабелів. Струм випромінюватиметься в простір і ширитиметься повітрям, аж доки його не уловлять спеціальні приймачі чи детектори й не пустять у хід.

— Подумайте лишень про перспективи, що відкриваються перед нами! — оголосив Тесла.— Будь-які речі, механізми, життєві блага — уявні чи вже відомі людству — можна буде отримати завдяки електроенергії, що черпатиметься прямо з повітря!

Слухаючи його, я згадав мого нещодавнього попутника Боба Танхауса, помітивши комічну подібність між ними. Тим часом Тесла захоплено перелічував можливі варіанти застосування електроенергії: світло, тепло, гарячі ванни, їжа, будинки, розваги, автомобілі… передбачалося, що ми — загадковими й неймовірними способами — здобуватимемо всі ці розкоші з допомогою електрики.

— Чи досягли ви якихось успіхів у ваших дослідах?

— Аякже! На експериментальному рівні, само собою, але інші люди, якщо забажають, зуміють відтворити мої експерименти за контрольованих умов. Це реальність, а не плід моєї уяви! За кілька років я зможу генерувати електроенергію для всього світу так само, як роблю це зараз для Баффало й Колорадо-Спрінгз.

Ми двічі обійшли лабораторію, поки він виливав на мене бурхливий словесний потік. Я крокував з ним в унісон, терпляче чекаючи, коли ейфорія науковця згасне. Було очевидно, що такий розумний чоловік, як Тесла, рано чи пізно повернеться до теми, яку я порушив раніше. Так і сталося.

— Чи правильно я зрозумів вас, містере Енджер? — спитав він.— Ви хочете придбати це обладнання?

— Ні, сер,— відказав я.— Мене цікавить інша апаратура.

— Я приділяю весь свій час роботі, про яку розповідав вам.

— Розумію, містере Тесла. Але я шукаю щось нове. Скажіть: якщо електрична енергія передається на відстань, чи можна схожим чином транспортувати матерію?

Рішучість, з якою він відповів, здивувала мене:

— Енергія і матерія — два вияви тієї самої сутності. Гадаю, вам це відомо?

— Так, сер,— підтвердив я.

— Тоді ви знаєте відповідь. Щоправда, я маю визнати, що не бачу сенсу транспортувати матерію.

— А ви могли би винайти апарат, призначений для таких цілей?

— Яка маса об’єкта, що підлягає транспортуванню? Вага? Розмір?

— Щонайбільше двісті фунтів,— відповів я.— Що ж до розміру… максимальна висота — два ярди.

Він перебив мене порухом руки.

— Скільки грошей ви пропонуєте?

— А скільки ви просите?

— Мені терміново потрібні вісім тисяч доларів.

Я не стримав сміх. Ця сума перевищувала заплановані мною витрати, але все одно здавалася прийнятною. Тесла стривожено зиркнув на мене й відступив назад, імовірно подумавши, що я збожеволів. Однак наступної миті ми обіймалися на обдуваному всіма вітрами плато, плескаючи один одного по плечах. Як добре, що нам поталанило зустрітися! Я шукав його, а він — мене!

Щойно ми відійшли й потиснули один одному руки на знак досягнутої згоди, як десь у горах загуркотів грім і прокотився повз нас, відлунюючи в тіснинах.

14 липня 1900

Тесла нав’язує мені більш суворі умови, ніж передбачалося. Я маю заплатити йому не вісім, а десять тисяч доларів — солідна сума, як не крути. Здається, він — як і всі прості смертні — дотримується принципу «Ранок покаже, що вечір не скаже», оскільки вранці обміркував мою пропозицію і вирішив, що восьми тисяч вистачить лише на покриття дефіциту, що утворився в його бюджеті ще до мого приїзду. Моє замовлення коштуватиме дорожче. Крім того, він вимагає чималий аванс готівкою. Я можу наскребти три тисячі готівкою і ще три — в облігаціях на пред’явника, але решту грошей доведеться переправляти з Англії.

Тесла охоче погодився на такий варіант оплати.

Сьогодні він докладніше розпитав мене, чого саме я потребую від нього. Він не цікавиться магічним ефектом, якого я хочу досягти, а зосереджується виключно на практичних питаннях. Розмір апаратури, джерело живлення, необхідна вага, вимоги до портативності.

Я захоплююсь його аналітичним розумом. Портативність — єдина характеристика, що не спала мені на думку, хоча цей фактор є надзвичайно важливим для фокусника, що гастролює.

Він уже накреслив перші плани начорно й звелів мені провести кілька днів у Колорадо-Спрінгз, поки він поїде до Денверу, щоб купити необхідні деталі.

Реакція Тесли на мій задум розвіяла останні підозри: Борден ніколи не звертався до нього!

Я часто розмірковую про мого давнього противника. З допомогою Олівії він намагався збити мене зі сліду. В його номері використовуються яскраві спецефекти, які пересічний глядач приймає за електричні спалахи, але це облуда. Борден гадав, що обдурив мене й змусив ганятися за привидами, а натомість ми з Теслою приборкуємо дику енергію, невидиму людським очам.

Але Тесла працює надто повільно! Мене непокоїть втрата часу. Я наївно вірив: якщо ми укладемо угоду, замовлений мною механізм буде виготовлений за лічені години. Судячи з його замисленого обличчя і невиразного бурмотіння, я припускаю, що розпочатий мною процес винаходу може не дати практичних результатів. (Містер Еллі по секрету підтвердив, що Тесла нерідко затягує виконання замовлення на місяці.)

На жовтень і листопад я домовився про ангажементи в Англії; необхідно приїхати заздалегідь.

До повернення Тесли я маю два вільні дні; мабуть, було б непогано скористатися нагодою і знайти розклад руху поїздів та пароплавів. Виявилося, що Америка — велика країна в багатьох аспектах — не завжди надає таку інформацію.

21 липня 1900

Робота Тесли вочевидь просувається успішно. Мені дозволено відвідувати його лабораторію щодва дні; хоча я бачив окремі частини апарату, про випробування навіть не йдеться. Сьогодні я заскочив Теслу зненацька — він відволікся на свої досліди й був цілком захоплений процесом. Моя поява викликала у нього подив і роздратування.

4 серпня 1900

Упродовж трьох днів довкола Пайкс-Піку бушували страшні грози, внаслідок чого я був пригнічений і втратив надію. Я знаю, що Тесла займається власними експериментами, а не моїм замовленням.

Час спливає. До кінця нинішнього місяця я повинен сісти в поїзд, що вирушає з Денверу!

8 серпня 1900

Цього ранку, щойно я увійшов до лабораторії, Тесла оголосив, що мій апарат готовий до випробувань. Сповнений радісного хвилювання, я чекав вирішальної миті. Проте механізм чомусь не спрацював. Цілих три години я спостерігав за тим, як Тесла возився з якимись дротами, після чого повернувся до готелю.

Співробітники Першого банку Колорадо повідомили мені, що гроші надійдуть за день чи два. Можливо, це спонукає Теслу докласти більших зусиль.

12 серпня 1900

Сьогодні зірвалася ще одна спроба демонстрації апарату. Я був розчарований такою розв’язкою. Збентежений, Тесла стверджував, що не міг припуститися помилки в розрахунках.

Стисло опишу наш невдалий експеримент. Прототипом мого апарату є зменшена модель Котушки, що має іншу систему прокладки дротів. Після розлогої лекції про принципи його дії (я нічого не зрозумів, але здогадався, що Тесла радше прочитав її для самого себе, думаючи вголос) Тесла дістав металевий стрижень, який він — а може, містер Еллі — пофарбував свинцевим суриком. Він поклав цей предмет на поміст, прямісінько під конусоподібною конструкцією, сплетеною з дротів; верхівка конуса була спрямована на стрижень.

Коли містер Еллі, виконуючи вказівки Тесли, натиснув на великий важіль, розміщений поблизу основної Котушки, почулося гучне, але добре знайоме шипіння електричного розряду. Тієї ж миті довкола жовтогарячого стрижня зайнялося біло-блакитне полум’я, що загрозливо зміїлося згори донизу. (Я оцінював такий ефект із професійної точки зору і був задоволений, уявивши, як він вплине на мій майбутній номер.) Спалахи множилися, шум зростав, і невдовзі виникло враження, що розплавлені частки стрижня бризнули на підлогу, хоча це не відповідало дійсності — стрижень був анітрохи не пошкоджений.

Кілька секунд по тому Тесла театрально змахнув руками, і містер Еллі повернув важіль у вихідну позицію. Електрика моментально вимкнулася, а стрижень нікуди не дівся.

Тесла негайно заглибився в пошуки причин загадкового збою і, як уже траплялося раніше, забув про мою присутність. Містер Еллі порадив мені зачекати кілька днів і утриматися від візитів до лабораторії, але я гостро усвідомлюю, як швидко летить час. Цікаво, чи вдалося мені навіяти це відчуття містеру Теслі?

18 серпня 1900

Головною подією цього дня стала не друга зірвана демонстрація апарату, а моя бурхлива суперечка з Теслою. Сварка спалахнула відразу після того, як механізм знову не спрацював. Ми обидва нервували: я — від розчарування, а він — від досади.

Коли жовтогарячий стрижень учергове відмовився рушити з місця, Тесла підхопив його й дав мені потримати. Кілька секунд тому його огортало сліпуче сяйво і навсібіч летіли іскри. Я обережно взяв стрижень, очікуючи, що він обпече мені пальці. Проте метал виявився холодним. І найдивніше, що він був не прохолодним через відсутність розігріву, а в буквальному сенсі крижаним. Я зважив його на долоні.

— Ще кілька таких невдач, містере Енджер,— люб’язно мовив Тесла,— і мені доведеться віддати вам це як сувенір.

— Я прийму його,— відказав я,— хоча волів би отримати те, за що заплатив гроші.

— Якби мені дали більше часу, я міг би зрушити Землю.

— На жаль, часу обмаль,— відрізав я, жбурнувши стрижень на підлогу.— Я не маю бажання зрушити Землю. І ця металева палиця мене не цікавить.

— Тоді назвіть, будь ласка, об’єкт, якому ви надаєте перевагу,— саркастично зазначив Тесла.— Я зосереджусь на ньому.

Утративши над собою контроль, я вивільнив почуття, що їх стримував останніми днями.

— Містере Тесла, я дозволив вам працювати з кавалком заліза, бо вважав це необхідним для експериментальних цілей. Чи правильно я розумію (хоча варто було додуматися раніше), що ви могли би використати будь-який інший предмет?

— У межах розумного — так.

— Чому ж ви не змогли сконструювати апарат, здатний виконати те, що мені потрібно?

— Тому що, сер, ви нечітко сформулювали ваші вимоги!

— Мої вимоги не поширюються на залізні дрючки,— обурено зауважив я.— Навіть якщо ваша штуковина запрацює, мені від того ні холодно ні жарко. Я хочу перемістити живу істоту. Людину!

— Отже, я мав би демонструвати мої невдачі не на злощасному шматку заліза, а на живій людині? Кого ж ви обрали для участі в цьому небезпечному експерименті?

— Хіба він небезпечний? — спитав я.

— Будь-який експеримент несе в собі певний ризик.

— Я сам користуватимусь цим апаратом.

— Ви обрали об’єктом самого себе? — Тесла зловісно засміявся.— Сер, перш ніж ми перейдемо до експериментів, я просив би вас сплатити мені всю домовлену суму.

— Перепрошую, мені час іти,— сердито обірвав його я і розвернувся до виходу. Не попрощавшись ні з ним, ні з Еллі, я вискочив надвір. Ренді Гілпіна ніде не було видно, але я не уповільнив крок, налаштувавшись пройти пішки весь шлях до міста, якщо буде потреба.

— Містере Енджер! Сер! — Тесла стояв на порозі лабораторії.— Ми погарячкували. Мені слід було дати вам зрозуміліші пояснення. Якби я знав, що ви бажаєте переміщувати живі організми, це полегшило би мою роботу. Значно складніше мати справу з масивними неорганічними сполуками. Жива тканина — зовсім інша річ.

— Що ви маєте на увазі, професоре? — уточнив я.

— Якщо ви хочете, щоб я переміщував живі організми, повертайтесь завтра. Все буде виконано.

Я кивнув на знак згоди й попрямував далі, крокуючи гравійною доріжкою, що йшла з гори. Я сподівався зустріти Гілпіна, але, з іншого боку, не заперечував проти прогулянки, якби той не з’явився. Стежка петляла й звивалася між крутими поворотами, часто обриваючись прямо над проваллям.

Пройшовши десь пів милі, я вгледів яскравий предмет у високій придорожній траві й придивився уважніше. То був короткий залізний стрижень, пофарбований суриком,— явно ідентичний тому, який використовував Тесла. Вирішивши, що я маю право взяти його на згадку про неймовірну зустріч із Теслою, я підняв стрижень і забрав його з собою.

19 серпня 1900

Сьогодні вранці, коли Гілпін привіз мене до лабораторії, я побачив, що Тесла перебуває в пригніченому настрої.

— Боюсь, що мені доведеться засмутити вас,— сказав він, коли ми підійшли до дверей.— Попереду багато роботи, а я знаю, що ви маєте терміново повертатися до Британії.

— Що трапилося? — спитав я, задоволений бодай тим, що вчорашня сварка лишилася в минулому.

— Я вважав, що працювати з живими організмами буде легше легкого. Адже їхня структура є набагато простішою. Жива матерія як така містить крихітну кількість електрики. Я припустив, що достатньо буде посилити цю енергію. Гадки не маю, чому в мене нічого не вийшло. Усі розрахунки збігаються. Заходьте й переконайтеся самі.

Увійшовши до лабораторії, я помітив, що містер Еллі став у бойову стійку, в якій я навіть не міг його уявити. Він завмер в агресивній позі, схрестивши руки на грудях і випнувши підборіддя вперед,— справжній воїн, готовий захищатися. Поряд із ним, на лавці, стояла невеличка дерев’яна клітка, де мирно спала крихітна чорна кішечка з білими лапками та вусами.

Коли я переступив поріг, його погляд був спрямований на мене, тож я мав привітатися:

— Добрий ранок, містере Еллі.

— Сподіваюсь, ви цього не дозволите, містере Енджер! — вигукнув Еллі.— Я погодився принести кішку моїх дітей, коли мені твердо пообіцяли, що їй не завдадуть шкоди. Учора ввечері містер Тесла дав цілковиту гарантію. А тепер він замислив піддати нещасну тварину досліду, який неодмінно вб’є її.

— Мені прикро це чути,— мовив я до Тесли.

— Мені теж. Невже ви думаєте, що я настільки жорстокий, що здатен мучити найгарніші божі створіння? Ходіть сюди.

Він повів мене до обладнання, і я відразу звернув увагу на те, що за ніч апарат був повністю перебудований. Не дійшовши одного чи двох футів, я з огидою відсахнувся. Довкола були розкидані близько шести величезних вусатих тарганів із лискучими чорними панцирами. Ніколи в житті я не бачив таких потвор.

— Вони мертві, Енджер,— сказав Тесла, побачивши мою відразу.— Трупи не кусаються.

— Саме так, мертві! — втрутився Еллі.— У тому-то й річ! Він хоче, щоб я ризикував життям нашої кішки.

Я не відводив очей від гігантських страхітливих комах, побоюючись, що якась із них подасть ознаки життя, і знову відступив назад, коли Тесла підчепив одного таргана носком чобота й перевернув, аби я міг краще розгледіти його.

— Здається, я винайшов машину для вбивства тарганів,— ледь чутно пробурмотів Тесла.— І мені дуже сумно, бо вони теж є божими створіннями. Я не мав наміру створювати апарат, що позбавлятиме когось

життя.

— Де ж тут помилка? — запитав я у Тесли.— Вчора ви не сумнівалися у своїй правоті.

— Я рахував і перераховував десятки разів. Еллі теж перевірив. Це кошмар, що переслідує всіх винахідників: незбагненна розбіжність між теорією і практикою. Мушу визнати, я збентежений. Зі мною таке ніколи не траплялося.

— Чи можна подивитися на ваші розрахунки? — спитав я.

— Звісно, але навряд чи вони щось вам скажуть, якщо ви не є математиком.

Тесла й Еллі принесли масивний гросбух із відривними аркушами, де були занотовані всі математичні обчислення, і ми втрьох надовго заглибилися в читання. Тесла якомога доступніше описав мені принципи, покладені в основу розрахунків, і розтлумачив отримані результати. Напустивши на себе розумний вигляд, я кивав головою і лише тоді, коли його лекція добігала кінця, зосередився на результатах і зметикував, що й до чого. Мене осяйнула здогадка.

— Ви сказали, що так визначається відстань переміщення?

— Це змінна величина. Заради цілей експерименту я задав відстань у сто метрів, але вона має суто теоретичне значення. Наскільки вам відомо, жоден об’єкт, який я намагався перемістити в просторі, навіть не рушив із місця.

— А це що за параметр? — Я тицьнув пальцем в інший рядок.

— Кут у градусах стосовно до вершини енергетичної воронки. І знову ж таки зазначу, що йдеться про умовність, теоретичну розробку.

— Чи встановили ви кут підвищення? — поцікавився я.

— Цей показник мені не потрібен. Доки апарат не запрацює належним чином, я цілюсь у повітря, на схід від лабораторії, де простирається пустка. От тільки необхідно слідкувати, щоб рематеріалізація не відбулася в точці, що вже зайнята іншою масою. Мені навіть страшно уявити, що може статися.

Я задумливо дивився на охайно виписані формули. Не знаю, як це сталося, але раптом мені відкрилася істина. Я вибіг із лабораторії і почав удивлятися у східному напрямку від дверей. Як і сказав Тесла, там була пустка, оскільки плато максимально звужувалося і метрів за десять від дороги схил круто обривався вниз. Я квапливо наблизився до урвища. Крізь листя дерев проглядала знайома стежка, що збігала з гори.

Повернувшись до лабораторії, я рушив прямісінько до своєї дорожньої торби, дістав звідти залізний стрижень, знайдений напередодні, і простяг його Теслі.

— Якщо не помиляюсь, це ваш експериментальний об’єкт? — спитав я.

— Саме так.

Я розповів, де й коли знайшов цей предмет. Він метнувся до апаратури, де лежав забутий дублікат (винахідник надав перевагу бідолашним тарганам). Тесла поклав другий стрижень поряд із першим, і ми з Еллі були вражені абсолютною подібністю.

— Погляньте на ці відмітини, містере Енджер! — благоговійно видохнув Тесла, легенько торкаючись хрещатої подряпини.— Я наніс їх для ідентифікації об’єкта, аби мати підстави довести, що він був перенесений в просторі.

— Об’єкт сам себе скопіював! — скрикнув Еллі.

— Сер, повторіть, будь ласка, де саме ви його знайшли? — мовив до мене Тесла.

Я вивів двох учених із лабораторії і докладно все пояснив, указуючи вниз. Тесла мовчки стояв, поринувши в роздуми. Потім звелів:

— Я маю оглянути це місце! Відведіть мене туди! — Він розвернувся до Еллі.— Принесіть теодоліт і рулетку. Мерщій!

Він почав спускатися стрімким схилом, обхопивши мій лікоть і благаючи мене точно визначити місце знахідки. Я гадав, що зможу швидко дістатися мети, але в міру того, як ми просувалися далі, моя впевненість слабшала. Величезні дерева, уламки скель, лісова підстилка з низького чагарнику — скрізь були однакові краєвиди. На додачу Тесла бурхливо жестикулював і буботів щось незрозуміле мені на вухо, заважаючи зосередитися.

Урешті-решт я зупинився біля вигину дороги, де росла дуже висока трава. Невдовзі нас наздогнав Еллі і за вказівкою Тесли встановив теодоліт. Ретельно виконавши кілька вимірювань, Тесла забракував це місце.

Десь за півгодини ми визначили іншу ймовірну ділянку — точно на схід від лабораторії, хоча, звісно, значно нижче. Однак, враховуючи той факт, що схил був крутим, а залізний стрижень, ударившись об землю, підстрибував і перекочувався, видавалося логічним, що він зупинився тут. Тесла був явно задоволений і дорогою назад замислився про щось своє.

Я теж напружено мізкував. Щойно ми повернулися до лабораторії, я спитав:

— Чи можу я запропонувати вам дещо?

— Я дуже вам зобов’язаний, сер,— відказав Тесла.— Кажіть усе, що забажаєте.

— Оскільки ви маєте можливість калібрувати апаратуру, а не просто транспортувати об’єкти повітрям у східному напрямку, чому б вам не спробувати переміщувати їх на коротші відстані? Скажімо, в межах лабораторії або на прилеглу ділянку?

— Наші думки збігаються, містере Енджер!

Я вперше бачив його таким веселим і бадьорим. Вони з Еллі негайно взялися до роботи, а я, вкотре почуваючись зайвим, мовчки відійшов у віддалений куток. Я вже давно призвичаївся приносити з собою якусь їжу (захоплені роботою Тесла та Еллі харчуються нерегулярно), тож залюбки перекусив сандвічами, що їх мені приготував кухар готелю.

Після нестерпно довгого очікування Тесла нарешті оголосив:

— Містере Енджер, здається, ми готові.

Цікава деталь: я оглянув апарат точнісінько так, як це робить глядач, якого запрошують на сцену і пропонують зазирнути до ящика фокусника. Потім ми з Теслою вийшли з лабораторії і переконалися, що на ділянці, куди був націлений прилад, немає ніяких металевих стрижнів.

Коли Тесла встромив експериментальний стрижень в апарат і здійснив якісь маніпуляції з важелями, почулося омріяне ляскання, що сповістило про успішне завершення досліду. Ми втрьох помчали надвір і з неймовірною радістю знайшли в траві знайомий жовтогарячий стрижень.

Повернувшись до лабораторії, ми уважно роздивилися «оригінал». Холодний мов камінь, він, безсумнівно, був цілком ідентичний зі своїм двійником, перенесеним крізь простір.

— Завтра, сер,— звернувся до мене Тесла,— завтра, за згоди мого шановного асистента, ми спробуємо безпечно перемістити кішку. Наскільки я зрозумів, ви будете задоволені, якщо нам вдасться це зробити?

— Безумовно, містере Тесла,— тепло мовив я.— Безумовно.

20 серпня 1900

Так і сталося. Кішка була перенесена через ефір цілою і здоровою!

На жаль, сталася невеличка затримка, і Тесла заглибився в інші експерименти. Мене вкотре відіслали до готелю, і я знову божеволію через те, що час невблаганно спливає.

Тесла обіцяє провести ще одну демонстрацію завтра, запевняючи, що цього разу жодних проблем не передбачається. Відчуваю, що він жадає якнайшвидше отримати решту винагороди.

11 жовтня 1900

Колдлоу-Хаус, Дербішир

Я навіть уявити не міг, що одного дня зроблю цей запис. Мій старший брат Генрі помер внаслідок нещасливої випадковості, й оскільки він не залишив нащадків, я нарешті успадкував титул та землі мого батька.

Наразі я постійно мешкаю в родинному будинку, припинивши кар’єру ілюзіоніста. Мої повсякденні клопоти обмежуються управлінням маєтком і розв’язанням численних проблем, що виникли через примхи, грішки й фінансові помилки Генрі.

Підписуюсь:

Руперт, 14-й граф Колдердейл

12 листопада 1900

Щойно повернувся після нетривкого перебування в лондонському будинку. Моя мета — звільнити кімнати й колишню студію, а потім продати їх на аукціоні. Маєток Колдлоу опинився на межі розорення, тож я маю терміново знайти кошти на проведення ремонтних робіт у будинку та деяких прибудовах. Зайве казати, що я кляну себе за те, що витратив на апаратуру Тесли майже всі гроші, накопичені мною за роки виступів. Звістка про смерть Генрі змусила мене поспішно покинути Колорадо, але перед від’їздом я виплатив Теслі решту гонорару. Тоді я й гадки не мав, наскільки радикально зміниться все моє життя.

Повернення до Ідмістон-Віллас справило на мене несподіваний ефект. Будинок пробудив силу-силенну заплутаних спогадів, але насамперед я згадав свої перші дні в Лондоні. За тих часів я був незрілим хлопчиком, який не мав нічого — ні спадщини, ні життєвого досвіду, ні освіти, ні професійних навичок. Проте, всупереч негараздам, я досяг успіху, став доволі заможною і відомою людиною. Я був — і мабуть, залишаюсь — на вершині професії ілюзіоніста. Не схотівши спочивати на лаврах, я вклав більшу частину власних заощаджень у найновішу апаратуру, використання якої, поза сумнівом, могло дати неабиякий поштовх до розвитку моєї кар’єри.

Після двох днів сумних роздумів я насмілився відправити Джулії коротеньке послання. Попри наш давній розрив, вона досі займає мої думки і ранні роки в Лондоні асоціюються саме з нею. Мої юнацькі плани та мрії тісно переплетені із зародженням кохання до Джулії.

На мій подив — і на превелику радість! — вона погодилася зустрітися зі мною, і позавчора я провів половину дня з нею та дітьми в будинку однієї з її подруг.

Зустріч із родиною у такій обстановці викликала у мене бурю різноманітних емоцій, і я забув про свої наміри стосовно вирішення практичних питань. Джулія, яка попервах поводилася холодно й стримано, була вочевидь зворушена моєю бурхливою реакцією (шістнадцятирічний Едвард перетворився на високого, гарного парубка; Лідія та Флоренс чарують своєю вродою і ніжністю; я не міг відірвати від них очей!) і невдовзі заговорила зі мною теплим, доброзичливим тоном.

Я повідомив їй останні новини. Навіть у ті роки, коли ми були одружені і жили разом, я не розповідав їй подробиці мого минулого, тож почуте стало для неї потрійним сюрпризом. По-перше, я зізнався їй, що свого часу розірвав стосунки з моєю сім’єю і втратив права на будинок, про який вона нічого не знала; по-друге, я сповістив її, що нещодавно повернувся до родинного маєтку; наостанок я оголосив про своє рішення відмовитися від кар’єри ілюзіоніста.

Як і передбачалося, Джулія спокійно сприйняла цю інформацію (лише на мить утратила самовладання, почувши, що віднині до неї слід звертатися «леді Джулія»). Трохи згодом вона запитала у мене, чи справді я вирішив полишити сценічну кар’єру. Я відповів, що не маю вибору. Джулія повідала, що, попри наше розставання, вона захоплено стежила за моїм професійним становленням, шкодуючи лише про те, що більше не підтримує мене.

Поки ми розмовляли, я відчув, як у глибині душі зростає і рветься назовні відчай через мій ганебний вчинок — заради якоїсь американки я покинув дружину і, що більш непростимо, своїх чудових дітей.

Учора, перед від’їздом із Лондону, я вдруге попросив Джулію зустрітися. Цього разу дітей не було.

Я здався на її милість і попросив вибачення за всі свої гріхи. Я благав її повернутися до мене й розпочати сімейне життя з чистого аркуша. Присягався зробити для неї все, що спромога.

Вона обіцяла обміркувати мою пропозицію, але поки що відмовилась. Я заслужив на таку відповідь.

Того ж дня я вирушив нічним поїздом до Шеффілду. Примирення з Джулією заполонило мої думки.

14 листопада 1900

Попри особисті переживання, я змушений повсякчас думати про гроші через те, що будинок прийшов у занепад і проблема потребує вирішення.

Сміховинна ситуація: страждати від безгрошів’я після того, як розтринькав величезну суму. Саме тому я написав Теслі, вимагаючи повернути все, що я йому заплатив. Майже три місяці тому я поїхав із Колорадо-Спрінгз і відтоді не отримав жодної вісточки від нього. Незалежно від його нинішнього становища я стягну борг, оскільки одночасно звернувся до нью-йоркської адвокатської контори, чиї співробітники допомогли мені під час останніх гастролей. Доручив повіреним почати судовий процес проти Тесли першого числа наступного місяця. Якщо він поверне гроші відразу після отримання мого листа, я відкличу свій позов; якщо ж він відмовиться, йому доведеться гірко пошкодувати про це.

15 листопада 1900

Повертаюсь до Лондону.

17 листопада 1900

Я знову в Дербіширі і відчуваю, що втомився від поїздів. Проте я не втомився від життя.

Джулія висловила свою думку стосовно нашого можливого возз’єднання. Стисло кажучи, я маю прийняти одне просте рішення.

Вона каже, що повернеться до мене й буде моєю дружиною за однієї умови — якщо я продовжу кар’єру ілюзіоніста. Хоче, щоб я покинув Колдлоу-Хаус і повернувся до Ідмістон-Віллас. За її словами, ні вона, ні діти не бажають перебиратися до Дербіширу — далекої незнайомої місцевості. Вона настільки чітко обґрунтувала свою позицію, що мені стало ясно: ці умови не обговорюються.

Намагаючись переконати мене, що її пропозиція принесе користь і мені, вона наводить чотири основні аргументи.

По-перше, каже Джулія, ми обоє одержимі сценою, і, попри те, що зараз вона зосереджена на вихованні дітей, їй би хотілося брати повноцінну участь у моїх майбутніх сценічних експериментах. Наскільки я зрозумів, мені буде заборонено виїжджати на закордонні гастролі без неї, щоб уникнути ризику познайомитися з черговою Олівією Свенсон, яка розлучить нас.

По-друге, зазначає вона, на початку року я досяг кар’єрної вершини, але моя відсутність грає на руку негіднику Бордену, який ось-ось привласнить мої лаври. Судячи з усього, він досі демонструє публіці свою версію трюку з підміною.

Також Джулія нагадує мені, що єдиний доступний мені спосіб заробляти гроші — сценічна магія, тим паче що я маю певні обов’язки — утримувати її та управляти родинним маєтком, про існування якого вона вперше почула минулого тижня.

Наостанок вона підкреслює, що з моєю спадщиною нічого не трапиться, якщо я працюватиму в Лондоні. Будинок і вся інша власність можуть зачекати, доки я не поставлю крапку у своїй професійній кар’єрі. Немає суттєвої відмінності, звідки я даватиму розпорядження щодо термінових справ (на кшталт ремонтних робіт) — із Лондону чи безпосередньо з маєтку.

Отже, я повернувся до Дербіширу під приводом того, що маю завершити деякі формальності, але насправді я хочу побути на самоті й ретельно все обміркувати.

Я не маю права зняти з себе відповідальність за Колдлоу-Хаус. Треба подбати про фермерів-орендарів і домашню прислугу; виконати зобов’язання, що їх зазвичай бере на себе моя родина перед сільською радою, церквою, парафіянами та іншими особами. Я серйозно ставлюсь до таких питань. Мабуть, заговорила кров моїх предків, хоча раніше я й не підозрював про власну відданість сімейним традиціям.

Але чи зможу я виправдати бодай якісь сподівання оточуючих, якщо найближчим часом стану банкрутом?

19 листопада 1900

Моє єдине бажання — жити з моєю родиною, але для цього доведеться піти на умови Джулії. Переїзд до Лондону не передбачає труднощів, однак перспектива повернення на сцену викликає у мене сильний внутрішній спротив.

Перерва тривала лише кілька тижнів, і саме зараз я усвідомив, який важкий тягар тиснув на мої плечі. Пам’ятаю той день у Колорадо-Спрінгз, коли до мене надійшла запізніла звістка про смерть брата. Я не думав про Генрі, який безславно закінчив свої дні в Парижі (як жив, так і помер). Мою душу переповнило полегшення — істинне, надихаюче полегшення.

Нарешті я позбудусь нервової напруги, що повсякчас супроводжує сценічну магію. Настане кінець — довгоочікуваний кінець — щоденним багатогодинним тренуванням. Я забуду про ночівлю у жахливих провінційних готельчиках і мебльованих кімнатах. Забуду про виснажливі залізничні поїздки. Звільнюсь від величезної кількості повсякденних клопотів: мені не доведеться перевіряти, чи вчасно прибули реквізит та костюми до місця призначення, розміщати апаратуру за лаштунками, наймати асистентів і видавати їм зарплату, займатися купою дрібних, але обов’язкових справ. Усі ці проблеми зникнуть раз і назавжди.

Крім того, я думав про Бордена. Десь там, у театральних лабіринтах, зачаївся мій непримиренний ворог, готовий будь-якої миті повернутися з новими витівками та провокаціями.

Якщо я ніколи більше не виступатиму, все закінчиться. Донині я не здогадувався, наскільки глибокою була моя відраза до цієї історії.

Але Джулія спокушає мене.

Я чув щасливий сміх глядачів, здивованих несподіваним ефектом; дружив з артистами, яких зустрічав на підмостках; стояв на осяяній прожекторами сцені; розкланювався під грім фінальних овацій. Також я насолоджувався іншими перевагами слави — захопливими поглядами перехожих, щирою повагою сучасників, визнанням з боку вищого світу. Жодна чесна людина не скаже, що такі речі не мають значення.

А ще я мав гроші. Як же я жадаю грошей зараз!

Звичайно, питання не в тому, чи прийму я таке рішення, а в тому, чи скоро я переконаю себе, що це необхідно.

20 листопада 1900

Чергова поїздка до Лондону.

21 листопада 1900

Повернувшись до Ідмістон-Віллас, знайшов лист від Еллі, помічника Тесли. Наводжу дослівно:

27 вересня 1900

Містере Енджер, сер,

Ви, певно, не чули, що Нікола Тесла виїхав із Колорадо. Подейкують, що він розгорнув свою діяльність десь на сході — ймовірно, у Нью-Йорку чи Нью-Джерсі. Його тутешню лабораторію захопили кредитори, які наразі шукають покупця. Мене покинули напризволяще, не віддавши зарплату за понад місяць.

Гадаю, вам буде цікаво довідатися, що в деяких питаннях містер Тесла — людина честі: перед тим як закінчити роботу, ми, за попередньою домовленістю, надіслали пароплавом замовлене вами обладнання на адресу вашої майстерні.

Якщо апарат буде зібрано правильно (інструкція з монтажу складена мною особисто), ви переконаєтесь, що він у чудовому робочому стані і функціонує відповідно до сформульованих вами вимог. Цей самокалібрований і саморегульований прилад здатен працювати без юстування та ремонту впродовж багатьох років. Усе, що ви маєте робити,— тримати його в чистоті, протирати електричні контакти, якщо вони потьмяніють, забезпечувати своєчасне усунення механічних пошкоджень. (Містер Тесла додав комплект запчастин для тих деталей, які з часом необхідно буде замінити. Усі інші компоненти — як-от дерев’яні розпірки — можна придбати у звичайних крамницях.)

Звісно, я був би радий дізнатися, які трюки ви виконуватимете з допомогою цього дивовижного винаходу, адже, наскільки вам відомо, я належу до ваших найпалкіших шанувальників. Зважаючи на те, що останні випробування проводилися за вашої відсутності, можу засвідчити, що Білолапка (так звуть кішечку моїх дітей) кілька разів була успішно переміщена в просторі з допомогою вашого приладу. Нині домашня улюблениця щасливо живе в нашій сім’ї.

Наостанок зауважу: сер, я вважаю великою честю, що мені вдалося відіграти певну — хай навіть і незначну — роль у виготовленні цього апарату.

Щиро ваш,

Фарем К. Еллі, дипл. інж.

P. S.

Якось ви були настільки люб’язні, що прикинулися здивованим і висловили своє захоплення простими трюками, які я мав сміливість продемонструвати вам. Оскільки ви просили пояснень, вам, мабуть, буде приємно почути, що мій фокус із п’ятьма гральними картами та зниклими срібними доларами ґрунтується на комбінації класичного притримування в долоні і видавлювання карти. Мене надзвичайно потішила ваша реакція на цей фокус; якщо вам потрібні докладні поетапні роз’яснення, я залюбки надішлю вам їх.

Ф. К. Е.».

Щойно прочитавши це послання, я поспішив до майстерні і розпитав сусідів, чи не надходив на моє ім’я великий пакунок з Америки, але вони нічого не знають.

22 листопада 1900

Сьогодні вранці я показав Джулії лист від Еллі, забувши, що не встиг розповісти їй про мою нещодавню подорож до США. Звісно, ця інформація розбурхала її цікавість, і мені довелося все пояснити.

— Ось куди поділися твої гроші! Ти витратив їх на той апарат? — спитала вона.

— Так.

— А містер Тесла, очевидно, втік, і цей лист — єдиний доказ його вчинку?

Я запевнив її, що Еллі можна довіряти, адже він написав мені послання з власної ініціативи. Якусь хвильку ми обговорювали, що сталося із запакованим апаратом дорогою до мене, куди він пропав і як його знайти.

Потім Джулія поставила інше запитання:

— Що особливого в твоєму номері?

— Номер як такий нічим не вирізняється,— відповів я.— Особливими є засоби досягнення ефекту.

— Чи має містер Борден якийсь стосунок до цієї історії?

— Бачу, ти не забула містера Бордена.

— Любий, я знаю, що саме Альфред Борден вбив між нами перший клин. Я мала багато років на роздуми і зрозуміла, що все пішло шкереберть того дня, коли він ударив мене.— В її очах зблиснули сльози, але вона провадила далі зі спокійною люттю, без жодних ознак жалю до себе.— Якби він не чіпав мене, я б не втратила нашого первістка і ми з тобою не віддалилися би одне від одного. Тоді почалися твої душевні метання. І навіть наші любі діти, які з’явилися на світ згодом, не могли вилікувати рани, що їх завдала тобі безглузда жорстокість Бордена. Той факт, що ваша ворожнеча триває, доводить, що гнів не вщух.

— Ми ніколи не порушували цю тему,— мовив я.— Звідки ти дізналася?

— Я вельми розумна жінка, Руперте. До того ж я іноді читаю статті в журналах зі сценічної магії.— Я гадки не мав, що вона досі підписана на ці журнали.— Ти найрідніша людина в моєму житті. Мене дивує одне: чому ти ніколи не розповідав мені про його атаки?

— Гадаю, мені було трохи соромно через нашу ворожнечу.

— Чи справді він був нападником?

— Я мусив захищатися,— відказав я.

Я повідав їй про власне розслідування минулого Бордена і свої спроби розкрити секрет його трюку, а потім сказав, що покладаю великі надії на апаратуру Тесли.

— Борден вдається до стандартних сценічних трюків,— пояснив я.— Він використовує ящики, прожектори, грим. Транспортування самого себе через сцену відбувається завдяки маскуванню. Він входить до одного ящика, а з’являється з іншого. Виконано бездоганно, але його реквізит, хоч і приховує таємницю, надає номеру банальності. Перевага апарату Тесли полягає в тому, що він дозволяє демонструвати трюк на відкритому просторі і матеріалізація не потребує жодного реквізиту! Якщо пристрій працюватиме належним чином, я зможу миттєво переноситися куди завгодно: у протилежний кінець сцени, до королівської ложі, до бар’єра ярусу і навіть у порожнє крісло в центрі партеру! Так, у будь-яке місце, звідки я справлятиму найсильніше враження на публіку.

— Ти говориш про це якось невпевнено,— зауважила Джулія.— Вони ще не виготовили обладнання? Чи я помиляюсь?

— Як пише Еллі, вони вже відправили мені апаратуру. Залишається отримати її.

Джулія виявилася ідеальною слухачкою, яка цілком поділяла мій ентузіазм. Упродовж наступної години ми розмовляли про можливості, що відкривалися переді мною завдяки новому апарату. Джулія швидко здогадалася, що я замислив. Якщо мені вдасться продемонструвати публіці цей номер, Борден зазнає нищівної поразки!

Зізнаюсь, що я мав певні сумніви щодо своїх подальших дій, проте Джулія остаточно розвіяла їх. Ба більше, вона була настільки схвильована, що ми негайно перейшли до пошуків апаратури.

Я з сумом припустив, що доведеться витратити чимало тижнів, щоб обійти величезну кількість лондонських пароплавних компаній, розшукуючи загублену посилку. Однак Джулія, яка завжди славилася вмінням розрубати гордіїв вузол, запропонувала:

— Чому б нам не почати з поштових відділень?

Дві години по тому ми виявили два адресовані мені величезні контейнери, що спокійно чекали на отримувача в Маунт-Плезант, у бюро незатребуваних посилок сортувального центру.

15 грудня 1900

Останні три тижні я божеволів від нетерпіння — довелося чекати, коли в моїй майстерні проведуть електрику. Поводився, наче мала дитина, якій заборонили гратися з новою іграшкою. Ми змонтували апаратуру, щойно я привіз її з Маунт-Плезант, але для використання потрібна електроенергія. Я тисячу разів перечитав чіткі інструкції містера Еллі! Після моїх нескінченних нагадувань і наполегливих прохань Лондонська електрична компанія нарешті завершила необхідні роботи.

Відтоді я присвятив себе репетиціям, повністю віддавшись тренуванням із цим унікальним приладом. Стисло опишу те, що я встиг засвоїти. Інформація надається в довільному порядку.

Я отримав апарат в ідеальному робочому стані; згідно з блискучим задумом винахідника, він сумісний з будь-яким наразі відомим джерелом живлення. Це означає, що я можу гастролювати з цим номером по Європі, США і навіть (як підкреслює Еллі у своїх інструкціях) країнами Далекого Сходу.

Щоправда, я не зможу демонструвати мій трюк у тих театрах, де не проведено електрику. У майбутньому, перш ніж погоджуватися на ангажементи, я маю перевіряти, чи виконано цю умову так само, як і деякі інші, викладені нижче.

Портативність. Я знаю, що Тесла зробив усе, що змога, але обладнання вийшло достобіса важким. Провідного значення набувають такі фактори, як-от перевезення, розпакування і монтаж. Скажімо, звичайна подорож поїздом до місця гастролей вимагатиме від нас неабияких зусиль — звісно, якщо я бажаю працювати з апаратом Тесли.

Технічні випробування. Апарат треба монтувати двічі. Вперше — для робочих випробувань, вранці того дня, коли я виступаю в театрі, а вдруге — перед виходом на сцену, поки головна завіса опущена і глядачі дивляться попередній номер. Шановний Еллі радить, яким чином випробування можна провести швидко й непомітно, проте навіть якщо я візьму до уваги його цінні рекомендації, робота буде напрочуд важкою. Доведеться більше тренуватися і найняти кількох асистентів.

Планування театрів. Огляд приміщень — обов’язкова умова. Цим займатимусь я або Адам Вілсон.

Огородження сцени. Вельми досяжна мета, хоча такі дії часто дратують монтувальників, які чомусь вважають, що мають право дізнатися таємниці ілюзіоністського ремесла. Але в моєму випадку неприпустимо дозволяти стороннім особам спостерігати за моїми діями — це навіть не обговорюється. Звідси випливає той самий висновок — ми змушені готуватися ретельніше, ніж зазвичай.

Інші важливі процедури — демонтаж і пакування апарату після виступу — також передбачають певний ризик. Я не підписуватиму жодних контрактів, доки ми не відпрацюємо ці процедури й не вирішимо пов’язані з ними проблеми.

Як же я втомився від цієї особливої підготовки! Добре, що мені не звикати до ретельного планування і тривалих репетицій — невід’ємної частини сценічної магії.

Зробив один маленький крок уперед. Фокусники вигадують назви для всіх своїх номерів, і саме під цими назвами вони стають відомими. Приміром, «Три грації», «Відтинання голови», «Касадаґа» — так звуться деякі з популярних сучасних трюків. Нудьгар Борден називає свою дешеву версію «Нове транспортування людини» (я ніколи не використовував цю назву, хоча вдавався до інших методів мого противника).

Трохи поміркувавши, я вирішив охрестити мій трюк «Блискуча мить»; ця назва прославить його.

Принагідно зазначу, що минулого понеділка, 10 грудня, Джулія та діти повернулися до мене, і нині ми всі живемо в Ідмістон-Віллас. Вони вперше побачать маєток Колдлоу-Хаус, коли ми поїдемо туди на Різдво.

29 грудня 1900

У Колдлоу-Хаус

Я — щаслива людина: мені дали другий шанс почати нове життя. Нестерпно згадувати різдвяні свята минулих років, що їх я провів далеко від моєї родини; страшно подумати, що я можу знову втратити своє щастя.

Саме тому я ретельно готуюсь зробити те, що потрібно, аби запобігти тому, що станеться, якщо мій план зірветься. Я навмисно висловлююсь туманно: тепер, коли я двічі прорепетирував «Блискучу мить» і пересвідчився, що апаратура працює бездоганно, необхідно бути насторожі й зберігати таємницю, не розкриваючи подробиці навіть у моєму щоденнику.

Коли діти сплять, а Джулія переконує мене зайнятися справами, я зосереджуюсь на управлінні маєтком. Маю намір відновити все, що геть занепало через недбалість мого брата.

31 грудня 1900

Коли я пишу ці рядки, дев’ятнадцяте сторіччя добігає кінця. За годину я спущусь до вітальні, де на мене чекають Джулія з дітьми, і ми разом зустрінемо Новий рік і Нове сторіччя. Сьогоднішня ніч поєднує передвістя майбутнього й неминучі спогади про минуле.

Оскільки я мушу дотримуватися секретності, зазначу одне: цього вечора ми з Хаттоном виконали те, що належить. Так мало бути.

Ці слова написані рукою, що тремтить від первісних страхів, що полонили мою душу. Я довго сушив голову над тим, що було б доречно розповісти про нашу роботу, і дійшов висновку, що єдино правильне рішення — описати події чесно, просто, без усіляких прикрас.

Сьогодні, щойно надворі стемніло і ми відвели дітей до спальні — трохи подрімати перед святкуванням приходу нового сторіччя,— я попередив Джулію про свої плани й залишив її чекати у вітальні.

Я покликав Хаттона, після чого ми вийшли з будинку, перетнули Східну галявину і попрямували до родинного склепу. Останки престижів ми перевозили в садовому візку.

Єдиним джерелом світла були наші гасові ліхтарі, захищені від вітру. Відчинити браму в темряві виявилося непросто — кілька хвилин ми возилися зі старим замком, який заклинив через тривале невикористання.

Коли дерев’яні двері розчахнулися, Хаттон занервував. Мені стало страшенно шкода його, і я мовив:

— Хаттоне, ви не зобов’язані супроводжувати мене. Можете зачекати тут, якщо бажаєте. Або вертайтесь додому, а я піду сам.

— Ні, мілорде,— щиро сказав він.— Я погодився на це. Правду кажучи, я не хотів би йти туди сам і смію припустити, що ви теж воліли би утриматися. Але ми лише уявляємо небезпеку. Насправді боятися нічого.

Ми залишили візок неподалік від входу й обережно увійшли всередину, освітлюючи дорогу ліхтарями. Спрямовані вперед промені мало що дозволяли розгледіти; на стінах танцювали величезні тіні. Я невиразно пам’ятав цей склеп, тому що відвідував його один раз, ще в дитинстві. Маленький проліт грубо вирізаних кам’яних сходинок привів нас униз, до схилу гори, і там, біля підніжжя сходів, де печера дещо розширялася, ми натрапили на другі, внутрішні двері.

Ці двері не були зачинені, але важко піддавалися, і нам довелося докласти зусиль, аби зсунути їх із місця. Нарешті вони зі скрипом відчинилися, і ми прослизнули в бездонний чорний простір. Ми не бачили, а радше вгадували обриси печери, що простиралася попереду. Сяйво ліхтарів ледве прорізало морок.

Повітря було просякнуте їдким запахом, настільки проникливим, що його смак немовби відчувався в роті. Я опустив свій ліхтар і підкрутив ґніт, сподіваючись отримати більше світла. Наше вторгнення порушило спокій цього місця, і довкола завирували мільйони пилинок.

Десь поряд заговорив Хаттон; у задушливому підземеллі його голос лунав стишено:

— Сер, чи не час принести престижі?

Риси його обличчя майже не розрізнялися у неясному мерехтінні.

— Гадаю, так. Вам потрібна допомога?

— Я просив би вас почекати під сходами, сер.

Він хутко побіг нагору, і я зрозумів, що йому хочеться якнайшвидше закінчити цю справу. Коли вогник його ліхтаря зник, я гостро відчув свою цілковиту самотність і вразливість; мною опанували дитячі страхи — темряви та смерті.

Тут, у цій печері, знайшли вічний починок більшість моїх предків, похованих на скелястих виступах; від них не лишилося нічого, крім скелетів та уламків кісток, прикритих зотлілими саванами й припорошених пилом. Посвітивши ліхтарем у різні боки, я роздивився смутні контури найближчих надгробків. Було чути, як у глибинах склепу, куди не сягало світло, шарудить якийсь великий гризун.

Я звернув праворуч і, простерши руку перед собою, обмацав одну з кам’яних плит, розташовану на рівні моїх грудей. Виявив крихітні гострі предмети, що розсипалися від легенького дотику. Сморід моментально посилився, і мені перехопило дух. Я відсахнувся і в слабкому блиманні встиг побачити фрагменти зогнилих трупів.

Попри мою відразу, я високо тримав ліхтар і роззирався довкола. Реальність не могла зрівнятися з моїми фантазіями. Мені ввижалося, що давно померлі предки, розтривожені моїм візитом, прокинулися і тихенько ворушаться, піднімаючи жахливі черепи або кістляві руки, зловісним скрипом виражаючи власні потаємні страхи, викликані моєю появою.

На одній з цих полиць покоївся прах мого батька.

Я не тямив себе від жаху. Мене охопило бажання чкурнути слідом за Хаттоном — до виходу, на свіже повітря, проте я усвідомлював, що маю відступити вглиб. Утім, паралізований страхом, я не міг рушити в жодному напрямку. Я раціональна людина, схильна шукати логічні пояснення і застосовувати наукові методи, але впродовж тих секунд, поки Хаттон був відсутній, я почувався безпорадним перед незбагненними силами.

Нарешті я зачув кроки мого помічника, який волочив перший із двох об’ємних мішків із престижами. Я залюбки кинувся допомагати йому, хоча він міг би впоратися самотужки. Протискаючись крізь двері, я був змушений опустити ліхтар, і ми працювали в непроглядній темряві (Хаттон залишив свій ліхтар надворі).

— Я надзвичайно радий, що ви підтримали мене, Хаттоне,— зізнався я.

— Розумію, мілорде. Я б не насмілився прийти сюди сам.

— Тоді нам краще поквапитися.

Цього разу ми підійшли до візка вдвох і стягли вниз другий важкий мішок.

Згідно зі своїм початковим планом, я збирався повністю оглянути склеп і знайти найкраще місце для зберігання престижів, проте, опинившись у підземеллі, відразу передумав. Продовжити пошуки з нашими ліхтарями було неможливо, тож я вирішив обмежитися ближніми ділянками. Мене лякала перспектива нишпорити по всіх цих полицях і надгробках, що чітко поставали в моїй уяві. Обабіч проходу скупчилися домовини, а печера простягалася кудись далеко. Скрізь покоїлися мерці, все нагадувало про смерть і тлінність буття. Єдиними живими істотами були щури.

— Покладемо мішки тут,— мовив я.— Якомога вище від підлоги. Завтра я спущусь сюди при денному світлі. І візьму з собою потужніший ліхтар.

— Розумію, сер.

Ми разом підійшли до лівої стіни й накинули оком на іншу плиту. Набравшись духу, я обмацав її руками й не виявив нічого особливого. Тоді ми з Хаттоном розмістили там обидва мішки. Мовчки виконавши неприємну роботу, ми квапливо вийшли зі склепу і затріснули за собою зовнішні двері. Я здригнувся.

Опинившись у холодному нічному саду, ми потиснули один одному руки.

— Дякую за допомогу, Хаттоне,— сказав я.— Я навіть не уявляв, що внизу так страшно.

— Я теж, мілорде. Чи можу я бути чимось корисним для вас?

Я замислився.

— Може, ви з дружиною приєднаєтесь до нас із леді Колдердейл? Чекатиму на вас опівночі. Ми святкуватимемо Новий рік.

— Дякую за запрошення, сер. Це велика честь для нас.

Отак закінчилася наша експедиція. Хаттон відкотив візок до садового сараю, а я перетнув Східну галявину й, обійшовши будинок, зупинився перед парадним входом. Потім я попрямував до своєї кімнати, щоб описати сьогоднішні події по свіжих слідах.

Однак я здійснив задум пізніше, ніж передбачалося. Увійшовши до кімнати, я мимохіть побачив своє відображення у гардеробному дзеркалі й остовпів.

Густий білий пил вкривав мої чоботи й щиколотки. Плечі та груди були обліплені павутинням. Скуйовджене волосся ледь виднілося під товстим шаром сірого бруду, що також в’ївся в моє обличчя — потворну маску, де виділялися запалені очі. На якусь мить я заціпенів, наляканий цим видовищем. Здавалося, відвідини сімейного склепу призвели до жахливої трансформації, зробивши мене схожим на мешканців підземелля.

Відкинувши ці думки разом із пропиленим одягом, я заліз у наповнену гарячою водою ванну, що чекала на мене, і змив весь бруд зі свого тіла.

Отже, я записав усе, що хотів. Наближається північ. Зараз моя родина та інші домочадці зберуться заради простого красивого ритуалу проводжати старий рік (а в цьому випадку не тільки рік, а ціле сторіччя) і зустрічати новий.

Двадцяте сторіччя стане для моїх дітей періодом дорослішання і процвітання, а я, людина минулої епохи, поступлюся їм місцем, коли проб’є мій смертний час. Але, перш ніж піти з життя, я маю намір залишити по собі яскравий слід на цій землі.

1 січня 1901

Повернувся до склепу і помістив престижі в більш придатне місце. Потім ми з Хаттоном розкидали довкола щурячу отруту, але в майбутньому мені доведеться замінити брезентові мішки більш надійними контейнерами для зберігання останків.

15 січня 1901

Ідмістон-Віллас

Ґескет Анвін повідомив мені, що отримав три заявки на ангажемент. Дві з них уже підтверджені, а обов’язковою умовою для підписання третьої угоди було виконання мого трюку «Блискуча мить» (заманливо розрекламованого в каталозі Анвіна). Я погодився, тож усі три ангажементи можна вважати моїми. Загальний прибуток — триста п’ятдесят гіней!

Учора з Дербіширу привезли апарат Тесли; з допомогою Адама Вілсона я відразу розпакував його й зібрав докупи. Засік час: з’ясувалося, що вся процедура зайняла менше чверті години. Щоправда, в театрі ми маємо встигнути за десять хвилин. В інструкціях містера Еллі вказано, що під час перевірки портативності вони з Теслою зуміли змонтувати апаратуру за неповних дванадцять хвилин.

Адам Вілсон знає секрет мого номера, і це нормально. Ми співпрацюємо понад п’ять років, і я вважаю, що йому можна довіряти. Аби заручитися його підтримкою (в межах можливого), я збільшив йому платню на знак подяки за мовчання — після кожного успішного виступу я вношу десять фунтів до накопичувального фонду на його ім’я. Адам та Гертруда чекають на другу дитину.

Виконання «Блискучої миті» на сцені потребує копіткої підготовки; паралельно я репетирую інші трюки з мого репертуару. Минуло кілька місяців відтоді, як я практикував сценічну магію востаннє, і це погано вплинуло на мої професійні навички. Зізнаюсь, що я повернувся до тренувань без особливого ентузіазму, але з часом почав отримувати задоволення.

2 лютого 1901

Вчора я виступив у театрі «Емпайр» (Фінсбері-парк), але не включив «Блискучу мить» до своєї програми. Я погодився вийти на сцену лише тому, що хотів перевірити, як працюватиму перед публікою після тривалої перерви.

Мою версію «Зникнення піаніно» сприйняли чудово — бурхливі оплески довго не вщухали, але наприкінці показу я відчув розчарування і незадоволення.

Жадаю дебютувати з моїм новим трюком!

14 лютого 1901

Учора я двічі репетирував «Блискучу мить» і завтра проведу ще дві репетиції. Не наважуюсь тренуватися частіше. У суботу ввечері я виконуватиму цей трюк у театрі «Трокадеро» на Головей-роуд, а потім — щонайменше один раз — наступного тижня. Сподіваюсь, що регулярні виступи дозволять мені уникнути додаткових репетицій — я обмежусь вдосконаленням сценічних рухів, реприз, способів відвертання уваги.

Тесла попередив мене про побічні ефекти, і вони справді виявилися серйозними. Така апаратура суттєво відрізняється від звичайного реквізиту. Кожен сеанс завдає мені великих страждань.

Насамперед я божеволію від фізичного болю. Моє тіло розривається, розпадається на шматки. Кожен крихітний атом відокремлюється від мене й розчиняється в ефірі. За якусь частку секунди — настільки малу, що її неможливо виміряти,— моє тіло перетворюється на електричні хвилі, що випромінюються в простір. Згодом я відновлююсь і матеріалізуюсь у місці призначення.

Удар! Розпад. Удар! Поєднання.

Це нагадує потужний вибух, що відлунює у всьому організмі, згори донизу. Уявіть, що хтось уперіщив сталевим бруском по вашій долоні. Тепер уявіть, що це повторилося десять чи двадцять разів, під різними кутами. Метал розчавлює ваші фаланги й зап’ястя. Ще сто разів б’є по тильній стороні долоні. По пучках пальців. По кожному суглобу.

Низка вибухів зсередини.

Біль поширюється скрізь, заполоняє все тіло.

Удар!

Агонія, що триває мільйонну частку секунди.

Ще один удар!

Ось на що схожі мої відчуття.

Попри все, я з’являюсь у потрібному місці — точнісінько такий, яким був мільйонну частку секунди тому. Я стаю цілісним, ідентичним самому собі, але мене паралізує лютий біль.

Вперше я випробував апарат Тесли в підвалі Колдлоу-Хаус, не маючи уявлення, що на мене чекає. Тоді я безсило сповз на землю, не сумніваючись, що настала моя смерть. Не вірилося, що серце та мозок здатні витримати таке жахіття. Жодних думок, жодних реакцій. Я почувався мертвим і поводився відповідним чином.

Коли я впав, Джулія, яка, звичайно, була присутня на випробуванні, відразу підбігла до мене. Моє перше чітке враження після перебування в потойбіччі — її ніжні руки, що розстебнули комір моєї сорочки, перевіряючи, чи подаю я якісь ознаки життя. Попри неабиякий шок і здивування, я розплющив очі, безмежно щасливий тим, що відчуваю її близькість, її лагідні дотики. Невдовзі я спромігся звестися на ноги, запевнити Джулію, що зі мною все гаразд, обійняти й поцілувати її, знову стати собою.

Відверто кажучи, фізичне відновлення відбувається швидко, але цей жахливий досвід завдає глибоких психічних травм.

Того дня, коли ми здійснили перше випробування апаратури в Дербіширі, я змусив себе повторити експеримент надвечір, унаслідок чого занурився в депресію, що тривала до різдвяних свят. Я помер двічі. Перетворився на одного з живих мерців, прокляту душу.

Нагадуванням про пережите служили останки, яких необхідно було позбутися. Як було сказано вище, я не міг узятися за цю огидну справу до Нового року.

Учора, в Лондоні, у звичній обстановці моєї майстерні, залитої яскравим електричним світлом, я оглянув змонтовану апаратуру Тесли й зрозумів, що маю витримати ще дві репетиції. Я професійний артист. Мій обов’язок — створювати ілюзію, вражати яскравими, несподіваними ефектами. За одну блискучу мить я перенесусь крізь простір і, матеріалізувавшись в іншій точці зали, постану чарівником, який блискуче впорався з неможливим завданням.

Я не можу дозволити собі похитнутися і впасти навколішки, наче засуджений перед стратою. Неприпустимо показувати публіці, що впродовж мільйонної частки секунди я страждаю в пекельній агонії.

Проблема полягає в тому, що мій номер передбачає подвійний обман. Зазвичай фокусники вдаються до імітації «неможливого»: зникнення піаніно, магічного роздвоєння більярдної кулі, проходження жінки крізь конструкцію із дзеркального скла. Глядачі, звісно, знають, що неможливе не стало можливим.

Трюк «Блискуча мить» дійсно досягає неможливого завдяки науковим здобуткам. Публіка бачить те, що сталося насправді! Але я не можу розголошувати таємницю, адже в цьому випадку наука підміняє магію.

Я мушу вдатися до різноманітних хитрощів, аби зробити моє диво менш дивовижним. Після переміщення треба виглядати так, ніби я не був розірваний на клапті й зібраний воєдино.

Отже, я готуюсь терпіти біль, не втрачати свідомість і триматися природно під час фінальних поклонів, коли, сліпуче усміхаючись і махаючи руками, виходжу до публіки. Містифікувати достатньо, але не перегинати палицю.

Зараз я пишу про вчорашні події, оскільки вчора ввечері повернувся додому в цілковитому розпачі і геть забув про щоденник. Сьогодні, у другій половині дня, я більш-менш отямився, хоча перспектива двох завтрашніх репетицій лякає і пригнічує мене.

16 лютого 1901

Надзвичайно стурбований сьогоднішнім виступом у «Трокадеро». Ранок я провів у театрі — встановлював і перевіряв апаратуру, розбирав і обережно складав деталі в ящики.

Як і очікувалося, я довго сперечався з монтувальниками декорацій, які ворожо поставилися до моїх намірів перегородити сцену. Зрештою мені вдалося владнати конфлікт завдяки щедрій грошовій винагороді; усі мої побажання були враховані, але я витратив астрономічну суму. Ясно одне — цей номер можна демонструвати, якщо оплата значно перевищуватиме всі мої попередні гонорари. Багато що залежатиме від вечірнього показу.

Зараз я маю кілька вільних годин перед поверненням на Головей-роуд. Частину часу хочу провести з Джулією та дітьми, а потім трохи подрімати. Проте я настільки знервований, що про сон годі й мріяти.

17 лютого 1901

Минулого вечора я успішно перемістився зі сцени до королівської ложі театру «Трокадеро». Обладнання спрацювало бездоганно.

Але глядачі навіть не аплодували, оскільки ніхто не зрозумів, що сталося. Коли нарешті пролунали оплески, вони радше виражали подив, ніж захоплення.

Необхідно вдосконалити мій трюк, посилити відчуття небезпеки. Місце моєї появи варто освітити прожектором, аби привернути увагу до мене в мить матеріалізації. Ми з Адамом обговорили проблему, і він запропонував блискучу ідею — я самостійно керуватиму освітленням зсередини апарату, не залучаючи робітника сцени. Магія невпинно розвивається.

У вівторок ми знову виступаємо в цьому театрі.

Наостанок розповім про моє найважливіше досягнення — мені вдалося повністю приховати больовий шок, спричинений переміщенням. І Джулія, яка бачила номер із глядацької зали, і Адам, який спостерігав за мною крізь щілину в перегородці сцени, стверджують, що відновлення пройшло майже бездоганно. Цього разу мені допомогла неуважність публіки: я випадково зробив крок назад, але ніхто, крім Джулії та Адама, не помітив мого огріху.

Зі свого боку зазначу, що регулярні тренування сприяють послабленню пронизливого болю, що мучив мене раніше, і кожне виконання стає трохи кращим за попереднє. Сподіваюсь, що за місяць чи два я зможу зберігати незворушний вираз обличчя після транспортування.

Слід додати, що печаль, що ятрила мені душу після перших спроб, поволі відступає.

23 лютого 1901

У Дербіширі

Я старанно тренувався наприкінці тижня, тож у вівторок виступив значно краще; у журналі «Сцена» вийшла схвальна рецензія — я навіть не уявляв, що мені співатимуть дифірамби! Учора, в поїзді, ми з Джулією читали й перечитували одне одному деякі уривки, радіючи, що такі відгуки добре позначаться на моїй кар’єрі. Оскільки ми тимчасово втекли до Дербіширу, відчутні результати цієї рецензії стануть відомими лише тоді, коли ми закінчимо наші справи й повернемося до Лондону на початку наступного тижня. Задоволений своєю роботою, я можу спокійно чекати. Діти приїхали з нами; стоїть холодна ясна погода, а вересова пустка зачаровує нас м’якою колірною гамою.

Я відчуваю, що попереду найбільш плідні роки моєї кар’єри,— на мене чекає шалений успіх.

2 березня 1901

У Лондоні

Мій графік включає безпрецедентну кількість заявок — тридцять п’ять підтверджених ангажементів на найближчі чотири місяці. Згідно з трьома укладеними контрактами я виступатиму під своїм сценічним іменем, а в одному з договорів обумовлено назву моєї програми — «Великий Дантон запрошує». У сімнадцяти театрах моє ім’я вкажуть першим на афішах; решта театрів щедро оплачують мої гастролі, компенсуючи недостатню престижність інших умов.

Таке розмаїття вибору дозволяє мені висувати певні вимоги, перш ніж погоджуватися: визначати технічні характеристики залаштункової зони й наполягати на огородженні сцени. Я домігся того, що стандартним пунктом усіх договорів стало надання мені докладного плану глядацької зали, а також твердих гарантій постійного й надійного електропостачання. У двох випадках керівництво театру так сильно жадає заманити мене, що обіцяло провести електрику до мого прибуття.

Я багато подорожуватиму. Брайтон, Ексетер, Кідермінстер, Портсмут, Ер, Фолкстон, Манчестер, Шеффілд, Аберіствіт, Йорк — усі ці міста й чимало інших, передбачених у моєму першому турне, радо вітатимуть мене так само, як і столиця, де я домовився про кілька ангажементів.

Попри численні роз’їзди (першим класом, зручними екіпажами, за рахунок сторони, що приймає), мій графік складений розумно; поки моя маленька трупа колеситиме країною, ми з Джулією матимемо нагоду зробити необхідні візити до Колдлоу-Хаус.

Мій агент веде перемовини щодо зарубіжних турне, серед яких фігурує ще одна поїздка до США (найближчим часом). Американські гастролі можуть створити додаткові проблеми, але жодна з них не є нездоланною перешкодою для талановитого ілюзіоніста в розцвіті сил.

Ці новини надзвичайно тішать мене, і я сподіваюсь, що мені можна пробачити самовпевненість, з якою я виклав останні події.

10 липня 1901

У Саутгемптоні

Відпрацював половину тижневого ангажементу в тутешньому «Театрі Герцогині». Вчора до мене приїхала Джулія, яка, на моє прохання, привезла валізу з документами й особистими паперами, завдяки чому я маю можливість зробити черговий запис у щоденнику.

Упродовж останніх місяців я невтомно репетирував і вдосконалював «Блискучу мить», аж доки не досяг належного рівня майстерності. Всі мої надії, що їх я покладав на цей номер, виправдалися. Я навчився переноситися крізь простір, не виявляючи жодної реакції на тілесний біль, який мені доводиться терпіти. Переміщення відбувається легко й невимушено, і з точки зору публіки цей ефект неможливо пояснити.

Душевні переживання, що краяли мені серце на початку нашого експерименту, відійшли в минуле. Я вже не страждаю від депресії та невпевненості в собі. Навпаки (я нікому не повідав цю таємницю і насмілився довірити її лише щоденнику, який не потрапить до чужих рук), розпад мого тіла перетворився на задоволення, що викликає майже наркотичну залежність. Попервах мене пригнічували уявні картини смерті й потойбічного життя, але тепер, щовечора демонструючи свій номер, я сприймаю цей досвід як переродження, моє власне оновлення. Колись я тривожився через необхідність багаторазово повторювати трюк, аби не втратити практичних навичок, а нині, щойно закінчивши один виступ, мрію про наступний.

Три тижні тому, під час перерви між поїздками, я змонтував апаратуру Тесли у своїй майстерні і перемістився в протилежний кінець. Я зробив це не для того, щоб перевірити технічні можливості обладнання або відшліфувати власні професійні вміння, а виключно заради фізичної насолоди.

Усунення престижів — останків, що залишаються після кожного сеансу,— досі є серйозною проблемою, проте за останні тижні ми вдалися до певних хитрощів, що дають змогу позбутися трупів без зайвої метушні.

Більшість запроваджених мною вдосконалень стосуються техніки виконання трюку. Моя перша помилка — дотримуватися думки, що одного яскравого ефекту переміщення буде достатньо для зачарування публіки. Я знехтував однією з найстаріших аксіом магії: дати зрозуміти глядачам, у чому полягає диво. Збити публіку з пантелику — непросте завдання, тож фокусник має розбурхати й утримати глядацький інтерес, а потім заплутати всіх, здійснивши щось неможливе.

Доповнюючи апарат Тесли реквізитом, що дозволяє створювати магічні ефекти (більшість приладів добре відомі професійним ілюзіоністам), я роблю «Блискучу мить» загадковим, дещо моторошним і приголомшливим видовищем. Я не використовую всі ефекти в одному виступі й навмисно змінюю програму, бажаючи тримати себе у формі й бентежити суперників. Зазвичай я обираю кілька прийомів, аби зацікавити людей і заморочити їм голову.

Я дозволяю оглядати апаратуру перед її використанням, а інколи — в деяких театрах — після її застосування.

Часом я запрошую на сцену кількох глядачів-добровольців.

Після транспортування я можу продемонструвати конкретний предмет, попередньо наданий глядачем і легко впізнаваний публікою.

Я дозволяю ставити на собі мітки борошном або крейдою: коли я матеріалізуюсь в тому чи іншому місці, всі можуть пересвідчитися, що я не користуюсь послугами двійника і перед ними саме той чоловік, якого вони щойно бачили на сцені.

Я переміщуюсь до різних точок театру залежно від двох факторів — планування будівлі й ефекту, якого я прагну досягти. Я здатен миттєво перенестися до центру зали, останніх рядів партеру, амфітеатру або однієї з лож. Легко потрапляю до будь-яких декорацій та предметів реквізиту, виставлених на загальний огляд. Скажімо, іноді я матеріалізуюсь у великій сітці, що вільно розхитується під стелею протягом усієї вистави. Ще один популярний трюк: я переміщуюсь до щільно зачиненого ящика чи шафки, що добре проглядається звідусіль; мене оточує група добровольців, які стежать за тим, щоб я не пробрався всередину крізь потаємні двері або люк.

Однак свобода вибору зробила мене необачним. Якось на одному з вечірніх показів я з власної примхи перемістився до скляного акваріума, встановленого на сцені. То була страшна помилка, адже я порушив основне правило ілюзіоніста — ризикнув виконати трюк, який не був ретельно відрепетируваний, поклавшись на долю. Хоча моя сенсаційна поява у воді викликала фурор, змусивши глядачів підскочити від несподіванки, ця витівка мало не вбила мене. Легені моментально заповнилися водою, і впродовж кількох секунд я відчайдушно боровся за життя. Мене врятувала швидка реакція Адама Вілсона. Інцидент послужив зловісним нагадуванням про давні напади Бордена.

Здобувши такий неприємний досвід, я стримую себе щоразу, як відчуваю спокусу вразити публіку новим трюком — спершу необхідно старанно підготуватися.

Моя програма здебільшого складається з традиційних номерів. Я опанував величезну кількість різноманітних трюків, тож, починаючи роботу в новому театрі, вношу зміни до репертуару. Зазвичай пропоную глядачам естрадне ревю, що відкривається одним із відомих фокусів, що ґрунтується на престидижитації,— приміром, «Склянки та кулі» або «Таємничі винні пляшки». Потім я переходжу до карткових фокусів, що змінюються яскравим видовищем — маніпуляціями зі стрічками, прапорцями, паперовими квітами й хустками. Поволі наближаюсь до кульмінації — виконую два-три номери, що передбачають використання столів, ящиків і дзеркал, причому часто запрошую добровольців із глядацької зали. Але всі мої виступи завжди вінчає «Блискуча мить».

14 червня 1902

У Дербіширі

Заклопотаний як ніколи. З серпня до жовтня 1901-го здійснив турне Британією, а з листопада 1901-го до лютого нинішнього року вчергове гастролював у США. До травня я виступав в Європі, а наразі ангажований на тривале турне британськими приморськими курортами.

Плани на майбутнє.

Маю намір добре відпочити й приділити більше часу своїй родині! Із цією метою я взяв відпустку, що охоплює більшу частину вересня і першу половину жовтня.

Під час перебування в Америці я намагався розшукати Ніколу Теслу. Маю до нього кілька запитань про особливості використання апаратури, а також хочу висловити свої пропозиції щодо покращення її характеристик. До того ж я був певен, що він зацікавиться результатами тривалої експлуатації виготовленого ним приладу. Але Тесла наче крізь землю провалився. Подейкують, що він став банкрутом і ховається від кредиторів.

3 вересня 1902

У Лондоні

Надзвичайно важливе відкриття!

Учора надвечір, коли я відпочивав між показами в театрі «Делі» (Айлінгтон), у службовому приміщенні з’явився якийсь чоловік, що хотів зустрітися зі мною. Побачивши його візитівку, я попросив негайно провести відвідувача до моєї гримерної. То був містер Артур Кеніґ — молодий журналіст із газети «Івнінг Стар», який свого часу надав мені цінну інформацію про Бордена. Я зовсім не здивувався, дізнавшись, що містер Кеніґ наразі обіймає престижну посаду редактора відділу новин. Роки посріблили сивиною його бакенбарди й змусили послабити пояс на кілька дюймів. Він сердечно привітався, потиснув мені руку, поплескав по плечу

— Я щойно подивився вашу денну виставу, містере Дантон! — скрикнув він.— Прийміть мої найщиріші вітання. Нарешті рецензенти віддали належне неймовірному ілюзіоністському номеру. Зізнаюсь, що ви рівною мірою приголомшили й розважили мене.

— Радий це чути,— мовив я, даючи знак моєму костюмеру налити містеру Кеніґу маленький келих віскі. Коли моє прохання було виконане, я попросив костюмера залишити нас наодинці й повернутися за п’ятнадцять хвилин.

— Ваше здоров’я, сер! — оголосив Кеніґ, піднявши свій келих.— Чи я мав би звертатися до вас «мілорд»?

Я кинув на нього здивований погляд.

— Звідки, в біса, ви дізналися про це?

— А що мені заважало? Повідомлення про смерть вашого брата були опубліковані в газетах звичним чином.

— Я бачив ці повідомлення,— відповів я.— У жодному з них не згадується моє ім’я.

— На Фліт-стрит вас здебільшого знають під сценічним псевдонімом. Лише справжній прихильник може пов’язати ваше ім’я з іменем Генрі Енджера.

— Від вас нічого не приховаєш, чи не так? — мовив я зі стриманим захопленням.

— Сер, така інформація не могла вислизнути з-під моєї уваги. Але не хвилюйтесь: ваш секрет надійно захищений. Гадаю, це справді є секретом?

— Я завжди намагався розмежувати дві сторони мого життя. У цьому сенсі йдеться про справжній секрет. Буду вдячний, якщо ви не розголошуватимете його.

— Даю вам слово, мілорде. Дякую вам за щирість. Я розумію, що секрети — невід’ємна частина вашої професії, тож не маю бажання розкривати чи оприлюднювати їх.

— Ви не завжди дотримувалися такої думки,— зауважив я.— Коли ми бачилися востаннє…

— Так, звісно, я пам’ятаю історію з містером Борденом. Але той випадок дещо відрізнявся. Мені здалося, що він розпалює мою цікавість своїми секретами, заманює мене.

— Я здогадуюсь, на що ви натякаєте.

— Так, сер, ви мали здогадатися.

— Кеніґе, ви бачили мій сьогоднішній виступ. Скажіть, що ви думаєте про заключний номер моєї програми?

— Ви вдосконалили те, що містер Борден ледь намітив.

Ці слова пролунали для мене солодкою музикою, проте я вирішив уточнити:

— Ви сказали, що були приголомшені. Чи не виникло у вас відчуття, що я теж «розпалюю вашу цікавість»?

— Ні. Ви заінтригували мене таємничістю, але в цьому не було нічого штучного. Коли спостерігаєш за роботою професійного ілюзіоніста, тобі цікаво, як він досягає такого дивовижного ефекту, але, з іншого боку, ти усвідомлюєш: якщо правда розкриється, це принесе розчарування.

Він посміхнувся і, витримавши паузу, із задоволенням відхлебнув віскі.

— Дозвольте спитати,— порушив мовчанку я,— чим завдячую честі бачити вас тут?

— Я прийшов вибачитися. Маю визнати, що помилився стосовно Бордена, вашого конкурента. Усі мої ретельно розроблені теорії не відповідають дійсності, тоді як ваша версія — очевидна й проста — виявилася правильною.

— Не розумію, що ви маєте на увазі,— сказав я.

— Якщо пам’ятаєте, коли ми з вами познайомилися, я відстоював божевільну думку, що коронний номер містера Бордена є унікальним і неповторним.

— Пам’ятаю,— підтвердив я.— Ви успішно переконали мене в цьому. Я вдячний вам…

— Натомість ви запропонували простіше пояснення. Ви стверджували, що трюк виконували два чоловіка. Брати-близнюки. Схожі як дві краплі води. За необхідності один підміняв іншого.

— Але ж ви довели, що він працює сам.

— Ви мали рацію, сер! Трюк містера Бордена передбачає участь близнюка. Альфред Борден — псевдонім, що поєднав імена двох братів — Альберта й Фредеріка, які виступають як один артист.

— Це неправда! — скрикнув я.

— Ви ж самі сформулювали цю теорію.

— Не міг вигадати нічого кращого,— пояснив я.— Завдяки вам я зрозумів хибність моєї позиції. Ви навели докази…

— Більшість моїх доказів були непрямими, а інші — сфальшованими. Я був зовсім юним і мені бракувало професійного досвіду. Згодом я навчився перевіряти й перепровіряти факти, а потім — перевіряти їх ще раз.

— Послухайте, Кеніґе,— зазначив я,— річ у тім, що я теж провів розслідування. За тих часів я понад усе на світі хотів установити факти. Я перевірив записи в пологовому будинку, класний журнал у школі, де він навчався…

— Усі документи давно підроблені, містере Енджер.— Він допитливо позирнув на мене, ніби бажаючи впевнитися, що обрав доречну форму звертання. Я кивнув, і він повів далі: — Життя братів Борденів підпорядковане одній меті — збереженню таємниці їхнього трюку. Жодна інформація, пов’язана з ними, не може вважатися достовірною.

— Але я перевірив дуже ретельно,— наполягав я.— Дізнався, що було два брати з такими іменами, проте один із них на два роки молодший за іншого!

— Якщо я не помиляюсь, обидва — оце так збіг! — народилися в травні. Підробити дату народження — елементарна справа. 8 травня 1856 року легко перетворюється на 18 травня 1858-го.

— Я бачив світлину, де зображені обидва брати!

— Знайти її було підозріло просто. Такі виверти дозволяють збити зі сліду ентузіастів на кшталт нас із вами. І ми клюнули на приманку.

— Брати не схожі один на одного. Я бачив цю світлину на власні очі!

— Я теж. У моєму кабінеті навіть зберігається копія. Разюча несхожість впадає у вічі. Але ж ви — як ніхто інший — знаєте, що можна створити будь-яку ілюзію за допомогою театрального гриму та різних маніпуляцій.

Ошелешений несподіваним відкриттям, я втупився поглядом у підлогу; думки плуталися.

— Їм вдалося спіймати нас на гачок, чи не так? — мовив Кеніґ.— Гадаю, ви все зрозуміли. Нас обох пошили в дурні.

— Ви певні? — спитав я.— Цілком певні? — Кеніґ повільно кивав.— Може, ви бачили братів разом?

— Так, і саме на цьому ґрунтується моя впевненість. Я бачив їх один раз, мигцем, але вони зустрілися у мене на очах.

— Ви стежили за ними?

— Я стежив за одним із них,— поправив мене Кеніґ.— Одного серпневого вечора я непомітно слідував за містером Борденом. Він вийшов зі свого будинку і попрямував до Ріджентс-парку, удаючи, ніби прогулюється. Нас відділяло близько сотні ярдів. Щойно він обійшов кільцеву алею, з ним порівнявся якийсь чоловік, що крокував у протилежному напрямку. Зупинившись секунди на три, вони перекинулися кількома словами й розійшлися. Щоправда, після цієї зустрічі в руках у Бордена з’явився маленький шкіряний портфельчик. Чоловік, з яким він розмовляв, невдовзі пройшов повз мене, і я пересвідчився, що незнайомець — цілковита копія Бордена.

Я задумливо дивився на Кеніґа.

— Звідки ви знаєте? — Я намагався визначити ймовірність помилки.— Звідки ви знаєте, що саме Борден, а не той незнайомець пішов з місця зустрічі, забравши з собою портфель? Може, Борден просто розвернувся і рушив додому тим самим шляхом? Може, це він пройшов повз вас?

— Я довіряю моєму зору. Вони були по-різному одягнені — мабуть, задля конспірації. Це дозволило мені не заплутатися. Вони зустрілися, поговорили й розійшлися. Двоє ідентичних близнюків.

Я розкинув розумом. Швидко обмірковував особливості виконання ілюзіоністських номерів у театрі. Якщо Бордени справді є близнюками, тоді обидва брати мають бути присутніми на кожному показі. Це означає, що робітники сцени неминуче довідалися правду. Я вже знав, що Борден не перегороджує сцену, що дозволяє зівакам, які завжди вештаються за лаштунками під час вистави, бачити більше за потрібне. Однак, якщо вірити Кеніґу, секрет Бордена довго залишався нерозкритим. Якби його трюк потребував участі близнюків, секрет давно би просочився назовні.

Як же можна пояснити відсутність пліток? Єдиний спосіб — суворо дотримуватися секретності як до, так і після виступів. Скажімо, один артист — Борден-1 — приїжджає до театру зі своїм реквізитом та обладнанням, а другий артист — Борден-2 — перебуває в одному з ящиків. Слушної миті він з’являється перед публікою, тоді як Борден-1 устигає сховатися в якомусь апараті.

Таке припущення видавалося правдоподібним, і, якби все обмежувалося цими вивертами, я міг би прийняти версію Кеніґа. Але роки кочового життя — постійні переїзди, підбір асистентів, пошук житла та різні нюанси гастрольної рутини — навели мене на іншу думку. Борден, безсумнівно, має власний штат: насамперед це конструктор, сценічні асистенти, робітники, вантажники, театральний агент. Якщо всі ці люди знають його таємницю, їхнє вміння зберігати мовчання заслуговує на похвалу.

З іншого боку, якщо персоналу не можна довіряти (що найбільш імовірно, зважаючи на людську сутність), брати Бордени мусять уживати низку застережних заходів, аби не видати себе.

Крім того, варто враховувати певні реалії театрального життя. Наприклад, чим займається Борден-2 між денним і вечірнім показами? Невже він ховається, поки його брат відпочиває у фоє разом з іншими акторами? Чи він крадькома пробирається до гримерної і сидить там, чекаючи наступного виступу?

Як їм вдається непомітно входити й виходити з театрів? Вахтери ревно охороняють службові приміщення, причому деякі з них настільки ретельно перевіряють особу відвідувачів і розпитують їх про мету візиту, що подейкують, ніби навіть відомі актори страшенно бояться запізнитися чи провести за лаштунки коханку. Звісно, існують інші способи проникнути до службової частини, зокрема через склади декорацій та головний вхід, проте всі вони знову ж таки передбачають старанну підготовку, необхідність дотримуватися секретності й готовність терпіти величезну кількість незручностей.

— Бачу, що я дав вам поживу для роздумів,— мовив Кеніґ, обірвавши ланцюжок моїх думок. Він простяг руку з порожнім келихом, ніби натякаючи, що було б непогано повторити, але мені треба було зосередитися й осмислити почуте, тож я доволі грубо забрав у нього келих.

— Чи певні ви, що цього разу отримали достовірну інформацію і встановили факти? — спитав я.

— Більше ніж упевнений, сер. Клянусь.

— Минулого разу ви дали мені кілька підказок, щоб я перевірив інформацію. Чи можете запропонувати щось подібне зараз?

— Ні. Я можу лише присягтися, що це правда. Повірте мені на слово. Я бачив двох близнюків на власні очі. Гадаю, інші докази не потрібні.

— Може, вони не потрібні вам.— Я підвівся, даючи зрозуміти, що настав час прощатися.

Підхопивши капелюха й пальто, Кеніґ попрямував до виходу. Я відчинив перед ним двері й ніби ненароком зазначив:

— Ви не виявили цікавості щодо техніки виконання мого трюку.

— Я сприймаю це як магію, сер.

— І ви не запідозрили, що я маю брата-близнюка?

— Я знаю, що ви його не маєте.

— Отже, ви провели розслідування,— мовив я.— А Борден? Чи цікаво йому, як я виконую свій трюк?

Містер Кеніґ виразно підморгнув мені.

— Я певен, що вони з братом воліли, аби ви не дізналися, наскільки їм цікаво.— Він простяг мені руку, і ми обмінялися рукостисканням.— Ще раз прийміть мої вітання. Вибачте мені мою зухвалість, але я був радий переконатися, що ви при доброму здоров’ї.

Кеніґ пішов, перш ніж я встиг відповісти. Втім, я здогадуюсь, що він мав на увазі.

7 вересня 1902

У Лондоні

Мій короткий ангажемент у театрі «Делі» добіг кінця. Я маю можливість відкласти справи в Лондоні й здійснити мою заповітну мрію — провести цілий місяць із Джулією та дітьми в Дербіширі. Завтра я вирушаю на північ. Вілсон поїхав першим, аби здійснити звичну процедуру — позбутися моїх «престижів».

Сьогодні вранці я переніс апарат Тесли до моєї студії (в цілях безпеки), видав зарплату своїм асистентам на кілька тижнів уперед, сплатив першочергові рахунки й обговорив з Анвіном контракти на осінь та зиму. Судячи з усього, я багато виступатиму з середини жовтня до березня чи квітня наступного року. За попередньою оцінкою, мої прибутки — навіть з урахуванням накладних витрат — зроблять мене багатим, перевершивши найбожевільніші фантазії моєї юності. Найбільш імовірно, що наприкінці наступного року я зможу назавжди полишити сцену.

Такі міркування змушують мене згадати прощальні слова Кеніґа. Гадаю, слід розтлумачити їх докладніше.

Кілька місяців тому, коли я почав відпрацьовувати «Блискучу мить», у мене блиснула ідея — внести яскравий завершальний штрих. До цього мене спонукали відчуття, неначе я помираю і воскресаю щоразу, як виконую свій трюк. Завдяки ретельно виставленому світлу і відповідному театральному гриму я створюю ілюзію, ніби в кінці виступу, після переміщення в просторі, я маю більш утомлений вигляд, ніж на початку. Усім здається, що це випробування геть виснажило мене. Публіка бачить змарнілого чоловіка, який загравав зі смертю.

Описаний ефект став необхідним елементом мого номера. Я рухаюсь обережно, немовби побоюючись завдати шкоди рукам і ногам. Сутулюсь і через силу розвертаюсь, ледве згинаючи спину. Незворушно долаю «біль». Потім, виконавши «Блискучу мить» і вразивши публіку таємничим зникненням, я вдаюсь до хитрощів з освітленням, що перетворює мене на немічного старого. Коли я востаннє розкланююсь і завіса опускається, більшість глядачів переконані, що мої дні злічені.

На додачу я розробляю довгострокову стратегію. Якщо конкретніше — планую свою власну смерть і веду підготовку до похорону. Зрештою я давно призвичаївся удавати з себе мертвого. Впродовж багатьох років я грав роль небіжчика, а Джулія — роль моєї удови. Після стількох проходжень крізь диявольський апарат Тесли думка про інсценування моєї смерті видається природною.

Наступного року я бажаю завершити свою кар’єру. Хочу забути про нескінченні гастролі, довгі переїзди, ночівлю в дешевих театральних готельчиках, постійні конфлікти з дирекцією. Мені набридло зберігати таємницю свого трюку і боятися чергової атаки з боку Бордена.

Але основна причина — бажання проводити більше часу з моїми дітьми, які швидко дорослішають. Едвард незабаром вступить до університету, а дівчата, безсумнівно, захочуть вийти заміж.

Через рік я стану, так би мовити, фінансово незалежним і, розумно вклавши гроші в маєток Колдлоу, зможу забезпечити свою родину до кінця наших днів. Світ дізнається, що Великий Дантон, себто Руперт Енджер, помер від раку, що розвився внаслідок професійної діяльності, і це станеться восени 1903 року.

Тим часом 14-й граф Колдердейл візьме на себе управління успадкованим ним маєтком.

У цьому контексті доречно згадати зауваження Кеніґа про моє «навдивовижу добре здоров’я». Кмітливий, проникливий чоловік знає про мене значно більше, ніж мені б хотілося.

До слова, я багато розмірковував про його нову теорію щодо двох Борденів. Сумніваюсь, що він має рацію.

Річ не в тім, що йдеться про помилкову передумову (зрештою мій конструктор Каттер дійшов аналогічних висновків), а в тім, що життя, підпорядковане обману, передбачає безліч проблем. Деякі з них я розглянув під час зустрічі з Кеніґом.

Як ця брехня впливає на повсякденну рутину? Жоден артист — незалежно від його популярності — не може похвалитися постійною зайнятістю. Хоч-не-хоч, а трапляються періоди затишшя. Перерви між ангажементами є неминучими. Виступи й гастролі часто скасовуються перед самісіньким початком. Не слід забувати про відпустки, хвороби, сімейні кризи.

Якщо існують два Бордени і один із братів не подає жодних ознак життя, щоб інший був «єдиним і неповторним» Альфредом Борденом, де і як він ховається? Чим займається у вільний час? Як спілкується з братом? Чи зустрічаються ці двоє, а якщо вони бачаться, як їм удається лишатися непоміченими?

Скільки людей знають секрет близнюків? Чи можна їм довіряти?

Особливо мене цікавить сім’я Бордена. Що відомо його дружині та дітям?

Якщо Борден має брата, вони не можуть одночасно бути чоловіками цієї жінки й батьками її дітей. Хто з них є чоловіком, а хто — батьком? Дружина Бордена походить із шанованої родини й має репутацію розумної пані. Чи знає вона правду про свого чоловіка?

Виявляється, її теж обдурили?

Невже професійні хитрощі та виверти поширюються на сімейне життя і шлюбне ложе? Невже жінка нічого не підозрює, не відчуває різниці між двома чоловіками?

А як щодо подружніх буднів, таємного лексикону, зашифрованих фраз і жартів, спільних спогадів, інтимної близькості? Чи мислимо, щоб двоє чоловіків співпрацювали настільки тісно, що затягли свої особисті справи в павутиння пересторог і секретів, сплетене довкола звичайного ілюзіоністського номера?

Набагато важче уявити протилежне — дружина Бордена знає всю правду, але чомусь мириться з дивною ситуацією.

Утім, якби вона погодилася, угода між братами давно була би розірвана.

Проблема в тому, що один із них приречений бути молодшим партнером у такому альянсі. Це означає, що він (назвемо його Борден-2, як я вже пропонував) не міг узяти з нею законний шлюб і, на її думку, має менше прав порівняно з Борденом-1. Як же вся ця плутанина відбивається на стосунках подружжя?

Логічно, що Борден-2 не може бути батьком. (Дотримуючись загальних моральних норм, я припускаю, що Борден-2 відмовився як від одруження, так і від зачаття дітей.) Тоді він вважається дядьком, який рідко бачиться з родичами й емоційно відчужений від них. Дружина, мати відчувала би природне бажання тримати його на відстані.

Хистке становище.

Ці два пояснення є настільки малоймовірними, що я змушений повірити в третє: брати Бордени свідомо не розповіли жінці правду і замилювали їй очі, проте вона не надавала цьому значення. Інакше кажучи, вона здогадалася, що відбувається (хто б не здогадався на її місці?), але з якихось особистих причин не заперечувала.

Хоча моя теорія має певні недоліки, я схильний обрати її з-поміж усіх можливих. У будь-якому разі інтрига Борденів видається чимось неймовірним.

Я здатен далеко зайти задля збереження власних секретів і часто вживав ризикованих заходів, але я не дозволю, щоб потайливість перетворилася на манію. Невже Борден та його гіпотетичний брат-близнюк настільки схиблені на своїй таємниці, як стверджує Кеніґ?

Мене роздирають сумніви.

Зрештою, розгадка не має суттєвого значення: фокус залишається фокусом, і кожен глядач, який бачить його, знає, що це обман. Проте Джулія неабияк постраждала через мою ворожнечу з Борденом, і часом траплялося, що моє життя висіло на волосині з вини цього чоловіка. Гадаю, він — один із тих божевільних, що роблять фетиш зі своїх секретів; дуже прикро, що наші шляхи перетнулися.

З іншого боку, саме наша ворожнеча підштовхнула мене до розробки нового трюку, завдяки якому я розбагатів і прославився.

27 листопада 1902

Десь між Вейкфілдом і Лідсом

Після довгого й благотворного відпочинку в Дербіширі з Джулією та дітьми я знову вирушаю в дорогу. Завтра починаються гастролі в театрі короля Вільгельма в Лідсі, де у мене заплановано два вечірні виступи до кінця наступного тижня.

Звідти я поїду до Дувру, де мій номер буде окрасою програми в театрі «Оверкліф». Потім я проведу тиждень у Портсмуті й зустріну там Різдво.

Я втомився, але почуваюсь щасливим.

Іноді люди звертають увагу на мій кепський вигляд і зі щирою турботою розпитують мене про можливі хвороби. Я тримаюсь мужньо.

1 січня 1903

Отже, настав рік, коли Руперт Енджер покине цей світ. Я ще не визначився з датою своєї смерті, але це станеться не раніше, ніж завершиться американське турне.

За три тижні ми відчалимо з Ліверпулю до Нью-Йорку й повернемося лише в квітні. Проблема усунення «престижів» почасти вирішена; на щастя, наше завдання полегшується тим, що я усереднено демонструватиму «Блискучу мить» лише один раз на тиждень. За необхідності я повторю те, що робив раніше, хоча Вілсон запевняє мене, що знайшов вихід. Турне продовжиться за будь-яких обставин.

Джулія та діти супроводжуватимуть мене; не підлягає сумніву, що ці гастролі згодом називатимуть прощальними.

30 квітня 1903

Дозволив Анвіну приймати заявки на мої виступи до кінця цього року і навіть на перші місяці 1904-го. Однак наприкінці вересня я помру. Ймовірно, це трапиться в суботу, 19 вересня.

15 травня 1903

У Лоустофті

Після шаленого, надзвичайно успішного турне американськими містами, як-от Нью-Йорк, Вашингтон, Балтимор, Ричмонд, Сан-Луїс, Чикаго, Денвер, Сан-Франциско, Лос-Анджелес… я прибув до містечка Лоустофт, що в графстві Саффолк. У США я міг би заробити кругленьку суму, проте сцени на кшталт «Павільйону» в Лоустофті обіцяють невеличкий прибуток — я отримаю скромний гонорар.

Гастролі триватимуть тиждень. Перший виступ відбудеться завтра.

20 травня 1903

Довелося скасувати обидва вечірні покази, і завтрашні виступи теж опинилися під загрозою зриву. Пишучи ці рядки, я схвильовано чекаю на приїзд Джулії.

Я — йолоп, цілковитий безмозкий йолоп!

Лихо сталося вчора ввечері, під час другого виступу. Перша половина програми добігла кінця. Я настільки розлючений, що мені важко розповідати про ці події.

Треба зберігати спокій.

Нещодавно я додав до мого репертуару новий картковий фокус. На сцену запрошується випадковий глядач; він бере карту і пише своє ім’я на лицьовій стороні. Я відриваю кутик карти й передаю його добровольцю. Пошкоджена карта розміщується всередині паперового конверта, який я підпалюю. Коли полум’я згасає, я дістаю з попелу велику помаранчу, розрізаю її навпіл і витягаю звідти підписану карту. Звичайно, кутик, що залишився в руках помічника, збігається з нею.

Вчорашнім добровольцем став чоловік, якого я прийняв за місцевого мешканця: високий, кремезний червонощокий здоровань розмовляв із саффолкським акцентом. Ще на початку виступу я запримітив цього типа, що сидів у центрі першого ряду; щойно мій погляд упав на добродушне, дурнувате обличчя, я обрав його як потенційного добровольця. Він справді запропонував свої послуги, щойно я оголосив, що мені потрібен помічник (така блискавична реакція мала би насторожити мене). Однак, поки я виконував фокус, він чудово підіграв мені й навіть разів зо два розсмішив публіку своїм простуватим гумором і банальними репліками («Візьміть карту»,— попросив я. «Як це? Куди її взяти, сер? Додому?» — витріщивши очі, відповів він, явно налаштований розважати людей.)

Як же я не здогадався, що то був Борден?! Тим паче що він дав мені підказку, написавши на гральній карті «Альф Редбон» — майже анаграму свого імені. Проте, зосередившись на роботі, я повірив, що саме так його звуть.

Завершивши картковий фокус, я потиснув йому руку, подякував, назвав на ім’я і поаплодував разом з іншими глядачами, поки Естер, моя нинішня асистентка, вела його до спуску зі сцени.

Кілька хвилин по тому я готувався до демонстрації «Блискучої миті» і не звернув уваги на те, що містер «Редбон» не повернувся на своє місце.

Я так напружився перед виконанням важкого трюку, що помітив його відсутність краєчком ока, не замислившись над тим, що це означало. Водночас я відчував, що припустився помилки, але не міг визначити, в чому вона полягала.

І лише тоді, коли апарат Тесли пронизав струм і довкола мого тіла зазміїлися щупальця високовольтних розрядів, змусивши публіку затремтіти від жаху, я збагнув, чим загрожує мені зникнення добровольця. Мене як громом ударило!

На жаль, я схаменувся надто пізно. Прилад був увімкнений, тож мені довелося продовжити виступ.

На цьому етапі нічого не можна змінити. Навіть місце моєї матеріалізації є чітко визначеним. Введення координат — надто складний і тривалий процес, що потребує попередньої підготовки. Минулого вечора я налаштував апаратуру, орієнтуючись на те, що після транспортування опинюсь у верхній ложі ліворуч від сцени (ми домовилися з керівництвом театру, що квитки на ці крісла не продаватимуться). Ложа розташована приблизно на тій самій висоті, що й головний балкон; її добре видно майже звідусіль.

Згідно з моїми розрахунками, матеріалізація мала відбутися прямісінько на поруччі ложі: осяяний прожектором, я вигулькував нагорі, обличчям до зали, удаючи, ніби силкуюсь утримати рівновагу, махаючи руками й судомно звиваючись усім тілом. Під час першого виступу все йшло за планом і моє магічне переміщення викликало бурхливу реакцію публіки — крики, верески, стривожені вигуки, що змінилися оглушливими оплесками, поки я спускався на сцену по канату, який мені кинула Естер.

Аби матеріалізуватися на поруччі обличчям до глядачів, мені треба стати спиною до ложі, не виходячи з апарату Тесли. Публіка, звісно, не відає, що прийнята мною поза точно відтворюється в місці моєї появи. Перебуваючи в клітці, я не бачу точку, куди збираюсь перенестися.

Коли я збагнув, що Борден нишпорить десь поряд, мною опанувала страшна впевненість: він знову хоче зірвати мій номер! А раптом він причаївся в ложі і штовхне мене вниз, щойно я з’явлюсь на поруччі? Я відчув, як електрична напруга невідворотно зростає довкола мене. Хвилюючись, я повернув голову і звів очі до ложі, чиї обриси ледь розрізнялися крізь моторошні біло-блакитні спалахи. Нічого підозрілого я не помітив. Жодних перешкод не було, і, хоча я не міг зазирнути до ложі, туди, де стояли крісла, ніщо не вказувало на присутність сторонніх осіб.

Наміри Бордена були значно більш зловісними, і наступної миті я зрозумів, що саме він замислив. Коли я озирнувся і глянув на ложу, два явища фатальним чином збіглися в часі.

По-перше, переміщення мого тіла вже розпочалося.

По-друге, відключення електрики призвело до миттєвого знеструмлення. Блакитні вогні щезли, електричне поле згасло.

Я залишився на сцені, всередині дерев’яної клітки апарата, у всіх на видноті. Я дивився на ложу поверх свого плеча.

Транспортування припинилося! Однак уникнути запуску процесу не вдалося, і тепер я бачив свій власний образ на поруччі. То був мій привид, мій двійник, що на секунду заціпенів у тій самій позі, яку я прийняв, коли озирнувся: тулуб розгорнений впівоберта, ноги напівзігнуті, голова розвернута вбік, погляд спрямований догори.

Переді мною постав прозорий безплотний дублікат мене самого, незавершений престиж.

Поки я впивався в нього очима, він знервовано випростався, змахнув руками й упав у глиб ложі, зникнувши з мого поля зору!

Нажаханий цим видовищем, я виліз із клітки. Тим часом спалахнув скерований на ложу прожектор, що мав добре освітити місце моєї очікуваної матеріалізації. Глядачі підняли голови й завмерли в передчутті дива. Декотрі навіть зааплодували, але оплески швидко вщухли. Ложа була порожньою.

Я стояв на сцені сам. Мій номер було зірвано.

— Завіса! — заволав я, розвернувшись до лаштунків.— Опустіть завісу!

Здавалося, минула ціла вічність, перш ніж механік почув мої крики і завіса поповзла вниз, відділивши мене від публіки. Аж тут підбігла Естер. Зазвичай вона вертається на сцену, отримавши конкретний сигнал — овації, що супроводжують моє балансування на поруччі, але цього разу склалася надзвичайна ситуація.

— Що сталося? — скрикнула Естер.

— Той доброволець… Куди він подівся?

— Не знаю! Я гадала, він повернувся на своє місце.

— Він пробрався за лаштунки! Ти ж маєш стежити, щоб добровольці спускалися до зали!

Я сердито відштовхнув її, підняв край завіси, зігнувся і вийшов до рампи. Освітлення вже встигли увімкнути, і глядачі повільно стікалися до виходу. Було очевидно, що люди здивовані й незадоволені таким поворотом подій; ніхто не дивився на сцену.

Я позирнув на ложу. Прожектор згас, а м’яке світло люстри заважало щось розгледіти.

Аж раптом почувся жіночий крик, а згодом — ще один. Жінка перебувала в будівлі, за ложами.

Метнувшись за лаштунки, я налетів на Вілсона, який квапливо прямував на сцену, розшукуючи мене. Задихаючись через те, що моїм легеням чомусь бракувало повітря, я наказав йому якомога швидше розібрати й спакувати апарат, після чого понісся до сходів, що вели до балкону та лож. Назустріч спускалися глядачі; коли я, лавіруючи між ними, почав підніматися, вони лаяли мене за те, що я створював незручності, причому ніхто не впізнав артиста, який зазнав ганебного провалу у них на очах. Невдахи приречені на миттєве забуття.

Кожна сходинка давалася мені дедалі важче. З грудей вихоплювалися хрипи, а серце калатало так, ніби я пробіг цілу милю, рухаючись вгору. Я завжди тримав себе у гарній фізичній формі й не уникав навантажень, але тієї миті несподівано відчув себе кульгавим товстуном. Насилу діставшись першого сходового майданчика, я зупинився й обперся об коване поруччя, поки мене оминав людський потік. Перепочивши кілька секунд, я наважився продовжити підйом.

Щойно я подолав дві сходинки, як усе моє тіло здригнулося від страшного нападу кашлю, чия сила вразила мене. Я геть ослаб. Серце билося наче молот, кров важко стукала в скронях, шкіра вкрилася рясним потом, груди здіймалися і тряслися. Я настільки виснажився, що ледве зробив вдих, проте, коли ковтнув трохи повітря, знову затремтів від безжального сухого кашлю, що розривав мене зсередини. Ноги підломилися, і я сповз на кам’яні сходинки. За кілька дюймів від моєї багатостраждальної голови маячили черевики останніх глядачів, що покидали театр. Мені було байдуже, що ці люди думають про мене. Я просто лежав — самотній і безпорадний.

Саме там мене знайшов Вілсон. Він допоміг мені сісти й підтримував, наче малу дитину, поки я намагався вирівняти дихання.

Поступово я віддихався й серце уповільнило свій ритм. Однак мої страждання на цьому не закінчилися — раптом мене пройняв озноб. Груди стали осередком пекельного болю, і хоча мені вдалося стримати черговий напад кашлю, я вдихав і видихав повітря надзвичайно обережно.

Нарешті я зумів вимовити:

— Ти бачив, що сталося?

— Сер, здається, Альфред Борден проникнув за лаштунки.

— Ні, я не про це! Ти бачив, що сталося після вимкнення струму?

— Я стояв за пультом, містере Енджер. Як зазвичай.

Під час виконання «Блискучої миті» Вілсон завжди стоїть за лаштунками і глядачі його не бачать, оскільки він прикритий задником павільйону. Попри те що йому відомі всі мої дії, він не бачить мене більшу частину часу.

Задихаючись, я описав примарний престиж, мигцем побачений мною. Вілсон здивувався і вмить запропонував збігати до ложі. Так він і вчинив, а я залишився безпомічно лежати на холодних голих сходинках. За кілька хвилин Вілсон повернувся і повідомив, що в ложі нікого немає, але стільці чомусь розкидані підлогою. Я мав повірити йому на слово, адже він завжди був надійним і кмітливим помічником.

Вілсон стягнув мене зі сходів і допоміг дістатися сцени. Я достатньо відновив сили, аби триматися на ногах самостійно. Уважно придивившись до верхньої ложі, я обвів поглядом спорожнілу залу, проте не виявив жодних ознак мого престижу.

Нічого не вдієш — довелося викинути його з голови. Значно більше мене хвилювала моя раптова немічність. Кожен рух був справжнім випробуванням; кашель зачаївся у грудях, готуючись вирватися назовні. Побоюючись нового нападу, я пересувався повільно й контролював дихання.

Вілсон найняв кеб і благополучно довіз мене до готелю, після чого негайно надіслав записку Джулії. Ми викликали лікаря — той прийшов пізно, недбало оглянув мене й оголосив, що не бачить порушень. Заплативши йому, я вирішив звернутися до іншого фахівця завтра вранці. Довго крутився, перш ніж мене зморив сон.

Прокинувшись цього ранку, я почувався краще й спустився сходами без сторонньої допомоги. У холі вже чекав Вілсон, який сповістив мене, що Джулія приїде опівдні. Він зауважив, що я маю кепський вигляд, хоча я наполягав, що почав одужувати. Після сніданку я переконався в його правоті — мене знову охопила слабкість.

Я знехотя скасував обидва вечірні покази і, поки Вілсон був у театрі, виклав у щоденнику події цього дня.

22 травня 1903

У Лондоні

Прислухавшись до прохання Джулії і поради Вілсона, я скасував решту виступів у Лоустофті. Те саме стосується показів, запланованих на наступний тиждень,— короткого ангажементу на сцені Придворного театру в Хайґейті. Поки що не вирішив, як бути з виступами в «Асторії» (Дербі), що мали відбутися на початку червня.

Я намагаюсь робити добру міну при геть недобрій грі, хоча в глибині душі приховую страх. Коротко кажучи, мене лякає, що я ніколи не повернусь на сцену. Внаслідок останньої атаки Бордена я став наполовину інвалідом.

Мене вже оглянули троє лікарів (рахуючи чоловіка, якого ми викликали до готелю, і мого сімейного лікаря). Усі стверджують, що я здоровий і явних ознак хвороби немає. Коли я скаржусь на проблеми з диханням, вони простукують мені груди й призначають прогулянки на свіжому повітрі. Коли я розповідаю їм, що моє серцебиття прискорюється під час підйому сходами, вони прослуховують моє серце стетоскопом і рекомендують дотримуватися дієти, а також менше хвилюватися. Я бідкаюсь, що швидко втомлююсь, а вони радять більше відпочивати й рано лягати спати.

Мій сімейний лондонський лікар взяв у мене кров на аналіз тільки тому, що хотів заспокоїти мене,— я вимагав провести об’єктивне обстеження. Згодом він повідомив, що «кров дуже розріджена», але додав, що це поширене явище серед чоловіків мого віку, і прописав тонізуючий препарат із вмістом заліза.

Коли лікар пішов, я вдався до простої перевірки — зважився. Результат був вражаючим!

Виявилося, що я схуд майже на тридцять фунтів. Більшу частину свого дорослого життя я важив приблизно дванадцять стоунів, тобто сто шістдесят вісім фунтів. Маса — одна з небагатьох речей, що лишалася незмінною протягом багатьох років. Сьогодні вранці я з’ясував, що важу близько ста тридцяти дев’яти фунтів — трохи менше десяти стоунів.

Роздивляючись своє відображення у дзеркалі, я не бачу жодних відмінностей. Обличчя не змарніло, очі не почервоніли, вилиці не випинають, підборіддя не загострилося. Щоправда, я маю втомлений вигляд, а шкіра набула жовтуватого відтінку, не властивого мені. Проте я не схожий на чоловіка, неспроможного подолати й половини короткого сходового прольоту без задишки. Ніхто не сказав би, що я втратив майже одну шосту частину своєї нормальної маси.

Такі зміни не мають природного чи логічного пояснення. Причина одна — моє неповне переміщення. Завершився перший етап, на якому електрична передача інформації відбувається частково. Поява Бордена завадила здійснити перехід до другого етапу, коли мої відокремлені сутності мали возз’єднатися.

І знову втручання ворога мало не обірвало моє життя!

Того ж дня

Джулія поставила собі за мету вилікувати мене надмірним харчуванням, тож сьогоднішній ланч був більш ніж ситним. Однак, не з’ївши навіть половини, я відчув нудотні позиви й встав з-за столу. Потім я трохи подрімав.

Щойно я прокинувся, мене осяйнула одна ідея, чиї наслідки я досі обмірковую.

Конфіденційність цих нотаток дозволяє мені розкрити один секрет: користуючись апаратом Тесли — як на репетиціях, так і під час виступів,— я завжди мав у кишені дві чи три золоті монети. Гадаю, мої мотиви були очевидними — нещодавнім збагаченням я завдячую не лише своїм гонорарам.

Відверто кажучи, Тесла застерігав мене від таких вчинків. Будучи високоморальною людиною, він засуджував фальшивомонетництво й часто читав мені нотації про неприпустимість подібного шахрайства. Крім того, він наводив наукові аргументи: апаратура калібрована на конкретну вагу мого тіла (з незначними відхиленнями задля безпеки), і наявність маленьких, але вагомих предметів на кшталт золотих монет може погіршити точність перенесення на великі відстані.

Оскільки я довіряв науковим знанням Тесли, попервах я брав із собою паперові гроші, доки не збагнув, що виникають неминучі труднощі, пов’язані з дублюванням серійних номерів банкнот. Перед кожним виступом я досі кладу в кишеню кілька купюр високого номіналу, проте здебільшого надаю перевагу золоту. Жодного разу я не стикався з проблемами неточностей в роботі апаратури, про які попереджав Тесла,— мабуть тому, що переміщуюсь на малі відстані.

Сьогодні, після денного перепочинку, я знайшов три монети, що лежали в моїй кишені того страшного вівторка. Потримавши їх у долоні, я зрозумів, що вони важать менше за потрібне, що підтвердили конторські ваги: порівняно з аналогічними монетами, які не підлягали транспортуванню, вони справді були легшими.

Я підрахував, що ці монети — так само, як і я,— втратили близько сімнадцяти відсотків своєї маси. Зовні вони нічим не відрізняються від звичайних — той самий розмір, той самий дзвін при падінні на кам’яну підлогу. Так чи інакше, їх маса зменшилася.

29 травня 1903

За цей тиждень мені не стало краще. Я досі слабкий. Хоча загалом я почуваюсь добре — температура нормальна, тілесних пошкоджень немає, нічого не болить, нудота минула,— мене переповнює страшенна втома від будь-яких фізичних зусиль. Джулія не відмовляється від спроб вилікувати мене гарним харчуванням, але моя вага майже не збільшилася. Ми обоє робимо вигляд, ніби я одужую, заперечуючи очевидне: мені ніколи не вдасться повернути втрачену частину моєї сутності.

Попри вимушену кволість, мій мозок працює належним чином, що лише посилює розчарування і душевні муки.

Я взяв до уваги поради своїх близьких і вкрай неохоче скасував усі заплановані виступи. Аби відволіктися, я вмикаю апарат Тесли й пропускаю крізь нього невеличкі порції золота. Я не жадібна людина і не хотів би привертати зайву увагу надмірним збагаченням. Мені потрібна достатня сума на заможне життя моєї родини впродовж тривалого періоду — не більше й не менше. Наприкінці кожного сеансу я ретельно зважую транспортовані монети, але все залишається в нормі.

Завтра ми повертаємось до Колдлоу-Хаус.

18 липня 1903

У Дербіширі

Великий Дантон помер. Ілюзіоніст Руперт Енджер загинув унаслідок травм, отриманих під час невдалого виконання трюку в театрі «Павільйон» у місті Лоустофт. Він відійшов у вічність, залишивши вдову з трьома дітьми.

14-й граф Колдердейл живий, хоча й скаржиться на здоров’я. Зніяковіло він прочитав власний некролог у газеті «Таймз» — привілей, що надається одиницям. Звичайно, ім’я автора не вказано, проте я здогадався, що Борден не складав некролог. Моя кар’єра висвітлена в позитивному ключі, і в тексті немає натяків на заздрість чи приховану образу, що зазвичай відчуваються між рядків, коли прощальну промову доручають писати комусь із суперників небіжчика. Я відчув полегшення, виявивши, що Борден не має жодного стосунку до цієї публікації.

Справами Руперта Енджера наразі займається адвокатська контора. Він справді помер, і його тіло поклали в труну. Я розцінюю це як останній трюк Енджера — він віддав своє власне тіло на похорон. Джулія офіційно оголошена його удовою, а діти — сиротами. Усі вони були присутні на Хайґейтському цвинтарі, куди не допускалися сторонні особи. На прохання удови церемонія відбулася в родинному колі; представники преси й шанувальники ілюзіоніста не отримали запрошення.

Того ж дня я вирушив інкогніто до Дербіширу в супроводі Адама Вілсона та його родини. Він та Гертруда погодилися залишитися зі мною і стати моїми компаньйонами. Я маю можливість щедро нагородити їх.

Три дні по тому приїхала Джулія з дітьми. Якийсь час вона вважатиметься удовою Енджера, а згодом, коли люди забудуть про нас, поволі перетвориться, за своїм законним правом, на леді Колдердейл.

Здається, я давно звик помирати й воскресати, але цього разу мені не вдасться повторити свій трюк. Я ніколи не повернусь на сцену і буду змушений грати лише одну роль — ту, в якій мені відмовляв мій старший брат. Розмірковую над тим, як заповнити прийдешні дні.

Після глибокого потрясіння, пережитого у Лоустофті, я відновлюю рівновагу в моєму новому існуванні. Недуга відступила, стан здоров’я не погіршується. Мені бракує сил та енергії, але я не схожий на людину, що стоїть однією ногою в могилі. Тутешній лікар повторює те, що я вже чув у Лондоні: здорове харчування, фізична активність, душевний спокій — прості й ефективні ліки, що мають посприяти моєму одужанню.

Отже, я змінив спосіб життя, налаштувавшись на той, що уявляв у загальних рисах, коли повернувся з Колорадо. У будинку та в маєтку накопичилася безліч справ, адже землі цілком занепали через тривалу відсутність належного управління. На щастя, моя сім’я має необхідні кошти на розв’язання деяких нагальних проблем.

Я звелів Вілсону змонтувати апарат Тесли в підвалі, пояснивши, що час від часу репетируватиму «Блискучу мить», готуючись до майбутніх виступів. Насправді ж цей прилад, ясна річ, використовуватиметься з іншою метою.

19 вересня 1903

Зазначу одне — саме на сьогодні я нещодавно запланував смерть Руперта Енджера. День минув, як і всі попередні,— тихо й мирно (якщо не брати до уваги переживань щодо стану мого здоров’я).

3 листопада 1903

Лікуюсь від пневмонії. Хвороба мало не вбила мене! З кінця вересня лежав у Шеффілдському королівському шпиталі й дивом вижив. Сьогодні — мій перший день вдома. Я можу сидіти достатньо довго, аби робити записи. Вересова пустка за вікном просто чудова.

30 листопада 1903

Одужую. Майже відновив фізичну форму, яку мав після переїзду з Лондону. Якщо точніше: з офіційної точки зору все добре, а насправді — справи кепські.

15 грудня 1903

Сьогодні вранці, о пів на одинадцяту, Адам Вілсон прийшов до мене в бібліотеку і повідомив, що внизу чекає відвідувач. То був Артур Кеніґ! Здивований, я витріщався на його візитівку, розмірковуючи, що привело його сюди.

— Передай, що я прийму його трохи згодом,— мовив я до Адама й попрямував до свого кабінету, щоб привести думки до ладу.

Чи пов’язаний його візит із моїм похороном? Фальсифікація власної смерті — справа серйозна; підозрюю, що такий вчинок розцінюється як протизаконний, хоча мені важко уявити, якої шкоди мій обман може завдати іншим людям. Той факт, що Кеніґ навідався сюди, означає, що він дізнався про інсценування похорону. Невже він спробує шантажувати мене? У будь-якому разі я не зовсім довіряю містеру Кеніґу і не розумію його мотивів.

Я змусив непроханого гостя чекати п’ятнадцять хвилин, після чого звелів Адаму запросити того нагору.

Судячи з виразу обличчя Кеніґа, він був налаштований рішуче. Щойно ми привіталися, я попросив його сісти в крісло навпроти мого письмового столу. Насамперед він запевнив мене, що цей візит не має стосунку до його роботи в газеті.

— Сьогодні я виступаю посередником, мілорде,— пояснив він.— Дію за дорученням третьої особи, яка, знаючи про моє захоплення сценічною магією, попросила мене звернутися до вашої дружини.

— Звернутися до Джулії? — щиро здивований, перепитав я.— З якого приводу?

Кеніґ явно почувався незручно.

— Ваша дружина, мілорде, є вдовою Руперта Енджера. Саме її статус дає підстави для перемовин, що їх мені доручили вести. Однак, зважаючи на минулі події, я вирішив, що буде доречніше спочатку поговорити з вами.

— Про що йдеться, Кеніґе?

Він звідкись витягнув маленький шкіряний портфельчик і поклав його на коліна.

— Третя особа, чиї інтереси я представляю, знайшла певні нотатки — особисті мемуари, що могли би зацікавити вашу дружину. Якщо точніше, мій довіритель сподівається, що леді Колдердейл, себто місіс Енджер, захоче придбати їх. Ця… третя особа не відає, що ви, мілорде, залишилися живим, тож я зраджую не лише мого довірителя, а й людину, з якою мав би домовлятися. Але я вважаю, що за нинішніх обставин…

— Чий це рукопис?

— Альфреда Бордена.

— Ви принесли його з собою?

— Звичайно.

Кеніґ відкрив портфельчик і дістав товстий записник із замком. Він простягнув його мені, але зазирнути всередину не було можливості. Перевівши погляд на Кеніґа, я побачив, що він тримає в руках ключ.

— Мій… клієнт просить п’ятсот фунтів.

— А це не фальшивка?

— Звісно ні. Навіть не сумнівайтеся. Вам достатньо буде прочитати кілька рядків, аби переконатися, що все справжнє.

— Чи коштують ці нотатки п’ятсот фунтів?

— Гадаю, ви оціните їх значно вище. Щоденник вів Борден власною персоною; усі записи мають безпосередній стосунок до його професійних секретів. Він розробляє свою теорію ілюзіонізму і пояснює, як виконуються більшість його трюків. Текст містить натяки на таємне життя близнюків. На мою думку, це надзвичайно цікавий твір. Гарантую, що ви погодитесь зі мною.

Замислившись, я крутив книжку в руках.

— Хто ваш клієнт, Кеніґе? Хто хоче отримати від мене гроші? — Мій співрозмовник здавався збентеженим; було очевидно, що він не має досвіду в проведенні подібних перемовин.— Ви сказали, що вже зрадили вашого клієнта. Невже вас раптом замучило сумління?

— Все не так просто, мілорде. Судячи з вашої поведінки, ви не чули найважливішу новину. Чи відомо вам, що Борден нещодавно помер? — Ошелешений вираз мого обличчя дозволив йому безпомилково вгадати відповідь.— Точніше, я вважаю, що помер один із братів.

— Ви говорите це якось невпевнено,— мовив я.— Чому?

— Немає переконливих доказів. Ми обидва знаємо, з якою одержимістю брати Бордени зберігали свої таємниці,— нічого дивного, якщо уцілілий брат дотримується цих правил. Вони настільки все заплутали, що знайти розгадку дуже важко.

— Звідки ж ви довідалися про це? Хоча я розумію… допомогла третя особа, яка доручила вам продати мені книжку.

— Крім того, існує непрямий доказ.

— Наприклад? — поцікавився я.

— Знаменитий номер зник із репертуару Професора Магії. За останні півтора місяці я часто відвідував його покази, і цей трюк жодного разу не виконувався.

— Причин може бути багато,— зауважив я.— Я бачив кілька його виступів, і він не завжди демонстрував цей трюк.

— Авжеж. Але я підозрюю, що головна причина полягає в тому, що «Нове транспортування людини» вимагає присутності обох братів.

— Вам слід назвати ім’я вашого клієнта, Кеніґе.

— Мілорде, якщо не помиляюсь, ви колись були знайомі з американкою на ім’я Олів Венскомб?

Тепер я розумію, що він вимовив це ім’я саме так, як я його записав. Тоді ж я був спантеличений і мені почулося «Олівія Свенсон», що призвело до непорозуміння. Спершу я подумав, що ми маємо на увазі ту саму особу, проте, коли Кеніґ повторив більш розбірливо, я вирішив, що йдеться про іншу жінку. Зрештою я пригадав, що Олівія взяла дівоче прізвище своєї матері після того, як почала працювати з Борденом.

— Ви, безперечно, знаєте,— мовив я, щойно ми все з’ясували,— що з певних причин я ніколи не обговорюю теми, пов’язані з міс Свенсон.

— Так, так. Прошу вибачення за те, що згадав її. Однак вона відіграє важливу роль в історії, викладеній в цій книжці. Наскільки я зрозумів, міс Венскомб — чи Свенсон, як ви її знали,— була вашою асистенткою кілька років тому, а згодом перейшла на бік Бордена. Якийсь час вона виступала з ним на сцені, але це тривало недовго. Приблизно в той період ви втратили з нею контакт.

Я підтвердив, що все було саме так.

— Як виявилося,— повів далі Кеніґ,— брати Бордени мають таємне гніздечко в північній частині Лондону. Це розкішне помешкання в заможному районі Горнсі; саме там переховувався один із близнюків, поки інший насолоджувався домашнім затишком у Сент-Джонс-Вуд. Час від часу вони мінялися місцями. Після свого… дезертирства від вас міс Венскомб перебралася до Горнсі, де мешкає донині. І залишиться надалі, якщо суд прийме рішення на її користь і зніме з неї всі звинувачення.

— Суд?

Мені було непросто осмислити стільки інформації.

— Їй надійшло повідомлення з вимогою звільнити помешкання через несплату,— пояснив Кеніґ.— Наступного тижня її виселять примусово. Потім їй — іноземній громадянці без постійного місця проживання — загрожує депортація. Із цієї причини вона звернулася до мене, знаючи про мою цікавість до Бордена. Вона подумала, що я допоможу їй.

— За мій рахунок?

Кеніґ скорчив сумну гримасу.

— Я висловився би інакше…

— Продовжуйте.

— Вам буде цікаво дізнатися, що міс Венскомб нічого не знала про другого брата й досі відмовляється вірити, що її обдурили.

— Якось я теж питав її про це,— зізнався я, згадавши нашу неприємну розмову в річмондському театрі.— Вона стверджувала, що Борден працює сам. Їй було відомо про мої підозри. Але навіть тепер мені важко повірити, що їх двоє.

— Один із Борденів — той, хто згодом помер,— почувся зле, коли перебував у Горнсі. Здається, у нього стався серцевий напад. Міс Венскомб викликала сімейного лікаря, але той не міг нічого вдіяти. Після того як тіло забрали до моргу, приїхала поліція. Коли вона розповіла їм, ким був померлий, вони пішли розпитувати сусідів і не повернулися. Пізніше вона спробувала знайти лікаря, та все було марно. Його секретар повідомив, що містер Борден пережив серцевий напад, але швидко одужав і виписався з лікарні. Міс Венскомб не могла в це повірити, адже він помер у неї на очах. Вона знову звернулася до поліції, проте, на її подив, інформація підтвердилася. Всі ці подробиці я дізнався від неї. Вона й гадки не мала, що Борден жив на дві сім’ї. Він геть задурив їй голову. Вона анітрохи не сумнівалася, що Борден проводить з нею більшу частину свого часу і не приховує, куди й навіщо відлучається.— Захопившись переповіданням цієї історії, Кеніґ подався вперед.— Нагла смерть Бордена шокувала її; будь-яка жінка засмутилася б на її місці. Однак вона навіть не уявляла, що подальші події розгортатимуться несподівано. За її словами, він справді помер. Вона запевняє, що просиділа з небіжчиком більше години, доки не приїхав лікар, і за цей час труп устиг охолонути. Лікар оглянув тіло, констатував смерть і пообіцяв виписати свідоцтво після повернення до клініки. І що ж відбувається тепер? Усі причетні до цієї справи особи заперечують те, що трапилося, і на додачу міс Венскомб стикнулася з неспростовним фактом: Альфред Борден — цілий, здоровий, зовсім не схожий на мерця — виступає на сцені й демонструє свої трюки, наче нічого й не було.

— Якщо вона вважає, що другого Бордена не було, як же вона, у біса, пояснює ці дивину? — перебив я.

— Звичайно, я поставив їй це запитання. Наскільки ви знаєте, сценічна магія — її рідна стихія. Вона сказала, що після тривалих роздумів дійшла печального висновку, що Борден інсценував власну смерть за допомогою ілюзіоністських прийомів — приміром, проковтнув якесь зілля. І розробив таку складну схему з однією метою — позбутися її.

— Ви розповіли їй, що Борден має брата-близнюка?

— Так. Вона це заперечує. Каже, що жінка, яка п’ять років живе з чоловіком, знає про нього геть усе. Вона категорично відкидає ідею про існування двох Борденів.

Раніше я вже замислювався про стосунки Бордена (чи Борденів) з його (чи їхньою) дружиною та дітьми. Нині постає нове питання. Судячи з усього, коханка теж була обдурена, але не хоче визнавати, що її ввели в оману (а може, вона справді не знала).

— Отже, раптова поява цього рукопису допоможе їй вирішити всі проблеми,— зазначив я.

Метнувши на мене задумливий погляд, Кеніґ відповів:

— Не знаю як щодо всіх проблем, але нагальні — так. Мілорде, гадаю, мені слід зробити жест доброї волі й дозволити вам ознайомитися з рукописом без будь-яких зобов’язань з вашого боку.

Він передав мені ключ і сів на своє місце, поки я відмикав замок.

Сторінки були охайно заповнені дрібним почерком; слова складалися в рівні, прямі рядки, хоча на перший погляд здавались нерозбірливими. Похапцем проглянувши початок, я заходився швидко гортати книжку так, наче пропускав між пальцями колоду карт. Професійний інстинкт підказував зберігати пильність. Наша багаторічна ворожнеча засвідчила, що Борден здатен на будь-яку підлість і всім серцем прагне заподіяти мені лиха або покалічити фізично. Я продивився майже половину тексту і зупинився. Не відриваючи очей від нотаток, поринув у роздуми.

Не виключено, що йшлося про найнебезпечнішу атаку Бордена, спрямовану проти мене. Розповідь Кеніґа про Олівію, смерть Бордена в її помешканні, своєчасне виявлення книжки, що містила найцінніші професійні секрети мого противника,— все це підводило до висновку про підробку.

Чи варто вірити Кеніґу на слово? Якщо Борден замислив чергову хитрість, що ж тоді викладено в його книжці? Заплутаний лабіринт обманів, що спонукають мене до нерозважливих дій? Невже інтрига Олівії Свенсон загрожує знищити мій єдиний острівець спокою — дивом урятований шлюб із Джулією?

Мені здавалося, що я наражаю себе на небезпеку одним-єдиним дотиком до цих сторінок.

Голос Кеніґа увірвався в мої думки.

— Мілорде, дозвольте мені вгадати, які версії ви розглядаєте.

— Не дозволяю,— відрізав я.

— Ви не довіряєте мені,— наполягав Кеніґ.— Підозрюєте, що Борден підкупив або якимось чином змусив мене принести вам ці нотатки. Правильно?

Я мовчав, не випускаючи напіврозгорнену книжку з рук і пильно дивлячись на сторінки.

— Всю інформацію легко перевірити,— провадив далі Кеніґ.— Слухання справи за позовом власника помешкання в Горнсі проти міс Венскомб відбулося місяць тому, на засіданні суду присяжних у Гемпстеді. Ви можете ознайомитися з документами. Також залишився реєстраційний запис у лікарні Вітінгтону, куди привезли неопізнаний труп чоловіка, померлого від розриву серця того самого дня, який називає міс Венскомб; його вік та основні прикмети збігаються з Борденом. Згідно з іншим записом, лікар муніципальної служби одразу вивіз тіло.

— Кеніґе, десять років тому ви пустили мене по фальшивому сліду,— мовив я.

— Так, я не заперечую. І досі шкодую про це. Як я вже казав, моє відстоювання ваших інтересів пояснюється бажанням виправити ту помилку. Даю вам слово, що рукопис є справжнім, що я точно описав обставини, за яких він потрапив до мене, і, нарешті, що уцілілий брат Борден відчайдушно хоче повернути його.

— Як сталося, що він втратив ці записи? — спитав я.

— Міс Венскомб зрозуміла, що нотатки мають певну цінність для видавців. Коли їй терміново знадобилися гроші, вона вирішила запропонувати їх вам, а потім, зважаючи на звістку про похорон, спробувала звернутися до вашої удови. Само собою, вона надійно ховала рукопис. Борден, ясна річ, не міг безпосередньо звернутися до неї, проте важко вважати збігом, що десять днів тому хтось зламав замок, вдерся до помешкання, перевернув усе догори дриґом, але нічого не взяв. Книжка зберігалася в іншому місці, тож нікуди не ділася і досі належить Олівії.

Я розгорнув книжку на тій сторінці, де затрималася моя рука, і несподівано усвідомив, що, проводячи пучками пальців по золотому обрізу, повторював рух, що використовується в класичному фокусі, де ілюзіоніст підсовує глядачеві потрібну карту. Враження посилилося, коли я глянув на перший-ліпший рядок унизу правої сторінки й побачив своє прізвище. Здавалося, Борден підсунув мені саме цю сторінку.

Уважно придивившись до витіюватого почерку, я розібрав усю фразу: «Саме тому Енджер ніколи не розкриє таємницю, якщо я сам не підкажу йому відповідь».

— Ви сказали, що вона хоче п’ятсот фунтів?

— Так, мілорде.

— Вона їх отримає.

19 грудня 1903

Розмова з Кеніґом страшенно втомила мене. Щойно він пішов (забираючи з собою шістсот фунтів — я дав йому зайву сотню з двох причин: по-перше, винагородив його за щирість, а по-друге, заохотив мовчати й забути сюди дорогу), я ліг у ліжко й не вставав до вечора. Потім я описав цю зустріч, але впродовж двох наступних днів був настільки слабким, що здебільшого куняв і майже нічого не їв.

Учора я нарешті прочитав кілька уривків із книжки Бордена. Як і передбачав Кеніґ, читання виявилося захопливим.

Показав окремі фрагменти Джулії — вона теж вважає їх цікавими. Щоправда, зарозумілість автора обурює її більше, ніж мене. Вона просить не марнувати дорогоцінні сили на злість.

Насправді я не відчуваю злості, хоча пересмикування добре відомих фактів викликає роздратування і водночас жалість. Найбільше мене тішить, що я таки роздобув докази того, що ілюзіоніст «Альфред Борден» — результат таємної змови близнюків. У жодному розділі книжки це не визнається відверто, але цілком зрозуміло, що авторів було двоє.

Кожен із них говорить про іншого, вживаючи першу особу однини. Такий прийом спочатку збивав мене з пантелику, і я припустив, що вони навмисно створювали плутанину. Однак, коли я поцікавився думкою Джулії, вона зауважила, що нотатки вочевидь не призначалися для сторонніх очей.

Звідси випливає висновок, що брати давно призвичаїлися називати одне одного «я». Старанно читаючи між рядків, я збагнув, що кожна подія, кожен факт біографії були частиною спільного досвіду. Скидається на те, що Бордени з раннього дитинства готувалися до розробки ілюзіоністського номера, в якому один близнюк міг би таємно підміняти іншого. Так, вони справді обдурили мене й більшість глядачів, але зрештою досягли сумнівного успіху. Може, Борден пошив у дурні самого себе?

Два життя, злиті в одне, перетворюються на щось неповноцінне, розділене навпіл. Поки перший брат живе серед людей, другий змушений зачаїтися десь у потойбіччі, ніби його не існує; він — розпливчастий привид, двійник, престиж.

Продовжу завтра, якщо матиму достатньо сил.

25 грудня 1903

Останні два дні з Пеннінських гір мете хуртовина, що відрізала нас від світу. На щастя, нам вистачає їжі та дров, тож немає потреби виходити з будинку. Різдвяна вечеря вже добігла кінця. Діти бавляться з новими іграшками, а ми з Джулією відпочиваємо.

Я поки що не розповів їй про нову недугу, що мучить моє багатостраждальне тіло. На грудях, плечах і стегнах з’явилися багряні висипи. Змащую їх антисептичною маззю, але вони нікуди не діваються. Щойно потеплішає, треба буде знову викликати лікаря.

31 грудня 1903

Лікар порадив і надалі користуватися антисептичною маззю, що потроху починає діяти. Оглянувши мене, він сказав Джулії, що ці неприємні, болісні висипи можуть бути симптомом серйознішого захворювання крові або внутрішніх органів. Щовечора, перед сном, Джулія обережно обмиває мої рани. Я досі втрачаю вагу, хоча останнім часом процес уповільнився.

З Новим роком!

1 січня 1904

Зустрів Новий рік похмурими роздумами, оскільки сумніваюсь, що доживу до його завершення.

Відволікся від своїх переживань завдяки нотаткам Бордена. Дочитав книжку до кінця і маю визнати, що читання мене захопило. Щоправда, я часто роблю примітки на бережках, коли у мене виникають питання щодо його методів, поглядів, недомовок, помилок, самообману тощо.

Попри те що я ненавиджу і побоююсь Бордена (важко забути, що він десь існує — живий і здоровий), його погляди на магію видаються мені сміливими й надихаючими.

Поділився своїми враженнями з Джулією, і вона погодилася. Здається, вона теж схиляється до думки, що обидва ми досягли би більших успіхів, якби були союзниками, а не ворогами.

26 березня 1904

Тяжко хворів. Упродовж двох тижнів не міг позбутися відчуття, що ось-ось помру. Симптоми були жахливими: постійна нудота, блювання, стрімке поширення висипів, параліч правої ноги, утворення виразок у роті, майже нестерпний біль у попереку. Зайве казати, що здебільшого я лікувався в одній з приватних клінік Шеффілду.

Утім, нещодавно трапилося диво — мій стан явно покращився. Гнійники й виразки безслідно зникли; чутливість і рухливість ноги почасти відновилися; біль зменшився, і недуга трохи відступила. Тиждень тому я повернувся додому; незважаючи на те що я був прикутий до ліжка, мій настрій щодня поліпшувався.

Сьогодні мені вперше вдалося підвестися. Дійшов до оранжереї і вмостився в шезлонгу. Звідси видно далекі поля і дерева, за якими височіє скелястий стрімчак Кербар-Едж, де досі лежить сніг. Я перебуваю в чудовому гуморі; перечитую записи Бордена. Останні два факти ніяк не пов’язані один з одним.

6 квітня 1904

Тричі перечитав рукопис Бордена, додав перехресні посилання і докладні коментарі. Джулія готується переписати все набіло, адже обсяг відредагованого мною тексту суттєво збільшився.

Хоча ремісія триває, я не тішусь ілюзіями — моє здоров’я загалом погіршується. Зізнаюсь, що в останні місяці мого життя я маю намір помститися своєму заклятому ворогові. Саме він винен у моїх нинішніх бідах, і він заплатить за це. Мені допоможуть його записи. Я планую видати книжку Бордена.

Література зі сценічної магії не є загальнодоступною. Попри те що написано й опубліковано чимало книжок, ці твори — за винятком популярних брошур для дітей і кількох масивних томів, присвячених престидижитації і спритності рук,— не цікавлять звичайні видавництва. Їх рідко можна знайти у звичайних книгарнях. Така спеціалізована література друкується за ініціативи кількох видавців і розповсюджується в професійних колах. Ці книжки часто виходять малим накладом (40–50 примірників) і коштують надзвичайно дорого. Зібрати колекцію — непросте завдання, що вимагає великих витрат, тож більшість ілюзіоністів мають змогу роздобути потрібне видання, коли хтось із колег помирає і родичі виставляють на продаж його колекцію. З часом я придбав невеличку бібліотеку і постійно звертаюсь до неї, якщо хочу запозичити або адаптувати під свій репертуар існуючі номери. У цьому плані я нічим не відрізняюсь від інших фокусників. Читацька аудиторія подібних книжок є обмеженою, але важко уявити більш уважних та обізнаних книголюбів.

Читаючи нотатки Бордена, я часто ловив себе на думці, що варто поширити їх хоча б тому, що вони принесуть неабияку користь його колегам-ілюзіоністам. Текст містить чимало слушних зауважень про мистецтво й техніку магії. Хоч би якими намірами керувався автор (він непереконливо проголошує, що його щоденник призначений для близьких родичів і «нащадків», про яких він фантазує з відчутною ніжністю), йому вже ніколи не вдасться видати свій рукопис. Треба було краще оберігати особисті папери. Як необачно з його боку!

Моя остання місія — домовитись про публікацію від імені Бордена; щойно я закінчу роботу над примітками й коментарями, подбаю про те, щоб ця книжка побачила світ.

Якщо Борден переживе мене (що найбільш імовірно), він зможе оцінити витонченість і багатогранність моєї помсти.

Насамперед він буде ошелешений, коли виявить (це станеться незабаром), що його «неймовірні» професійні таємниці оприлюднені без його дозволу. Мій противник лютуватиме ще більше, дізнавшись, що ідея належить мені. Спантеличений, він губитиметься в здогадках, яким чином я примудрився втілити свій підступний задум із могили. (Він вважає мене мертвим — це написано чорним по білому.) Зрештою, коли Борден прочитає мої примітки, йому відкриється вся вишуканість фінальної розплати.

Якщо стисло, я поліпшив текст — розтлумачив деякі неясності; зупинився на багатьох цікавих питаннях загального характеру, побіжно розглянутих ним; проілюстрував численними прикладами його захопливу теорію «мовчазної згоди»; висвітлив методи, що застосовуються видатними ілюзіоністами. Я додав детальні описання всіх трюків, які, наскільки мені відомо, були розроблені Борденом, а також тих, що їх він теоретично здатен виконати. Пояснюючи особливості техніки кожного трюку, я уникав розголошення основного секрету.

Я зосередився на ореолі загадковості, що оповиває номер під назвою «Нове транспортування людини», хоча приховав найважливіше. Немає жодного натяку на те, що Борден — не один чоловік, а двоє ідентичних близнюків. Таємниця, якій підпорядковувалося життя обох братів, залишається таємницею.

Уцілілий Борден знатиме, що останнє слово лишилося за мною, наша ворожнеча добігла кінця і я переміг. Я вторгся до його особистого простору, але показав, що поважаю кордони. Сподіваюсь, він засвоїть урок і зрозуміє, що розпалювана ним війна була даремною і заподіяла шкоду нам обом; атакуючи один одного, ми марнували свій талант. Було б краще, якби ми дружили.

Я дам йому поживу для роздумів, і він до кінця своїх днів ламатиме голову над цією книжкою.

Моя помста стане досконалою ще й завдяки умовчуванню: Борден ніколи не розкриє секрет апарата Тесли.

25 квітня 1904

Робота над текстом Бордена просувається успішно.

Минулого тижня я написав трьом видавцям, які спеціалізуються на літературі з магії: двом — до Лондону, одному — до Ворчестеру. Представившись поціновувачем ілюзіонізму, я туманно натякнув, що впродовж багатьох років використовував свої багатство та привілеї для підтримки кількох професійних фокусників, а також повідомив, що наразі редагую мемуари одного з наших видатних ілюзіоністів (не називаючи його імені на цьому етапі). Наостанок я запитував, чи зацікавлені вони бодай теоретично в публікації такої книжки.

Двоє видавців вже відповіли мені. Обидва висловлюються ухильно, але просять надіслати матеріал для ознайомлення. Отримані відповіді засвідчили, що мені не треба було зізнаватися в наявності «багатства» (навіть евфемістично),— відправники дають зрозуміти, що моя пропозиція була б розглянута більш прихильно, якби я зробив внесок у фінансування публікації.

Звісно, я можу собі дозволити заплатити їм, проте ми з Джулією чекаємо на відповідь від третього видавця, перш ніж прийняти рішення.

18 травня 1904

Закінчивши роботу, ми надіслали рукопис до видавництва, що першим привернуло нашу увагу.

2 липня 1904

Погодив умови договору з видавництвом «Гудвін та Ендрюсон», розташованому в Олд-Бейлі, на схід від середмістя Лондону.

Нотатки Бордена будуть опубліковані до кінця цього року початковим накладом у сімдесят п’ять примірників, за роздрібною ціною в три гінеї. Видавці обіцяють створити багато ілюстрацій і забезпечити книжці хорошу рекламу, розіславши особисті листи постійним клієнтам. Я погодився виділити сотню фунтів на покриття витрат. Містер Гудвін прочитав рукопис і запропонував кілька оригінальних ідей стосовно художнього оформлення.

4 липня 1904

За останні чотири тижні ремісія припинилася, і моя недуга спалахнула з новою силою. Спершу з’явилися багряні рубці, а потім — виразки в роті та горлі. Три тижні тому я осліп на одне око, а за два дні та сама доля спіткала друге. Весь минулий тиждень мій шлунок відмовляється приймати тверду їжу, тож Джулія тричі на день приносить мені негустий бульйон, що дозволяє підтримувати життєдіяльність. Біль є настільки сильним, що я не можу підняти голову з подушки. Лікар навідується до мене двічі на день, але каже, що я заслабкий для перевезення до клініки. Хвороба протікає жахливо — я навіть не здатен описати подробиці. Як пояснює лікар, мій природний імунітет чомусь знизився. Він по секрету сказав Джулії (а вона згодом передала його слова мені), що раптом я знову занедужаю на запалення легенів, мені кінець.

5 липня 1904

Минула ніч була вкрай неприємною, і на світанку я подумав, що доживаю свій останній день на Землі. Проте наближається північ, а я все ще тримаюсь.

Кашель почався ввечері; лікар негайно прийшов. Він порекомендував ванну і холодні обтирання, що принесли певне полегшення. На жаль, я не можу і пальцем поворухнути.

6 липня 1904

Сьогодні, о чверть на третю ранку, моє життя обірвалося внаслідок раптового серцевого спазму, спричиненого нападом кашлю і подальшою внутрішньою кровотечею.

Агонія була тривалою, болісною, відразливою, що завдало глибоких страждань Джулії, дітям і мені самому. Ми всі приголомшені огидним видовищем і дуже засмучені тим, що сталося.

Смерть незбагненним чином переплетена з моїм життям!

Колись я вдався до невинного обману й інсценував власну смерть, аби Джулія могла вважатися вдовою, не даючи приводу для пліток. Під час кожного застосування апарата Тесли (кілька разів на тиждень) мені доводилося помирати й воскресати. Коли відбувся фальшивий похорон Руперта Енджера, я був живий і засвідчив те, що сталося.

Мені часто вдавалося обдурити смерть. Саме тому смерть видавалася мені чимось абстрактним, далеким від реальності. Я вважав її рутинною процедурою, і, хай би як парадоксально це звучало, вірив, що завжди виживатиму.

Тепер, побувавши на смертному ложі, змучений метастазами раку й страшною, нестерпною агонією, я маю зробити цей запис у щоденнику. Середа, 6 липня 1904 року — день моєї смерті.

Нікому не побажаю пережити таке жахіття — бачити те, що бачив я.

Трохи згодом

Запозичив цей прийом у Бордена, тож стверджую, що я — це я або я сам.

Той «я», що пише ці рядки, не є тим «я», який щойно помер.

Тієї фатальної ночі у Лоустофті, коли Борден порушив роботу апарата Тесли, ми розділилися на дві сутності — два Руперта Енджера. Кожен пішов своїм шляхом. Ми возз’єдналися після мого повернення до Колдлоу-Хаус; це трапилося наприкінці березня, коли хвороба ненадовго відступила.

За життя я підтримував ілюзію, ніби я — сам. Поки один із двійників помирав, інший занотовував мої передсмертні роздуми. З 26 березня всі записи в цьому щоденнику зроблені мною.

Кожен із нас — престиж іншого.

Мій мертвий престиж лежить у відкритій труні поверхом нижче й за два дні буде похований у родинному склепі. Я, його живий престиж, продовжую жити.

Я — справжній Руперт Девід Енджер, 14-й граф Колдердейл, чоловік Джулії, батько Едварда, Лідії і Флоренс, шанований власник маєтку Колдлоу-Хаус у графстві Дербішир, Англія.

Завтра я розповім мою історію. Сьогоднішні події засмутили мене, як і всіх домочадців. Я цілком віддався своїй печалі.

7 липня 1904

Відсьогодні починається відлік решти мого життя. На що може сподіватися такий, як я? Нижче викладена моя історія.

І

Я з’явився на цей світ увечері 19 травня 1903 року в порожній ложі театру «Павільйон» у Лоустофті. Моє життя почалося з балансування на дерев’яному поруччі, з якого я відразу злетів спиною вперед. Я гепнувся на підлогу, розкидавши стільці довкола.

Я божеволів від думки, що запала мені в голову попередньої миті: Борден якимось чином пробрався до ложі й підстерігав мене. Звичайно, я помилився! Хапаючись за стільці й намагаючись зорієнтуватися в просторі, я збагнув: хоча Борден примудрився зіпсувати апаратуру, транспортування все ж таки завершилося. І Бордена тут не було.

Промінь прожектора перемістився до ложі й залив її яскравим світлом. Минуло не більше двох чи трьох секунд. Я замислився: чи є шанс урятувати мій номер? Треба залізти назад на поруччя і щось вигадати!

Перевернувшись, я став навпочіпки й збирався дертися вгору. Аж раптом, на мій подив, почув голос зі сцени — хтось наказував опустити завісу. Я подався вперед і глянув униз. Запона невпинно опускалася, але, перш ніж вона приховала від мене сцену, я встиг побачити самого себе — мій престиж, що застиг на місці!

У нижній частині апарата Тесли вбудоване потаємне відділення, куди автоматично провалюється престиж, коли відбувається переміщення. Саме тому моє попереднє тіло — престиж — є невидимим для глядачів, унаслідок чого досягається максимальний ефект.

Цього разу механізм потаємного відділення вочевидь не спрацював через втручання Бордена і мій престиж залишився стояти у всіх на виду!

Я розкинув мізками. Адам Вілсон та Естер перебували за лаштунками, оскільки мали з’ясувати, чому в службовому приміщенні виникла надзвичайна ситуація. Я був живим, повним сил і цілком володів собою. Мені стало ясно, що мій обов’язок — піти за лаштунки й нарешті розібратися з Борденом.

Я вийшов із ложі, проминув коридор і побіг сходами. Проносячись повз одну з білетерок, я зупинився і нетерпляче вигукнув:

— Ви часом не бачили, чи виходив хтось із театру?

Я не очікував, що з мого горла вихопиться хрипле шепотіння!

Витріщившись на мене, жінка заверещала. Я розгублено завмер, оглушений її страшним криком. Очі білетерки вилазили з орбіт; перевівши дух, вона знову заголосила. Я збагнув, що марную свій час, і поклав руку їй на плече, аби делікатно посунути її зі шляху. Моя долоня з легкістю пройшла крізь її плоть!

Жінка розпростерлася на сходинках, стогнучи й тремтячи всім тілом, а я добіг до кінця сходів і натрапив на двері, що вели за лаштунки. Я штовхнув їх і моментально відскочив, відчувши, що мої руки знову проникли крізь деревину. Втім, я не мав часу сушити голову над цим явищем. Мене хвилювало одне — якнайшвидше знайти Бордена.

Повз мене промчав Адам Вілсон, який покинув свій звичний пост позаду апаратури. Він не помітив мене й не почув, коли я покликав його. Я трохи постояв, силкуючись визначити, де, найімовірніше, ховається Борден. Якимось чином він обірвав подачу струму, а це означало, що йому вдалося пролізти під сцену. Ми з Вілсоном приєднали всі дроти до пульта управління, який, за рішенням адміністрації, був нещодавно встановлений у підвалі.

Я знайшов сходи, що вели вниз, але щойно почав спускатися, як зачув шум кроків. Наступної миті з’явився Борден. Мій ворог досі був одягнений у сміховинне селянське вбрання і не встиг зняти грим. Він перестрибував через дві сходинки. Я закляк. Коли нас розділяло не більше п’яти футів, він звів очі, аби подивитися, куди треба йти. І натомість побачив мене! В його погляді читався той самий переляк, що спотворив обличчя білетерки. Борден за інерцією біг прямісінько на мене, але він був шокований і витягнув руки перед собою, ніби захищаючись. Зіткнення було неминучим.

Ми одночасно спіткнулися і гепнулися на кам’яну підлогу. На якусь секунду він осідлав мене, проте я вислизнув з його рук. Потім я потягнувся до нього.

— Не чіпай мене! — заволав він і, припавши до підлоги, відповз подалі.

Я примудрився схопити його за щиколотку, але мій противник вивернувся. Охоплений жахом, він втратив дар мовлення і белькотів щось незрозуміле.

— Бордене, ми мусимо припинити цю небезпечну ворожнечу! — спробував вимовити я, але мій голос і цього разу пролунав ледь чутно — якийсь невиразний хрип.

— Я ненавмисно! — відгукнувся він.

Борден таки зумів підвестися і прожогом кинувся геть, перелякано озираючись на мене. Я відмовився від боротьби й дозволив йому втекти.

ІІ

Після того прикрого випадку я повернувся до Лондону, де впродовж наступних десяти місяців добровільно існував у світі тіней.

Збій в роботі апарата справив руйнівний вплив на мою душу та тіло, призвівши до конфлікту між ними. Фізично я перетворився на привида мого колишнього «я». Я жив, дихав, їв, справляв природні потреби, чув і бачив, відчував тепло і холод, але залишався безтілесним. При яскравому світлі, якщо перехожі не надто пильно розглядали мене, я здавався більш-менш нормальним, хоча й дещо блідим. За похмурої погоди або при штучному освітленні я ставав схожим на невиразний фантом. Мене можна було не просто побачити, а побачити наскрізь. Обриси тіла не зникали, і ті, хто придивлялися уважніше, розрізняли риси обличчя, одяг та інші деталі, але більшість очевидців сприймали мене як мерзенну потвору з потойбіччя. Білетерка й Борден перелякалися так, ніби зустріли примару, і вони мали підстави боятися. Я швидко зметикував, що не лише викликаю жах у оточуючих, а й наражаю себе на небезпеку. Важко передбачити дії наполоханих людей. Кілька разів траплялося, що якісь незнайомці жбурляли в мене різними предметами, стараючись відігнати. Одним із цих предметів був запалений каганець, що майже влучив у мене. Ось чому я намагався нікому не потрапляти на очі.

Попри все, мій розум несподівано звільнився від тягаря фізіологічних обмежень. Я відкрив у собі якості, яких мені бракувало раніше: зосередженість, кмітливість, оптимізм. Один із парадоксів, обумовлених такими змінами, полягав у тому, що я здебільшого почувався сильним і активним, хоча насправді був неспроможним робити елементарні фізичні зусилля. Приміром, я мав навчитися тримати письмове приладдя і столові прибори: варто було взяти якусь річ, не контролюючи свої рухи, як вона вислизала з рук.

Становище, в якому я опинився, було настільки гнітючим і неприємним, що моя відновлена духовна енергія, трансформована в абсолютну ненависть і страх, повсякчас спрямовувалася на одного з братів Борденів, який скалічив мене. Він продовжував висотувати мою духовну енергію так само, як його напад висотав мою фізичну силу. Фактично я сховався від світу і в певному сенсі помер.

ІІІ

Невдовзі я виявив, що за бажанням можу бути як видимим, так і невидимим.

Якщо я виходив надвір після настання сутінків, та ще й одягав сценічний костюм, який був на мені під час останнього виступу, я міг потрапити непоміченим куди завгодно. Якщо ж я волів прикинутися звичайною людиною, я перевдягався в інше вбрання і наносив грим, аби надати моїм рисам більшої чіткості та рельєфності. Маскування не було ідеальним — запалі очниці мали моторошний вигляд; якось один пасажир у погано освітленому омнібусі, помітивши дивний просвіт між моїм рукавом та рукавичкою, здійняв ґвалт, і мені довелося хутко тікати.

Я не мав жодних труднощів із грошима, харчуванням і житлом. Будучи невидимим, я брав усе, що хотів, а за інших обставин платив гроші за послуги. Я не переймався такими дрібницями.

Найбільше мене турбував стан здоров’я мого престижу.

Прочитавши газетний репортаж, я з’ясував: те, що я мигцем побачив на сцені, не відповідало дійсності. У статті говорилося, що Великий Дантон отримав травму в Лоустофті і був змушений скасувати подальші ангажементи; наразі він лікується вдома й сподівається незабаром повернутися на сцену.

Я зітхнув із полегкістю, але неабияк здивувався! За секунду до того, як опустилася завіса, я встиг роздивитися мій престиж, закляклий у неживій позі, яку я називаю «позою престижу». Престиж — вихідне тіло, що підлягає транспортуванню, а потім немовби помирає всередині апарата Тесли. Приховування і збереження трупів — єдина серйозна проблема, що її я мав розв’язати, перш ніж демонструвати глядачам мій номер. Кожен новий виступ передбачає створення одного престижу.

Новини про травми й скасовані ангажементи підштовхнули мене до такого висновку: тієї ночі сталося дещо незвичне. Транспортування було частковим, а я — прикрий наслідок помилки. Більша частина моєї сутності залишилася на сцені.

Ми обоє — я та мій престиж — дуже постраждали через втручання Бордена. Кожен із нас стикнувся з проблемами. Я став схожим на фантом, а у мого престижу погіршилося здоров’я. Попри те що він зберігав тілесність і свободу пересування у навколишньому світі, він був приречений на смерть відтоді, як трапилася біда. Натомість я був змушений жити серед тіней, хоча з моїм здоров’ям усе гаразд.

У липні, за два місяці після інциденту в Лоустофті, коли я все ще намагався осмислити цю трагедію, мій престиж вочевидь прийняв самостійне рішення — наблизити смерть Руперта Енджера. Саме так я вчинив би на його місці. Щойно мене осяйнула здогадка, я усвідомив, що він — це я. Ми вперше розробили однакову стратегію поодинці. І я вперше відчув: незважаючи на те, що ми відокремилися і жили своїм життям, нас поєднували спільні почуття та емоції.

Невдовзі мій престиж повернувся до Колдлоу-Хаус, аби перебрати права на спадщину. І знову наші міркування збіглися — я зробив би те саме.

Що ж стосується мене, я залишився в Лондоні. Я мав здійснити один лиховісний задум, причому зробити це таємно, без загрози для репутації Колдердейлів.

Коротко кажучи, я замислив нарешті звести рахунки з Борденом. Я мав намір вбити його — точніше, вбити одного з братів. Його подвійне життя полегшувало моє завдання. Він підробив офіційні документи, що засвідчували існування близнюків, унаслідок чого його брат мусив зачаїтися, зникнути з лиця землі. Якщо лише один Борден жив серед людей, що заважало мені вбити другого? Таке діяння поклало би край їхньому обману і принесло би мені не менше моральне задоволення, ніж знищення обох. Я чудово розумів, що мене, Руперта Енджера — примарну істоту (чий двійник, що носив моє прізвище, був привселюдно похований та оплаканий),— ніколи не спіймають і навіть не запідозрять у вчиненні злочину.

У Лондоні я почав готуватися до реалізації своїх планів. Скориставшись здатністю бути невидимим, я стежив за Борденом, поки мій ворог спокійно жив своїм життям і займався повсякденними справами. Я спостерігав за ним, коли він перебував у власному будинку, бачив, як він готується і репетирує свою програму в майстерні; я був незримо присутнім за лаштунками театру, де він виступав; я супроводжував його до таємного гніздечка в північній частині Лондону, де він мешкав з Олівією Свенсон. Одного дня мені пофортунило стати свідком короткої зустрічі Бордена з братом — вони крадькома перетнулися на темній вулиці й квапливо обмінялися повідомленнями (певно, йшлося про термінову справу, яку треба було обговорити віч-на-віч).

Остаточний вирок я виніс йому тієї миті, коли побачив його з Олівією. Рани, завдані її давньою зрадою, ще не загоїлися, і я не міг стерпіти нову образу.

Можу впевнено стверджувати, що прийняття рішення — найскладніший етап планування жахливого злочину. Попри численні провокації, я вважаю, що поводився терпляче й стримано. Хоча я ніколи не хотів завдати шкоди іншим людям, упродовж мого дорослого життя я часто присягався «вбити» або «поквитатися» з Борденом. Ці клятви, виголошені на самоті й здебільшого пошепки, відображають безсилу лють скривдженої жертви — саме в такій ситуації я часто опинявся з вини Бордена.

Тоді я навіть не розглядав можливість вбивства, але напад у Лоустофті все перекреслив. Одна моя половина перетворилася на привид, а інша повільно згасала. Того вечора Борден, по суті, знищив нас обох, і я жадав помсти.

Сама лише думка про розправу сповнювала мене такою радістю і втіхою, що моя вдача змінилася. Перебуваючи за межею смерті, я жив заради майбутнього вбивства.

Щойно рішення визріло, я зрозумів, що зволікати не варто і настав час діяти. Я сприймав смерть одного з близнюків як ключ до власної свободи.

Щоправда, я не мав досвіду у вчиненні насильства, тож, перш ніж перейти в наступ, мав ретельно обдумати, як це краще провернути. Мені хотілося обрати такий спосіб, щоб усе відбувалося швидко й особисті мотиви не викликали сумнівів — безпорадний помираючий Борден мав усвідомлювати, хто й за що вбиває його. Методом простого виключення я надав перевагу кинджалу. Уявивши моторошну картину, я знову відчув, як на мене накотилася гаряча хвиля збудження.

Логіка моїх роздумів була такою: отрута вбиває надто повільно, небезпечна у застосуванні й доволі безлика; постріл створює забагато шуму і, знову ж таки, не дає можливості встановити близький контакт із жертвою. Оскільки мені бракувало фізичної моці, я відкинув такі варіанти, як удар дрючком або задушення. Експериментальним шляхом я виявив: якщо я міцно, але без особливої напруги стискаю ніж із довгим лезом, мені вдається вдарити з достатньою силою, аби проштрикнути шкіру.

IV

За два дні після завершення підготовки я прокрався слідом за Борденом до Королівського театру в Болемі; його номер вважався окрасою тижневої естрадної програми. Це сталося в середу, день, коли у нього було заплановано два покази — денний та вечірній. Я знав, що під час перерви між виступами Борден має звичку усамітнюватися у своїй гримерній і дрімати на канапі.

Сховавшись за сценою, я подивився виставу, після чого рушив за Борденом похмурими коридорами й сходами. Коли він зачинився у гримерній і звична позалаштункова метушня стихла, я пішов за зброєю, а потім обережно повернувся до коридору, куди виходила кімната Бордена. Я тихенько пересувався з одного темного закутка до іншого, попередньо переконавшись, що поблизу нікого немає.

Я був одягнений у сценічний костюм із Лоустофту — моє улюблене вбрання, коли я волів лишатися непомітним. Проте кинджал був видимим, і якби мене хтось побачив, він би подумав, що лезо саме пливе в повітрі.

Перед гримерною я змусив себе трохи постояти, щоби вирівняти дихання і серцебиття. Повільно порахував до двохсот.

Учергове перевіривши, що в коридорі ніхто не з’явився, я підійшов до дверей і притулився до них чолом, м’яко, але наполегливо вдавлюючи обличчя у дерев’яні дошки. За лічені секунди моя голова пройшла крізь двері і я зміг оглянути кімнату. Там горіла одна-єдина лампа, заливаючи тьмяним світлом маленьке брудне приміщення. Борден лежав на канапі, заплющивши очі й склавши руки на грудях.

Я відступив у коридор.

Стискаючи кинджал у руці, я відчинив двері й увійшов усередину. Борден ворухнувся і глянув у мій бік. Я замкнув двері на засув.

— Хто це? — спитав Борден, примруживши очі.

Підтримання бесіди не було метою мого візиту. За два кроки я подолав вузький простір гримерної, скочив на канапу й осідлав його. Навалився йому на живіт усією вагою й обома руками заніс зброю.

Борден помітив кинджал, після чого перевів погляд на мене. У неясному світлі мій силует був ледве видимим. Я розгледів лише свої руки й тремтяче лезо, притиснуте до грудей ворога. Гадаю, я мав дикий, жахливий вигляд. Понад два місяці я не голився і не стриг волосся; обличчя було виснаженим. Мене переповнювали страх і відчай, коли я обхопив його ногами, готуючись завдати смертельного удару.

— Хто це? — задихаючись, повторив Борден. Він учепився в мої безплотні зап’ястя, намагаючись відштовхнути мене, але я з легкістю вивернувся.— Хто?

— Готуйся до смерті, Бордене! — вигукнув я, хоча розумів, що він почує лише скрипуче, зловісне шепотіння — все, на що я був здатен.

— Енджер! Зупинись, благаю тебе! Я не знав! Я не хотів зашкодити тобі!

— Хто з вас це зробив? Ти чи другий Борден?

— Про що ти говориш?

— То був ти чи твій брат-близнюк?

— Я не маю брата!

— Ти ось-ось помреш! Кажи правду! Це твій останній шанс!

— Я сам!

— Годі вже! — крикнув я, зціпивши пальці в замок, аби не впустити кинджал додолу. Якби я вдарив надто різко, зброя вислизнула би з моїх рук, тож я спрямував лезо прямісінько в серце Бордена й почав сильно тиснути, знаючи, що швидко досягну мети. Я почув, як вістря розрізало тканину і вперлося в шкіру.

Аж тут мій погляд затримався на перекошеному від страху обличчі мого противника. Він мляво рухав руками десь над моєю головою, марно стараючись вхопити мене. Щелепа відвисла, язик вивалився назовні, з кутиків рота текла слина, збігаючи підборіддям. Груди здіймалися від важких подихів.

Він силкувався щось сказати, але з губ зривалися лише нерозбірливі свистячі звуки. Було очевидно, що його охопила паніка.

Я завважив, що переді мною немічний, постарілий чоловік. Його волосся було посріблене сивиною. Під очима виднілися мішки. Шию прорізали глибокі зморшки. Розпростертий піді мною, він боровся за своє життя проти безтілесного демона, що осідлав його й заніс кинджал, готуючись убити.

Ця думка була мені огидна. Я не міг скоїти злочин. Не міг просто взяти та вбити його.

Страх, гнів, напруга — все це кудись зникло.

Я відкинув кинджал і скотився з канапи. Потім, усвідомивши власну беззахисність, відступив назад, стривожений думкою про можливий наступ.

Борден залишився лежати на канапі, уривчасто дихаючи й здригаючись всім тілом. Він досі боявся, але водночас відчував полегшення, звільнившись від моєї хватки. Я смиренно застиг на місці, пригнічений своїм вчинком.

Зрештою він опанував себе.

— Хто ти? — після пережитого переляку його голос зривався на підвищені тони.

— Я — Руперт Енджер,— прохрипів я.

— Але ж ти помер!

— Так.

— Як же ти?..

— Не треба було починати цю ворожнечу, Бордене,— мовив я.— Але вбивати тебе немає сенсу. Наша війна закінчиться інакше.

Я був приголомшений ганебністю свого задуму, раптом згадавши про моральні норми, що їх старанно дотримувався все життя. Як я міг помислити, що здатен холоднокровно вбити людину? Щиро засмучений, я відвернувся від Бордена й, докладаючи неабияких зусиль, почав втискатися в дерев’яні двері. Повільно проникаючи крізь них, я знову почув приглушений стогін жаху.

V

Замах на життя Бордена викликав у мене напад відчаю і відрази до самого себе. Я розумів, що зрадив себе, зрадив мій престиж (який нічого не відав про мої дії), зрадив Джулію, дітей, ім’я мого батька, всіх моїх друзів. Якщо я потребував якогось доказу, що ворожнеча з Борденом — жахлива помилка, я його отримав. Хоч би як ми ображали один одного в минулому, ніщо не виправдовувало ту ницість, до якої я опустився.

Охоплений безнадією та апатією, я повернувся до орендованої мною кімнати. Мене опосіли чорні думки — здавалося, я зайшов у глухий кут. Моє життя втратило сенс.

VI

Я вирішив змарніти й померти, проте воля до життя, що жевріє навіть в істотах на кшталт мене, стає на заваді подібним рішенням. Я вважав, що відмова від їжі та пиття невдовзі призведе до смерті, але виявив на власному досвіді, що спрага переростає в одержимість, з якою мені не до снаги боротися. Щоразу, як я випивав кілька крапель, я відстрочував свою загибель. Те саме стосувалося їжі. Голод — це чудовисько.

Трохи згодом я змирився з долею і залишився жити — нікчемний мешканець світу тіней, створеного, як мені уявлялося, рівною мірою мною та Борденом.

Зиму я провів у цьому жалюгідному стані. Невдаха, що навіть не зумів вкоротити собі віку.

У лютому мною заволоділа глибока тривога. Спершу я припустив, що йдеться про переживання через утрату, якої я зазнав у Лоустофті, адже я розумів, що більше ніколи не побачу Джулію та дітей. Я заборонив собі мріяти про це, впевнившись, що моє прагнення бути з ними значить незрівнянно менше порівняно з неминучим шоком, що його викличе наша зустріч. Спливали місяці, і моя печаль змінилася жахливим болем, що ні на мить не полишав мене. Я не знаходив довкола жодних причин, що могли би пояснити це загадкове явище.

Саме тоді я замислився про життя мого другого «я», престижу, покинутого мною в Лоустофті, і мене немовби пронизала блискавка. Я миттєво здогадався, що його спіткала біда.

Стався нещасний випадок або над ним нависла якась загроза (може, хтось із братів Борденів знову переслідує його?). Може, його здоров’я погіршилося швидше, ніж я очікував. Він був тяжко хворий чи навіть помирав. Я мав бути поряд, допомогти йому всіма доступними мені способами.

У той період мені теж бракувало сили. Внаслідок інциденту в театрі я перетворився на примару, а погана їжа й відсутність фізичної активності настільки виснажили мене, що я нагадував скелет. Я рідко покидав свою брудну кімнату і наважувався вийти лише вночі, коли мене ніхто не бачив. Я знав, що маю огидний вигляд і нічим не відрізняюсь від упиря. Перспектива тривалої подорожі до Дербіширу передбачала чимало небезпек.

Ось чому я доклав певних зусиль, аби покращити

свою зовнішність: почав нормально харчуватися і більше пити, підстриг своє довге скуйовджене волосся і вкрав новий костюм. Я гадав, що мені знадобиться кілька тижнів на відновлення тієї форми, що її я набув після виступу в Лоустофті, але трансформація відбулася майже відразу, і мій настрій поліпшився.

Єдине, що пригнічувало мене,— усвідомлення того, що мій престиж страждає від нестерпного болю.

Усі зазначені фактори спонукали мене повернутися до родинного маєтку. Останнього тижня березня я купив квиток на нічний потяг до Шеффілду.

VII

Розмірковуючи про повернення додому, я не сумнівався в одному: моя раптова поява не стане несподіванкою для тієї частини моєї сутності, яку я називав своїм престижем.

Погожого весняного ранку я прибув до Колдлоу-Хаус. Яскраве сонячне світло надавало моїй тілесній оболонці більшої щільності. Попри це я розумів, що справляю дивне враження на людей. Упродовж короткого денного переїзду від залізничного вокзалу Шеффілду в кебі, омнібусі і в другому кебі я привертав багато зацікавлених поглядів. Таке часто траплялося зі мною в Лондоні, але лондонці вже звикли до різноманітних диваків, що блукають містом. Натомість тут, у провінції, скелетоподібний чоловік у темному вбранні і ширококрисому капелюсі, з неприродним кольором шкіри, нерівно підстриженими патлами й глибокими западинами очей став об’єктом уваги, що інтригував і водночас лякав тих, хто перетинався з ним.

Діставшись будинку, я зупинився біля входу і кілька разів постукав дверним молотком. Я міг би легко проникнути всередину, але гадки не мав, як мене приймуть. Оскільки мій візит був несподіваним, я вважав за краще підготувати домочадців до зустрічі з дивним гостем.

Двері відчинив Хаттон.

Я зняв капелюха й випростався на повен зріст. Він почав щось говорити, перш ніж розгледів відвідувача, проте, щойно його погляд сфокусувався на мені, йому відібрало мову. Зберігаючи незворушний вираз обличчя, він пильно дивився на мене. Я добре знав цього чоловіка, тож моментально здогадався, що його мовчання приховує глибокий переляк.

Зачекавши, доки він оговтається, я сказав:

— Радий знову бачити вас, Хаттоне.

Він розкрив рота, але не видав жодного звуку.

— Ви, певно, знаєте, що сталося в Лоустофті, Хаттоне,— пояснив я.— Перед вами плачевний наслідок того лиха.

— Так, сер,— нарешті вимовив він.

— Можна увійти?

— Чи маю я сповістити леді Колдердейл про ваше прибуття?

— Спершу я волів би поговорити з вами, Хаттоне. Я знаю, що мій приїзд може стривожити всіх.

Він повів мене до своєї кімнатки поблизу кухні й пригостив щойно завареним чаєм. Потягуючи гарячий напій, я мовчки стояв. Було непросто почати розмову. Хаттон, чия здатність не втрачати самовладання завжди захоплювала мене, невдовзі взяв ініціативу на себе.

— Сер, вам краще почекати тут,— запропонував він,— а я доповім її світлості про ваше прибуття. Гадаю, леді Колдердейл захоче зустрітися з вами. Разом ви зможете вирішити, як діяти далі.

— Скажіть, Хаттоне, як почувається мій… Я хочу сказати, як здоров’я…

— Його світлість тяжко хворів, сер. Однак прогноз є сприятливим, і цього тижня його виписали з лікарні. Ми перенесли ліжко до оранжереї, поки він одужуватиме. Гадаю, саме там я знайду її світлість, поряд з її чоловіком.

— Неймовірна ситуація, Хаттоне,— ризикнув зауважити я.

— Це правда, сер.

— Особливо для вас, наскільки я розумію.

— І для мене, і для вас, і для всіх. Я знаю, що трапилося в Лоустофті. Його світлість — тобто ви, сер,— довірили мені свою таємницю. Ви, безперечно, пам’ятаєте, що я часто допомагав вам позбуватися «престижів». Згідно з вашим наказом, у цьому будинку немає секретів.

— Адам Вілсон залишився тут?

— Так.

— Приємно це чути.

Хаттон пішов і за п’ять хвилин повернувся з Джулією. Вона мала втомлений вигляд, що підкреслювала незвична зачіска — волосся було стягнуте в пучок на потилиці. Вона рішуче попрямувала до мене, і ми тепло обнялися, хоча обоє страшенно нервували. Тримаючи її в обіймах, я відчував, як напружилося її тіло.

Хаттон попросив дозволу вийти. Залишившись на самоті, ми з Джулією запевнили одне одного, що не вважаємо мене мерзенним самозванцем. Упродовж довгих зимових місяців я сам іноді замислювався над тим, ким я є насправді. Деякі психічні розлади небезпечні тим, що маніакальна одержимість витісняє реальність; у мене часто складалося враження, що це захворювання пояснює, чому все так заплуталося. Незрозуміло, чи то я справді був Рупертом Енджером, який втратив доступ до власного життя і нині зберігає лише спогади про нього, чи то, навпаки, я був іншим чоловіком, що збожеволів і уявив себе Енджером.

Я принагідно розповів Джулії про обмежені можливості мого тілесного існування. Зізнався, що стаю невидимим у темних місцях і можу проходити крізь тверді предмети.

Вона, своєю чергою, розказала мені про страшні недуги, що мучили мене (тобто мій престиж), а потім якимось дивом відступили, дозволивши мені, тобто йому, повернутися додому.

— Він одужає? — занепокоєно спитав я.

— Лікар каже, що хворі з таким діагнозом інколи одужують, але ремісія зазвичай триває недовго. Він гадає, що в нашому випадку ти… тобто він…— Джулія ледве стримувала сльози, і я взяв її за руку. Опанувавши себе, вона з сумом повела далі.— На його думку, йдеться про тимчасове полегшення. Пухлина є злоякісною, і метастази поширилися по всьому тілу.

Потім вона ошелешила мене несподіваною новиною. Саме від неї я дізнався, що Борден — точніше, один із братів Борденів — помер, і його нотатки перейшли у мою… тобто нашу власність.

Я був неабияк здивований. Як з’ясувалося, Борден помер за три дні після мого невдалого замаху на його життя.

Мені здалося, що ці дві події взаємопов’язані. Джулія сказала, що офіційною причиною смерті названо серцевий напад. Я запідозрив, що саме я звів його в могилу, оскільки він був безмежно наляканий моєю появою. Мені пригадалися його здавлені стогони, важке дихання, втомлений, нездоровий вигляд. Звісно, я знав, що надмірне хвилювання може призвести до розриву серця, але до тієї миті припускав, що після мого зникнення Борден отямився і повернувся до звичного життя.

Поділився з Джулією своїми підозрами, але вона схиляється до думки, що мій візит не має стосунку до його загибелі.

Ще більше мене зацікавила інформація про рукопис Бордена. Джулія сказала, що прочитала кілька уривків і знайшла описання більшості його трюків. Я запитав у неї, чи мав я, тобто мій престиж, якісь плани стосовно цих нотаток, а вона відповіла, що хвороба перекреслила всі плани. Крім того, вона зазначила, що теж має певні докори сумління, пов’язані з Борденом, і мій престиж поділяє наші почуття.

— Де він? — спитав я.— Ми маємо бути разом.

— Він скоро прокинеться,— відказала Джулія.

VIII

Моє возз’єднання із самим собою, певно, було найдивовижнішим явищем в історії людства! Ми ідеально доповнювали один одного. Він мав усе, чого бракувало мені, а я мав усе, що він втратив. Природно, що ми утворювали одне ціле й були ближчими, ніж брати-близнюки.

Коли один із нас починав говорити, інший з легкістю завершував фразу. Ми мали однакові жести, манери, ходу; нам одночасно западала в голову та сама думка. Мені було відомо все про нього, а йому — все про мене. Єдиною прогалиною в наших знаннях були події, що сталися за кілька місяців розлуки, але ми швидко усунули її, розповівши один одному, що відбувалося з нами. Він тремтів, коли я описував свою спробу замаху на Бордена, а я відчував біль, слухаючи про муки й страждання, що їх йому завдавала хвороба.

Тепер, коли ми були разом, ніщо не могло розлучити нас. Я попросив Хаттона поставити ще одне ліжко в оранжереї, щоб обидві мої сутності ні на мить не розставалися.

Такі зміни було неможливо приховати від домочадців, тож я невдовзі розкрив їм таємницю, зустрівшись зі своїми дітьми, подружжям Вілсонів — Адамом та Гертрудою, нашою економкою — місіс Хаттон. Усі вони здивовано ойкали, побачивши надприродне роздвоєння. Мені страшно подумати, як цей досвід вплине на моїх дітей у майбутньому, але Джулія й обидві мої сутності погодилися, що правда є кращою, ніж чергова брехня.

Незабаром безжальний рак нагадав нам, що час, відведений на спільне життя, вичерпується. Ми зрозуміли: якщо залишилися незавершені справи, настала слушна мить взятися до них.

ІХ

Від початку квітня до середини травня ми разом редагували записи Бордена, готуючи їх до друку. Потім стан здоров’я мого близнюка (для зручності я називаю свій престиж саме так) погіршився. Хоча він виконав значну частину роботи на перших етапах, саме я мав нанести останні штрихи й вступити в перемовини з видавцем.

І саме я — від його імені — вів наш щоденник, доки він не відійшов у засвіти.

Вчора наше подвійне життя добігло кінця, і з ним закінчилося моє нетривке існування.

Нині я залишився сам, і я знову живу за межею смерті.

8 липня 1904

Сьогодні вранці ми з Вілсоном спустилися в підвал і оглянули апаратуру Тесли, переконавшись, що вона в чудовому робочому стані. Оскільки я давно не користувався нею, довелося перечитати інструкції містера Еллі, аби перевірити комплектність обладнання. Мені завжди було приємно мати справу з містером Еллі, попри те що йшлося про опосередковану співпрацю. Читати його докладні інструкції — неабияке задоволення.

Вілсон запитав у мене, чи варто розбирати апаратуру.

Трохи поміркувавши, я сказав:

— Займімося цим після похорону.

Церемонія відбудеться завтра опівдні.

Коли Вілсон пішов, я замкнув вхідні двері підвалу, увімкнув прилад і продублював кілька золотих монет. Я думав про майбутнє, про свого сина — п’ятнадцятого графа Колдердейла, про свою дружину — овдовілу графиню. Мені було прикро, що я не зміг виконати всі свої зобов’язання. Я знову відчув тягар свого безсилля, що тиснув не лише на мене, а й на моїх ні в чому не винних рідних.

Я не здійснював підрахунків і не знаю, наскільки ми розбагатіли, але мій престиж показав мені справжній скарб, схований на дні зачиненої скрині, у найтемнішому закутку підвалу. Я взяв звідти золота десь на дві тисячі фунтів (призначених для першочергових витрат Джулії) і докинув нових монет. Мені подумалося, що хоч би скільки грошей ми продублювали, цього все одно не буде достатньо.

Хай там як, а винахід Тесли слід тримати в порядку, щоб він не зіпсувався. Інструкції містера Еллі зберігатимуться поблизу. Одного дня Едвард знайде мій щоденник і здогадається, для яких цілей треба використовувати цей прилад.

Того ж дня

Похорон почнеться за лічені години, і я маю обмаль часу на записи в щоденнику. Саме тому я занотую найважливіше.

Зараз восьма година вечора; я сиджу в оранжереї, яку ділив зі своїм престижем до його смерті. Гарне призахідне сонце золотить вершини хребта Кербар-Едж, і, хоча вікна цієї кімнати виходять на інший бік, звідси видно бурштинові спіралі хмар. Кілька хвилин тому я повільно обійшов наш сад, вдихаючи літні пахощі, прислухаючись до тихих шерехів вересових пусток, які я всім серцем любив у дитинстві.

Такий теплий, ясний вечір — слушний час для обміркування прощання, остаточного прощання.

Я — залишок самого себе. Життя — в буквальному сенсі — не варте того, щоб його доживати. Все, що я люблю, є забороненим для мене через мій нинішній стан. Ні, моя родина не відштовхує мене. Вони знають, хто я такий і чому став потворою; вони розуміють, що обставини склалися саме так незалежно від моєї волі. Попри це чоловік, якого вони любили, помер, і я не можу замінити його. Для них буде краще, якщо я зникну,— це дозволить їм оплакати небіжчика як належить. Найкращий спосіб зцілитися від горя — повністю розчинитися в печалі.

Офіційно я теж не існую. Ілюзіоніст Руперт Енджер мертвий і похований, а 14-й граф Колдердейл буде відданий землі завтра.

Я не знайду собі місця в реальному світі. Я приречений на жалюгідне напівіснування і позбавлений свободи пересування: мені доводиться невміло маскуватися або лякати людей, наражаючи себе на небезпеку. Єдине, що чекає на мене,— роль власного привида, який кружляє над життям моїх близьких, одержимий своїм минулим та їхнім майбутнім.

Треба покласти край цій історії. Я маю померти.

Але прокляття життя вперто чіпляється за мене! Я вже пересвідчився, з якою люттю палає мій життєвий дух; я зрозумів, що вважаю етично неприпустимим не лише вбивство, а й самогубство. У певний період я жадав смерті, проте моє бажання виявилося недостатньо сильним. Я примушу себе померти, якщо матиму надію, що мій задум зірветься.

Зробивши цей запис, я сховаю свій щоденник у склепі, серед престижів. Потім відімкну секретне відділення, аби мій син — його син — рано чи пізно знайшов скарб. Допоки золото не буде витрачене, щоденник має залишатися у криївці, інакше це сприйматиметься як зізнання у фальшивомонетництві.

Коли все буде виконано, я знову увімкну пристрій Тесли й востаннє скористаюсь ним.

На самоті, таємно від усіх, я перенесусь крізь простір, і це стане сенсаційним завершенням моєї кар’єри.

Упродовж останньої години я вимірював і перевіряв координати, бо прагнув абсолютної точності. Старанно репетирую, немовби готуючись виступити перед тисячами глядачів. Однак це магічне дійство відбудеться без свідків.

Я маю намір проникнути в мертве тіло мого престижу і знайти вічний спокій!

Немає жодних сумнівів, що я дістанусь місця призначення, адже апаратура Тесли завжди працювала без збоїв. Але яким буде результат такого страшного поєднання?

Якщо мої сподівання не виправдаються, я матеріалізуюсь усередині знищеного раком тіла мого престижу, який помер два дні тому і застиг у трупному задубінні. Тоді я миттєво помру і навіть не зрозумію, що сталося. Завтра, коли його тіло понесуть до склепу, мене поховають разом з ним.

Проте я вірю в можливість іншої розв’язки, що задовольнить мою жагу до життя. А раптом матеріалізація не вб’є мене?

Я певен, майже певен, що, перемістившись у тіло свого престижу, я зможу воскресити його. Таким буде наше возз’єднання, остаточне злиття.

Те, що залишиться від мене, змішається з його останками, і ми вкотре утворимо одне ціле.

Я маю силу духу, яку він ніколи не мав. Ця сила одушевить його тіло. Я маю волю до життя, якої його позбавили; я допоможу йому відродити її. У моєму серці жевріє іскра життя, якої йому бракує зараз. Своїм здоров’ям я зцілю його від усіх ран, виразок і пухлин; змушу його кров пульсувати в артеріях і венах, розімну його закляклі м’язи та суглоби, надам рум’янцю його блідій шкірі, і, коли ми знову поєднаємося, моє тіло стане цілісним.

Хіба не божевілля думати, що таке можливо?

Навіть якщо це божевілля, я залюбки погоджуюсь бути божевільним, адже залишуся живим.

Я достатньо божевільний, аби плекати надію. Надія дозволяє мені рухатися далі.

Божевільне оживлене тіло мого престижу повстане з відкритої труни й негайно покине цей будинок. Я відмовлюсь від усього, що є недосяжним для мене. Я любив це життя і, доки жив, любив людей, проте моя єдина надія передбачає діяння, що заслуговує на осуд будь-якої розважливої людини, тож я мушу стати вигнанцем, зректися всіх моїх близьких, вийти в широкий світ і вдовольнитися тим, що знайду там.

Час діяти!

Я піду до кінця. Сам.

Частина п’ята. ПРЕСТИЖІ

І

Голос мого брата невпинно лунав у моїй голові: я тут, не йди, залишайся, на все життя, я поряд, ходи сюди.

Сон тікав від мене — крутячись на величезних, холодних і зам’яких простирадлах, я кляв себе за те, що не встиг поїхати звідси до того, як почалася завірюха. За інших обставин я спокійно би спав у власному ліжку, в батьківській оселі. Але щоразу, як мої думки зосереджувалися на цьому, голос наполегливо повторював: лишайся тут, не їдь, мерщій ходи до мене.

Невдовзі мені захотілося справити природну потребу. Я виліз із ліжка, накинув на плечі піджак і попрямував до ванної кімнати через галерею, що вела до протилежного кінця сходового майданчика. В будинку було темно, сиро й тихо. Поки я, тремтячи всім тілом, стояв над унітазом, з мого рота виривалися білі хмаринки пари. Зрештою я спустив воду і пішов назад — геть голий, якщо не брати до уваги піджака. Перетинаючи галерею, я глянув униз і помітив легке блимання на першому поверсі. З-під якихось дверей пробивалася смуга світла.

Повернувшись до незатишної спальні, я не зміг змусити себе лягти у вогке ліжко. У пам’яті спливло зручне крісло поблизу каміну в їдальні; квапливо натягнувши одяг, я згріб свої пожитки й побіг сходами вниз. Потім позирнув на годинник. Перевалило за другу ночі.

Мій брат мовив: чудово, час іти.

Кейт сиділа на тому ж місці, біля вогню. Вона слухала музику, що долинала з маленького радіоприймача на камінній полиці. Здавалося, моя поява анітрохи не здивувала її.

— Я змерз,— сказав я.— Не міг заснути. Хай там як, а я маю піти й розшукати його.

— Там набагато холодніше.— Вона кивнула у бік вікон, за якими стелився морок.— Вам знадобиться ось це.

Навпроти неї, на другому кріслі, лежали приготовлені для мене теплі речі: вовняний светр щільного плетіння, товсте пальто, шарф, рукавиці, гумові чоботи. І два великі ліхтарі.

Брат знову заговорив. Довелося його вислухати.

— Ви знали, що я наважусь це зробити,— мовив я до Кейт.

— Так. Я багато що обміркувала.

— Вам відомо, що зі мною відбувається?

— Гадаю, відомо. Вам треба знайти його.

— Ви підете зі мною?

Вона рішуче похитала головою.

— Ні за що в світі.

— Отже, ви знаєте, де він?

— Мабуть, я завжди це знала, але приховувала від самої себе — значно легше відігнати такі думки, ніж впустити їх до свідомості. Саме тому мені було страшно зустрітися з вами. Я розуміла, що жахіття мого дитинства нікуди не зникло — воно досі там, у тому підвалі.

ІІ

Сніг ущух, але пориви крижаного вітру пронизували до кісток. Хоча по краях просторого саду намело кучугури, посередині зміїлася вузька стежка, де можна було якось пройти, спотикаючись через вибоїни на ґрунті. Двічі я послизнувся, проте втримав рівновагу.

Кейт заздалегідь увімкнула охоронне освітлення, завдяки чому сад був залитий яскравим сяйвом. Це дозволяло краще розгледіти дорогу, однак коли я озирнувся, то не побачив нічого, крім сліпучого світла.

Брат сказав: мені холодно, я чекаю на тебе.

Я рушив далі не зупиняючись. Попереду — там, де, за моїми припущеннями простирався газон,— дорога стрімко йшла вгору, а темні дерева затуляли панораму. Однак промінь ліхтаря вихопив із мороку аркове склепіння, яке описувала Кейт. Вхід був заметений снігом.

Смикнувши за ручку, я переконався, що склеп не зачинений. Важкі дубові двері відчинялися назовні, і, вчепившись міцніше, я зумів розчистити снігові завали й шмигнути у вузький отвір.

Кейт дала мені два ліхтарі, попередивши, що в склепі знадобиться якомога більше світла («Вертайтесь до будинку, якщо цього буде недостатньо»,— сказала вона. «Чому б вам не піти зі мною і потримати один ліхтар?» — спитав я. Але жінка красномовно хитнула головою.) Я зазирнув усередину, освітлюючи шлях найпотужнішим із двох ліхтарів. Нічого цікавого не побачив: похила стеля, грубо прорубані сходинки, а нижче — ще одні двері.

У голові пронеслося одне слово: «Так».

На других дверях не було ні замків, ні засувів — вони піддалися від легенького дотику. Довкола застрибали два промені; один ліхтар я тримав у руці й спрямовував його в різні боки, а інший затиснув під пахвою — він світив туди, куди повертався я.

Аж раптом я налетів на якийсь твердий виступ і, похитнувшись, забився об кам’янисту стіну. Здавлений під пахвою ліхтар розбився. Опустившись на одне коліно, я посвітив другим ліхтарем на друзки скла.

Тут є світло, прошепотів мій брат.

Уважно роздивившись стіни з допомогою єдиного ліхтаря, я вгледів ізольований електричний кабель, охайно прокладений уздовж одвірка. На рівні мого плеча містився звичайний вмикач. Я клацнув ним. Попервах нічого не сталося.

Згодом, глибоко внизу, десь у надрах печери, почувся шум двигуна. У міру того як гудіння генератора посилювалося, по всьому підземеллю загорялися вогні. То були тьмяні лампочки, недбало прикручені до склепіння і закриті дротовими щитками, але потреба в ліхтарі відпала.

ІІІ

Печера виявилася природною розщілиною у скелі, розширеною завдяки нещодавно прорубаним тунелям і гротам. Виступи гірської породи утворили щось на кшталт полиць, яким пізніше надали форми й об’єму, вирізавши отвори в тонких зовнішніх шарах. Колись давно хтось намагався вирівняти підлогу — довкола валялися кам’яні брили й щебінь. Зі скелі, неподалік від внутрішніх дверей, скрапувала джерельна вода, внаслідок чого на стінах з’явилися жовті плями — відкладення солей кальцію. У тому місці, де вода стікала на землю, була встановлена примітивна, але придатна для використання ринва: сучасні труби відводили воду в дренажний колодязь, засипаний камінцями.

Повітря було навдивовижу приємним і значно теплішим, ніж надворі, де лютувала буря.

Учепившись обома руками в стіни, аби втримати рівновагу, я зробив кілька кроків. Просуватися було важко через численні ями та вибоїни, тьмяно осяяні поодинокими лампочками. Десь за п’ятдесят ярдів коридор круто обривався і звертав праворуч; глянувши наліво, я помітив великий грот, який, судячи з круглої арки входу, був рукотворним. Стеля сягала футів зо сім заввишки, що давало змогу випростатися на повен зріст. Електричного освітлення не було, тож я увімкнув уцілілий ліхтар.

І негайно пошкодував про це. Тут зберігалася величезна кількість старовинних домовин. Здебільшого вони були складені штабелями, а близько десятка стояли вертикально, притулені до стін. Домовини мали різний розмір, але переважали маленькі, вочевидь призначені для дітей, що справляло гнітюче враження. Усі перебували на різних стадіях розпаду. Особливо постраждали ті, що розташовувалися горизонтально,— темне дерево покривилося і розтріскалося від часу. Чимало вік провалилися всередину, туди, де покоївся прах, а на деяких верхніх домовинах відпали бокові частини.

Біля підніжжя штабелів були розкидані якісь бурі уламки — імовірно, кістки. Віка вертикально розміщених домовин були відгвинчені й ледь прикривали останки.

Я швидко відступив назад, до головного коридору, й оглянув двері, крізь які потрапив сюди. Ледь помітний вигин тунелю затуляв шлях до виходу. Десь у глибинах печери безперестанно гудів генератор.

Мене кинуло в дрож. У голові крутилася одна думка: якби не цей невиразний рокіт, якби не цей ліхтар, мене би поглинула жахлива темрява.

Назад вороття не було. Мій брат чекав на мене.

Набравшись сміливості, я рішуче попрямував униз і повернув праворуч, відійшовши подалі від входу. Попереду знову виросли сходи; у цьому місці лампочки повісили ближче одна до одної через те, що сходинки мали різну висоту і були викривлені набік. Тримаючись рукою за стіну, я спустився. Тунель вивів мене до ще однієї, просторішої печери.

Скрізь височіли металеві триярусні стелажі, пофарбовані в коричневий колір і скріплені хромованими гайками й болтами. Широкі полиці містилися прямісінько одна над одною, наче корабельні ліжка. Пробиратися між стелажами було доволі зручно, а центральний прохід перетинав усю печеру. Над кожним стелажем горіла лампочка, освітлюючи те, що там зберігалося.

IV

На полицях лежали чоловічі тіла — повністю одягнені, але нічим не прикриті. Усі вони були вбрані у вечірні костюми: добре підігнані фраки, білі сорочки з чорними краватками-метеликами, жилети скромного фасону, вузькі штани з атласними лампасами, білі шкарпетки, лаковані черевики. Руки затягнуті в білі бавовняні рукавички (подекуди були проставлені мітки червоним чорнилом).

Тіла анітрохи не відрізнялися одне від одного. Бліде обличчя, орлиний ніс, тоненькі вуса. Безкровні губи. Вузьке чоло, поріділе волосся зачесане назад і змащене брильянтином. Декого поклали долілиць — погляд був спрямований на наступну полицю або кам’яну стелю. А дехто дивився бозна-куди, оскільки шия була повернута вбік.

Очі всіх трупів були розплющені.

На більшості облич застигла посмішка, що відкривала зуби. Усі мали той самий дефект — відколотий край на лівому верхньому різці.

Мерці заклякли в різних позах. Дехто лежав виструнчившись, а декотрі були нахилені або скрючені. Майже всі пози здавалися неприродними через зігнуту ногу.

Кожен чоловік неначе скам’янів із задертою догори ногою.

Руки теж були складені по-різному. Підняті над головою, простерті вперед, наче у лунатиків, витягнуті вздовж тулуба.

Але я не помітив жодних ознак тліну. Таке враження, ніби тіла заморозили, знерухомили, не позбавивши життя.

На трупах не було ні пилинки; від них нічим не пахло.

V

На бортику кожної полиці виднілася біла бирка з рукописним текстом, покладена в пластиковий футляр і міцно закріплена знизу.

Перший напис, на який упав мій погляд, проголошував:

Театр «Домініон», Кідермінстер

14/4/01

15.15 (День)

2359 /23

25 г.

Полицею вище я виявив майже таку саму бирку:

Театр «Домініон», Кідермінстер

14/4/01

20.30 (Вечір)

2360 /23

25 г.

Ще вище я побачив третій труп:

Театр «Домініон», Кідермінстер

15/4/01

15.15 (День)

2361 /23

25 г.

На сусідньому стелажі лежали ще три тіла, позначені ярликами. Дати наводилися у хронологічній послідовності. Наступного тижня місце дії змінилося: театр «Фортуна» у Нортгемптоні. Шість показів. Потім — двотижнева перерва й поодинокі виступи на різних провінційних сценах, свідченням яких були дванадцять трупів, позначені бирками й розкладені в хронологічному порядку. Наступний ангажемент у брайтонському театрі «Палас-Пірс» тривав перші два тижні травня (шість стелажів, вісімнадцять трупів).

Я рушив вузьким центральним проходом до віддаленого кінця печери. І там, на верхній полиці останнього стелажа виявив тіло маленького хлопчика.

VI

Перед смертю він шалено пручався. Голова відкинута назад і розвернута праворуч; роззявлений рот скривився, кутики губ опущені; широко розплющені очі дивилися вгору; волосся скуйовдилося. Його кінцівки були напружені так, наче він боровся, намагаючись звільнитися. Дитина була одягнена в коричневий спортивний светр із написом «Чарівна карусель», джинси із закоченими штанинами й блакитні парусинові туфлі.

Також я знайшов бирку, заповнену від руки, як і всі попередні:

Колдлоу-Хаус

17/12/70

19.45

0000/23

0 г.

Угорі було проставлено ім’я хлопчика: Ніколас Джуліус Борден.

Я зірвав бирку і сунув її в кишеню, а потім, нахилившись ближче, зняв із полиці дитяче тільце. Щойно я торкнувся його, як внутрішнє відчуття присутності брата, що не полишало мене з дитинства, почало слабшати й за мить безслідно зникло.

Уперше в житті я відчув його відсутність.

Невідривно дивлячись на хлопчика, я спробував надати його тілу іншої пози, щоб мені було зручніше нести. Кінцівки, шия та тулуб виявилися оманливо піддатливими, ніби виготовленими з міцного каучуку. Мені вдавалося змінити їхнє положення на якусь секунду — вони вперто поверталися на місце.

Коли я пригладив його волосся, пасма відразу розтріпалися.

Я міцно пригорнув його до себе. На дотик його шкіра не була ані холодною, ані теплою. Одна з простягнутих рук, стиснута в кулак від страху, торкалася мого обличчя. Неймовірне полегшення від того, що я нарешті розшукав брата, витіснило всі почуття, крім страху, викликаного цим зловісним склепом. Я не мав змоги розвернутися у вузькому проході — треба було відійти трохи назад, аби попрямувати до виходу. Я тримав у руках своє минуле, не знаючи, що причаїлося за моєю спиною.

Але там щось було.

VII

Не озираючись, я позадкував. Дістався основного коридору й повільно розвернувся до виходу. Голова Нікі випадково зачепила підняту ногу найближчого трупа. Шкіряний черевик став розхитуватися туди-сюди. Нажаханий, я відсахнувся.

Десь за п’ять чи шість футів від мене, у кінці коридору, я помітив розгалуження, що вело до іншого грота. Саме звідти долинав рокіт генератора. Я рушив туди. Одвірок був кривим і низьким; ніхто не захотів докласти зусиль, щоб розширити прохід або зробити його зручнішим.

Гудіння двигуна посилилося, і я відчув запах бензину. За входом горіло ще кілька лампочок, освітлюючи вибоїстий ґрунт. Тільце Нікі заважало мені протиснутися далі, тож я нагнувся і спробував зазирнути всередину.

Оглянувши маленьку смужку кам’янистої землі, я випростався.

Я не мав бажання дізнатися, що там відбувається. Мене проймав дрож.

Я нічого не побачив. Розрізнити якісь звуки було неможливо через тріск генератора. Жодних рухів не спостерігалося.

Я зробив крок назад, а потім — ще один, стараючись пересуватися безшумно.

У глибинах грота ховався хтось невидимий — сидів тихо й нерухомо, чекаючи, що я увійду або відступлю.

Я безперервно крокував спиною вперед, простуючи темним тісним проходом, маневруючи між стелажами, аби ноги чи голова Нікі не зачепили одне з мертвих тіл на полицях. Паніка висотувала з мене останні сили. Мої коліна тремтіли, а руки, що обхопили брата, зводило судомою від болю.

Аж раптом почувся чоловічий голос, що відлунював по всьому гроту:

— Ти ж Борден, чи не так?

Паралізований страхом, я промовчав.

— Я знав, що ти прийдеш по нього.

Слабкий утомлений голос упав майже до шепоту,

але розкотиста луна відбивалася від склепіння печери. Незнайомець покашлював, зі свистом втягуючи повітря.

— Він — це ти, Бордене, а всі інші — це я. Візьмеш його з собою? Чи залишишся тут?

За грубо витесаним входом промайнула якась тінь. На мій превеликий жах, гудіння генератора почало стихати.

Лампочки спалахнули бурштиново-жовтим і тьмяно-червоним. І згасли всі водночас.

Мене огорнула непроглядна темрява. Ліхтар лежав у кишені. Я примудрився намацати руків’я, звільнивши одну руку, а іншою притискаючи до себе хлопчика.

Тремтячими пальцями я витягнув ліхтар і увімкнув його. Промінь божевільно стрибав довкола мене, поки я намагався зручніше обхопити ліхтар і міцно тримати Нікі. Я обвів поглядом підземелля.

На стінах печери танцювали й спліталися тіні, що їх відкидали мерці.

Незграбно захищаючи непокриту голову Нікі, я протискався між стелажами, попри те що натикався на полиці й збивав пластикові бирки.

Я боявся озиратися. Чоловік невідступно слідував за мною! У мене підломилися ноги; я усвідомлював, що ось-ось впаду.

Піднімаючись нерівними сходами, я забився головою об виступ скелі. Біль був таким сильним, що я мало не випустив тільце Нікі з рук. Хитаючись в різні боки, я втягнув голову в плечі й послабив хватку, зрозумівши, що мені не вдасться світити прямо перед собою. Підйом був крутим, і мертвий вантаж здавався дедалі важчим. Я підвернув ногу і притулився до стіни, проте не впав і, трохи перепочивши, продовжив свій шлях. Мене підганяв страх.

Нарешті я дістався внутрішніх дверей. Дещо уповільнивши ходу, я розчахнув їх ногою і попрямував далі.

За моєю спиною, в глибинах тунелю, було чути шум — хтось розмірено крокував кам’яними уламками.

Я щодуху біг нагору, до виходу. Проте не помітив, що останні чотири чи п’ять сходинок були припорошені снігом, унаслідок чого послизнувся і відчув, похитується як мертва дитина. Кинувшись уперед, я всією вагою навалився на двері.

Очам відкрилися суцільні кучугури, темні обриси будинку, два освітлених вікна, дверний отвір, самотній вогник лампи в передпокої, снігова буря, що бушувала на повну силу.

Мій брат несамовито закричав у моїй голові!

Я побачив, що він лежав розпростертий на сходах, і поспішив взяти його на руки. Потім ступив на засніжену землю.

Спотикаючись, загрузаючи по коліно в кучугурах, я тримав курс на відчинені двері. Повсякчас озирався і дивився на чорний прямокутник склепу, побоюючись, що звідти вискочить страхітлива істота, що переслідувала мене.

З боку будинку раптом спалахнуло охоронне освітлення й мало не засліпило мені очі. У переливчастих променях лютувала хурделиця. Надворі з’явилася Кейт, одягнена в стьобане пальто.

Я хотів попередити її, але мені перехопило подих. Ковзаючи й шкутильгаючи, я просувався вперед; мої руки впевнено обхопили Нікі. Нарешті я дістався бетонного ґанку і, вчергове послизнувшись, пронісся повз Кейт і увірвався в яскраво осяяний передпокій.

Вона мовчки впивалася очима в дитяче тільце в моїх обіймах. Задихаючись, я розвернувся, рушив назад і притулився до одвірка, роздивляючись засніжений сад, де ледь виднілися двері склепу. Кейт стояла поряд.

— Склеп…— через силу вимовив я.— Поглянь туди!

Довкола панував спокій; ніщо не ворушилося за щільною пеленою снігу. Я відступив на крок назад і поклав Нікі на кам’яну підлогу.

Зануривши руку в кишеню, я намацав бирку і сунув її в руки Кейт. Мені здавалося, що я ніколи не зможу віддихатися.

— Дивись! Почерк! Той самий? — пробурмотів я, хапаючи ротом повітря.

Розвернувшись до світла, жінка уважно оглянула папірець. Наступної миті вона зазирнула мені у вічі. Її зіниці розширилися від переляку.

— Той самий, чи не так? — крикнув я.

Кейт пригорнулася до мене, обхопивши обома руками мій лікоть. Я відчував, як вона тремтить.

Аж тут світло згасло.

— Увімкни прожектор! — заволав я.

Кейт намацала рубильник і смикнула за нього. Потім знову стиснула мою руку.

У промені світла кружляли сніжинки. Крізь заметіль ми невиразно розрізнили двері склепу. І побачили, як звідти вийшов худорлявий силует. Одягнений в темне чоловік кутався у плащ, захищаючись від вітру. З-під каптура вибивалися довгі пасма чорного волосся. Незнайомець підніс долоню до очей, прикриваючи їх від сліпучого світла. Він, певно, знав, що ми спостерігаємо за ним, але не виявив жодних ознак цікавості чи страху. Навіть не озирнувшись у бік будинку й не удостоївши нас поглядом, він ступив на землю, зіщулився під завірюхою, втягнув голову в плечі, після чого звернув праворуч і почав спускатися схилом, петляючи між деревами, аж доки не зник із поля зору.

Примечания

1

1 Професор магії (фр.).

Content

Прист Кристофер Престиж

Крістофер Пріст ПРЕСТИЖ

Частина перша. ЕНДРЮ ВЕСЛІ

І

ІІ

ІІІ

IV

V

VI

VII

Частина друга. АЛЬФРЕД БОРДЕН

I

ІІ

ІІІ

IV

V

VI

VII

VIII

ІХ

Х

ХІ

ХІІ

ХІІІ

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

ХІХ

ХХ

ХХІ

ХХІІ

XXIII

XXIV

ХХV

ХХVI

XXVII

ХХVIIІ

ХХІХ

ХХХ

ХХХІ

ХХХІІ

ХХХІІІ

XXXIV

ХХХV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII

XXXIX

Частина третя. КЕЙТ ЕНДЖЕР

І

ІІ

ІІІ

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Х

ХІ

ХІІ

Частина четверта. РУПЕРТ ЕНДЖЕР

І

ІІ

ІІІ

IV

V

VI

VII

VIII

ІХ

Частина п’ята. ПРЕСТИЖІ

І

ІІ

ІІІ

IV

V

VI

VII

Примечания